Alien Sex

Ellen Datlowová

představuje

L. Kennedy, R. Wilber, H. Ellison, G. Ryman, K.W. Jeter, E. Bryant, S. Baker, P.J. Farmer, L. Tuttleová, B. McAllister, P. Cadiganová, L. Niven, C. Willisová

WINSTON SMITH

1994

Z anglického originálu Alien Sex, Roc (division Penguin Books),

USA 1992 přeložili

Vít Kabelka, Petr Janouch, Ivana Muková, Linda Kosatíková - Bartošková, Kateřina Přádová a Josef Rauvolf. (Jednotliví překladatelé jsou uvedeni na konci každé povídky.)

Originální úvody napsala Ellen Datlowová.

Obraz na obálce namaloval Luis Royo. (Norma)

Autorem ilustrací v textu je Jan P. Krásný.

Typograficky upravilo Studio André. Vydáno ve spolupráci s nakladatelstvím Virgo.

Redakce: Karel Kropáč

Copyright © 1990 by Ellen Datlow. All rights reserved.

Translation © 1994 by Vít Kabelka, Petr Janouch, Ivana

Muková, Linda Kosatíková - Bartošková,

Kateřina Přádová a Josef Rauvolf.

Cover illustration © 1993 by Luis Royo.

Cover design © 1994 by Hanuš Rais

Illustration © 1994 by Jan P. Krásný

Copyright © 1994 by Winston Smith

Vydalo nakladatelství Winston Smith v Praze roku 1994

jako 3. svazek

v edici Compact Nova.

Sazba: SF SOFT

Cena 79,-Kč

ISBN 80-85643-27-8

ÚVOD

Sexualita, ať už lidská či jiná, nehrála většinou v science fiction významnější roli - snad proto, že tento žánr byl původně koncipován pro mladší generaci. Jisté rané průkopnictví však existovalo i zde. V roce 1952 probádal Philip José Farmer téma “mezidruhové” lásky a sexu v The Lovers (Milenci) a Theodore Sturgeon zkoumal povahu sexuálních rolí ve Vetius Plus X (Venuše plus X, 1960). Pak, koncem šedesátých a během sedmdesátých let, se začali sexualitou a vzájemnými vztahy zabývat další spisovatelé science fiction a takoví autoři jako James Tiptree, Jr. (The Women Men Dont See -Ženy, které muži nevidí), Ursula Le Guinová (The Left Hand of Darkness - Levá ruka temnoty), Samuel R. Delaney (Dhalgren), Norman Spinrad (Bug Jack Baron), Brian Aldiss (Hothouse - Skleník), a J. G. Ballard (Crash - Havárie) napsali díla, která zacházela s motivem sexuality docela seriózně a občas i otevřeně. Příčinou toho, že se antologie Harlana Ellisona Dangerous Visions (Nebezpečné vize) a Again Dangerous Visions (Znovu nebezpečné vize) staly takovými průkopnickými činy, bylo nepochybně i to, že obsahovaly povídky o věcech dříve tabuizovaných. Již předtím existovaly tři SF antologie se sexuální tematikou: Strange Bedfellows: Sex and Science fiction (Podivní spolunocležníci: Sex a science fiction), připravená Thomasem N. Scortiou (1972); Eros in Orbit (Eros na oběžné dráze), sestavená Josephem Elderem (1973); The Shape of Sex to Come (Podoba budoucího sexu), připravená Douglasem Hillem (1978) - a jedna sbírka, Farmerovy Strange Relations (Podivné vztahy -1960).

Sex v SF se obecně zabývá častěji obsesemi lidské sexuality a vzájemných vztahů než skutečně sexem mezi lidmi a “cizinci”. Například John Varley stvořil v povídce Options (Výběfy) společnost, ve které si každý může libovolně zvolit svou sexualitu, fyzicky i emočně, podle přání. Novela Ursuly Le Guinová The Left Hand ofDarkness (Levá ruka temnoty) se zaméřuje na pohlaví a jeho vztah k sociálním a sexuálním rolím a přitom nahodile vytváří dokonalou sexualitu: obyvatelé planety Winter jsou oboupohlavním druhem. Během periodické sexuálně aktivní fáze mohou měnit svou sexuální identitu, aby doplnili osobu, ke které jsou přitahováni.

Když jsem poprvé přemýšlela o této antologii, měla jsem skutečně v úmyslu do ní zařadit povídky výslovně o Jiném sexu” a soustředit se na mimozemšťany z jiného světa”. Jak se ale kniha postupně klubala, uvědomila jsem si, o čem ty texty opravdu jsou - o vztazích mezi lidskými pohlavími a o tom, že mužské a ženské lidské bytosti často vidí jeden druhého jako “cizince” - ve smyslu “patřící k jiné zemi nebo lidu; zahraniční; odlišný; nezasvěcenec” (Websterův slovník amerického jazyka, univerzitní vydání, 1966). Alien Sex nabízí zamyšlení nad lidskými vztahy. Povídky v této knize zahrnují mnoho způsobů, jakými obě pohlaví vnímají jedno druhé a vyrovnávají se (anebo nevyrovnávají) jedno s druhým, dokonce i když jsou zde zobrazováni skuteční mimozemšťané. Většina z nich byla napsána až po období sedmdesátých let, kdy feminismus navždy změnil způsob, jakým muži a ženy (přinejmenším ve Spojených státech) vnímají jeden druhého. Od té doby se vztahy mezi pohlavími dál neustále mění a kráčejí k “zajímavým časům” jako ve staré čínské kletbě. Co chtějí ženy? Co chtějí muži? Chceme opravdu to samé? Nebylo to ani tak záměrem jako spíše okolnostmi, že jsou povídky zhruba vyváženy mezi mužské a ženské autory. I když si nemyslím, že tato antologie je jako celek obzvlášť pesimistická, domnívám se, že poskytuje* poněkud temný pohled na vztahy mezi muži a ženami. Obě pohlaví to tak zřejmě cítí a to samo o sobě snad dává jistou naději budoucnosti lidské sexuality.

Když jsem sestavovala tuto antologii, bylo mým největším problémem najít dokonalý titul - ten, z mého pohledu nejlepší, Strange Bedfellows (Podivní spolunocležníci), už použit byl. Přišla jsem s Dark Desires (Temné touhy), ale přesvědčili mě, že to zní příliš jako gotická romance. Pak jsem o návrhy požádala různé autory. Nabídnuty mi byly následující: Interstellarcourse (Mezihvězdný styk), Love with the Proper Allen (Láska s vhodným cizincem), Love Without Feet (Láska bez hranic), Love Is a Many-Headed Thing (Láska je mnohohlavá věc), Strange Bedthings (Podivné věci v posteli), In Běd with Darkness (V posteli s temnotou), Close Encounters ofAnotherKind (Blízká setkání jiného druhu), Looking for Mr. Goodtentacle (Hledání pana Supercha-padláka), Loving theAlien (Zamilován do cizince), Bems, Boobs & Bimbos (Bemáci, kozy a štětky), Fucking Weird (Pojebané tajemno), Bedrooms to the Stars (Ložnice ke hvězdám), Dangerous Virgins (Nebezpečné panny) - představte si! Po dlouhém přemýšlení jsem vybrala titul OffLimits: Sex and the Allen (Bez omezení: Sex a cizinec). Naneštěstí, když má agentka nabízela antologii, stále ji (a já také, přiznávám) nazývala “alien sex”, což přivedlo mou vydavatelku v Duttonu k tomu, že o ní takto mluvila i se svými kolegy. Všem se to líbilo, takže název zůstal. Tak vypadá v kostce zrod velmi přitažlivého titulu (Máte přece knihu ve svých rukou, že ano?) pro podnětnou knihu. Povídky v ní vás mohou provokovat, poděsit a možná i pohoršit, ale zaručuji, že vás nebudou nudit.

Ellen Datlowová

LEIGH KENNEDYOVÁ

Leigh Kennedyová se narodila v Denveru, pět let žila v Austinu a teď žije v Anglii, kdesi ve Wiltshire. Povídky začala publikovat v roce 1976. Její první román The Journal of Nicholas the American (Deník Američana Mikuláše) a její sbírka Faces (Tváře, American Monthly Press) vyšly v roce 1986 a 1987. Druhý román, Saint Hiroshima (Svatá Hirošima; Harcourt, Brace & Jovanovich), se objevil nedávno. Její chlupatá tvář je povídkou, kterou jsem si nechala uniknout. V roce 1982 jsem byla čerstvě povýšena na redaktorku beletrie v OMNI a byla jsem pořád ještě trochu ustrašená, pokud šlo o publikování povídek, které by mohly vzbudit pohoršení, takže jsem se rozhodla tuhle povídku nekoupit. Později byla nominována na Nebulu a já svého rozhodnutí už tehda litovala. A nepochybně, Její chlupatá tvář bude zcela určité nékterými čtenáři považována za pohoršlivou.

JEJÍ CHLUPATÁ TVÁŘ

Douglase zaskočilo, když uviděl, jak se Vernon s Annie páří.

Býval svědkem dlouhých hodin orangutaního sexu, ale tentokrát to bylo něco jiného. Ještě nikdy neviděl, že by to dělala i Annie. Chvíli stál otřesen ve stínu pekanovníku, zatímco se sklenice s chlazeným čajem, které přinesl, orosily, a potom se vrátil zpátky za roh cihlové budovy. Byl zmatený. Cikády se zdály hlasitější, slunce víc pálilo a milostné vřeštění opic znělo podivně.

Vrátil se na verandu a posadil se. Stále měl před očima ty dva obrovité chuchvalce rezavooranžové srsti, pohybující se společně jako jedno tělo.

Když se oba orangutani vrátili, zahlédl Douglas ve Vernonově tváři cosi jako samolibé uspokojení. Proč ne, pomyslel si. Určitě bych byl taky spokojený.

Annie sebou praštila na trávník před verandou, zkřížila nohy přes sebe a břicho se jí vysoko vyboulilo. Upřeně se zahleděla na těžkou bílou oblohu.

Vernon přiskočil k Douglasovi. Byl to mladík s nazrzle čokoládovou srstí. Jeho obličej byl ještě štíhlý, bez laloků, jaké mají starší samci.

“Chovej se slušně,” varoval ho Douglas.

“Pít čaj, prosím!” signalizoval Vernon rychle, třásně chlupů mu na loktech jen vlály. “Vyschlý jako troud.”

Douglas podal Vernonovi sklenici s čajem, ačkoliv ji přinesl pro Annie. Statný devítiletý samec ji vyprázdnil na jedno polknutí. “Děkuju,” signalizoval. Sáhl na okraj verandy a ucukl svými dlouhými prsty. “Mohl usmažit vejce,” zasignalizoval a odruckoval po lanech mezi střechou školní budovy a stromy. Byla to slabá a suchá náhrada za rodný deštný prales.

Je pro Annie příliš mladý a neotesaný, pomyslil si Douglas.

“Annie!” zavolal vzápětí. “Tvůj čaj.”

Annie se převalila na bok, hlavu si podepřela lok tem a dlouze ho pozorovala. Byla rozkošná. Ve svých patnácti letech měla srst lesklou jako měď, v masitém obličeji zářila výrazná a inteligentní drobná žlutá oč ka. Pohnula se směrem k němu, ale pak se otočila k silnici.

Od hlavní silnice přijížděl poštovní džíp.

Annie se mihla kolem a tryskem pádila k poštovní schránce půl míle odsud. Vernon se spustil ze svého stromu a s přiškrceným mručením se pustil za ní.

Douglasovi se nechtělo vycházet na slunce, nicméně odložil čaj a následoval opice po příjezdové cestě. Když k nim dorazil, seděla už Annie s poštou roztříděnou mezi prsty u nohou a v rukou držela rozlepený dopis. Pohlédla na něj, ve tváři výraz, který nikdy předtím neviděl - něco jako strach, ale ten to nebyl.

Podala dopis Vernonovi, který na ni dorážel. “Douglasi,” signalizovala, “oni chtít koupit má povídka.”

Tereza ležela ve vaně, kolena jí vykukovala z vody, vlasy splývaly podél obličeje. Douglas seděl na okraji vany, a zatímco s ní hovořil, uvědomoval si, že mluví dvojím jazykem -jedním rty a druhým rukama.

“Když jsem zavolal paní Youngovou, redaktorku toho časopisu, a sdělil jí, kdo je Annie, velmi ji to rozčililo. Ptala se, proč jsme jí v dopise nevysvětlili, jak se to s tou povídkou má, tak jsem jí řekl, že si Annie nepřála, aby to někdo věděl předem.”

“O tom rozhodla Annie?” Terezin hlas byl nedůvěřivý jako ostatně vždycky, když Douglas mluvil o Annie.

“Hovořili jsme o tom spolu a ona to tak chtěla.” Douglas vycítil u Terezy vzdor. Nedokázal pochopit, proč mu nerozumí, ledaže by to dělala schválně, aby ho provokovala. Vypadalo to, že pro ni opice budou vždycky jenom opice, i kdyby dokázaly cokoliv. “Ale pak, a dodal, “říkala, že celou tu záležitost kolem uveřejnění zařídí se vším všudy - rozhovory pro televizi, autogramiády a tak. Doktorka Morrisová si ale myslí, že by bylo lepší všechno držet pod pokličkou.”

“Proč?” Tereza se posadila. Nohy jí zmizely pod vodou, mydlila si paže.

“Protože by ji to mohlo znervóznit. Myslím Annie. Kdyby se z ní stala populární osobnost, mohlo by to narušit její vzdělávání. Bylo by po všem. Doktorce Morrisové je ale taky jasné, že by to bylo výborné pro získání dalších dotací. Myslím, že k tomu asi nějaké noviny pustíme.” Tereza si začala mýt vlasy. “Přinesla jsem domů slohovou práci, kterou včera napsala Sandy. Kdyby byla orangutan a ne jenom hluché dítě, možná by jí to otiskli i ve Fortune? ušklíbla se.

Douglas se napřímil. Nelíbilo se mu, jak Tereza opět směřuje ke starému sporu. Vždycky, když Annie dokázala alespoň z jedné setiny to, co kterýkoli z Tereziných hluchých žáků, bylo to mnohem senzačnější. Douglas věděl, že je to pravda, a nechápal, proč je Tereza kvůli tomu vždycky tak rozhořčená.

“To je skvělé,” řekl a snažil se, aby to znělo nadšeně.

“Umyješ mi záda?” požádala ho.

Sklonil se a zamyšleně jí drbal záda. “Nemůžu zapomenout na to, jak se Annie tvářila, když četla ten dopis.”

“Děkuju,” řekla Tereza. Opláchla se. “Co budeš dělat večer?”

“Mám nějakou práci,” odpověděl, když odcházel z koupelny. “Mám se přesunout do ložnice, aby ses mohla dívat na televizi?”

“Ne, budu si číst,” odvětila po delší odmlce.

Ve dveřích zaváhal. “Proč si nejdeš lehnout dřív? Vypadáš unaveně.”

Pokrčila rameny. “Možná, že jsem unavená.”

Ve škole Douglas Annie pozorně sledoval. Bylo pozdní dopoledne. Ve svém lehátku na druhém konci pokoje vypadala ospale. Dívala se z okna, pomrkávala, dlouhým hnědým prstem měla založené místo v Pinkwaterových Tlouštících z vesmíru.

Přemýšlel o Tereze, která byla dnes ráno zamlklá a protivná. Annie nebyla nikdy protivná, i když často vypadala zadumaně. Uvažoval, jestli Annie není dneska tak tichá proto, že nějak vycítila, že má starosti. Když přišel do práce, dvakrát ho objala.

Napadlo ho, jestli by do něj nemohla být Annie zamilovaná, jako bývají mnohé školačky do svých učitelů. Když si vzpomněl na její páření s Vernonem před několika dny, zvolna zabloudil do představ, jak se ji dotýká a jemně, jemňoučce do ní vstupuje.

Fyzická reakce na jeho snění ho uvedla do rozpaků. Panebože, na co to myslím? Vy trhl se ze snů a na chvíli odvrátil pohled, dokud se opět neuklidnil.

“Douglasi,” signalizovala Annie. Přiblížila se k němu, vzpřímená a vysoká, a posadila se na podlahu k jeho nohám. Volná kůže na břiše se jí poskládala do klína jako těsto.

“Copak?” zeptal se, náhle zaskočen myšlenkou, jestli náhodou nemají orangutani telepatické schopností.

“Proč ty říkat má povídka dětský?”

Bezbarvě na ni pohlédl.

“Proč neposlat do Harpeťs?* zeptala se a musela přitom hláskovat název časopisu.

Potlačil smích, protože věděl, že by ji to rozčililo. “To je… to je povídka, která se bude líbit dětem.”

“PročT

Povzdechl si. “Stylová úroveň je… nezralá. Jako ty, beruško.” Pohladil ji po hlavě a pohlédl do jejích malých očí. “Staneš se zkušenější, až vyrosteš.”

“Já chytrý jako ty,” signalizovala. “Ty rozumět mně vždycky, protože já mluvit chytře.”

Douglas byl ohromen její logikou.

Pokývala hlavou a čekala. Když Douglas pokrčil rameny, zatvářila se vítězně a vrátila se k lehátku. Přišla doktorka Morrisová. “Podívejte se na tohle,” podala mu noviny a vzdálila se.

Douglas přelétl očima stránku a narazil na článek o “opičím spisovateli”. Pečlivě si ho přečetl. Dotýkal se jednoho z Anniiných slabých míst, a to - spolu se skutečností, že byla právě v období říje, a proto zvýšeně citlivá - jej přimělo k úvaze, jestli by noviny raději neměl schovat. Ale to by nebylo správné.

“Annie!” zavolal tiše.

Zvedla hlavu.

“Tady je článek o tobě.”

“Já číst,” zasignalizovala a odložila knihu na podlahu. Přiběhla a uvelebila se na pohovce vedle něj. Sledoval, jak její oči trhaně poskakují po jednotlivých slovech. Znervózněl. Četla velice soustředěně.

Najednou se vymrštila jako ze skákacího prkna a vystřelila ze dveří. Vyběhl za ní. Plyšový pes, který byl vždycky její oblíbenou hračkou, se rozlétl v jejích silných rukou na kusy dřív, než si vůbec stačila uvědomit, že ho popadla. Zavřeštěla a vyběhla na zahradu.

Poděšená svou vlastní agresivitou vyšplhala na strom, z roztrženého psa se sypaly chuchvalce drtě jako sníh.

Stín stromu byl zasypán pěnovou drtí a kusy plyšové kožešiny. Větve stromu se chvěly. Po chvíli přestala bušit pěstmi do stromu a klidně se usadila.

Mluvila sama k sobě dlouhýma opičíma rukama. “Ne zvíře,” ukazovala, “ne zvíře.”

Douglas si náhle uvědomil, že se Tereza bojí opic.

Ostražitě sledovala Annie při společné procházce podél okraje školního pozemku. Douglasovi bylo jasné, že Tereza nemůže ocenit eleganci, s jakou se Anniino svalnaté tělo pohybuje kupředu. Jejich společná znaková řeč se podobala Amslanu, který Tereza používala se svými hluchými dětmi, asi jako britská angličtina angličtině jamajské. Tereza nemohla Annie ocenit při živé konverzaci.

Není dobré se bát opic, i kdyby byly sebevzdělanější. Pozval Terezu na výlet; doufal, že jí udělá radost, když jí ukáže, že s ní počítá i ve svém zdejším světě. Dosud se sem přijela jen dvakrát krátce podívat.

Vernon se loudal za nimi a občas něco vyfotil svým drahým, robustním fotoaparátem, upraveným pro jeho končetiny. Několikrát vyfotil Annie a jednou i Douglase v okamžiku, kdy se od něj Tereza odloučila, aby nahlédla do rákosí na břehu říčky.

“Annie,” zavolal Douglas a ukázal před sebe. “Podívej, kardinál. Ten červený pták.”

Annie se pomalu kolébala kupředu. Ohlédla se, kam Douglas ukazuje, pak se zastavila a posadila na bobek. Douglas k ní došel a společně si prohlíželi ptáka.

Odletěl.

“Pryč,” signalizovala Annie.

“Že byl ale krásný?” zeptal se řečnicky Douglas.

Šourali se dál. Annie se často zastavovala a zkoumala lesklé předměty nebo velké brouky. Nebyli příliš daleko od školy. Vernon kolem nich prosvištěl jako tmavě hnědá čára mladistvé energie.

Douglas si vzpomněl na Terezu a otočil se. Seděla na pařezu daleko vzadu. Otrávilo ho to. Říkal jí přece, aby si vzala džíny a slamák, protože tuje ostrá tráva a slunce dost pálí. Samozřejmě, teď tam seděla prosto vlasá, v šortkách, a lítostivě si mnula kotníky.

Nespokojeně zabručel. Annie na něho pohlédla. “Ty ne,” řekl a pohladil ji po srsti. Poklepala ho po noze.

“Běž dál,” řekl jí Douglas a obrátil se. Došel k Tereze a zeptal se: “Stalo se něco?”

“Nic.” Postavila se a vykročila, aniž na něho pohlédla. “Jenom jsem odpočívala.”

Annie se zastavila a píchala klackem do čehosi na zemi. Douglas zrychlil. I když byli jeho studenti chytří, přece jen měli orangutani záliby. Neustále se strachoval, aby nesnědli něco, po čem by jim mohlo být zle. “Co tam je?” zakřičel.

“Mrtvý kočka,” signalizoval Vernon. Vyfotografoval Annie, jak tluče klackem do mršiny.

Přispěchala Tereza. “Ach, ubohá kočička…” povzdechla a sklonila se k ní.

Vypadalo to, že je Annie příliš zaměstnaná pícháním do kočky, než aby zaznamenala Terezin příchod. Jen bystré oči dokázaly zachytit její skok. Douglas strnul.

Obě dvě zaječely. A bylo po všem.

Skučící Annie se chytla Douglasových nohou.

“Sakra,” zaklela Tereza. Ležela na zemi, převalovala se ze strany na stranu a držela se za levou paži. Mezi prsty jí protékala krev.

Douglas od sebe Annie odstrčil. “To bylo špatné, velmi špatné? řekl. “Slyšíš?”

Annie se svezla na zadek a zakryla si hlavu. Už hezky dlouho nedostala vynadáno jako malé dítě. Vernon stál vedle ní a signalizoval, potřásaje hlavou: “Ne rozumný, opičárna.”

“Vstaň,” obrátil se Douglas k Tereze. “Tady ti nemůžu pomoct.”

Tereza byla bledá, ale nebrečela. Neohrabaně se postavila na nohy a zbledla ještě víc. Nad loktem jí volně visel kus svalu, masitý a krvácející. “Podívej se nato!”

“Běž. Jdi zpátky k domu. My půjdeme kousek za tebou.” Snažil se, aby jeho hlas zněl klidně, ruku varovně položenou na Anniině rameni.

Tereza úpěla, sotva popadajíc dech. “Bolí to,” vypravila ze sebe, ale klopýtala kupředu.

“Jdeme za tebou,” řekl Douglas přísně. “Jenom jdi a ty, Annie, se neopovaž ani hnout!”

Kráčeli micky, Tereza za sebou zanechávala v prachu kapky krve. Zvětšovaly se a byly stále častější. Annie sáhla do krvavé skvrny a očichala si špičku prstu.

Proč jen všechno nemůže být v klidu a pohodě, přemýšlel Douglas. Vždycky se něco stane. Vždycky. Asi si to měl rozmyslet, než přivedl Terezu k Annie. Opice nerozumějí té zranitelné povaze, jakou má Tereza. Sám jí nerozumí, ačkoliv ho kdysi zřejmě přitahovala. Ne - snad jí nikdy pořádně nerozuměl, dokud nebylo příliš pozdě. Považoval Terezu za “rozkošnou”, dokud se jejich životy nepropletly natolik, že se z toho už nemohl vyprostit.

Proč jen nemůže být Tereza stejně odolná jako Annie? Proč si vždycky všechno tak bere?

Dorazili k budově. Douglas poslal Annie a Vernona do jejich pokojů a Terezu zavedl na ošetřovnu. Sledoval, jak jí Jim, jejich veterinární asistent a univerzální ošetřovatel, prohlíží paži. “Myslím, že to bude potřebovat sešít.”

Odešel z ordinace, aby připravil vše potřebné.

Tereza se podívala na Douglase, na krvácející paži měla gázu. “Proč mě kousla?” zeptala se. Douglas neodpověděl. Nemohl přijít na to, jak jí to říci.

“Nic tě nenapadá?” naléhala.

“Řekla sis o to, to tvoje slabošství.”

“Já…”

Douglas cítil, jak v ní narůstá vztek. Nechtěl se hádat. Přál si, aby ji sem nebyl vzal. Udělal to kvůli ní a ona to zkazila. Všechno zkazila.

“Nezačínej,” řekl prostě a vyslal k ní varovný pohled. “Ale, Douglasi, já jsem nic neprovedla.”

“Nezačínej,” zopakoval.

“Chápu,” pronesla ledově. “Prostě je to zase moje vina.”

Vrátil se Jim s náčiním.

“Chceš, abych tady zůstal?” otázal se Douglas. Náhle ho zalil pocit viny a uvědomil si, že byla opravdu zraněna natolik, aby si zasloužila veškerou jeho pozornost.

“Ne,” řekla tiše.

Když odcházel, její oči se zahleděly kamsi daleko za něj.

Téhož dne, kdy škola získala dosud největší peněžitý dar, se objevil tým z televizního zpravodajství.

Douglas si všiml, jak jsou všichni rozčileni. Dokonce i šimpanzi, žijící v severní části školy, viseli na pletivu a pozorovali vykládání televizní dodávky. Redaktorka rozhodla, že nejvhodnějším místem k natáčení bude hala určená ke hrám, ačkoliv z představy sezení na zemi ve společnosti obrovitých lidoopů nebyla nijak nadšená. Lidé od televize listovali ve scénáři, natahovali kabely, chystali mikrofony, nastavovali osvětlení a diskutovali o úhlech záběrů a o zvuku, přičemž ukazovali na vysoký strop tělocvičny upravené jako džungle. Tohle všechno kvůli rozhovoru s několika lidmi a jedním orangutanem.

Navzdory Anniiným protestům přenesli do místností i její psací stůl. Douglas jí vysvětlil, že je to jen na chvíli a že tihle lidé zase odejdou, až si s ní trochu pohovoří. Douglas s Annie zůstali venku, dokud to bylo možné, a hráli si u velikého stromu na Tarzana. Lechtal ji. Popadla ho, když se houpal na větvi. “Kagoda?” signalizovala a zmáčkla ho jednou rukou.

“Kagoda!” křičel se smíchem.

Odpočívali v trávě. Douglasovi bylo horko. Cítil, jak mu po těle stéká pot. “Douglasi,” signalizovala Annie, “oni číst povídka?”

“Zatím ne. Nebyla ještě otištěna.”

“Proč přijít povídat?” zeptala se.

“Protože tys to napsala, prodala a lidé mají rádi rozhovory se známými autory.” Oprášil jí srst na rameni. “Je čas jít dovnitř,” řekl, když odtamtud zahlédl pokyn.

Annie ho jedním objetím zvedla a odnesla do místnosti.

“Tady to je!” zavolal Douglas na Terezu a zapnul video.

Nejdřív byl dlouhý záběr na školu od zaprášené příjezdové cesty, působící bez čehokoliv živého chladně a hranatě. Redaktorčin hlas říkal: “Právě tady, jihovýchodně od města, se nachází speciální škola s neobvyklými žáky. Tito žáci mají jen malé vyhlídky, že po ukončení docházky získají zaměstnání, přesto je však tato instituce financována miliony dolarů ročně.”

Záběr na Annie u psacího stroje, klovající dlouhými prsty do klávesnice; list papíru se zvolna plní velkými tiskacími písmeny.

“Toto je Annie, patnáctiletá orangutani samička, která studuje v této škole už pět let. Než přišla sem, absolvovala s vyznamenáním jinou ‚opičí školuť v Georgii. A teď se z Annie stala spisovatelka. Nedávno prodala svou povídku jednomu dětskému časopisu. Redaktorka, která povídku koupila, neměla tušení, že je Annie orangutan. Dozvěděla se to, až když její povídku vybrala k otištění.”

Annie nejistě pohlédla do kamery.

“Annie umí číst a psát, rozumí mluvené angličtině, ale neumí mluvit. Používá znakovou řeč podobnou té, kterou se dorozumívají sluchově postižení.” Změna oznamovacího tónu na tázací. “Annie, kdy jsi začala psát?”

Douglas viděl sám sebe na malé obrazovce, jak sleduje Annie, signalizující: “Učitel mi řekl psát.” Uviděl sám sebe se zazubit, oči nepatrně zaměřené do kamery, ale vpodstatě sledující Annie. Na obrazovce se objevilo jeho jméno a titulek ‚Učitel orangutani. Z celého výstupu byl nějak nesvůj.

“Co vás přivedlo na nápad poslat Anniinu povídku do časopisu?” zeptala se redaktorka.

Douglas vyslal signál směrem k Annie, přišla si k němu pro objetí a natočila svůj roztomilý obličej do kamery. “Vedoucí školy, doktorka Morrisová, i já jsme ji oba četli. Poznamenal jsem, že si myslím, že je stejně dobrá jako kterákoli dětská povídka. Doktorka Morrisová mi řekla: ‚Tak ji tam pošlete/ A redaktorce se líbila.” Annie na Douglase zasignalizovala: “Čůrat.”

Následoval záběr na doktorku Morrisovou v její kanceláři, s tleskajícím šimpanzem na klíně. “Paní doktorko, vaše škola byla založena před pěti lety díky darům a vládním dotacím. Jaké jsou vaše cíle?”

“V posledních několika desetiletích se primáti -většinou šimpanzi jako tady Růžena - učili pokusně znakové řeči. Hlavně proto, aby se dokázalo, že primáti skutečně mohou používat řeč.” Růžena prostrčila koneček prstu zlatým kruhem v uchu doktorky Morrisové. Doktorka jí jemně odtáhla ruku. “Naše škola byla založena s cílem poskytovat primátům vzdělání, které by bylo srovnatelné s obecnou školou.” Pohlédla na šimpanze. “Nebo alespoň takové, jakého jsou schopni.”

“Ve vaší škole jsou dva orangutani a šest šimpanzů. Vidíte nějaké rozdíly v jejich učení?” zeptala se redaktorka.

Doktorka Morrisová energicky přitakala. “Šimpanzi jsou velmi bystří, ale orangutan má jinou mozkovou strukturu, která mu umožňuje abstraktní myšlení. Šimpanzi se naučí mnoha věcem rychleji, orangutani jsou pomalejší. Ale mají schopnost učit se do větší hloubky.”

Záběr na Vernona, houpajícího se na lanech před školou.

Redaktorka, v domnění, že Vernon je Annie, pokračovala: “Její učitel měl od začátku pocit, že Annie je obzvlášť nadějná studentka. Elementární věty, které vyťukává na svém psacím stroji, jsou prosté, ale originální.”

Další záběr na Annie u psacího stroje.

“A jestli se domníváte, že je to jen nějaká opičárna, měli byste to raději ještě jednou zvážit. Tolstoji, dej si pozor!” Douglas vypnul televizor, sklíčen zlehčováním, povrchností a stupidní poznámkou o “opičárně”.

Dlouho jen tak seděl. Pokaždé, když Tereza odcházela do postele, opouštěla ho beze slov. Po půlhodině zírání na temnou obrazovku přetočil videokazetu a nechal ji běžet beze zvuku, dokud se neobjevila Anniina tvář.

Zastavil záběr. Téměř cítil na bradě hebkost svatozáře jejích rezavých chlupů.

Nemohl spát.

Tereza ze sebe skopala pokrývku a obrátila se na bok, zády k němu. Pohledem přejížděl po křivce jejího ramene a zad, dolů k prohlubni pasu, vzhůru po oblině boku. Hýždě byly jako dva oblé ovály, jeden na druhém. V řídkém světle, pronikajícím dovnitř oknem, měla hladkou a lesklou kůži. Slabě voněla šampónem a ještě méně ženstvím. To, co k ní cítil, když na ni myslel, by každý nazval “láskou”. A přesto si uvědomoval, že většinou je na ni naštvaný. Kdykoliv měl v úmyslu ji nějak rozptýlit, skončilo to tím, že se z nějakého záhadného důvodu urazila. Slýchával z jinak něžných úst krutá slova. Brala všechno tak vážně, drobné neshody a nedorozumění se daly, aniž měl možnost je napravit.

Pod atlasovou pokožkou byla ztrápená a nervózní. Uzlík citů a strachu. Už se přestal pokoušet proniknout k veselejším vlastnostem její osobnosti, nechápal, kam se poděly. Přestal chtít ji milovat, ale ani ji nechtěl nemít rád. Nezdálo se, že by na tom nějak záleželo.

Někdy, přemýšlel, by bylo jednodušší mít za ženu někoho, jako je Annie. Annie.

Miloval její obličej porostlý srstí. Miloval tu bezvýhradnou radost v její tváři, kdykoliv ho spatřila. Pokaždé z ní úplně zářila. Annie byla chytrá, laskavá a odvážná. Věcem, které jí říkal, někdy úplně nerozuměla, ale naslouchala mu a povídala si s ním. Bylo jim spolu tak přirozeně dobře. Annie překypovala životem.

Douglas odtáhl ruku od Terezy, jejíž pokožka mu náhle připadala jako olysalý puchýř nesouhlasu.

Ležel na podlaze v opičí hale a na prsa mu foukal ventilátor. Aby se netřepotal, držel Anniin referát o Lawrencových Synech a milencích oběma rukama.

Annie se líně pohupovala na tyčích křižujících strop.

“Pavel nebyl spokojený v práci, protože mu šéf koukal přes rameno na jeho rukopis,” napsala. “Ale později byl zase šťastný. Umřel jeho bratr a matka byla smutná. Pavel onemocněl. Udělalo se mu lépe a znovu navštívil své přátele. Jeho matka umřela a přátelé ho už nelechtali.”

Douglas pohlédl přes okraj papíru na Annie. Pravda, bylo to poprvé, kdy četla román “pro dospělé”, ale čekal od toho přece jen trochu víc. Uvažoval, že se jí zeptá, jestli to za ni nenapsal Vernon, ale rozmyslel si to.

“Annie,” zavolal na ni a posadil se. “O čem si myslíš, že ta kniha opravdu je?”

Zhoupla se dolů a přistála na pohovce. “O muži,” řekla.

Douglas čekal. Nic dalšího nepřicházelo. “Ale o co tam jde? Proč zrovna tenhle muž a ne jiný? Co je na něm zvláštního?” Annie si mnula ruce a neodpovídala.

“A co jeho matka?”

“Ona mu pomáhat,” odpověděla Annie horečnou činností tmavých prstů. “Když on malovat.”

Douglas se zamračil. Zklamaně se ještě jednou zahleděl na stránku.

“Co já udělat?” zeptala se úzkostlivě Annie.

Pokusil se ji rozveselit. “Udělalas to dobře. To byla těžká kniha.”

“Annie chytrý,” signalizovala. “Annie chytrý.”

Douglas přitakal. “Já vím.”

Annie se zvedla na zadní nohy, vypadala jako dvouposchoďový chlupatý dům komíhající se ze strany na stranu. “Annie chytrý. Spisovatel. Chytrý,” signalizovala. “Psát knihu. Bestseller.”

Douglas udělal chybu. Rozesmál se. Ne, jako se obvykle lidé smějí jeden na druhého, tohle byl agresivní smích. Jeho vyceněné zuby a neovladatelné haha zaútočily na vyděšenou Annie. Nutil se přestat.

Polkla naprázdno a vypálila z místnosti.

“Annie, počkej!” Hnal se za ní.

Ve chvíli, kdy vyběhl ven, byla už daleko. Když ho rozbolelo na prsou, přestal utíkat a jen zvolna k ní klopýtal vysokou travou. Seděla opuštěná a zmatená daleko od něj a pozorovala ho, jak se k ní blíží.

Když přicházel, třikrát po sobě vyslala signál: “Obejmout.”

Douglas se zhroutil vedle ní, stěží lapaje po dechu, krk v jednom ohni. “Omlouvám se, Annie,” vypravil ze sebe. “Nemyslel jsem to vážně.” Objal ji.

Pevně se k němu přitiskla.

“Mám tě rád, Annie. Hrozně tě miluju a nikdy bych ti nechtěl ublížit. Nikdy v životě. Chci být pořád s tébou. Jsi opravdu chytrá, nadaná a hodná.” Políbil ji na tuhou tvář.

Zdálo se, že mu odpustila, nebo na to už zapomněla. Z očí jí zmizela bolest. Stiskla ho ještě pevněji a z hrdla se jí vydralo tlumené zamručení, určené jenom jemu.

Leželi spolu v těsném objetí, obklopeni šustící suchou trávou. Douglas cítil, jak v něm roste fyzická láska k ní. Toužil po ní vášnivěji než kdykoliv předtím. Dotkl se jí. Měl dojem, že mu Annie rozumí, že je její dech na jeho zátylku plný očekávání. Cíl, jakého by se nikdy nenadal, spojení jejich druhů řečí i tělem. Žádné bezduché páření, ale vzájemná láska… Vylezl na ni a pevně ji objal.

Když do ní vstoupil, Annie ztuhla.

Pomaloučku se od něj odvalila, ale on ji stále pevně držel. “Ne.” V obličeji se jí objevila hrozivá grimasa, z níž se Douglasovi zježily vlasy na hlavě. “Ty ne,” řekla.

Zabije mě, napadlo ho.

Vzrušení pominulo, Annie se mu vytrhla a odcházela pryč.

Chvilku nehybně seděl, omráčen tím, co provedl, co se to vlastně stalo. Přemýšlel, co si počne po zbytek svého života s touto vzpomínkou. Pak si zapnul zip.

S pohledem upřeným na talíř s večeří si uvědomil, že cítí totéž, jako by ho odmítla žena. Není přece typ, který by se vyžíval v sodomii. Není žádný farmářský synek, který ho nemá kam strčit.

Jeho ruce si stále pamatovaly hebkost její srsti, v slabinách mu zbyla vzpomínka na pobyt v jakémsi cizokrajném místě. Dnes odpoledne se mu z toho obrátil žaludek, hned potom odjel přímo domů. Dokonce ani neřekl svým orangutanům dobrou noc.

“Co se stalo?” zeptala se ho Tereza.

Pokrčil rameny.

Napůl se zvedla z křesla, aby ho políbila na spánek. “Nemáš horečku?”

“Ne,”

“Můžu ti nějak pomoct?” Ruka jí sklouzla po jeho stehně.

Napřímil se. “Přestaň.”

Znehybněla. “Zamiloval ses do jiné ženské?”

Proč mi proboha nemůže dát pokoj? “Nech toho. Mám teď spoustu starostí. Hodně se toho děje.”

“Takový jsi nikdy nebyl, ani když sis dělal doktorát.”

“Terezo,” pronesl hlasem, o němž se domníval, že vyjadřuje přehnanou trpělivost, “prostě mi dej pokoj, ano?”

“Ale já mám strach, nevím, co se to s tebou děje. Chováš se, jako bys mě tady nechtěl.”

“Ty mě pořád jen kritizuješ.” Vstal a odnesl nádobí do dřezu.

Pomalu ho následovala, v ruce svůj talíř. “Já se ti jen snažím porozumět. Vždyť je to taky můj život.”

Mlčel, a tak Tereza neslyšně odešla.

V koupelně se svlékl a dlouho stál pod sprchou. Představoval si, že na něm ulpěl Anniin pach. Cítil, že by ho na něm Tereza mohla ucítit.

Co jsem to provedl, co jsem to jen provedl…

Když vylezl ze sprchy, byla Tereza pryč.

* Uvažoval, že by mohl zavolat do práce a vymluvit se na nemoc, ale byl si jist, že mu bude stejně mizerně, když zůstane doma a bude přemýšlet o Annie, o Tereze a, co bylo nejhorší, o sobě.

Oblékl se, ale nedokázal pozřít snídani. Uvědomil si, že na něm jeho trápení musí být vidět, vypjal proto ramena, ale když vystoupil u školy z auta, znovu mu poklesla.

V obavách vešel do kanceláře. Sekretářka ho pozdravila a s povzdechem zvedla oči ke stropu. “Někdo zase zveřejnil naše číslo,” řekla poté, co zazvonil telefon. Další hovor už byl na drátě. “Dneska ráno tady za oknem stál chlápek a koukal na mě, dokud ho nevyhodil hlídač.”

Douglas soucitně pokýval hlavou a přistoupil ke dveřím vedoucím k orangutanům. Znovu se mu udělalo špatně od žaludku.

Vernon seděl u psacího stroje a zřejmě tvořil popisky do svého fotografického alba. Ani nepovstal, aby se s Douglasem pozdravil, pouze si ho přeměřil pohledem.

Douglas ho poklepal po rameni. “Pracuješ?” zeptal se.

“Jako kůň,” odtušil Vernon a pokračoval v psaní.

Annie seděla venku na zadní verandě. Douglas otevřel dveře a postavil se vedle ní. Vzhlédla k němu, ale místo obvyklého objetí se ani nepohnula - stejně jako Vernon. Ráno bylo ještě chladné, před nimi se prostíral dlouhý stín domu. Douglas se posadil.

“Annie,” začal smířlivě. “Omlouvám se. Už to nikdy neudělám. Chápej, cítil jsem…” Zmlkl. Nebylo to o nic lehčí, než kdyby měl mluvit s Oonou nebo Wendy nebo Shelley nebo Terezou… Uvědomil si, že ji nechápe o nic víc, než by nechápal ty ostatní. Proč ho odmítla? Co se jí honilo hlavou? A co bude dál? Budou zase přáteli?

“Hergot,” zaklel. Postavil se. “Už se to nestane.”

Annie zírala kamsi do stromů.

Cítil zvláštní napětí po celém těle, obzvlášť v hrdle. Dlouho vedle ní mlčky stál.

“Já nechtít psát povídky,” signalizovala.

Douglas na ni upřel zrak. “Proč?”

“Nechtít.” Jako by pokrčila rameny.

Douglas se podivil, kam se poděla ta sebevědomá lidoopka, která si včera plánovala, že napíše bestseller. “Je to kvůli mně?”

Neodpověděla.

“To nechápu,” dodal. “Nechceš mi o tom napsat? Nemohla bys mi to nějak vysvětlit?”

“Ne,” signalizovala, “neumět vysvětlit. Nechtít.”

Znakovou řečí se zeptal: “A co tedy chceš?”

“Sedět na strom. Jíst banány, čokoláda. Pít brandy.” Vážně na něho pohlédla. “Sedět na strom. Den, den, den, měsíc, rok.”

Všemohoucí bože, pomyslel si, má zatracenou existenciální krizi. Všechny ty roky vzdělávání. Ty schopnosti. Všechny naděje celého oboru primátologie. Celé si to může strčit za klobouk kvůli jedné náladové opici. Za to nemůžu jen já. To by asi stejně přišlo dříve či později, ale snad… Pomyslel na všechno úsilí, které bude muset vynaložit, aby napravil jejich vzájemný vztah. Úplně ho to vyčerpalo.

“Annie, co kdybychom trochu zvolnili tempo. Můžeš si odpočinout. Dneska. Můžeš prosedět na stromě celý den, já ti přinesu sklenku vína.”

Znovu jenom pokrčila rameny. Zatraceně, to jsem to zpackal, pomyslel si. Jsem to ale idiot. Cítil, jak se bolest vrací, bolest jako jed, prostupující srdce a ruce, působila mu závrať a zkracovala dech.

Alespoň ke mně necítí nenávist, blesklo mu hlavou, když si sedal na bobek, aby ji vzal za ruku.

Vycenila zuby.

Douglas zůstal jako přimrazen. Prchla od něj a zamířila ke stromům.

o

Seděl sám doma a díval se na zprávy. V jakémsi malém městečku na Středozápadě pálili výtisky časopisu s Anniinou povídkou.

Na pozadí hořící hranice odpovídala na dotazy reportéra rozložitá žena v kožené bundě. “Nechci, aby my děti četly něco, co nenapsal člověk. My děti jsou lidi a tahle bezbožná opice jim nemá co vyprávět svý příběhy.”

Chvatné interview s doktorkou Morrisovou, která vypadala unavenější a uzavřenější než obvykle. “Ta povídka je naprosto nevinný příběh vyprávěný nevinnou bytostí. Annie není žádná bestie. Myslím si, že v sobě opravdu nemá schopnosti nebo úmysl někoho mravně zkazit…”

Vypnul televizi. Zvedl sluchátko a vytočil číslo jedné Tereziny přítelkyně. “Jane, ještě se ti Tereza neozvala?”

“Ne, ještě ne.”

“Dobře. Dáš mi vědět, kdyby něco, viď?”

“Samozřejmě.”

Blesklo mu hlavou, že by se mohl pokusit ji zastihnout v práci, ale odcházel ráno dřív než ona a domů se vracel později.

Díval se na její podobiznu na zdi a vzpomínal na jejich první setkání, na první společné bydlení. Byly doby, kdy ji k zbláznění miloval. Dnes mu zbyl jen pocit prázdnoty, ale přesto ho zajímalo, kde teď vlastně je. Nechtěl, aby ho nenáviděla, a nevěděl, jestli by jí mohl říci o tom, co se stalo. Už jenom představa, že by se posadila a naslouchala mu, se mu zdála značně nepravděpodobná.

Ani Annie už ho nebude poslouchat.

Byl sám. Provedl obrovskou, příšernou pitomost a přál si, aby ji nebyl udělal. Něco jiného by bylo, kdyby mu Annie odpověděla stejně, kdyby se z nich mohli stát milenci. Pak by proti sobě stáli oni a svět, nový typ citového vztahu. První milostný vztah mezi člověkem a jinou myslící bytostí…

Nevypadalo to přece, že by Annie byla o tolik jiná než Tereza. Annie nebyla rozhodně žádné dítě. Dala mu všechna ta znamení, koketovala s ním a potom to nedotáhla do konce. Dělala, jako by ji znásilnil nebo co. Vlastně o něj neměla větší zájem, než by měla doktorka Morrisová o Vernona. Přece jsem si to nemohl tak špatně vyložit, uvažoval.

Zůstal sám. A bez Anniina partnerství byl pouhý úchylák, co opíchal opici.

“Udělal jsem chybu,” pronesl nahlas k Terezině fotografii. “Tak na to zapomeňme.”

Ale sám zapomenout nemohl.

“Doktorka Morrisová si s vámi přeje mluvit,” oznámila mu sekretářka, když vešel do kanceláře.

“Dobře.” Zamířil k ředitelně. Pohvizdoval si. V minulých dnech byla Annie chladná, ale cítil, že se všechno nakonec urovná. Zlepšila se mu nálada. Byl zvědav, o jaké hrůzy či divy se s ním chce doktorka Morrisová podělit. Zaklepal na dveře a podíval se přes skleněnou výplň. Asi další pálení časopisů, prolétlo mu hlavou.

Pokynula mu, aby vstoupil. “Dobrý den, Douglasi.”

Annie, pomyslel si, něco se stalo.

Stál, dokud mu nenabídla židli. Několik vteřin zírala do jeho tváře. “Je to pro mě těžké,” řekla pak.

Odhalila mě, zpanikařil, ale vzápětí se ovládl. Usoudil, že ho musí trápit paranoia. Přece nebylo jak. Není jak. Musím se uklidnit, nebo to na mně bude vidět.

Zvedla fotografii.

Byl tady - objektivní a bezcitný důkaz oné chvíle jeho života. Držela ho před ním jako obvinění. Otřáslo jím to. Připadalo mu, že to snad ani nemůže být on.

Jakýsi vzdor ho donutil upřeně zírat na fotografii, místo aby se snažil najít špetku pochopení v očích doktorky Morrisové. Přesně věděl, odkud ta fotografie pochází.

Vernon a jeho nový teleobjektiv.

Představil si, jak se obraz jeho činu objevuje v misce s vývojkou. Zvolna odvrátil pohled. Doktorka Morrisová nemohla vědět, jak se od tohoto momentu změnil. Nebyl s to protestovat nebo zapírat.

“Nemám na vybranou,” pronesla doktorka Morrisová energicky. “Vždycky jsem se domnívala, že když nevycházíte s lidmi, vedete si dobře aspoň s opicemi. Díky bohu, že Henry, jenž vyvolává Vernonovy filmy, slíbil, že nic neprozradí.”

Douglas vstal ze židle. Pocítil touhu vyrvat fotografii z jejích rukou, protože mu ji stále držela před očima. Nechtěl ji vidět. Chtěl, aby se ho zeptala, zda se od té doby změnil, zda pochopil, jak se zmýlil, aby mu nařídila, že už se to nikdy nesmí stát.

Ale její oči byly nepřístupné a bezbarvé. “Vaše věci vám pošleme,” řekla.

U auta se zastavil, zahlédl dvě velké rezavé postavy -jednu s měděným odstínem a druhou s čokoládovým nádechem - sedící na stromě. Vernon vydal zamručení zakončené nepřátelským zavrčením. Byl to divoký zvuk plný džungle a vypařujících se přívalů deště.

Douglas sledoval Annie, jak se škrábe a hledí na šimpanze pobíhající za plotem stanice. Když se její pohled začal otáčet k němu, zmizel v autě.

Proč mi opice, přemýšlel Douglas, když s hněvem odjížděl, nedokázala rozumět lépe než člověk?

O Její chlupaté tváři: O šimpanze jsem se začala zajímat po přečtení knih Jane Goodallové, zajímaly mě opice používající jazyk, takové jako Lucy a Koko. Mým prvním nápadem bylo napsat něco legračního a satirického o orangutanovi, který se stal proslulým autorem bestsellerů. Jako u mnoha povídek střetly se tu dvě myšlenky a vytvořily něco komplexnějšího. Měla jsem na mysli postavu ženy, jejímuž tápajícímu milenci jde všechno, co se jí týká, na nervy a všichni ostatní mu připadají báječní. Nedokázala jsem však jaksi uchopit jádro toho všeho. Takže Douglas se nakonec stal můstkem mezi těmi dvěma postavami, ale z mého pohledu je nejzajímavější kvůli své tragické neschopnosti milovat skutečně.

LEIGH KENNEDYOVÁ

Z anglického originálu HER FURRY FACE přeložil Vít Kabelka,

RICK WILBER

Vědeckofantastické povídky Ricka Wilbera se objevily v časopisech Analog, Isaac Asimov’s a v sérii antologií Chrysalisu, stejně jako v několika univerzitami podporovaných literárních časopisech. Je spoluvydavatelem Subtropical Speculations, antologie science fiction tematicky zaměřené na Floridu (Pineapple Press). Jeho mainstreamová poezie a povídky se objevily v rozličných literárních časopisech ve Velké Británii a Spojených státech. Vyučuje na University of South Florida a pracuje rovněž pro noviny Tampa Tribune, kde má na starosti literární přílohu Fiction Quarterly. Válečná nevěsta neobvyklým způsobem využívá motiv “co kdyby” z tradiční science fiction.

VÁLEČNÁ

NEVĚSTA

James balí.

Achab, Yuck, Yossarian, Nick Adams, dokonce i Hornblower, spolu se šesti zubními kartáčky, hrstí pohlednic s rozličnými západy slunce, palmami a blondýnkami v plavkách, a také čtyři baseballové míčky, které vypadají jako nové. Rád by přibalil i míč na basket, ale ten se do tašky prostě nevejde.

Bude je potřebovat - knihy, pohledy, míčky. Už se nevrátí, proto vybírá věci, které vydrží nejdéle a nejlépe mu poslouží.

Ale žádné šaty. Píšťalka to řekla úplně jasně. Žádné šaty. Pašijové nemůžou ty pozemské šaty vystát a tam, kam odjíždí, je James stejně nebude potřebovat. Píšťalka se o Jamesův oděv postará, tak jako se postará o téměř všechno ostatní.

Přibalí si protetický prodlužovač. Píšťalka mu slíbila operaci, hned jak dorazí na její domovskou planetu, pak už ho nebude potřebovat. Ale cesta potrvá několik týdnů, jak bylo Jamesovi řečeno, takže prodlužovač poletí také.

James se narovná. Jeho hlava se téměř dotýká osvětlovacího tělesa v obývacím pokoji. James je pořádně vysoký, skoro dvě stě dvacet centimetrů. Pašijové jsou dokonce ještě vyšší a hubenější, ale James je tak velký, jak Zemáci vůbec kdy mohou být, a Píšťalka v něm našla opravdové zalíbení. Proto se rozhodla vzít ho s sebou, teď, když Pašijové odcházejí.

James se dívá z posuvných skleněných dveří na Mexický záliv. Přistávací rampy Pašijů a komunikační věže jsou jen stěží viditelné na linii obzoru. Kvůli tomu koupila Píšťalka Jamesovi tenhle byt v sedmém patře na Nábřežním bulváru u St. Petersburg Beach; aby se spolu mohli dívat na rampy a věže při západu slunce, když si Píšťalka přijde hrát se svým americkým mazlíčkem.

Píšťalka je krásná svým vlhkým pašijským způsobem. James ví, že měl štěstí, když si ho vybrala, že měl štěstí, když si teď může balit jednu malou tašku se vším, o čem si myslí, že přetrvá věky na jiném světě. Šťastný chlapík, říká si a snaží se, aby to znělo pravdivě. Šťastný chlapík.

James se necítil vždycky tak šťastný, tak potřebný. Většinu života se cítil sám. Vyhlíží ze skleněných dveří a přemýšlí o svém osamění. Všechny ty roky. Příliš vysoký, příliš knih nebo příliš basketbalu, příliš pohledů a příliš očekávání. Jen Tom si k němu našel cestu všemi těmi nepřiměřenostmi, všemi nepřijatelnostmi a stal se jeho přítelem. Během celých těch osmadvaceti let byl jedině Tom ochoten přemýšlet o Jamesovi jako o příteli a nějako o tržním produktu s několika esoterickými zvláštnostmi.

James se pokouší myšlenky na Toma zapudit. Tom, jeho dobrý a jediný přítel Tom, zemře zítra se všemi ostatními, až Pašijové odejdou.

Píšťalka mu to vysvětlila. Zbytek jeho rasy, všichni zdejší Zemáci, co nemají za milence Pašije, kteří by je rychle odvezli pryč, zítra zemřou.

V St. Petersburgu bude zhruba kolem poledne a Tom si bude nejspíš právě pochutnávat na sendviči s kanicem a porci hranolků, pokud si je bude moci dovolit. James se na to snaží nemyslet.

Dnes v noci Pašijové odejdou. Skvělí, laskaví Pašijové, kteří světu tolik přinesli, kteří dokořán otevřeli dveře ke všem kosmickým vymoženostem a slíbili Zemi obchod se stovkou pašijských světů, zavěšených jako perly po celé spirální paži galaxie.

Samozřejmě se to nesmí uspěchat, vysvětlovali Pašijové. Zemáci budou muset být trpěliví, zatímco se budou řešit podrobnosti. A byly tu jisté úpravy, které bude nutno provést, aby se vše přizpůsobilo přítomnosti Pašijů na Zemi. Ekonomické úpravy. Vojenské úpravy.

Píšťalka to všechno včera v noci Jamesovi vysvětlila. Bylo jí to moc líto. Sliby se nesplní. Kdyby jen Bendaíjové nepřišli tak brzy…

Ale Bendaíjové přicházeli. Komunikační věže Pašijů vykonaly svou práci a objevily přibližujícího se nepřítele. Takže teď museli Pašijové odejít. Tahle malá planeta, tohle malé místečko, na němž postavili předsunutou základnu, splnilo svůj úkol a teď musí Pašijové odejít. Nablízku nebylo dost Pašijů, aby se Bendaíjům ubránili. Zůstat by znamenalo sebevraždu. Takže dnes v noci vystartují z přistávacích ramp ze základen po celé planetě pašijské lodi na cestu domů. A zítra dorazí Bendaíjové.

Někdo klepe na dveře. James se domnívá, že to f musí být Píšťalka, ale o dobré dvě hodiny dříve? Nezdá se mu, že by Píšťalka přišla tak brzy.

Ovšemže to není Píšťalka, je to Tom.

Když vchází dovnitř, James se pokouší o úsměv. Jeho nejlepší přítel, Tom. Střední škola, vítězové stát ního šampionátu, univerzita, semifinále ligy, dva roky v profesinální lize CBA - nejlepší přítel, rychlý rozehrávač s ďábelskými přihrávkami a hrdina s přesnou střelou.

A pak přišli Pašijové; teď už se nehraje za peníze, protože se musí pracovat pro laskavé Pašije. Tom si našel džob a dělá číšníka. James si našel Píšťalku.

Tom mlčí. Jen se na Jamese podívá a pak kolem něj projde do pokoje, kde si všimne téměř sbalené tašky.

Nahlédne do ní a vyndá paperback. Směje se.

“Knihy a baseballové míčky?” ptá se a otáčí se, aby se podíval na svého nejlepšího přítele. “Tvoje Paši se chce dozvědět všechno o našem způsobu života nebo co?” Tom se rozhodne, že si nebude všímat prodlužovače, jehož špička vykukuje mezi baseballovými míčky -

James neví, co odpovědět. Píšťalka mu sdělila docela jasně, že nesmí nikomu říci o tom, že Pašijové odcházejí. Kdyby to James prozradil, Píšťalka by se to dověděla. Píšťalka vždycky všechno ví. A pak by James ztratil možnost odjet.

James nechce zítra umřít, až budou Bendaíjové ničit přistávací rampy a komunikační věže. Píšťalka mu o nich vyprávěla, i o boji, do kterého byli Pašijové zapleteni už po mnoho generací. Bendaíjové, říkala, jsou velice důkladní. Jamesovi to stačilo.

Tom se odvrátil od tašky a zamířil do kuchyně. Otevřel dvířka od ledničky, vyndal láhev Harpu, otevřel ji a dal si jeden dlouhý lok.

“Hm,” bručí, “výsady prostituce.”

James pro změnu neprotestuje. Skutečně existovaly jisté výhody, když byl člověk milencem pašijského diplomata, a dovážené pivo patřilo v těchto těžkých časech mezi ty nejmenší. James už beztak Harp ani nepije. Má ho tu jen pro Toma. Jamesovi zachutnalo slané, husté bahno, které pijí Pašijové. James ještě nedokáže zahvízdat nápěv, který tu látku pojmenovává, tak tomu říká prostě bahno. Píšťalka se kvůli tomu svému mazlíčkovi směje a pak ho hladí po hlavě, že je tak roztomilý, a pak mu říká, aby vyndal prodlužovač, a pak…

Tom promluví.

“Na co máš sbalenou tu tašku, Jimmy? No vážně, tvoje Paši se pokouší pochytit něco z americké klasiky?”

“Některé knihy jsou britské,” namítá James.

Tom se směje, pak se napije.

“Sakra, chlapče, bereš to všechno trochu moc vážně, ne? Jednoho dne se seberou a odletí, chápeš, a tebe tu nechají. Tak to bude.”

Namíří Harp na Jamese.

“Teď poslouchej starýhoTommyho. Nesmíš ztrácet hlavu, Jimmy. Nedělej žádný blbosti, jasný? Nezapomínej, kdo jsi. Nezapomínej, co jsi.”

“Tome,” vyhrkne James. “Tommy.” A vykročí ke svému příteli, jeden krok k němu, jeden krok od dveří a výhledu na rampy.

Ale Tom se odvrací, aby otevřel dvířka dřevěné dýhované spíže a našel nějaké mexické burské oříšky, přímo vedle brazilských snídaňovych obilnin a venezuelských preclíků. Většina věcí se v těchto dnech musí dovážet.

“Poslouchej mě, Jimmy,” pokračuje Tom a jeho hlas se proplétá s křoupáním oříšků. “Máme zrovna těžký časy a tys našel způsob, jak se přes ně dostat. To je skvělý, já to chápu. Hergot, já se tě dokonce zastávám, když mají lidi řeči. Já to chápu, fakt jo.” A znovu zvedne Harp a dopije láhev na jeden dlouhý zátah.

“Jenže je v tom jedno velký ,ale’, kamaráde. Už šest měsíců pozoruju, co se děje - ty ses za tu dobu dostal od dělání toho nejlepšího ze špatnýho k, k…” - pátrá po správném slovu, zatímco loví další Harp z lednice - “k… já nevím, něčemu vopravdu divnýmu. Jako bys opravdu měl rád velkou modrou blanici.”

James nemůže vystát, když tak někdo Pašijům říká. Připouští, že jejich krásná pokožka má namodralý nádech a že mezi palci a prsty mají blánu. “Co bys ale čekal od obojživelné rasy?” ptával se Toma v minulosti. Svěřil svému příteli, že ho urážejí přezdívky, které pro Pašije Zemáci používají, obzvlášť americtí Zemáci, kteří toho mají tolik za co být Pašijům vděční.

Tom se tomuhle způsobu myšlení v minulosti smál a ví, že Jamese ta jména zlobí, a proto je používá, když se pokouší záměrně otřást svým přítelem, příjemcem jeho vysokých obloučků, na jejichž konci byly všechny ty smeče do koše, šťastné výkřiky a šoty v televizi.

James se od Toma odvrátí a přistoupí k oknu, nalevo od posuvných prosklených dveří. Za dvě hodiny začne zapadat slunce. Pak přijde Píšťalka, těsně předtím, než Slunce zapadne. Přijde Píšťalka a oba dva pak budou hledět na oranžovou oblohu a ona bude mluvit o domově. Slunce se jakoby trochu zploští, když se ponoří do vody, a pak rychle klesne. Když budou mít štěstí, velké štěstí, uvidí krátký zelený záblesk. A pak bude pryč. A oni odletí, šoférovaným plovákem, který je odnese k rampám. Nalodí se, odstartují a odletí. Píšťalka říkala, že to bude trvat jen asi hodinu. Slunce zapadne kolem půl deváté. V deset už budou podle Jamese na cestě. Odjede navždy.

James se otočí od okna a potřese hlavou.

“Musíš jít, Tommy. Píšťalka tady bude každou chvilku. Víš, že tě nemá ráda.”

“Vím, vím,” přitaká Tom a usmívá se. Přistoupí ke svému nejlepšímu příteli, Jamesovi, a poplácá ho po rameni. Trochu pokývne hlavou, smutně jí potřese, zmáčkne širokou, tvrdou klíční kost, a loučí se: “Prostě jsem k tobě musel zaskočit promluvit si, jasný? Prostě jsem ti to musel říct. Hodně pro mě znamenáš, víš. Rozumíš? Hodně pro mě znamenáš.”

Tom odchází.

James se rozpláče, pak slzy potlačí a vrátí se k balení; Oxfordský průvodce anglickou literaturou, nějaké časopisy, stará Nortonova antologie, bude mít Pustinu a Prufrocka a Rudý odznak a nějakého Faulknera, Kerouaca a nějakého Bartha a taky Updikea a trochu času, aby si znovu sedl a ještě si poplakal. Bolestné slzy. Je tak sám. Tak absolutně sám.

Pak nechá těch nesmyslů. Zvedne se a prohlédne tašku. Docela plná.

Kdyby vypustil z míče vzduch, uvažuje, mohl by ho složit a vzít s sebou. Ví, že tam, kam letí, bude vzduch, Pašijové ho dýchají. Vždycky může vyrobit obroučku a opatřit ji nějakým druhem síťky. A 305 cm výšky najde taky vždycky.

Vrazí dovnitř jehlu a deset let starý vzduch zasyčí. Dívá se na míč a poslouchá, jak vzduch z doby před deseti lety hvízdavě uniká ven. Přímo na místě, kam se dívá, je Tomův podpis, hned pod Jamesovým vlastním jménem a čmáranicí, která oznamuje “Kennedy Hawks, státní přeborníci středních škol, 1989”.

Míč není natolik zploštělý, jak James doufal. Je to legrační, ale nikdy předtím basketbalový míč nevypouštěl. Zdá se to divné, ale je to tak.

Tlačí, mačká, dokonce si na míč stoupne, ale nezdá se, že by to nějak pomáhalo. Míč se do tašky zjevně nevejde, pokud nevyndá spoustu knih, a to udělat nemůže.

Nakonec zatvrzelý míč vezme a položí ho na tašku. Doufá, že mu ho Píšťalka dovolí vzít s sebou. Když jí řekne, co to pro něj znamená, určitě mu dovolí vzít si tu jedinou věc navíc. Určitě.

Jenomže, o něco později, mu to nedovolila. Trvala na svém a on ho tam nechal, položený na nízkém stolku, částečně vyfouklý. Vypadá, jako by ho skleněná deska stolu zploštila stejným způsobem, jakým to dělal obzor se Sluncem, když zapadalo. Na ploché části, přímo proti sklu, jsou dva podpisy.

Bendaíjové dorazili příštího dne. Kolem poledne.

Četl jsem článek v The Nation o Subic Bay na Filipínách a problémech, které tam existovaly po celá léta jako výsledek vojenské přítomnosti Spojených států -šlo zejména o prostituci a otřesný obchod s filipínskými nevěstami. Krátce nato jsem viděl dokument Douglase MacArthura, který podrobně rozebíral vztahy Spojených států s Filipínami během II. světové války.

To mě dovedlo k úvaze, jak bychom reagovali, jako národ i na osobnější úrovni, kdyby si zde nějaká silnější mocnost zřídila vojenskou základnu způsobem, jakým jsme to udělali my na mnoha místech po celém světě. Je to téma, o kterém jsem už psal v několika povídkách do časopisů Analog nebo Isaac As/mov’s. V tomhle konkrétním případě jsem také uvažoval, jak bychom reagovali, kdyby nás ta silnější mocnost zanechala napospas nepříteli stejným způsobem, jakým jsme my opustili Filipínce. V imperialistickém myšlení tohoto typu je úzkoprsá krutost - zdáme se tak ochotní obětovat jiné pro svůj prospěch - jak bychom se vypořádali s opakem toho? Jak dalece by nás příjezd silnější mocnosti narušil? A jaký by mohl být konečný výsledek takového narušení? Válečná nevěsta se pokouší mluvit právě o těchto otázkách.

RICKWILBER

Z anglického originálu WARBRIDE přeložil Petr Janouch.

HARLAN ELLISON

Čtyřicet pět knih, tucet filmů, snad padesát televizních her, víc Hugů a Nebul než kdokoli jiný, pár Edgarů od Mystery Writers of America, Cena P.E.N. za žurnalistiku, jediný, kdo kdy získal čtyři ceny Writers Guild za samostatné práce v televizi. Harlan Ellison je všeobecně milován a obdivován. Nikdo o něm neřekne křivého slova. Také máme krásné vyhlídkové pozemky na prodej v Gobijském Altaji. Na konci roku 1989 další dvě pocty: Harlan získal World Fantasy Award za svou sbírku z roku 1988 Angry Candy (Rozzlobený bonbón) a ročenka Encyclopedia Američana zařadila knihu na seznam čtyřiadvaceti povídkových sbírek, vybraných mezi “Nejlepší díla americké literatury” za rok 1988.

A JAK TO V NOCI ŽIJE NA PUSALDĚ?

Když otevřeli kabinu na cestování časem, aby se mohl temponaut Enoch Mirren dostat ven, našli ho, jak provádí odpudivou věc s jakýmsi odpudivým tvorem.

Do jednoho odvrátili hlavy. Jako první jim na mysli vytanulo slovo: “Fuj!”

Manželce Enocha Mirrena jeho návrat neoznámili. Obratně se vyhnuli otázkám jeho matky, dožadující se informací o synově zdravotním stavu po první uskutečněné cestě do jiného časoprostoru. Nový prezident dostal pouze pokrytecké odpovědi. Nikdo se neobtěžoval zatelefonovat do San Clementa. Velitelství Hlavního štábu nebylo informováno záměrně. Dotazy z CIA a FBI byly zodpovězeny ve vědecké hatmatilce a oba úřady se delikátně pustily do vzájemného vyšetřování. Jediný Walter Cronkite to vypátral, vždyť i utajení má své meze! S žaludky jako na vodě se všichni v centrále TimeSepu činili seč mohli, záchranná četa, lékařský tým i experti na cestování časem; nicméně zjistili, že vypáčit penis Enocha Mirrena z (podle všeho) vášnivého sevření v (předpokládaném) pohlavním otvoru toho odpudivého tvora je nemožné.

Tým specialistů na mimozemský život dostal za úkol vyhodnotit, jeli ten odpudivý tvor ženského nebo mužského pohlaví. Po probdělém týdnu to vzdali. Vedoucí specialistů selhání výstižně zdůvodnil. “Dalo by se to zatraceně lehko poznat, kdybysme toho šaška z ní… něho… z ty potvory dostali ven.”

Zkoušeli to přemlouváním, vyhrožováním i racionálními argumenty, zkusili induktivní logiku, zkusili logiku deduktivní, zkusili to se zvýšením platu, zkusili to s podíly na zisku, zkoušeli polechtat jeho smysl pro humor, zkoušeli ho polechtat na chodidlech, zkusili mu jednu vrazit, zkusili mu nahnat hrůzu, zkusili ho zavřít, zkusili to s páčidlem, zkusili obstřiky studenou vodou, potom horkou, nakonec minerální, zkusili odsávací zařízení, zkusili smyslovou deprivaci, zkusili ho nadopovat do bezvědomí. Zkusili ho připoutat ke spřežení peršeronů, kteří táhli k severu, a toho odpudivého tvora přivázali ke spřežení klydesdaleů táhnoucímu na jih. Po tři a půl týdnu to vzdali.

Zpráva, že kabina se už vrátila z časoprostoru Země2, pronikla nějakým způsobem na veřejnost a Rusové tloukli na poplach, že ten dekadentní americký darebák zavlekl na Zem decimující mor, který už pronikl až k Minsku. (Centrála TimeSepu dala do karantény každého, byť jen vzdáleně obeznámeného s pravdou.) Členské státy organizace OPEC vyhlásily, že Američané ve spojení se sionistickými technokraty objevili způsob jak odčerpat ropu ze sousedního časoprostoru, a pohotově zdražily benzín o dalších jedenačtyřicet centů za galon. (Centrála TimeSepu přestěhovala Mirrena s odpudivým tvorem do svého supertajného hlavního bunkru, vyhloubeného pod Barevnou pouští.) Pentagon se dožadoval hlášení o výsledcích výzkumu a hrozil, že budou padat hlavy; Kongres žádal výsledky a hrozil, že přiškrtí výdaje. (Centrála TimeSepu se do toho rezignovaně pustila - neměla na vybranou, žádné výsledky nebyly - a tak vyhýbavě uvedla: Požadované údaje nelze v současnosti připravit.)

A temponaut Enoch Mirren souložil dál.

Expert z Hopkinsovy univerzity, vysoký šedovlasý džentlmen, který nosil trojdílné obleky a byl tak dokonale zasvěcen do tajných informací, že mu prezident volal červeným telefonem, si vzal temponauta s tím odpudivým tvorem na tři dny do parády. Když se opět objevil, svolal vedoucí pracovníky centrály TimeSepu a sdělil jim: “Dámy a pánové, zcela prostě řečeno, Enoch Mirren přivezl ze Země2 nejdokonalejší šoust ve vesmíru.”

Po vzkříšení jedné omdlelé ženy a čtyř mužů expert z Hopkinsovy univerzity, vážný bledý džentlmen s lakýrkami na nohou, pokračoval. “Podle mého nejlepšího mínění, má tento tvor-nepochybně nepozemská forma života z nějaké jiné planety v onom protějším časoprostoru - takovou erotickou výkonnost, že pokud je jednou uveden v činnost, nedá se zneutralizovat. Jakmile člověk zakusí jeho, ehm, projevy přízně… nemůže nebo nechce přerušit styk.”

“To ale není možné!” vykřikla jedna žena. “Muži prostě tak dlouho nedokážou udržet erekci.” S opovržením pohlédla na několik svých kolegů.

“Ten tvor zřejmě vylučuje nějaký stimulující prostředek, snad želé, které neustále prokrvuje mužský úd,” odvětil expert z Hopkinsovy univerzity.

“A je tedy mužského, nebo ženského pohlaví?” zeptal se jeden muž, byl to administrativní asistent, který se na jednom z pravidelných seznamovacích večírků podřekl, že je znepokojen vlastní sexuální orientací.

“Obou a ani jednoho,” odpověděl mu expert z Hopkinsovy univerzity. “Zdá se, že je vybaven tak, aby zvládl cokoliv, včetně kuřat a klokanů s dvojitou vagínou.” Lehce a distingované se usmál: “Dámy a pánové, máte před sebou hádanku,” a nato jim předložil účet za své služby, z něhož šla hlava kolem. A potom odešel, stále se usmívaje.

Byli na tom jen o trochu lépe než předtím.

Ale ženy vypadaly, že to v nich vzbudilo zájem.

O dva měsíce později, když zpozorovali, že hmotnost temponauta Enocha Mirrena povážlivě klesá a začali ho živit intravenózně, nalezli konečně řešení, jak jej oddělit od onoho sexuálního objektu. Sestrojili aparát na náhodné sekvence zvukových vln, umístili Mirrena s jeho milenkou mezi póly a tím narušili proudění energie v metabolismu odpudivého tvora. Mirren otevřel oči, několikrát zamrkal a zamumlal: “Mmm, to byla paráda!” a potom byl vyproštěn.

Odpudivý tvor se okamžitě skulil do klubíčka a usnul.

Enocha Mirrena rychle strčili do výtahu a dopravili ho do nejhlubšího a nejdokonaleji zajištěného patra supertajného podzemního komplexu centrály TimeSepu, kde na něj čekala vyšetřovací cela. Měřila 3x3x6 metrů, byla důkladně vypolstrovaná naugahydem a prošpikovaná senzory a mikrofony. Bez světel.

Vstrčili ho do cely, nechali ho dvanáct hodin podusit, pak mu dali najíst a začali s výslechem.

“Mirrene, co je to sakra za odporného tvora?”

Hlas přicházel ze stropu. Enoch Mirren si ve tmě zlehka říhl po rybím karbanátku a rychle šmátral kolem sebe po podlaze, na níž seděl, aby zjistil, odkud ten rozzlobený hlas přichází.

“Je to skvělý stvořeníčko z Pusaldy,” řekl.

“Z Pusaldy?” ozval se jiný, ženský hlas.

“To je planeta v jednom hvězdném systému v tamtom časoprostoru,” odpověděl uctivě. “Nazývají ji Pusalda.”

“Umí ten tvor mluvit?” Třetí hlas, ještě naléhavější.

“Telepaticky. Od mysli k mysli. Když se milujeme.”

“No tak, dejte s tím pokoj, Mirrene!” poručil první hlas.

Enoch Mirren seděl ve tmě a usmíval se.

“Tak tam tedy jsou i další bytosti kromě toho odpudivého tvora, je to tak?” Třetí hlas.

“Ach, jistě,” řekl Enoch Mirren a pohrával si s prsty u nohou. Zjistil, že je nahý.

“A jak to v noci žije na Pusaldě?” otázal se ženský hlas, s nádechem ironie.

“No, během týdne se nic zvláštního neděje,” odpovídal, “ale říkali, že v sobotu večer to bejvá divoký.”

“Řekl jsem, dejte s tím pokoj, Mirrene!”

“Ano, pane.”

Znovu se ozval třetí hlas, jako by četl ze seznamu připravených otázek: “Buďte tak laskav a popište co nejpřesněji časoprostor Země2.”

“Abych pravdu řekl, neviděl jsem toho tak moc, ale je to tam fakt hezký. Je tam teplo a velmi světlo, i když frenzl smelčuje. Na každý nolnek je vit, teda když kosmiš nedrendluje. Ale já jsem zjistil…”

“Přestaňte, Mirrene!” zařval první hlas.

Ozvalo se jemné cvaknutí, jako by vypnuli reproduktory, než se vyšetřovací tým domluví. Enoch šmátral kolem sebe, až narazil na měkkou stěnu, posadil se zády k ní a zvesela si pohvizdoval. Zanotoval “Ty, noc a hudba” a plynule přešel na “Můj princ jednoho dne přijde”. Opět se ozvalo jemné cvaknutí a znovu zazněl jeden z hlasů. Byl to ten navztekaný, který mluvil jako první, ten, co byl netrpělivý a nepochybně nespokojený s vývojem výslechu. Jeho tón byl nyní konejšivý a vemlouvavý, připomínal ředitele otevřené kliniky Menningerovy psychiatrické nadace.

“Enocha… můžu ti říkat Enocha?…” Enoch zamumlal, že by to bylo prima, kdyby mu říkal Enocha, a první hlas pokračoval: “Máme… ehm, dělá nám trochu potíže vám rozumět.”

“Jak to?”

“Tedy, my si tenhle rozhovor nahráváme… ehm, nemáš nic proti tomu, že ne?’

“Ne-e.”

“Tak dobře. Objevili jsme na záznamu slova ‚frenzl’ ,smelčuje’ ‚no1dek’…”

“To je nolnek,” opravil ho Enoch Mirren. “Noldek je něco úplně jiného. Kdybyste mluvil o nolneku jako o noldeku, nějaký tilfF by se určitě velice rozzlobil a namířil renak…”

“Přestaň” Do vyšetřovatelova hlasu se znovu vloudil hysterický tón. “Nolnek, noldek, co na tom záleží?”

“Na tom teda záleží hodně, chápejte, když jsem říkal -“

“- na tom vůbec nezáleží, Mirrene, ty pitomče! Nerozumíme jedinýma slovu, co tady říkáš!”

Přerušil je ženský hlas. “Uhni, Berte. Já s ním promluvím.” Bert si nesrozumitelně mručel pod vousy nějaké oplzlosti. Jestli Enoch něco nesnášel, pak to byla nesrozumitelnost.

“Enocha,” řekl ženský hlas, “tady je doktorka Arpinová. Inez Arpinová. Pamatuješ se na mě? Než jsi odletěl, byla jsem členem tvého výcvikového týmu.”

Enoch se zamyslel. “Jste ta černoška s brýlemi a psychologickým testem s inkoustovými skvrnami?”

“Ne. Jsem ta běloška s gumovými rukavicemi a rektálním teploměrem.”

“Aha, ovšem. Máte velmi souměrná lýtka.”

“Děkuji.”

Z reproduktoru vybuchl Bertův hlas. “Ježíšikriste, Inez!”

“Enocha,” pokračovala doktorka Arpinová, ignorujíc Berta, “nemluvíte snad nějakou cizí řečí?”

Enoch Mirren se na chvilku odmlčel a pak řekl: “Páni, hrozně se omlouvám. Myslím, že jsem byl s tou Pusalďankou příliš dlouho, hodně jsem pochytil, jak myslí a mluví. Velmi se omlouvám. Pokusím se překládat.”

Opět se ozval ten naléhavý hlas. “Jak ses seznámil s tou, ehm, Pusalďankou?”

“Prostě se zjevila. Vůbec jsem ji nevolal. Ani jsem nepostřehl, kdy se tam objevila. Najednou tam byla.”

Promluvila doktorka Arpinová. “Ale jak se dostala ze své planety na Zemi2? Snad nějakou vesmírnou lodí?”

“Ne… prosté přilétla. Umí se pohybovat pomocí vůle. Řekla mi, že ucítila mou přítomnost a hupla ke mně z toho jiného hvězdného systému. Myslím, že ji přivedla opravdová láska. Není to hezký?”

Všechny tři hlasy se navzájem překřikovaly.

“Teleportace!” zvolala doktorka Arpinová užasle.

“Kontakt myslí, telepatie přes nekonečné světelné roky vesmíru,” bázlivě pronesl naléhavý hlas.

“A co vám chtěla, Mirrene?” otázal se Bert a zapomněl na smířlivý tón. Jeho hlas byl nejhlasitější.

“Jenom se pomilovat, ona je fakticky úžasný kousek.”

“Tak ty chceš říct, že sis to jen tak rozdal s tím odpudivým tvorem? Ani jsi nepomyslel na slušné mravy nebo nákazu, na odpovědnost k nám, ke svému poslání a vůbec? Prostě jste na to rovnou hupsli, s tím zvrhlíkem, ze kterého se člověku obrací žaludek?”

“Tehdy mi to připadalo jako dost dobrej nápad,” odvětil Enoch.

“No to byl teda pěkně mizernej nápad, co, Mirrene?! A bude mít následky, to se můžeš vsadit. Následky! Vyšetřování! Musí existovat zodpovědnost!” rozeřval se Bert. Doktorka Arpinová se ho snažila uklidnit.

V tu chvíli uslyšel, jak se kdesi rozezněla siréna. Její zvuk přicházel zcela zřetelně z reproduktorů umístěných ve stropě, ale za okamžik je vypnuli. Přesto její vytí stačilo naplnit vyšetřovací celu signálem krajní nouze. Enoch sedel nahý v tichu a tmě, pobrukoval si a čekal, až se hlasy znovu ozvou. Doufal, že se brzičko bude moci vrátit ke své Pusalďance. Ale hlasy se už neozvaly. Už nikdy. Siréna se rozezněla proto, že odpudivý tvor zmizel. Specialisté na mimozemský život ho sledovali přes jednosměrné sklo kontrolní kabiny, oddělující uzavřený studijní prostor.

Když se na několik vteřin obrátili, aby převzali od robota hrnky s kouřící kávou, říznutou něčím na povzbuzení, a potom pohlédli zpět, nebylo tam nic. Odpudivý tvor zmizel.

Všichni začali pobíhat kolem dokola ve stále se zvětšujících kruzích. Někteří zmizeli do výklenků ve zdech a tvářili se, že tam nejsou.

Po třech hodinách odpudivého tvora našli.

Zrovna se miloval s doktorkou Marilyn Hornbackovou v kumbálu mezi smetáky.

Centrála TimeSepu hluboko v podzemí byla první zastávkou Pusalďanů, nebo? potřebovali nějaký čas na aklimatizaci. Ale přestože si Bert, doktorka Inez Arpinová a ten horlivý týpek, na jehož jménu nesejde, jakož i všichni ostatní, kteří patřili do skupiny chronoexpertů, mohli zavařit mozky nad fantastickým vývojem událostí v centrále TimeSepu, věci se jim už vymkly z rukou.

Pusalďani se začali zjevovat všude.

Jako by je přivolala nějaká neslyšitelná píseň o prostoru a čase (a opravdu tomu tak bylo), rodili se ti odpudiví tvorové po celé Zemi. Jako kukuřičná zrna, která znenadání vykvetou v pukance. Předtím tam nebylo nic - nebo něco, co silně nic připomínalo - a najednou tu byl Pusalďan. Pravidelně hned vedle lidské bytosti. A v příštím okamžiku onen člověk pravidelně dostal dost dobrý nápad, že by stálo za to, ehm, stojí za to, tedy jaksi, rozdat si to s touhle potvůrkou.

Když mniši v šafránových róbách vešli do dalajlámovy horské pevnosti, zjistili, že tento posvátný zdroj kosmické moudrosti klátí odpudivého tvora. Jeho sucharskou vážnost pošramotil blažený úsměv.

Mezinárodní konference “Film zobrazující násilí” v hotelu Bel-Air v Beverly Hills byla přerušena poté, co si někdo všiml, že se Roman Polanski zuřivě miluje s tvorem, od kterého všichni znechuceně odvraceli hlavy. Sam Peckinpah přispěchal, aby ho také zneužil, ovšem jen do té doby, než se zhmotnil jeho vlastní odpudivý tvor a režisér na něj se zaúpěním nalehl.

Carmelita Popeová, Dinah Storeová a Mell Griffin uprostřed živého televizního vysílání odvrátili pohled od kyklopských rudých očí kamer, spatřili odpudivé tvory, obnažili se a pustili se do toho, čímž značně zvýšili svou ochablou popularitu.

Jeho Výsost, velevážený prezident, generál Idi Amin Dada se stal při výběru látky pro svůj nový kovbojský oblek (prozatím přikývl na mačkaný samet, jelikož měl zrovna náladu na nevtíravou eleganci) svědkem jednoho zhmotnění přímo u svého bazénu ve tvaru mandle. Svalil se na záda a odpudivý tvor na něj hupnul. Nikdo si toho nevšímal.

Truman Capote, polykající prášky Quaalude jako lentilky, se zadýchaně stočil do klubíčka, když se ho zmocnila jeho Pusalďanka. Hladina drogy v jeho těle byla však tak vysoká, že se z toho odpudivý tvor zcvokl, namířil si to do močové trubice a schoval se za prostatu. Capotovi okamžitě klesl hlas o tři oktávy.

Komorné královny Alžběty, zoufale klepající na dveře její královské ložnice, zaskočilo ticho. Stráže ihned vyrazily dveře. Od podívané, která se jim naskytla, všichni okamžitě odvrátili pohled. Na tom, co se odehrávalo na podlaze, nebylo nic královského a ani vzdáleně majestátního.

Když Salvador Dali vstoupil do své Pusalďanky, jeho navoskovaný knír zplihl jako roztavené kapesní hodinky.

Anitu Bryantovou, zamčenou se svým oblíbeným vibrátorem v růžové koupelně, také napadl odpudivý tvor. Zahnala ho, ale objevil se druhý. Vzápětí třetí. Nakonec celá rota. Za chvíli se už rozléhaly její rozhořčené výkřiky po celém našem časovém pásmu a rychle přecházely v klokotavé, citraholické chrčení. Bylo to názorná ukázka teorie Velkého třesku.

Pusalďanky se objevily i v automobilce v Toyota City poblíž Jokohamy, kde bylo na montážní lince zaměstnáno čtrnáct set lidí. Zatímco se do toho lopotící se dělníci a dělnice s upracovanýma rukama pustili, stovky zpola smontovaných automobilů se s lomozem drtily a kupily v obrovskou, patnáctimetrovou hromadu.

Masters a Johnson si to rozdávali s toutéž potvůrkou.

Billy Graham byl přistižen manželkou a členy své kongregace při kopulaci s onou odpudivou věcí v popelnici. Byl si toho “vědom”, avšak v biblickém smyslu, mumlal: “Já jsem to našel!”

Tři uprchlí reichsmaršálové, vydávající se za bolivijské sekáče cukrové třtiny, se octli na poli poblíž Cochabamby tváří v tvář náhle zhmotněným Pusalďankám. I když odpudiví tvorové vypadali nechutně židovsky, zatvrzelí nacisté se na ně bez váhání vrhli a v duchu si představovali chleba namazaný vepřovým sádlem. William Shatner se, díky své hluboké a důkladné zkušenosti s vetřelci z cizích světů, pokusil o komunikaci s odpudivým tvorem, který se najednou objevil v jeho šatně. Spustil přednášku na téma vzájemného soužití a otrávená Pusalďanka raději zmizela, aby našla vhodnějšího partnera. O několik minut později se zjevila další s méně vybraným vkusem a Shatner, náhle přemožen tím dost dobrým nápadem, na ni padl, přičemž se mu uvolnil příčesek.

Evel Knievel skočil na odpudivého tvora z rozběhu, minul ho, narazil do zdi a napůl v bezvědomí se odpotácel zpátky k čekajícímu otvoru.

Tam, v onom druhém časoprostoru, trávila úžasná stvoření z Pusaldy celou věčnost vzájemným milováním. Ale jejich nesmírná náruživost byla nepředstavitelná, prudká a nikdy neutuchající. Dalo by se říci fornigalaktická. Po tisíciletí čekali Pusalďané na jiný druh, aby se mohli předvést. Ale život vzniká jen vzácně, a tak prožili dlouhé věky v zaběhnutých sexuálních hrátkách a v samotě. V samotě tak kolosální, že si ji lze jen těžko představit. Když Enoch Mirren pronikl pletivem času a prostoru na Zemi2, vyslali ze svých řad nejzdatnějšího zástupce, aby ho otestoval. Tato Pusalďanka obhlédla Enocha Mirrena a shledala ho dost dobrým.

Načež, jako mravenec průzkumník vyslaný z mraveniště prohlédnout sladkou sušenku, poslal ten nejnadanější z odpudivých tvorů svému druhu telepatickou zprávu: Máme tady jednoho čilouše.

Okamžitě, v několika vteřinách, zalila planetu Zemi záplava teleportovaných Pusalďanů: po jednom pro každého muže, ženu i dítě. Rovněž rezervy pro kuřata a klokany s dvojitou vagínou. Čtyři nejvyšší členové předsednictva Ústředního výboru Nějvyššího sovětu Komunistické strany Sovětského svazu - Brežněv, Kosigyn, Podgornyj a Gromyko - opustili čtyři statné dámy, jež přišly coby zástupkyně lidu z Celonárodní konference traktoristů na Ukrajině, a začali vykonávat divoký - ovšem socialistický - pohlavní styk s odpudivými tvory, kteří se zhmotnili na jejich konferenčním stole. Čtveřice statných dam si z toho nic nedělala: pro jejich potěšení přiskočili čtyři další Pusalďani. Bylo to lepší, než sedět obkročmo na traktoru. Nebo na Brežněvovi, Kosyginovi, Podgorném či Gromykovi.

Po celém světě se spojili s odpudivými tvory Mort Sáhl, Samuel Beckett, Fidel Castro, H. R. Haldeman, TiGrace Atkinsonová, lord Snowdon, Jonáš Salk, Jorge Luis Borges, Golda Meierová, Earl Butts a už nepromluvili. Barbra Streisandová, jsouc penetrována, vyrazila nejvyšší tón ve své kariéře. Philip Roth měl pocit viny, dělal to ale stejně. Stevie Wonder chvíli tápal, ale nakonec se taky dostal dovnitř. Bylo to dobré.

Na celé planetě Zemi byl klid a bylo to dost dobré.

O týden později, když Enoch Mirren zjistil, aniž to mohl podat písemně, že Naugahyde není ani poživatelný, natož chutný, dospěl k názoru, že ho týrají. Nedostal najíst, nikdo s ním neztratil slovo, nemohl jít na záchod, zkrátka si ho od té chvíle, kdy uslyšel sirénu a kdy se odmlčely reproduktory, nikdo ani trochu nevšímal. Vyšetřovací cela příšerně zapáchala, znatelně ubyl na váze, z ticha mu zvonilo v uších, a aby situace dospěla do krajnosti, řídl vzduch. “Oukej, to už stačí, panáčci,” řekl do ticha a přikročil k uskutečnění svého útěku. Samosebou, že snadný odchod z vypolstrované cely o rozměrech 3x3x6 metrů, zapuštěné půl míle pod povrchem nejtajnější základny v Americe, nepřipadal v úvahu. Jestliže cela měla dveře, byly tak důmyslně skryty, že je neobjevil ani po hodinách pečlivého průzkumu. Na stropě cely byly sice mřížky reproduktorů, ale celých šest metrů vysoko. Byl vysoký a hubený -teď mnohem hubenější - ale i když vyskočil, chyběly mu dobré tři metry.

Přemýšlel o své situaci a s trpkostí se rozpomněl na jednu povídku, kterou četl před mnoha lety v jakémsi dobrodružném časopise. Byl to laciný plátek plný nahonem sepsaných příběhů za skandálně nuzácké honoráře a tomu odpovídala i znalost spisovatelského řemesla. V povídce, na níž Enoch právě myslel, skončilo první pokračování seriálu tak, že byl svalnatý hrdina lapen do pasti v hlubokánské propasti, jejíž dno bylo pokryto kůly se špicemi napuštěnými jedem. Zatímco se k němu sunul houf korálovych hadů, byla do propasti pumpována brakická voda, jejíž hladina rychle stoupala, měl zlomenou levou ruku, byl neozbrojen a přes okraj propasti vystrkoval hlavu lidožravý sumatránský černý panter a ze zájmem si ho prohlížel. Enoch si pamatoval, jak si tenkrát lámal hlavu - v největší důvěře ve spisovatelovo nadání a vynalézavost - kterak zachrání svého hrdinu. Měsíc čekání, než se na pultech novinových stánků objevilo další číslo, byl nejdelším měsícem v Enochově životě. Ten den, kdy časopis vyšel, se přihnal k trafice na bicyklu značky Schwinn a popadl první výtisk dobrodružného časopisu z balíku, sotva prodavač přestřihl vázací drát. Vystřelil ven, posadil se na obrubník a horečně listoval časopisem, až našel druhé pokračování napínavého seriálu. Jakpak asi spisovatel, ten mistr napětí a husarských kousků, spasí svého zkoušeného hrdinu?

Druhá část začínala takto:

“Vance Lionmane se vysvobodil z propasti jediným mocným skokem, přemohl pantera a pospíchal zachránit půvabnou Ariadnu ze spárů domorodců.”

Později, když unikl z vyšetřovací cely, neubránil se vzpomínce na ten okamžik, kdy si tenkrát jako malý kluk pomyslel, jaký je ten spisovatel zatraceně mizerný podvodník.

Žádní Pusalďani už nezbyli. Kamkoli se vrtnul, všude nacházel ta úžasná stvoření pohromadě se starci, dívkami, pře-a postpubertálními dětmi, kachnami, delfíny, pakoni hřivnatými, arktickými rybáky, lamami, mladíky, stařenami a samozřejmě s kuřaty a klokany s dvojitou vagínou. Ale už žádná milenka pro Enocha Mirrena.

Po několika měsících potulování a čekání na zhmotnění dalšího úžasného stvoření začalo být jasné, že vedoucí pracovníci centrály TimeSepu s ním naložili krutěji, než vůbec mohli předpokládat.

Přerušili rytmus. Vyprostili ho z odpudivého tvora, a protože jsou Pusalďani telepaticky propojeni, všichni o tom teď vědí a žádná Pusalďanka si s ním už nikdy nic nezačne.

Odmítnutí snášeli odpudiví tvorové velice špatně.

Enoch Mirren seděl na vysokém útesu pár mil jižné od Carmelu v Kalifornii. Jeho peterbilt, s kterým projel napříč celou Amerikou v bezvýsledném pátrání po jiném člověku, jenž by se nemiloval s Pusalďanem, stál zaparkovaný na krajnici silnice č.l, Pacifické dálnice. Seděl na útesu nad Tichým oceánem a klátil nohama. V průvodci ležícím vedle něj stálo, že by se vody měly hemžit dovádějícími tuleni, mořskými vydrami zamotanými v chaluhách, které plavou naznak a na bříškách rozlouskávají škeble, a migrujícími velrybami, neboť byl leden a čas, aby obrovští kytovci započali svou pouť. Ale byla zima, vítr s ním cloumal a moře bylo pusté. Tuleni, roztomilé vydry a majestátní velryby byli nepochybně spoutáni kdesi jinde ve vášnivém objetí s odpudivými tvory z jiného časoprostoru.

Pocit osamělosti ho donutil přemýšlet o těch úžasných stvořeních jako o odpudivých tvorech. Láska a nenávist jsou pouze rub a líc téže bezcenné mince. To řekl Aristoteles. Nebo Pythagoras. Někdo z téhle bandy.

Byl první, kdo poznal opravdovou lásku, a také poslední, kdo okusil úplnou samotu. Nebyl posledním člověkem na Zemi, ale bylo mu to málo platné. Všichni byli zaneprázdněni, a tak zůstal sám. A ještě dlouho po tom, až všichni pomřou hlady, tady bude… ledaže by se jednoho dne v hrozivé budoucnosti rozhodl sjet s peterbiltem z útesu.

Ale teď ještě ne. Teď ne.

Z kapsy zimní bundy vytáhl zápisník a pero. Dokončil zprávu o tom, co se vlastně přihodilo. To poselství nebylo dlouhé, napsal je ve formě otevřeného dopisu a adresoval ho druhu, který zdědí planetu Zemi, až se Pusalďani unaví klácením mrtvol a vrátí se do svého časoprostoru čekat na nové milence. Předpokládal, že jakmile jednou odejdou, nebudou se moci vrátit, pokud tu ovšem nezbyde nějaký mravenec pruzkumník, který by navázal telepaticko-teleportační spojení a přivedl je sem zpět.

Doufal jenom, že to nebudou švábi, kdo povstane z evolučního bahna, aby převzal naši roztomilou Zemičku, ale měl podezření, že tomu právě tak bude. Při všech svých cestách po pevnině viděl, že jedině švábi nedokázali přimět Pusalďany, aby se s nimi milovali. Zřejmě se i odpudivým tvorům někdy zvedne žaludek. Švábi nekontrolované zaplavovali celý svět.

Dopsal poselství, napěchoval ho do prázdné láhve od minerálky, pevně zatlačil korkovou zátku a zalil ji voskem. Pak s ní mrštil co nejdál do oceánu.

Chvilku sledoval, jak se v příboji pohupuje sem a tam, než ji zachytil proud a odnesl ji pryč. Potom vstal a vydal se do svahu zpět ke svému osmnáctikolovému vozidlu. Smutně se usmíval. V neradostných úvahách o zkáze lidského rodu, kterou zapříčinil, ho právě napadlo, že z hlediska nejlepšího šoustu ve vesmíru byl na malou chvilku tím nejlepším Šoustem právě on.

Na světě nebylo jediného švába, který by mohl tvrdit totéž.

Z anglického originálu

HOWS THE NIGHT LIFE OF CISSALDA?

přeložil Vít Kabelka.

SCOTT BAKER

Scott Baker se narodil ve Wheatonu v Illinois, v rodném městě Billyho Grahama, Mladých Američanů za svobodu a Křesťanského antikomunistického křižáckého tažení. Několik let žil a tvořil v Paříži, v roce 1982 získal Prix Apollo za vědeckofantastický román Symbiote’s Crown (Symbiotická koruna, Berkeley) a v roce 1981 obdržel World Fantasy Award za krátkou povídku Still Life with Scorpions (Klidný život se škorpióny). Jeho poslední román Webs (Sítě, Tor) vyšel v roce 1989 a nyní pracuje na třetím dílu The Ashlu Cycle (čtyřdílná fantasy, založená na šamanismu, nejde o seriál!), který je zasazen do stejného světa - města?-jako jeho novela Varicose Worms (Varikózní červi). Je o “afrických přistěhovalcích a magii, domácích mazlíčcích, parcích, ochočených a divokých zvířatech a možná i o léku na rakovinu, využívajícím prvotřídní paví očka”

Jamesburgský inkubus je svou stavbou typickým příkladem specifického druhu povídek Scotta Bakera - toho opravdu podivného. Považuji ho za ódu na šedesátá léta - a za opožděnou rebelii proti jeho konzervativnímu rodnému městečku.

JAMESBURGSKÝ INKUBUS

Ve svých třiačtyřiceti letech byl Laurent St. Jacques (rozený Lawrence Jackson, jméno změnil v naději na vylepšení svého celkového obrazu poté, co mu třetí a poslední univerzita, na které vyučoval francouzštině, neprodloužila smlouvu) vysoký, štíhlý jako proutek, elegantní a dokonale nepřitažlivý, jak si sám až příliš dobře uvědomoval. Rád o sobě přemýšlel jako o racionalistovi, volnomyšlenkáři a zbožňovaném Voltairovi, ačkoli na rozdíl od Voltaira si ponechával své názory pro sebe a byl se tak schopen vyhnout jejich důsledkům. Jeho žena Veronika byla maličká, trochu kostnatá a agresivně zdravá; byla o pět let mladší než on a katolička. Oba vyučovali ve Škole Svaté Bernadetty v Jamesburgu v Kalifornii; St. Jacques zodpovídal za francouzštinu a italštinu, zatímco jeho žena vyučovala geologii a trénovala plavecký tým. Jejich manželství nebylo nijak zvlášť šťastné - ona s ním zůstávala, protože církev tvrdila, že je to její křesťanská povinnost; on s ní zůstával, i když ho po většinu času dráždila, protože byl pohodlný a už dávno se vzdal naděje, že by si nějak polepšil, kdyby ji opustil.

Neměli děti, k jejímu zklamání a k jeho spokojenosti.

Navzdory víře jeho ženy, jménu, které si vybral, a náboženskému kontextu, v němž St. Jacques podstoupil svou přeměnu v inkuba (Školu Svaté Bernadetty řídí Zbožné sestry, odštěpená odnož jeptišek, která stále očekává oficiální církevní uznání svého řádu), nebylo na tom, co se přihodilo, ani nejnepatrnějším způsobem nic ďábelského.

O několik let dříve uložili příslušníci pozemního vojska Spojených států tajně a omylem malé množství radioaktivního odpadu a zastaralých nervově paralytických jedů do téže opuštěné důlní šachty, do které předtím mariňáci vyklopili údajně neškodné vedlejší produkty neúspěšného experimentu s pěstováním nového druhu pšeničné rzi, která měla být použita proti Sovětům. Vojáci šachtu zaházeli a pozemek byl prodán komunitě křesťanských biofarmářů, z nichž samozřejmě nikdo nikdy neslyšel o účelech, k nimž byla jejich zemědělská půda využita. Oni ji využili k pěstování různého obilí pro svůj sedmizrnný chléb, zaručeně bez chemikálií. Jejich chléb chutnal mnohem lépe než sedmizrnný chléb kohokoliv jiného, takže zaznamenal okamžitý obchodní úspěch, jenž farmáři beze zbytku přisoudili požehnání dobrotivého Boha.

Na konci osmdesátých let byl chléb už natolik věhlasný, že ho distributor prodával do obchodů s bio-potravinami po celé zemi - poté, co ho, po pravdě řečeno, podloudně ošetřil různými chemickými konzervačními prostředky, aby měl jistotu, že vydrží na policích vypadat čerstvě dostatečně dlouho, aby byla jeho distribuce komerčně úspěšná.

Sám o sobě by chléb nestačil na to, aby přivodil změny, které z Laurenta St.Jacquese udělaly inkuba. Nepřikrytý bochník však ležel na polici ve spíži celý týden od té doby, co jeho žena odkrojila krajíc, aby dokončila sendviče pro Matku Isobel, která se zastavila na čaj. (Matka Isobel byla jeptiška, která stála v čele Zbožných sester i Školy Svaté Bernadetty, stejně tak byla osobou, která zaměstnala St. Jacquese a jeho ženu; a rovněž byla, a vůbec ne náhodou, Veroničinou starší sestrou.) V každém případě se na chlebu během doby, kdy ležel nepřikrytý na polici, vytvořila skvrnka jakési modrozelené plísně, která vypadala jako - ale nebyla - penicilin. St.Jacques si té plesnivé skvrny všiml, když připravoval snídani pro Veroniku a pro sebe, a s hrdostí na svůj mužně rozumný nedostatek háklivosti pouze z chleba seškrábl tolik plísně, kolik se dalo, než ho opekl, a zbytek pak ukryl pod máslo a vrstvu zeleného jablečného džemu. Neboť, ačkoli sám nebyl choulostivý, věděl, že jeho žena je.

Jako obvykle do snídaně pouze klovla, takže to dopadlo tak, že snědl většinu jejího toastu jako přídavek ke svému vlastnímu.

Část plísně, která se vyvíjela dost podivně, což bylo výsledkem její diety, přežila s několika menšími, ale významnými modifikacemi opékání a pak i účinek St. Jacquesových trávicích šťáv. Zabydlila se v jeho těle, kde, aniž by mu působila jakoukoli újmu, vzkvétala a rostla a nakonec zapůsobila poměrně složitými cestami na jeho nervový systém. Což vysvětluje, jak se stal inkubem, i když už ne skutečnou fyziku a biochemii tohoto procesu.

Prvního večera poté, co plíseň, kterou hostil, dokončila své dílo, hledal právě St. Jacques knihu, kterou by se uspal, když zaslechl, že Veronika diskutuje po telefonu o Edgaru Cayceovi s někým, kdo mohl být jedině její sestra. S obavami z nejhoršího - obě ženy měly tendenci pouštět se do periodických astrologických, dietetických a spiritualistických orgií ve stylu New Age navzdory své navenek téměř náruživé praktičnosti - vytáhl výtisk Základních prací Sigmunda Freuda a vzal si ho do ložnice. Kdykoli se přistihl, že je napaden Armádou nerozumu, dal se St. Jacques na ústup k dílům Freuda, Zoly, Adama Smitha, Ayn Randa a samozřejmě Voltaira, dokud krize nepominula.

K čemuž nakonec vždy došlo, dříve nebo později, když si Matka Isobel konečné uvědomila to, co jí mělo být zřejmé od počátku: že ať ji tak vzrušuje cokoli, je to v přímém rozporu s učením její církve.

St. Jacques u svého Freuda usnul dříve, než se k němu Veronika připojila. Tak se stalo, že když se přistihl, po chvilkové závrati a náhlém, hrozivém pocitu pádu -jako by padal se stále vzrůstající rychlostí dozadu svým vlastním týlem -jak znovu prožívá den v přesných a jasných podrobnostech, zatímco současně si je stále plně vědom iluzorní povahy událostí, které znovu prožívá, přijal to všechno jako sen, vyvolaný zcela logicky vzájemným působením jeho četby a psychologické reality, kterou četba tak dobře popisovala. Skutečnost, že všechno prožívá obráceně, pozpátku, včetně nejen slov, která slyšel a řekl, ale i svých vlastních myšlenek, a přitom současně přemýšlí o tom, co znovu prožívá, mu docela prostě připadla jen jako další příklad zázračné a spletité - ačkoli nakonec racionálně vysvětlitelné - činnosti jeho nevědomé mysli.

Nikdy si nedokázal představit, že by mu sen mohl připadat tak skutečný. Každá podrobnost, každý zvuk, pach, fyzický pocit se zdály opravdové, i když byly obrácené. Nicméně nakonec, po dlouhé době, která musela trvat asi devět subjektivně prožitých hodin, se přistihl, že se začíná nesnesitelně nudit. Bylo asi dvě hodiny odpoledne a nedělo se nic zvláštního, zajímavého či nějakým způsobem snového: prostě jen seděl za stolem, trochu se ošíval a poslouchal, jak třída čtrnáctiletých dívek odpovídá na jeho otázky o nepravidelných slovesech, a to nejen pozpátku, ale i nesprávně. Myšlenky se mu trochu zatoulaly, když prožíval tu vyučovací hodinu, a bylo trapné a dokonce i jaksi bolestné, že nejen znovu poslouchá dívky, jejich otřesné přízvuky a směšně chybné odpovědi, ale že opět prochází svým stále se opakujícím a marným erotickým sněním, uloženým v paměti. Právě v té chvíli fantazíroval o tom, jak Marcia - vysoká opálená dívka s dlouhými ulízanými blonďatými vlasy a malinko příliš velkým římským nosem, sedící v poslední lavici, kam ji musel přesadit kvůli její neukázněnosti - zachytila jeho pohled, uličnicky se na něj usmála a přitom si sotva postřehnutelně olízla rty špičkou jazyka. Pak si začala rozepínat svou školní blůzu, knoflíček po knoflíčku, zatímco on našel okamžitou výmluvu, aby poslal všechny ostatní dříve ze třídy, ale ji samozřejmě požádal, aby zůstala.

Teprve, když za sebou poslední z dívek zavírala dveře a Marcia měla už svlečenou blůzu a lenivým pohybem si sahala dozadu, aby si rozepnula podprsenku, teprve tehdy si St. Jacques uvědomil, že se postup denních událostí nejen úplně změnil, ale že se věci už nedějí pozpátku. Mezitím měla Marcia podprsenku dole a sundávala si zelenou kostkovanou sukni, zatímco on sám zápasil se svým zmačkaným šedým oblekem.

Nikdy si nedokázal představit, že by sen mohl být tak skutečný. Marciina prsa byla plnější, než si je představoval, její břicho bylo ploché, opálené a svalnaté, stehna dlouhá, zlatá a hladká, s nejnepatrnějším náznakem sluncem vybělených světlých chloupků… ale z nějakých důvodů pro něj bylo nemožným problémem dostat své vlastní šaty dolů, svůj zmačkaný oblek, povadlé páchnoucí ponožky a neforemné boty, které jakoby na něm držely o své vlastní vůli; kůže, kterou odhaloval, byla bradavičnatá, pokrytá hrubými, kudrnatými kovově šedými chlupy, jeho tělo bylo všude tam, kde nebylo bílé jako rybí břicho, mramorované purpurovými modřinami… nohy měl nemožné vychrtlé a křivé, vypadaly jako nohy osmdesátníka, který strávil posledních čtyřicet let v kolečkovém křesle… cítil na sobě pach potu a mastnoty, puch oblečení nemocného starce, který se měl už dávno převléknout, a navíc ty šedivé boxerské trenýrky se směšnými vyšitými hodinami… a přesto se na něj Marcia stále dívala s tou neuvěřitelnou směsicí zbožňování a provokace, když dobrovolně odhodila sukni stranou a, stále v kalhotkách, přicházela uličkou k němu… její malé tvrdé bradavky se mu tiskly na prsa, když mu pomáhala z posledních zbytků oděvu, a pak poklekla, naklonila se kupředu… ale on měl z nějakého důvodu znovu na sobě ty směšné boxerské trenýrky, když si uvědomil, že ho chtěla vzít do úst, tam před prázdnými lavicemi; její blonďaté vlasy klouzaly s hedvábnou měkkostí po jeho stehnech, jak se nakláněla dopředu, a kancelář Matky Isobel byla přímo na konci chodby, odkud to měla jen pár sekund, kdyby se začala divit, proč pustil třídu dříve, a dveře nebyly dokonce ani zamčené.

“Ty jsi nezamkl dveře?” Boxerské trenýrky byly už zase pryč, ale ona se odtáhla těsně předtím, než se ho její rty dotkly, vzhlédla k němu nahoru, ohromeně, rozzlobeně a s jakýmsi nekonečným pohrdáním. “Chceš říct, že jsi zapomněl?”

“Ano, ale nedělej si starosti, všechno je -“

Jenomže nebylo všechno v pořádku, protože právě v ten okamžik Matka Isobel vpadla do místnosti, na sobě bílý baseballový dres se zářivě rudým maltézským křížem na prsou a v ruce měla stejně zářivé rudou baseballovou pálku s párem pitomě bílých křídel hned nad místem, kde ji držela. Začala ho řezat pálkou po hlavě a přitom monotónně odříkávala: “Máš výpověď za podvádění své ženy, St. Jacquesi, máš výpověď, máš výpověď!” Znovu a znovu.

Probudil se s tepající bolestí hlavy, události ze snu si stále dokonale jasně uvědomoval. Hodiny ukazovaly 4:00. Veronika ještě pořád spala. Vylezl z postele, aniž by ji budil, dopotácel se do koupelny na chodbě, aby si vzal nějaký aspirin, zavřel dveře a rozsvítil světlo. V zrcadle na skřínce s léky uviděl, že má na temeni dvě pořádně velké boule a na levém oku oteklý purpurový monokl.

Málem by začal věřit, že ho Matka Isobel opravdu tloukla do hlavy tou směšnou okřídlenou pálkou, ale pak se prosadilo logické uvažování. Musel jsem mlátit kolem sebe a praštit se hlavou o pelest, rozhodl. To by vysvětlovalo boule a modřinu i to, jak sen skončil; zbytek byl zřejmě normálním výplodem libida, asociací a paměti.

Nikdy dřív neměl tak živý sen. Možná proto jeho podvědomí zvolilo tak násilný způsob cenzurování jeho snového scénáře a zároveň mu připomnělo, že kdyby se někdy rozvedl se svou ženou, nebo jí byl nevěrný způsobem, na který by Matka Isobel přišla, měl by co dělat s ní. Ne že by ho jen praštila po hlavě, vyhodila by ho stejně jako Teda Adelarda, učitele umění, který se po nocích činil v teploušském baru v Monterey.

Šel do kuchyně, postavil na kávu a spolykal čtyři aspiriny, které vytáhl z lékárničky. Potřeboval se ještě trochu vyspat, ale vzpomínka na Matku Isobel, mlátící ho pálkou po hlavě, byla příliš živá, než aby důvěřoval svému podvědomí, že pro něj nenaprogramuje nějaké další podobné sny, takže šel do obývacího pokoje a pokoušel se číst. Ale bolest hlavy znemožňovala koncentraci a musel to vzdát.

Vrátil se do koupelny pro další aspirin. Náhle si vzpomněl, jak staře a špinavě v tom snu vypadal a jak strašnou měl kůži a nohy. Sundal si pyžamo a nahý se prohlížel ve velkém zrcadle. Nevypadal mladě, ale byl přece jen spíš vysušený a vrásčitý než mramorovaný a blátivý, a nebyl ani zdaleka tak chlupatý jako ve snu. Nohy měl stále dobré, možná trochu hubené kolem kotníků, ale docela pěkně tvarované na muže středního věku. Hodně chodil pěšky.

Trochu upokojen věnoval mimořádnou péči koupání a holení a pak se odebral zpět do obývacího pokoje číst a pít kávu, dokud nebude čas na přípravu snídáně. Ale sen se mu neustále vracel a ničil jeho soustředění. Nakonec to vzdal a vyndal hromadu testů, které plánoval do konce týdne oznámkovat.

Uprostřed jeho druhé dantovské vyučovací hodiny vyhlásila Matka Isobel školním rozhlasem, že všechny třetí a čtvrté hodiny se ruší kvůli zvláštnímu shromáždění v kapli. Všichni studenti i vyučující jsou povinni se zúčastnit. St. Jacques byl celkem spokojen, že se může ulít, neboť na něj začínal doléhat nedostatek spánku.

Cestou přes parkoviště zahlédl Marcii, šla směrem k němu, doprovázena jako obvykle June a Terri. June a Terri byly obě tmavé a štíhlé, s dlouhými hnědými vlasy a ohromnýma tmavýma očima, zírajícíma přímo na vás způsobem, který balancoval někde mezi nevinností a provokací, a s vystouplými lícními kostmi ve tvářích, které byly z určitých úhlů hladké a téměř dětské a z jiných kostnaté a nápadné; ty dvě se od sebe nikdy neodloučily na víc než pár minut a členové profesorského sboru jim začali říkat Dvojčata.

Marcia si St. Jacquese nejdříve nevšimla, ale když ho spatřila, střelila po něm pohledem plným tak ryzího odporu a pohrdání, až ho to udivilo. Řekla něco ostatním - měl pocit, že slyšel slovo kozel - a pak se na něj všechny tři zadívaly a hlasitě se zařehtaly.

Určitě na něm musely být vidět jeho pocity, když o ní včera ve třídě fantazíroval. Řekl si, že na tom nezáleží, že jejich výsměch neznamená pro zralého muže, jako je on, vůbec nic, ale věděl, že ač je to směšné, aby ho tyhle věci trápily, nejspíš ho vždy trápit budou.

První řada lavic byla vyhrazena pro vyučující. St. Jacques seděl na svém obvyklém místě mezi Veronikou a Russellem Thomasem, neslaně nemastně hezkým křesťanským mystickým básníkem, který vyučoval angličtině a jehož poezii a konverzaci shledávaly Matka Isobel a Veronika tolik povznášející. St. Jacques byl rád, že si může natáhnout nohy; cítil se ztuhle a těžce a boule na hlavě ho bolely, když se postavil a zkusil popocházet. Thomas mu odpověděl na pozdrav; Veronika si četla a jen pokývla, když řekl ahoj.

Matka Isobel kráčela se zarytým výrazem do přední části, doprovázena malým kulaťoučkým knězem, kterého St. Jacques neznal. Kněz byl oděn do komže a fialové štoly; jeho baculatost a nepatrně kolébavá chůze kontrastovala s rigorózním vystupováním a přísnou postavou jeptišky; jestliže Veronika byla trochu kostnatá, pak její sestra byla přímo kostrovitá. Veronika si založila knihu - St. Jacques zahlédl, že čte něco o novověkém křesťanském tělesném cvičení, nepochybně v naději, že nalezne myšlenky, které by mohla využít ve svém plaveckém týmu - a St. Jacques si dovolil vypráhnout. Veronika si určitě zapamatuje každé slovo své sestry, takže si může dát klidně dvacet a zeptat sejí později, co se děje.

Když Matka Isobel a její kněz dorazili k pódiu, světla pohasla a jen stupínek a otevřená kniha na něm zůstaly jasně ozářené. Typicky teatrální tah. St. Jacques se narovnal v lavici a zavřel oči; z dlouhé zkušenosti věděl, že Matka Isobel bude nepochybně nějaký čas mluvit, než představí kněze. Nikdy se doopravdy nedívala na lidi, jimž adresovala své proslovy, i když schválně pátravě hleděla do publika.

Její hlas byl pronikavý a pompézní jako obvykle. St. Jacques právě začínal podřimovat, když ho náhle vyburcovaly první záblesky chichotání a potlačovaný smích nejen děvčat za ním, ale i ostatních členů profesorského sboru. Otevřel oči, podíval se na Matku Isobel a s otřesem si uvědomil, že hledí upřeně a záměrně přímo na něj, a to pravděpodobně po celou dobu.

“… jak autoři Malleus Maleficarum dokázali mimo jakýkoli stín pochybnosti,” říkala právě. “Nečistí duchové, známí jako inkubové, na sebe mohou vzít podobu jakéhokoli muže dostatečně slabého nebo chlípného, aby podlehl jejich naléhání. Navštěvují v jeho podobě sny mladých a nevinných dívek, aby je sváděli a trýznili chtíčem těla a tak je přivedli k věčnému zatracení…”

Jeden takový duch, vysvětlovala pochmurně, nevšímajíc si kuckání a potlačovaného smíchu, dokud konečně neodumřel, navštívil školu pouhou noc předtím, ačkoli s pomocí Boží se jí ho podařilo zahnat. Ale dívky ve Svaté Bernadettě byly svěřeny nejen do její osobní péče, ale rovněž do péče Svaté Matky církve -a Kristova církev nedovolí, aby byla zesměšňována Satanem a jeho nečistými přisluhovači. A tak povolala otce Sydneye, aby provedl exorcismus a zbavil školu jednou provždy nečistého ducha, který se pokoušel do ní proniknout a znesvětit ji….

Někdy během tohoto poněkud ohromujícího proslovu si St. Jacques uvědomil, že mluví o něm. Rád by viděl, jak reaguje na tirádu Matky Isobel Marcia, ale nemohl se obrátit a podívat se, ne teď, když na něj Matka Isobel upírala planoucí pohled.

Otec Sydney zahájil vymítání ďábla a rozstřikoval svěcenou vodu všude kolem. Prohnal se litaniemi a žalmy, úpěnlivě prosil Boha o milost, prošel evangelium a některé modlitby, mnohokrát se přežehnal znamením kříže a pak začal monotónně odříkávat:

“Zaříkám tě, duchu odporný, vtělení pravého nepřítele našeho, přízraku naprostý, ve jménu Ježíše Krista, abys odstoupil a vystříhal se tohoto shromáždění Božích tvorů.

On přikazuje tobě, On, jenž rozkázal jim vrhnouti se z nebeských výšek až do hlubin Země. On přikazuje tobě, On, jenž přikazoval moři, větrům a bouřím.

Slyš proto, a obávej se, ó Satane, nepříteli víry a lidské rasy, ploditeli smrti, zloději života, ničiteli spravedlnosti, kořeni zla, strůjce neřestí, svůdce mužů, zrádce národa, podněcovateli závisti…”

Někde u “strůjce neřestí” přestal St. Jacques poslouchat. Ať se minulou noc stalo cokoli - a nemohl déle popírat, že se něco stalo - kategoricky odmítal věřit, že by se to týkalo Satana, démona nebo čehokoli stejně směšného. Nic takového nikdy neexistovalo, ani nikdy existovat nemohlo a v každém případě na něho exorcismus žádný účinek neměl.

Jediným možným vysvětlením, usoudil nakonec, poté co prošel a zavrhl všechna ostatní, byla telepatie. Jakési organické rádio, které fungovalo jedině tehdy, když spící mozek uvolnil své normální bariéry. Bylo to také logické vysvětlení pro všechny ty inkviziční čarodějnické procesy a šílené zvěsti o posedlosti démonem. Jak by mohla církev, která může nabídnout jen humbuk, rituál a autoritu, soupeřit s lidmi, kteří se stali ve svém spánku bohy, kteří dokázali vytvořit své vlastní kapesní skutečnosti a vtáhnout do nich další lidi, aby je sdíleli spolu s nimi? Samozřejmě nemohla, a tak se církev pokusila všechny dřívější telepaty vyvraždit. Jakýsi druh selektivního chovu, odstranění telepatů z genového fondu tak, aby se vypěstovala rasa telepaticky hluchoněmých. On byl nějakou hříčkou, genetickým atavismem.

Otec Sydney stále ještě drmolil o tom, jak Bůh, velebený Kristus, Otec, Syn a Duch svatý, podporováni a podněcováni svatým křížem, svatými apoštoly Petrem a Pavlem a všemi spojenými svatými, hodlají rozkazovat duchovi, když St. Jacquese konečně napadlo, že to, co se stalo minulou noc, se stalo doopravdy. Ne ve třídě, to ne, ale někde, v soukromé skutečnosti, kterou si sám stvořil. A přesto, že jeho úzkost do této reality vtáhla Matku Isobel, a tak všechno zničila, Marcia a ostatní byly připraveny dělat cokoli, co by po nich chtěl.

A stále jsou. Neboť - tím si byl instinktivně jist - on byl tím, kdo ovládal a usměrňoval realitu, kterou stvořil. On byl telepat, byl tím, který mohl vstupovat do lidských snů a upravovat je tak, jak chtěl, a nikdo ho nemohl zastavit. Dokonce i Matka Isobel jen hrála roli, kterou pro ni vybral.

Nikdo nikdy nemohl dokonce ani dokázat jeho odpovědnost. Vždyť pokojně ležel v posteli a spal, s Veronikou po boku.

Vzali se, když byla ve druhém ročníku na vysoké, vypadala tehdy hodně jako Terri a June teď. V té době byl ještě přesvědčen, že před ním leží zářivá profesorská kariéra. Ona byla konzervativní, zbožná katolička, i když se sklonem ke krátkodobým mystickým a duševním úletům - geomantii, pozitivnímu myšlení, dokonce autohypnóze - díky čemuž si myslel, že její základní ideály jsou mnohem poddajnější, než doopravdy byly. Vzal si ji s vírou, že několik let soustředěného vlivu jeho nezměrně kvalitnějšího způsobu myšlení postačí k tomu, aby její vlastní ideály úplně postavil na hlavu. Ve skutečnosti se však už v době, kdy třetí a poslední univerzita, na které vyučoval, odmítla prodloužit jeho jednoroční smlouvu, přestal pokoušet klamat sám sebe, jak co se týče kariéry, tak manželství, a bez protestů klesl do něčeho, v čem poznal Thoreaův vzorový život tichého zoufalce. Veronika se o něj starala téměř mateřsky, a ačkoli neměli nic společného a často ho vyváděla z míry, měl ji docela rád. Byla velkorysá a shovívavá a na svůj věk stále ještě přitažlivá, ačkoli se jejich sexuální život během let scvrkl na něco, co oba začali chápat jako druh hygienického minima. Měl příliš rád své pohodlí a bezpečí, než aby riskoval, že je ztratí; věděl, že má příliš málo osobního šarmu či elánu na to, aby mohl doufat, že by si mohl najít někoho lepšího, když ji opustí. Ona věřila v manželství až do smrti; on byl příliš usedlý, skeptický a líný, než aby si začínal mimomanželské pletky za jejími zády, a netoužil po tom jí bezdůvodně ubližovat.

Kdyby však mohl mít své pletky, svá dokonalá vyfantazírovaná dobrodružství, aniž by opustil místo po jejím boku… To bylo dokonalé řešení. Nebo spíš mohlo by být, pokud se dokáže vypořádat s Matkou Isobel.

Kněz končil:

“A proto, ó bezbožný, odstup. Odstup, bídáku, odstup se všemi klamy svými, neboť Bůh si přál, aby člověk chrámem jeho byl.

Proč otálíš zde?

Skloň se před Bohem, Otcem všemohoucím, před kterým každé koleno pokleká.

Přenech místo Pánu Ježíši Kristu,” - a zde Otec Sydney načrtl znamení kříže ve vzduchu naposledy -“který prolil pro člověka svou krev nejvzácnější.”

Vymítání ďábla skončilo. St. Jacques vydechl a uvědomil si, že zadržoval dech, že se skutečně obával, že by se mu mohlo něco stát. Pokud existovala telepatie, pak možná církevní ceremonie mohly zaostřovat skryté telepatické síly shromážděné proti lidem, jako byl on… Ale v každém případě mu zaříkávání nijak neuškodilo.

Nicméně by si měl sehnat nějaké knihy a zjistit o inkubech všechno, co bude moci, aby se dokázal ochránit před Matkou Isobel, když už ne z jiného důvodu.

Matka Isobel oznámila, že se po obědě bude konat krátká schůzka vyučujících, a pak shromáždění rozpustila.

Když se otočil k odchodu, uviděl St. Jacques Marcii, jak na něho upřeně hledí ze zadní části kaple. Měl dost času, aby zachytil výraz její tváře dříve, než si uvědomila, že se na ni dívá: už ne odpor a pohrdání, které předstírala před svými kamarádkami, ale spíš znepokojený, zmatený, téměř vyděšený pohled.

Obědval s Veronikou a básníkem. Thomas mluvil, jako obvykle, o Božském Vnuknutí. Ne prostě o nějakém božském vnuknutí, ale o Božském Vnuknutí (něco o “síle, jež prochází zelenou roznětkou”, o čemž si byl St. Jacques jist, že někde ukradl), které umožňovalo Russellu Thomasovi psát jeho pajány chvalořečení a díkůvzdání.

St. Jacques ho nesnášel, ale pomyslel si, že protentokrát neuškodí, když bude viděn v jeho společnosti. Bohužel se Matka Isobel vůbec nedostavila, takže to bylo zbytečné úsilí. Thomasův monolog St. Jacquesovi dovolil, aby se zamyslel nad tím, co bylo, jak si konečně s jistým překvapením uvědomil, etickým problémem. Zranitelný výraz v Marciině obličeji ho přivedl ke zjištění, že to, o čem právě uvažoval, bylo možná spíše jakýmsi druhem znásilnění, než jen bezproblémovou, byť skandální sérií avantýr.

Ačkoli snad bylo lepší představovat si celou věc jako jakýsi druh svádění, kterému se nedá odolat. Nebylo v tom žádné násilí; Marcia z minulé noci se vším ochotně souhlasila; bylo to jen její znovuprobuzené Já, koho to trápilo. A to možná spíš kvůli výkladu, kterým Matka Isobel její zážitek osvětlila, než kvůli nějaké neodmyslitelné součásti zážitku samotného. Nebo aspoň toho, co se stalo jen mezi nimi dvěma, předtím než St. Jacquesovy vlastní obavy a autocenzura uvedly na scénu pomstychtivou jeptišku.

Tím, že ji zatáhl do svých sexuálních fantazií, neučinil nic, co by Marcii nějak ublížilo; její vlastní podvědomí jí musí neustále servírovat podobné fantazie. Co udělal špatně, to bylo to, že ji nedokázal ochránit před její následnou vzpomínkou na to, co se stalo: musí najít způsob, jak cenzurovat to, co si zapamatuje po probuzení, aby si byl jist, že se netrápí vzpomínkami na jeho erotické scénáře víc, než by se trápila vzpomínkou najeden ze svých vlastních snů.

Možná by stačilo jen dívkám říci, aby zapomněly na vše, co se stalo, a pak nechat jejich vlastní podvědomé cenzurní mechanismy, aby to udělaly za něho. Stejným způsobem se dá přikázat zhypnotizovaným lidem, aby zapomněli dokonce i na to, že byli zhypnotizováni.

Schůzka učitelů byla krátká a zbytečná. Před koncem požádala Matka Isobel některé členy profesorského sboru, aby zůstali, ale nic nenasvědčovalo tomu, že je St. Jacques tím, o koho se zajímá. Jen mu sdělila, že se s ním chce setkat ve své kanceláři po poslední hodině, a pak ho propustila.

Byl jí vděčný, že ho nenapadla nebo nezesměšnila veřejně, a zároveň zuřil sám na sebe za svou vděčnost, poněvadž ji znal natolik dobře, aby věděl, že nikdy nic pro nikoho neudělá, aniž by neočekávala něco na oplátku.

Šestou hodinu bylo povinné samostudium. Většina dívek byla omluvena kvůli přípravám na módní přehlídku matek a dcer. St. Jacques dělil svůj čas mezi pročítání Výkladu snů a kradmé pozorování Liz, dobře stavěné, prsaté, ale atletické blondýny, kterou měl ve třídě před rokem; za několik let bude nejspíš tlustá, ale teď byla vrcholně smyslná.

Právě pročítal pasáž, ve které Freud líčí, jak své “inteligentní dámské pacientce” říkal: “Vězte, že podnět snu vždy tkví mezi zážitky předešlého dne.” St. Jacques si chtěl být jist, že je vybaven všemi vhodnými podněty pro nadcházející noc.

Zazvonil zvonek. Liz vyskočila, shrábla knihy a vyběhla ven. St. Jacques sledoval hru jejích hýždí a stehen pod malinko příliš těsnou kostkovanou sukní uniformy, pak posbíral své vlastní knihy a odešel na sedmou hodinu.

Sedmou hodinu měl Francouzštinu I. Terri mu podala lístek, podepsaný samotnou Matkou Isobel, omlouvající Marcii z vyučování na neurčito ze zdravotních důvodů. St. Jacques nedokázal rozpoznat, jestli si Terri, June nebo někdo z ostatních vzpomíná na svou krátkou účast v jeho snovém filmu. V každém případě dělal, co mohl, aby z hodiny učinil dokonalý příklad klasické osvícené pedagogické metody praktikované ve Svaté Bernadettě: odstartoval tím, že kladl dívkám nesnadné otázky o imparfait du subjonctif, o nichž věděl, že na ně nedokáží odpovědět; byl nemístně kritický k jejich odpovědím, vyzkoušel dokonce ještě prohnanější otázky, týkající se accord du participe passé, na které se nepřihlásila žádná dobrovolnice, a pak poslal Terri, June a další dvě dívky, aby vypracovaly odpovědi na tabuli. Protože žádná z nich nebyla schopna vyřešit problémy správně, briskně zadal třídě písemnou práci, stejně jako dlouhý domácí úkol na příští den. To mu poskytlo dobrou půlhodinu na to, aby je mohl pozorovat a nerušené o nich fantazírovat, zatímco předstíral, že je zaneprázdněn jinými záležitostmi.

June měla s testem potíže. Impulzivně se rozhodl tentokrát neznámkovat tak přísně.

Svou poslední vyučovací hodinu strávil procházením testů, které známkoval ráno. Žádná z dívek ve třídě ho nezajímala, ačkoli některé ho v minulých letech silně přitahovaly. Jak stárnul, jeho fantazijní život byl stále odtrženější ode všech možností reálného světa a dívky, po kterých toužil, byly stále mladší a mladší, takže nyní to byly nastupující třináctky a čtrnáctky, které ho vzrušovaly nejvíce, starší daleko méně a dospělé, se kterými se setkával, téměř vůbec ne. Uvědomoval si, že jeho fantazie jsou nemožné, a nikdy necítil nutkání je realizovat nebo si vyčítat, že je neuskutečnil. Dokonalý příklad, jak mu podvědomí usnadňuje věci pro jeho klid a pohodlí.

Matka Isobel na něj čekala ve své kanceláři. Malleus Maleficarum a různé další v kůži a v plátně vázané knihy měla vyrovnané na stole.

Jeviště bylo připraveno. Žádnou z těch knih nejspíš ani neotevřela, jen je vrazila tam, kde vypadaly působivě.

“Posaď se, Lawrenci.”

Posadil se.

“Víš, kvůli čemu jsem tě sem pozvala?”

“Ani ne. Já -“

“Samozřejmě, že víš. Byl jsi v kapli, i když jsi prospal první polovinu toho, co jsem říkala.”

“Matko Isobel, já nejsem katolík, já nevěřím -“

“Ty se vždycky snažíš najít výmluvu, Lawrenci. Chceš přimět lidi, aby věřili, že na tom, co děláš, není koneckonců nic špatného, tak, abys z toho vyšel voňavý jako růže. Jsi tu déle než deset let a to je dost dlouho na to, abych poznala, jak lžeš sám sobě i všem ostatním. Ale oženil ses v katolickém kostele, před katolickým knězem, s katolickou ženou a tohle je katolická škola. Takže pokud doopravdy nevíš, o čem mluvím, můžeš mi říct, kde jsi přišel k té modřině na tváři a těm boulím na hlavě?”

“Prosím tě, Matko Isobel… Včera v noci jsem měl nějakou noční můru, nevím ani co přesně, ale musel jsem se uhodit do hlavy, jak jsem sebou házel,”

“Přestaň lhát! Pamatuješ si to stejně dobře jako já. Existují přesně tři důvody, proč jsem ti ještě nedala výpověď. Za prvé, jsi Veroničin manžel; kdybych tě vyhodila, musela bych ji nejspíš taky nechat jít a ona si to nezaslouží. Za druhé, Zbožné sestry ještě nedostaly oficiální souhlas církve -ještě stále jsme ve zkušební lhůtě - a já bych nerada komplikovala záležitosti více, než je nutné, zvláště něčím tak sporným, jako je posedlost démonem. A za třetí si myslím, že to, co se s tebou děje, je spíš bezpáteřnost než zlo skrz naskrz. Pečlivě jsem tě sledovala během zaříkávání, a přestože jsi se pořádně kroutil -“

“Kvůli tomu, jak jsi na mě zírala!”

“-nicméně, nezdálo se, že by to pro tebe bylo nějaké skutečné utrpení. Sinistrari rozlišuje mezi těmi, které navštěvují inkubové a sukkubové bez jejich vlastního přičinění, a mezi čarodějnicemi a čaroději, kteří přijímají takové návštěvy jako výsledek paktů, které podepsali s démony. Já myslím, že patříš k tomu prvnímu druhu. Ochotně na projížďku, tak to je. Předpokládám, že jsi nepodepsal žádný druh smlouvy.”

“Samozřejmě, že ne. Vždyť já v ďábla ani nevěřím!”

“Ano nebo ne?”

“Ne!”

“Té dívce nebylo nijak skutečně ublíženo, takže protentokrát ti budu věřit. A snad je to pro tebe i bod k dobru, že nevěříš v ďábla. Podle Sinistrariho jsou ti, kteří obcují s inkuby a sukkuby, i když věří, že jsou to démoni, stejně vinni démonialitou jako ti, co obcují s opravdovými démony.”

“Nechápu. Oni snad nejsou démoni?”

“Sinistrari prohlašuje, že jsou ve skutečnosti nižším druhem andělů, kteří sami hřeší prostřednictvím svého chtíče po mužích a ženách. Proto považuje sexuální styky s nimi za prohřešek proti cudnosti, ale ne proti církvi.”

“Říkal jsem ti, že v nic takového nevěřím.”

“A já jsem řekla, že ti protentokrát budu věřit.” Otevřela jeden ze šuplíků v psacím stole a vytáhla váček s bylinami. “Na.” Ostražitě ho vzal do ruky. “Nic ti to neudělá. Dej si to do polštáře, než půjdeš dnes večer spát. A nech si to tam: jestli se dozvím, že jsi to dal pryč, nebudu mít jinou možnost než předpokládat, že jsi vědomě spolčen se silami Zla. V tom případě ti nejen dám výpověď, ale ještě udělám, co budu moci, aby tě už nikdo znovu nezaměstnal. Řekla jsem to jasně?”

“Úplně. I když nemůžu uvěřit, že se spolu vůbec takhle bavíme.”

Přičichl k váčku. Voněl po skořici a dalším koření, a když vdechl hlouběji, trochu se mu zatočila hlava, ale ne nepříjemně.

“Co v tom je?” zeptal se s vědomím, že tou otázkou nevysloveně přiznává její právo donutit ho, aby si něco schoval do polštáře, pokud to je neškodné.

“Puškvorec, semena kubeby, kořen podražce, zázvor… bylinky a koření. Recept je tady uvnitř.” Přistrčila k němu v kůži vázanou knihu. Na obálce bylo vytištěno odloupávajícím se zlatým písmem Sebraná díla Ludovica Marii Sinistrariho. “Můžeš si to tam najít, jestli chceš.”

To byla výzva. Nepřijal ji, jen pokrčil rameny. “Na čas to zkusím. Když na tom trváš. Ale celé to je absurdní.”

Po cestě k autu zahlédl Russella Thomase, jak sedí na zahradním lehátku u bazénu a rozmlouvá s nějakými studentkami. Veronika s plaveckým týmem odjela - měli utkání v San José - a tak básník zaskakoval jako plavčík.

Thomas byl mladý, blonďatý, opálený, svalnatý, všechno, co St. Jacques nebyl. Měl sytý divadelní hlas a naprostou sebedůvěru člověka tak zamilovaného do sebe, že si nedokáže představit nikoho, kdo by nesdílel jeho nadšení. Dívky mu naslouchaly s očima rozšířenýma obdivem, visely na každém jeho slově: St. Jacques poznal Liz v dvoudílných plavkách na vzálenější straně skupinky. Zastavil se a chvíli je sledoval, přičemž registroval vše, co by mohlo být vhodné pro budoucí použití. Nakonec, když už přetrpěl tolik, kolik dokázal, odešel.

Cestou domů se zastavil v knihkupectví specializovaném na mystické a okultistické knihy, kde občas vyzvedával něco pro Veroniku. Prodavač ho nasměroval k dílu, nazvanému Démoni, démonologie a démonství: Encyklopedické kompendium, ve třech svazcích; když v nich listoval, našel překlad Sinistrariho De Daemonialitate. Předmluva vyhlašovala, že kniha je na církevním indexu, což mohlo znamenat jedině to, že se Matka Isobel dopustila kacířství při svých pokusech se s ním vypořádat. S potěšením knihy koupil.

Doma vyndal váček z kufříku a znovu k němu přičichl, než ho hodil na kuchyňský stůl. Voněl vlastně docela pěkně. Přitáhl si židli a chvíli se na něj upřeně díval. Nezdálo se pravděpodobným, že by mu byliny a koření mohly nějak skutečně uškodit, ale nemohl si být jist: církev měla celá staletí na vývoj účinných metod, jak se vypořádat s těmi, které považovala za své nepřátele, dokonce i když toho měla dosáhnout metodou pokusů a omylů. Byl v pokušení váček zahodit nebo ho vyprázdnit a nahradit jeho obsah, ale dokonce i kdyby Veronika byla dostatečně loajální, aby ho odmítla špehovat-a tím si nebyl v žádném případě jist - Matka Isobel se bude nepochybně dále několikrát týdně zastavovat na čaj a St. Jacques si byl jist, že by neměla žádné problémy přesvědčit Veroniku, aby ji nechala prohlédnout jeho ložnici.

Ve skutečnosti si byl docela jist, že by Veronika neměla žádné námitky proti jeho špehování pro svou sestru. Necítila už žádnou opravdovou osobní loajalitu k němu, nýbrž jen k instituci - přesněji řečeno svátosti - manželství. Matka Isobel by ji byla schopna přesvědčit, aby tu roli a tu službu chápala tak, že slouží širší, náboženské odpovědnosti nejen k Bohu a církvi, ale i k nesmrtelnosti duše svého manžela.

Šel do ložnice, vydoloval malou díru v pěnové gumě uvnitř polštáře, vrazil pytlík dovnitř a zapnul zip. Dodatečně ho napadlo otevřít v ložnici okno, aby udržel vzduch natolik čerstvý, nakolik to bude možné.

Veronika se nevrátí před půlnocí. Začal známkovat písemky, ale v půlce toho nechal a místo toho si dal sprchu, pak nastrkal většinu knih, koupených v knihkupectví, do police po straně postele. Veronika by si jich nikdy nevšimla, ale musí najít nějaké jiné místo do příští návštěvy její sestry.

Chvíli četl a pokoušel se tím unavit, aby se mu podařilo usnout. Většina četby ho znechutila, a tak ji odvrhl jako výplod chorobné inkvizitorské představivosti a očekávání, ale některé věci mu v mysli přece uvízly: domnělá neodolatelnost démonických milenců, spojená s neukojitelnou touhou žen po nich, skutečnost, že inkubové byli někdy popisováni s dvojitými nebo dokonce trojitými penisy, stejně jako měli schopnost přimět i své zdánlivě normálnější údy roztahovat se a smršťovat, tepat, pulzovat a otáčet se uvnitř žen, které sváděli, vydráždit je takovým způsobem, že žádný pouhý muž nemůže ani doufat, že by s nimi mohl soupeřit.

Což bylo všechno, pokud to byla pravda, něčím, na co se mohl těšit. Odložil knihu a zhasl světla. Přistihl se, že si prochází stále dokola erotické scénáře, které vymyslel během dne - nekonečné série propletených poddajných těl, prsů a stehen, úst, hýždí a vagín - byl natolik nervózní očekáváním, že se nedokázal uvolnit. Měl erekci tak dlouho, až to bylo bolestné. Zdálo se mu, že byliny spíš podporují jeho představivost, než aby mu ji pomáhaly uložit k věčnému odpočinku. Házel sebou a otáčel se, zmuchlal prostěradla a povlaky kolem sebe takovým způsobem, že musel vstát a dvakrát postel znovu ustlat. Nakonec vyměnil svůj polštář za Veroničin, ale dokonce ani to nebylo k ničemu.

Asi v půl jedné uslyšel, že se vrátila. Vyměnil polštáře zpět a předstíral, že spí.

Dveře do ložnice se otevřely, ale světlo zůstalo zhasnuté. “Larry?” zašeptala. “Lany, jsi vzhůru?”

Slyšel její dech, i když stále ještě stála ve dveřích na vzdálenější straně místnosti, a z jejích šatů a vlasů cítil plavecký bazén. Všechny jeho smysly se zdály nepřirozeně pronikavé, jako kdyby váček v jeho polštáři naplnil místnost jakýmsi vzduchem přenášeným povzbuzujícím prostředkem. Možná to tak mělo fungovat: udržet ho vzhůru celou noc, aby neměl příležitost snít.

Veronika vyklouzla z bot a po špičkách přešla po dřevěné podlaze. Zavřel oči a pevně stiskl víčka. Zastavila se u jeho postele, a jak se k němu sklonila, slyšel šustění něčeho, co měla na sobě. Ucítil na tváři její dech - čistý, sladký a teplý - slyšel, jak nasála vzduch, dvakrát třikrát, hluboko do plic, a pak ucítil, jak znovu vydechla.

Kontrolovala ho, ujišťovala se, jestli vložil váček do polštáře.

Měl chuť na ni zařvat, že ani ona, ani její sestra na to nemají žádné právo. Místo toho ležel strnule nehybný, dokud neuslyšel, jak se napřímila. Odplížila se z místnosti a tiše za sebou zavřela dveře. Pak se trochu protáhl, uvolnil křečovitě napjaté svaly a poslouchal, jak zvedá telefon na chodbě a vytáčí číslo.

“Haló… Ano. Ne, všechno je v pořádku, dal si to do polštáře a už spí. To sis musela nějak splést. On by nikdy - samozřejmě, že ne, když říkáš, že to tak bylo, tak ti věřím, ale nemohl to být on, chápeš, ne doopravdy, možná nějaký zlý duch, předstírající - samozřejmě, že se přesvědčím, jestli si to tam nechá. Líbí se mi, jak to voní. Takže se uvidíme zítra. Ahoj.”

Slyšel, jak jde do kuchyně, otvírá ledničku, přisouvá si židli a sedá si. Nejhorší na tom bylo, že by nikdy neudělala nic, co by mu ublížilo, pokud by nebyla přesvědčena, že je to pro jeho dobro. Kdežto on, bez transcendentních cílů, morálky či ospravedlnění, si dokonale uvědomoval, že kdykoli udělal něco, co ji zranilo nebo jí ublížilo, bylo to pouze pro jeho vlastní užitek nebo uspokojení, pokud to nebyla prostě jen sobecká lhostejnost.

S výjimkou jedné krátké aféry se studentkou na druhé univerzitě, na které vyučoval (a která Veroniku těžce ranila, když to zjistila, ačkoli mu to nikdy nevyčítala), neudělal nikdy nic a vždycky věděl, že nikdy nic neudělá. Až doposud, jestli dokáže rozptýlit podezření Matky Isobel a přitom se mu podaří přimět dívky, aby sdílely jeho sny z vědomé viny za svou podvědomou ochotu účastnit se jeho fantazií.

Veronika vstoupila o chvilku později, svlékla se potmě a téměř okamžitě usnula. St. Jacques byl stále vzhůru, nervózní a rozrušený, ale bál se ji vzbudit. Když konečně usnul, zjistil, že znovu padá dozadu týlem své hlavy. Proběhl jím triumfální pocit: váček ho přece jenom nebyl schopen zadržet!

Jenomže tentokrát znovu prožíval pozpátku ne předešlý den, ale čas, který strávil poleháváním v posteli a fingováním spánku, a nedokázal vymyslet nic, co by snad průběh nějak urychlilo. Tak převzal nad snem kontrolu a vůlí se přiměl vylézt z postele. Čas obrátil svůj zpětný tok a stal se znovu normálním. Hodiny na nočním stolku ukazovaly 4:00.

Představil si, jak Terri a June otvírají dveře do ložnice a po špičkách cupitají dovnitř, ale nestalo se nic. Vyfantazíroval si vyzvánějící telefon a Liz volající z budky, aby mu řekla, že se odplížila ze školy a bude u něho za pět minut, ale telefon mlčel. Řekl si, že vůz právě vjel na příjezdovou cestu, přijíždí a zastavuje za oknem, ale stále se nic nedělo.

Náhle se vyděsil, že Matka Isobel nalezla způsob, jak ho ovládnout, že vpadne dovnitř ve své bílé saténové baseballové uniformě a praští ho po hlavě nebo vyzkouší některé z mučení, o kterých četl v knihách o inkvizici.

Na okamžik si byl jist, že se musel znovu probudit, navzdory tomu, co se zdálo, že říkají hodiny. Podíval se na sebe a řekl si, že pokud opravdu sní, může změnit svoje pyžamo v cokoli jiného, třeba v plavky.

Pyžamo bylo pryč. Na sobě měl plavky. Takže snil.

Nechal “vysněnou” Veroniku pochrupovat a pomalu vyšel na chodbu. Sny byly symbolické; jestliže se chtěl s někým spojit, jaký je lepší způsob než telefon? Proměnil číselník tak, aby každé číslo bylo dívčím jménem, zvedl sluchátko a vytočil Marcii. Žádná odpověď, dokonce ani obsazený tón. Vyzkoušel další. Nic.

Zavřel oči a představil si, jak leží na slunci u plaveckého bazénu, ale když je znovu otevřel, ležel na posteli, i když se mu zdálo, že chvilku cítil na prsou a na tváři slunce. Představil si, že má přes plavky trojdílný tvídový oblek, pak přidal košili, kravatu, ponožky a boty, na které zapomněl, a vyšel do chodby, aby si vzal klíče od vozu z popelníku, kde obvykle bývaly. Telefon byl hned vedle popelníku; zjistil, že se číselník vrátil do normálního stavu.

Venku nikdo nečekal na romantické číhané. Když se pokoušel vyjet autem, celá noční krajina kolem něj přestala existovat a on zjistil, že je znovu v posteli a na sobě má pyžamo. Hodiny ukazovaly 4:20.

Několik dalších experimentů ho přesvědčilo, že se nemůže dostat dál než několik set metrů od svého spícího těla a že nemůže pozměnit víc než několik věcí najednou, než najde sám sebe zpátky tam, kde začal.

Dalšími pokusy zjistil, že do svého snu nemůže přivést nikoho z předešlého dne. Kromě Veroniky, která stále spala v posteli jako součást snové dekorace, ale on ji nechtěl nijak do snu zatahovat - bylo tu příliš velké riziko, že ať se stane cokoli, vrátí se to k Matce Isobel, pokud by se netrefil do správného způsobu, jak potlačit nebo zkreslit její vzpomínky. Cítil se jako pitomec, když procházel časopisy v obýváku a hledal poslední výtisk U Evenement du Jeudi. Prolistoval ho a našel obrázek, který si zapamatoval - ctižádostivá italská hvězdička koupající se nahá v hotelovém bazénu v Cannes.

S trochou experimentování zjistil, že může obrázek zvětšovat, vytáhnout si z něj dívku a zvětšit ji do životní velikosti a do víceméně trojrozměrné podoby, ale nedařilo se mu, aby vypadala jak opravdová lidská bytost a ne jako velká lesklá nafukovací figurína. Když se pokusil figurínu rozpohybovat, dvakrát nebo třikrát sebou škubla a on byl znovu v posteli a v pyžamu.

Potřeboval jiné lidi, aby hráli jiné role v těchto snových scénářích. Možná tak ve skutečnosti fungují všechny sny, jsou telepatickým spojením mezi spícím vědomím lidí. Ponoření se do skutečně kolektivního podvědomí za účelem naplnění tužby, v kterémž případě ovšem být telepatem nebylo to, co ho odlišovalo, protože telepatem byl každý; rozdíl byl v tom, že se nějak naučil do tohoto kolektivního stavu vstupovat a přitom si udržet vědomou vůli a jasný rozum.

Pokud se nemýlil, mohl poslat své poslední pochybnosti o morálce na odpočinek: nedělal nic jiného než ostatní; jediným rozdílem bylo, že byl schopen vědomě ovládat svou účast. Takže si jen nevymýšlel výmluvy, bez ohledu na to, co říkala Matka Isobel.

To však stále nechávalo nezodpovězenu otázku: Jak se spojit se spícím vědomím dívek? Možná může získat přístup jen do snů lidí, kterým už zkřížil cestu ve svém znovuprožívaném čase bdění. Což znamenalo, že dnes v noci to nebude nikdo jiný než Veronika.

Podíval se na ni, jak spí, a uvědomil si, že ji může použít ke zjištění, jestli dokáže přimět lidi, vtažené do svého snového světa, zapomenout na to, co se stalo, ovšem pokud to, co udělá, bude dostatečně neškodné, aby jí to neposkytlo důvod k nějakému podezření, dokonce i kdyby si vzpomněla. V každém případě bude nejspíš bezpečnější experimentovat s ní, přes veškerou její loajalitu se sestrou, než s někým, kdo nemá žádný důvod snít právě o něm.

Vlezl zpátky do postele, zavřel oči a znovu začal předstírat, že spí, a pak rozezvonil telefon. Teď se můžeš probudit, Veroniko, pomyslel si. Telefon zvoní.

Trvalo jí dlouho, než se probudila. Vypadala zmateně a vzpurně, tak prostě nechal telefon vyzvánět, dokud nevylezla z postele, nedoklopýtala do chodby a nezvedla ho.

“Haló?” slyšel ji říkat. “Haló?”

Na druhém konci linky nikdo není. Polož telefon a pojď do postele.

Otevřel oči a sledoval, jak se vrací do místnosti. Oknem pronikalo trochu měsíčního světla, ne mnoho, a v něm vypadala mladší a přitažlivější než obvykle. Téměř tak, jak si ji pamatoval z jejich prvního setkání na univerzitě ve Wisconsinu, jako nepatrně starší Terri nebo June, předtím, než na sebe navlékla pevnost a praktičnost, kterou teď sdílela se svou sestrou.

Tak vidí samu sebe ve svých snech, taková je doopravdy uvnitř, uvědomil si. Pocítil neočekávaný nával touhy, ale potlačil ho: nemohl riskovat příliš velké zkomplikování svého experimentu, aspoň ne napoprvé.

Když se chystala vlézt zpátky do postele, rozezvonil znovu telefon. Zvedla ho, zjistila, že tam nikdo není, zavěsila a vracela se zpátky do ložnice, když ho rozezvonil znovu.

Prošel to celé ještě třikrát, než byl spokojen. Naposledy nerozezvonil telefon, ale jen navrhl, že by ho ona mohla slyšet zvonit - ale když se pak unaveně vracela, aby ho znovu zvedla, on ho slyšel také, tak nahlas a realisticky, jako když ho rozezvonil sám, ačkoli tentokrát to musela být ona, kdo udržoval realitu zážitku. Když ho zvedla, navrhl, že by ho mohla nechat tentokrát vyvěšený, vrátit se do postele a spát. Hned, jak usnula, jí řekl, aby se znovu neprobudila, dokud ráno nezazvoní budík, a aby si nepamatovala, že slyšela vyzvánět telefon.

St. Jacques strávil zbytek snového času trénováním svých proměn před zrcadlem v koupelně. Přidával si a ubíral opálení a kníry, měnil oblečení, účes, věk, rasu a rysy, měnil se na hubeného, tlustého, svalnatého a pak vyzkoušel podobu Russella Thomase, jeho obličej a způsob chování. Nakonec, s pocitem úžasné odvahy, došel zpátky do obýváku a vzal do ruky Evenement du Jeudi, který si prohlížel předtím, a použil ho jako průvodce při své proměně v ženu z fotografie. Proměna byla naprosto přesvědčivá; v zrcadle vypadal jako žena a přitom stejně tak opravdově, jako vždy vypadalo jeho skutečné já; cítil tíhu svých prsů na hrudi, podivný zmatek pocitů tam, kde měly být jeho penis a varlata, ale nebyly, potíže s rovnováhou, když udělal nedobrovolný krok zpět.

Z nějakého důvodu bylo snazší provést i komplikované změny sám na sobě, než měnit věci kolem sebe. Mít ženské tělo ho však vyvádělo z míry; proměnil se zpátky do normálního stavu těsně předtím, než ho probudil budík.

Veronika byla na řadě s přípravou snídaně. Jako obvykle jen usrkla čaj, klovla do svých vajíček, většinu toastu zanechala netknutou a konečně to, co zbylo, nabídla jemu. Čekal, jestli se zmíní o obviněních Matky Isobel nebo o tom, co se stalo minulou noc; když nic neříkala, nakonec se zeptal: “Nezvonil v noci telefon? Měl jsem sen, že pořád vyzvání a vyzvání -“

Na okamžik se zamyslela, soustředila se, pak zavrtěla hlavou. “Myslím, že ne. A i kdyby, stejně bych se nevzbudila.”

Takže může vstoupit do snů lidí beze strachu z následků jak pro sebe, tak pro ně. Mohl dokonce navštívit Matku Isobel v jejím spánku, sebrat jí baseballovou pálku a praštit ji s ní po hlavě a pak jí říci, aby na to zapomněla. I když - ta informace zřejmě zůstane v její mysli, pohřbena na nějaké podvědomé úrovni, a mohla by později vyústit jen v další problémy. Vlastně by se měl raději vplížit do jejích snů, přesvědčit ji, že je nejbáječnější ze všech mužů, kteří kdy žili, opravdový světec, který si zaslouží zvýšení platu, a pak nechat tu představu pomalu pronikat do jejích vědomých myšlenek, až ji přijme za vlastní.

Vypil další čtyři šálky kávy, než odešel do školy, ale i tak byl k smrti unavený, podrážděný a téměř neschopný celý den fungovat, ačkoli se každou chvíli zastavoval ve společenské místnosti a házel do sebe jeden růžový papírový Dixie pohárek strašlivě hořké kávy, která tu neustále pobublávala, za druhým. Když přišel čas oběda, nešel do restaurace, ale jen se stočil do klubíčka na gauč v klubu a usnul. Ve snu znovu prožíval poslední hodinu, kdy byl vzhůru - shoda mezi časem probděným a prosněným se zdála dokonalá -nebyl však nijak schopen ovlivnit či změnit zpětný tok událostí. Byl jediný, kdo spal, všichni ostatní byli vzhůru a při vědomí; neexistoval způsob, jak pozměnit či opustit kolektivní realitu, kterou udržovali oni.

Nebylo jednoduché vydržet znovu celé to hrozné vyčerpání z poslední vyučovací hodiny. Nebylo jednoduché vydržet ten bezmocný chtíč a fantazie ještě jednou a přitom nebýt schopen s nimi cokoli dělat. A konečně nebylo jednoduché sledovat sám sebe, jak se věnuje tak směšné, bezcitné a šíleně nudné práci, když vyučuje podle knih, které ho, když jako učitel začínal, fascinovaly a vzrušovaly. Byl teď ve stejné pozici jako studentky, spíš divák než účastník, a kombinace nudy, frustrace a ostré sebekritiky byla nesnesitelná. Musí s tím něco udělat, využít alespoň část doby, kterou stráví znovuprožíváním vyučovacích hodin pozpátku, nejen k přemýšlení o svém předmětu, ale i ke studiu dívčích reakcí, k přemýšlení o tom, co potřebují, proč se tak málo naučí - protože pokud by nedokázal věci urychlit nebo předvést výkon, který by se mu jako divákovi-kritikovi zamlouval více, byl by z toho sám ještě nešťastnější než všechny jeho studentky.

Svým způsobem v tom byla ironie: právě ta transformace, která mu měla dovolit uspokojit všechny zapovězené touhy, ho současně donutí stát se lepším učitelem.

Zaspal zvonění na hodinu a o chvilku později ho probudil Jim Seabury, nový učitel psychologie.

“Přijdeš pozdě, jestli si nepospíšíš.”

“Díky, Jime. Moc jsem se včera v noci nevyspal a-” Uvědomil si, co říká, a náhle se zarazil, pak přidal něco, o čem doufal, že je vhodný beránkovský úsměv: “Ale jestli ti to nevadí, ocenil bych, kdyby ses o tom nikomu nezmiňoval. Dokonce ani Veronice.”

“Jasně. Hele, slyšel jsi, že Matka Isobel odmítla prodloužit moji smlouvu? Řekla, že jsem ateista.”

“Slyšel jsem. Mrzí mě to.”

“Mě ne. Budu rád, když odsud vypadnu. Ale stejně, měl by sis dávat pozor a zajistit si dostatek spánku. Většina lidí si neuvědomuje, jak je nebezpečné málo spát. Takhle můžeš skončit v blázinci.”

St. Jacques zíral na Seaburyho a pokoušel se uhodnout, jestli ten druhý měl na mysli něco osobního, a pak si vzpomněl, že učitel psychologie kdysi sloužil jako objekt v jakémsi druhu experimentu s deprivací spánku.

“Jak to?”

“REM spánek. Snění. Musíš mít každou noc určité množství snů. Ztráta několika dní ti nijak doopravdy neublíží, ale po čase to na tebe dolehne.”

“Toho bodu jsem ještě nedosáhl. Aspoň zatím. Ale musím do třídy. Uvidíme se později.”

“Jistě. Ahoj.”

Strávil zbytek odpoledne tím, že se vyhýbal Matce Isobel a přitom shromažďoval novou kolekci obrazů a představ pro nadcházející noc, neboť si nebyl jist, jestli budou jeho ranní vzpomínky dostupné, když už mezitím jednou spal.

Marcia byla zpátky ve třídě. Zdálo se, že se jí navrátilo normální chování- to jest, že ho ignorovala tak dokonale, jak to jen bylo možné - i když byla tišší než obvykle. On ji zase nevyvolával, ani jí nevěnoval žádnou otevřenou pozornost, když ji viděl šeptat a předávat lístky; ale sledoval ji koutkem oka.

Jednou, když se v nestřeženém okamžiku zadíval na June, uvědomil si, že jak ona, tak i Terri na něho tiše a upřeně zírají. Když od nich však odtrhl pohled, uvědomil si, že jen předstírají, že dávají pozor a že jejich myšlenky jsou úplně jinde.

Když odcházel ze školy po své poslední hodině, zalétl pohledem k plaveckému bazénu a uviděl dívky z plaveckého týmu, všechny seřazené v řadě, jak sledují Veroniku, která předváděla salto dozadu z vysokého prkna. Toho večera měly soutěž; až se Veronika vrátí, bude už dávno spát.

Svou práci brzy ukončil a do postele šel kolem sedmé. Výměnou polštáře se netrápil: koření znovu stimulovalo jeho představivost a zostřovalo smysly -jeho účinek byl spíš afrodisiakální než utišující - věděl však, že je příliš unavený, než aby ho to udrželo vzhůru.

Hned, jak dokončil svůj střemhlavý pád týlem dozadu, se podíval na hodiny na nočním stolku: ukazovaly 19:15. Pokud nechá sám sebe vrátit na začátek vyučovací hodiny Francouzštiny I, bude mít pět hodin a patnáct minut do okamžiku, než ho postup snu přivede zpět do chvíle, kdy usnul. To bude asi 5:45 a neměl ani ponětí, co se stane pak.

Nechal se unášet zpětným tokem a jeho vyčerpání se zmenšovalo s každou hodinou, odečtenou ze dne. Na své cestě zpět do školy si uvědomil, že pokud převezme kontrolu ve 14:00, nebude se moci vrátit až do bodu, kdy se cítil svěží, a že v každém případě zůstává při vědomí po celou dobu spánku a nedává průchod svým opravdovým snům, navzdory skutečnosti, že se ponořuje do kolektivního podvědomí a sdílí sny ostatních. Co když potřebuje to uvolnění vědomé kontroly a tedy i úlevu, kterou přináší, aby si zachoval zdravý rozum?

Možná však potřebuje jen to spojení, to sdílené vyplňování tužeb, a vzdání se kontroly je pouze prostředkem k ukončení. Pokoušel si vzpomenout, co o snech říkal Jung, který byl konec konců jedním z těch, kdo se na kolektivní podvědomí zaměřovali. Všechno, na co dokázal přijít, byla anekdota, kterou kdesi četl.

Freud a Jung se účastnili psychiatrické konference, kde Freud přednášel o falických symbolech. Prohlásil, že ve snu není nic tím, čím se zdá, že každý zdánlivý význam zastírá skrytý, latentní význam. Konstatoval, že předměty ve snech - takové jako vlaky jedoucí do tunelu, tužky, meče, deštníky nebo cokoli jiného - nemají žádný význam nebo důležitost samy o sobě, ale že tam jsou, aby současně maskovaly a odhalovaly to, proč tam doopravdy jsou, což byl ve všech případech falus.

Když přišel čas na dotazy, Jung se otázal, jaký je latentní význam falu, když se ve snu objeví falus sám, a Freud mu nebyl schopen odpovědět.

Což bylo sice všechno prima, ovšem pokud podvědomí St. Jacquese touto informací obdařilo, musí to něco znamenat. Nedokázal však pochopit co. Ledaže by falus doopravdy symbolizoval sám sebe, takže by to překroucení bylo jen prostředkem k tomu, aby člověk dostal jisté věci do svého vědomí. Což by znamenalo, že důležitý je fakt samotného uvědomění, ne uskoky, které každý normálně používá, aby ho docílil.

Když sledoval Veroniku, jak vzlétá zpátky z bazénu na odrazové prkno, přistihl se, jak oceňuje její půvab a sebeovládání. Ona a zbytek plaveckého týmu bude ještě stále vzhůru, takže scéna musela být striktně přesná a nezměnitelná, ale když se na ni podíval z téhle vzdálenosti, zdála se téměř tak mladá a půvabná, jako její snové já z předchozí noci. Snad to bylo díky tomu, že se nemohla starat o dojem, kterým působí na lidi, ale když ve svých modrých plavkách balancovala na odrazovém prkně, zcela zabraná do toho, co právě dělá, paradoxně se nezdála tak agresivně zdravá, tak pevná a svalnatá, jako když nesportovala.

St. Jacques couval dál od plaveckého bazénu a pak se ztratil za rohem. Uvnitř hlavní budovy prošel pozpátku kolem klubu nahoru po schodech na svou poslední hodinu. Překvapilo ho a potěšilo, když zjistil, že předsevzetí, které si dal během svého krátkého poledního spánku, už mělo nějaký účinek, i když své vyučovací metody nijak vědomě nezměnil; očividně věnoval větší pozornost svým studentkám a jejich potřebám, úporněji se snažil jim věci objasnit, měl trochu víc porozumění, když nechápaly, co říká. A co víc, zdálo se, že některé studentky vycítily změnu a příznivě reagovaly.

Mezi hodinami pádil pozpátku dolů do prázdného klubu, vyplivl dva šálky kávy zpátky do jejich růžových papírových pohárků, nechal kávovar, aby je nasál do hubice, a pak vycouval z klubu na hodinu Francouzštiny I, unavenější než kdy předtím. Vytrpěl hodinu pozpátku až do chvíle, kdy vstoupil do místnosti a položil knihy na stůl, pak převzal kontrolu nad snem a okamžitě ucítil, jak okolo něj překlápí tok času zpět na normální.

Nikdo z vás si nevšimne žádného rozdílu, dokud vám neřeknu, přikázal tiše. Všechny mě uvidíte tady u stolu, jak přednáším stejný výklad a pokládám stejné otázky, jaké si pamatujete z minula. Nic nebude jiné, než si pamatujete. Až na to, rozhodl se dodat, že hodina se vám bude zdát mnohem zajímavější, a až se ráno vzbudíte, jediné, co si zapamatujete, bude, že to byla dobrá hodina, a budete mít pocit, že jste se opravdu něco naučily.

Vstal, došel ke dveřím, a než vyšel ven, na okamžik se zastavil a pozoroval je. Všechny soustředěně hleděly dopředu, pozorněji a se zdáním většího zájmu, než si dokázal vybavit. Zadíval se ke katedře a uvědomil si, že vidí sám sebe, jak sedí za stolem a přehrabuje se v poznámkách. Produkt jejich kolektivní představivosti. St. Jacques za stolem vzhlédl ke třídě a začal zaníceně hovořit. To, co říkal, bylo nejen zajímavější než cokoli, co St. Jacques ve skutečnosti vykládal, bylo to také jasnější a lépe utříděné. Byl fascinován, téměř v pokušení zůstat a sledovat své vylepšené Já vyučovat, ale nakonec se odtrhl, sešel dolů do klubu a ujistil se, že je prázdný tak, jak si to pamatoval. Na toaletě se nejprve proměnil ve své mladší Já, potom na sebe vzal podobu Russella Thomase, chvíli procvičoval jeho pohyby, až si byl jist, že všechno dokonale zvládl, a pak vyšel zpátky po schodech nahoru.

Nikdo si nevšiml, že vstoupil. Jeho dvojník ho natolik fascinoval, že měl potíže se odtrhnout, ale nakonec přešel k June a Terri a požádal je, aby s ním šly do společenské místnosti. Zaváhal a pak požádal i Marcii.

Fantazie, kterou vytvořil - která se sama rozvinula v jeho hlavě během posledních dvou dnů - vyžadovala Marcii, aby věděla, o co jde, a pomohla to plánovat spolu s ním (s příslušným “ním”, což byl samozřejmě Russell Thomas - básníkova identita jako přídavné bezpečnostní zařízení pro případ, že by něco nevyšlo, a zároveň fyzické Já, které se příjemně obývalo a které bylo nepochybně přitažlivější než jeho vlastní) a pak přesvědčila své dvě trochu váhavé, ale zaujaté přítelkyně, aby se k ní připojily. Takže Marcia byla tou, která za nimi zamkla dveře klubu a zhasla světla, čímž ponořila místnost do šera, prosvětleného jen slabou načervenalou září, filtrovanou přes záclony. A byla to Marcia, která převzala vedení a dodala kuráže svým přítelkyním, když svlékla sebe i falešného básníka, milovala se s ním v tiché extázi na koberci a na gauči, až přišel čas, kdy také June a Terri odložily své šaty a všechny tři se převalovaly přes sebe ve vášnivé, propocené změti těl, prsů, stehen, genitálií a společných orgasmů, ve stále složitějších a nemravnějších spojeních, propletencích a řetězcích. St. Jacques byl neúnavný, zkoušel věci, které si dříve nedovolil dokonce ani představit, přičemž si už ani nebyl jist, kdy něco vzniklo v jeho vlastní fantazii a kdy to přišlo od jedné z dívek… Zjistil, že se jeho fyzická podoba mění, takže chvilku byl čtrnáctiletým chlapcem, jindy se proměnil do různých starších mužů, o kterých instinktivně věděl, že jsou otci dívek, a ještě jindy se stal mužem, který mohl být jedině jeho vlastním otcem; pak se na okamžik rozdvojil, jeden z těch dvou byl Russell Thomas, zatímco druhý byl on sám v pubertě. Mezitím se dívky přesouvaly a proplouvaly mezi různými identitami, z Marcie se nejprve stala Liz a pak St. Jacquesova matka, zatímco Terri a June se staly jeho dvěma mladšími sestrami, pak byly z obou Veroniky, takové, jaká byla, když se s ní St. Jacques poprvé setkal. Z jedné z nich se dokonce stala Matka Isobel a na okamžik zírala divoce a zuřivě kolem sebe, ale jejich sjednocené touhy přemohly vrozený cenzurní mechanismus, který ovládal jeptišku, a ona mládla, stala se Sestrou Isobel, kterou byla, když ji St. Jacques viděl poprvé, pak byla ještě mladší, plachá adolescentní dívka, dříve, než se rozplynula zpátky do Veroniky a ty dvě Veroniky znovu začaly probleskovat podobami různých jiných dívek v jeho třídách, než získaly své pravé podoby jako Terri a June… Všemi z nich, každou tváří, stahující se v křeči a rozplývající se v orgasmu za orgasmem, z nichž každý byl tím nejzazším možným uvolněním od předchozího napětí, dokud se dokonce i to nejzazší ze všech možných uvolnění neukázalo opět být pouze nesnesitelným napětím v porovnání s uvolněním, které následovalo.

Nakonec - možná postupně, možná náhle, St. Jacques si nebyl jist - se uvolnily z té změti, sprchovaly se a mydlily jedna druhou ve sprchovém koutě, který se na toaletě náhle objevil, pak jedna druhou vydrhly ručníkem. St. Jacques byl znovu sám sebou, už ne Russellem Thomasem, ale svým mladším Já, sedmnáctiletým nebo osmnáctiletým, s důvěrou a šarmem, které Russell Thomas předstíral a on sám vždy postrádal.

St. Jacques zalétl pohledem na hodinky, když si je znovu natahoval: 19:15. Jeho snový čas dohnal rekapitulující se čas bdění. St. Jacques připomněl všem třem dívkám, že musí zapomenout všechno hned, jak se probudí. Marcia prohlásila, že určitě zapomene, pak se musela omluvit a odejít, což všichni předem věděli, že udělá.

St. Jacques pocítil neodolatelné nutkání vrátit se domů a vzít Terri a June s sebou. Dokončil oblékání, pak na ně počkal, než si natáhnou své tlusté svetry přes džínsy - všichni tři teď byli oblečeni neformálně, na ven - pak je obě objal a dovedl je k vozu. Cítil se zpěvavě šťastný, s tichým vzrůstajícím vzrušením, takže ho uspokojovalo jen vnímat. Děvčata se s ním vmáčkla na přední sedadlo a on je vezl zpátky do svého domu. Když odjížděli, všichni tri zamávali na hlídače u brány.

Doma St. Jacques otevřel láhev šampaňského, obě dívky pro něj měly slabost - pak posedávali v obýváku, v tichosti ho usrkávali a dívali se do ohně, který se náhle rozhořel v krbu. Když dopili láhev, šli do ložnice a ještě trochu se milovali.

Tentokrát začínají pomalu, romanticky, jako by do sebe všichni tři zapadali, jako by spíš následovali něco přirozeného a vrozeného, než aby si diktovali své soukromé touhy a chtěli je jeden po druhém. Místnost naplňuje kořeněná vůně z polštáře, všechny je naplňuje odpoutanou lehkostí, jak vniká do zdí a do nábytku, proměňuje vše v sluncem ozářený les, měkký, klidný a zelený. Pak okolo nich lenivě víří světélkující opar s náznaky zeleně a zlata v hlubinách a oni se milují ve vysoké zelené trávě s malinkými červenými a žlutými kvítky všude kolem… a stoupají spolu do zářivého vzduchu na dlouhých křídlech se slonovinově bílým peřím a zlatými špičkami, mávají jimi jemně a beze spěchu letí stále výš, až se nakonec svět pod nimi úplně ztrácí a oni se střemhlav vrhají vpřed a otáčejí se se stále větší rychlostí a ladností, padají a vznášejí se - všichni tři teď navzájem propletení -v nekonečných zlatých mracích. St. Jacquesův dvojitý falus je nefritový a rubínový, stávají se z něj dvojitě se vinoucí světelní hadi, tam hluboko v obou dívkách současně, když se všichni tři tisknou jeden k druhému, bez pohybu, bez potřeby se už dál hýbat; rotují a otáčejí se v chladné mlhavé luminiscenci nekonečného prostoru, v nebesích za oblohou, a St. Jacques ví, že tohle je to, co falus v jeho snech vždy skrýval a odhaloval, tohle nejzazší nehybné spojení, tohle šťastné splynutí těla a nebe.

“Říkala jsem ti, že je to jen lehký hřích a že se brzy vzpamatuje,” slyší mluvit Terri k June hlasem, který zněl, jako by patřil stejně tak jeho ženě Veronice jako Terri, a stejně tak Terri jako Veronice.

“Andělé to dělají pořád. Dlužím vám oběma omluvu,” slyší říkat June hlasem zdušeným smíchem, hlasem, který patří stejně tak Matce Isobel jako June a stejně tak June jako Matce Isobel.

“Naopak,” říká St. Jacques, “Já jsem ten, kdo se musí omluvit. Jsem velice potěšen, že vás Veronika vzala s sebou a dala mi příležitost k odškodnění.” Všichni vybuchují smíchem a propleteni padají do oblohy.

St. Jacques si náhle uvědomuje, že po probuzení si bude pamatovat jen falus, mnohonásobné pronikání a křečovité uvolňování, že harmonie a láska a způsob, kterým se všech pět rozplývá jeden přes druhého do nekonečné oblohy, nebude jeho vlastní vědomá mysl schopna přijímat, stejně jako byly jeho dřívější, čistě sexuální fantazie mimo chápání Matky Isobel.

Budík se rozezvoní a on má právě tak čas, aby jim všem připomněl - June, Terri, Veronice, Matce Isobel a sám sobě - že mají zapomenout na to, co se stalo, hned, jak se probudí. Souhlasí a pak všichni se smíchem vypadávají z oblohy do svých oddělených já.

Veronika a St. Jacques se probouzejí vedle sebe. Zírají jeden na druhého, dokonale vzhůru, svěžejší, než si oba dokáží vzpomenout, že kdy v poslední době byli. Ani jeden z nich si nepamatuje, co mezi nimi brzy ráno proběhlo, když Veroničin symbiont konečně dosáhl kritického bodu své interakce s jejím nervovým systémem a začal působit na její sny stejným způsobem, jakým symbiont jejího manžela působil na jeho sny - změna, která se v jejím případě o několik dní protáhla, protože pozřela mnohem méně plesnivého toastu než její muž, a tak plíseň, která se v ní zabydlovala, potřebovala mnohem delší čas, než se rozmnožila k bodu, od kterého na ni mohla působit.

Usmívají se jeden na druhého se vzácnou vzájemnou sympatií a něžností a jsou tím poněkud překvapeni, neboť si nejsou vědomi, že se něco doopravdy změnilo. Pak se rozdělí, aby prožili své oddělené dny, St. Jacques aby se trápil vylepšováním svých vyučovacích metod a fantazíroval o nekonečných hromadných spojeních a orgasmech, i když snad s o něco menší posedlostí než dříve; Veronika aby pracovala se svými studenty geologie a plaveckým týmem, zatímco v duchu snila o astrální projekci a nebeských zázracích.

Trvalo jim téměř rok, než si uvědomili a přijali to, co znamenají jeden pro druhého, a další desetiletí, než začali plně koordinovat své spící a bdící životy. Někdy během toho prvního roku se znovu začali milovat fyzicky a nakonec se z jejich spojení narodily dvě děti. A v těch dvou dětech a jejich mnoha a mnoha potomcích žila modrozelená plíseň šťastně a spokojeně, a jestli neumřela, žije tam dodnes.

Nejlepší nápady na krátké povídky ke mně často přicházejí jako druh ironického kontrapunktu k něčemu jinému, na čem pracuji: obvykle je to táž generální myšlenka, ale překroucená tak, že střílí úplně jiným, nejčastěji protichůdným směrem. Něco z Jamesburgského inkuba pochází z nápadů, se kterými jsem si pohrával ve svém posledním románu Webs, smíšených s četbou o snech, démonologii a čarodějnictví, kterou jsem v té době studoval Všechno z toho se nakonec pospojovalo a vykrystalizovalo okolo St. Jacquese - který zase vděčí za svou existenci částečně vágním vzpomínkám na dráždivě domýšlivého učitele francouzštiny, kterého jsem znával, a částečně mým vlastním obavám z toho, jak by mohl vypadat můj život, kdybych někdy dopadl tak, že bych musel celý život učit.

SCOTT BAKER

Z anglického originálu THE JAMESBURGINCUBUS

přeložila Ivana Muková,

LARRY NIVEN

Lany Niven žije se svou ženou Marilyn v Kalifornii. Jeho román Kruhový svět (Ringworld) získá/ Huga, Nebulu, Ditmara (australská cena za nejlepší mezinárodní sci-fi) a dočkal se ocenění i v Japonsku. Poslední román Projekt Barsoom (The Barsoom Project) napsal společně se Stevem Barnesem.

Muž z ocele a žena z buničiny je meditativní esej o sexuálním životě Lois Lané a Supermana, s obzvláštním zřetelem k jeho nadlidské síle. Přejeme vám příjemnou zábavu.

MUŽ Z OCELE A ŽENA Z BUNIČINY

Je rychlejší než vypálená kulka. Je silnější než lokomotiva. Jedním skokem dokáže přeskočit mrakodrapy. Proč ale nemůže najít žádnou dívku?

Ve zralém věku jedenatřiceti let* je Kal-El (alias Superman neboli Clark Kent) dosud svobodný. Se vší pravděpodobností je ještě stále panic. A to je vážná věc. Celý jeho biologický druh je tím v ohrožení.

Nezadaný Superman je mobilní Superman. Říká se, že za jeho stav jsou zodpovědni ti, kteří zaznamenávají dobrodružství tohoto ocelového muže. Ale autoři seriálů za to nemohou.

Superman není handicapován psychickými problémy.

Jisté však je, že tento nebožák není duševně úplně vyrovnaný. Jak by také tento sirotek, uprchlík a cizozemec v jednom mohl být? Jeho rodná planeta už vůbec neexistuje, nepočítáme-li gigatuny gigatun nehostinných, nádherně zbarvených skal.

Pro Kal-Ela jako dítě a dospívajícího chlapce muselo být velmi obtížné nalézt si adekvátní otcovský vzor. Jaký člověk by byl schopen regulovat jeho případné asociální chování? Jaký člověk by se ho odvážil potrestat? Jeho vysoce morální chování v tomto věku svědčí o téměř nadlidské sebekontrole.

Bylo by divem, kdyby se ze Supermana zvolna stal schizofrenik? Rozerván mezi svou pozemskou a kryptonskou identitu chtěl být obojím a přitom přísně rozlišoval obě části své rozdělené osobnosti. Jeho duševní zoufalství je patrné i z toho, jak si hájí svou “tajnou totožnost”.

Ovšem Supermanovy sexuální problémy jsou zjevně fyziologického původu, a navíc zcela reálné.

Účelem tohoto článku je upozornit z lékařského hlediska na některé nevýhody života Kryptoňana mezi lidskými bytostmi a navrhnout možná řešení. Kryptonského humanoida nesmí stihnout stejný osud jako pterodaktyla nebo holuba stěhovavého.

* Superman se poprvé objevil v Action Comics v červnu 1938.

I.

Co vzrušuje Kryptoňana?

Superman je cizinec, mimozemšťan. Jeho téměř lidský vzhled je bezpochyby výsledkem paralelního vývoje, tak jako australští vačnatci svým vzhledem připomínají své protějšky z říše savců.

Každý organický druh vyžaduje jistý tvar, jistou velikost, jisté schopnosti a jisté stravovací zvyklosti.

Nenechme se však zmást vnějším vzhledem. Superman není žádný příbuzný Homo sapiens.

Co vzbouzí v Kal-Elovi touhu po spojení? Vysílaly snad kryptonské ženy v příslušných obdobích nějaké tajné signály, vzbouzející tuto chuť? Ať už to bylo cokoli, Lois Lané toho patrně schopna není. Můžeme se jen domnívat, že nevoní správně, nevoní jako kryptonské ženy, ale má pro Kal-Ela blíže k pachu pozemské opice. Pohlavní spojení mezi Supermanem a Lois Lané by tedy muselo být něčím jako sodomií. A také by jí samozřejmě bylo, alespoň podle církve a současného morálního trendu.

II.

Obraťme teď pozornost k pohlavnímu styku mezi Supermanem a pozemskou ženou (dále jen LL).

Buď se ze Supermana stal úplný schizofrenik a považuje se za Clarka Kenta, nebo si toho, co dělá, je dobře vědom, ale je mu to už jedno. Třicet jedna let je dlouhá doba. A pro Supermana ještě mnohem delší než pro nás. Má totiž schopnost rentgenového vidění a okamžitě pozná, co mu chybí.*

Problém je následující. Elektroencefalogramy získané u mužů a žen během pohlavního styku ukazují, že orgasmus se podobá “druhu příjemného epileptického záchvatu”. Člověk ztrácí kontrolu nad svými svaly.

Je známo, že Superman příležitostně zanechal otisky svých prstů v oceli a ve ztvrdlém betonu.

Co by se asi stalo ženě v jeho objetí během onoho okamžiku, který se rovná epileptickému záchvatu?

* Superman by neměl být považován za nějakého voyeura. Je třeba vzít v úvahu biologické vlastnosti. Jako dítě, dokud se nenaučil potlačovat svou schopnost rentgenového vidění, neměl Superman třeba vůbec ponětí o tom, že věci mají nějaký povrch. Až začnou milióny lidí bezostyšně nosit oděvy bez vetkaných olověných drátů, sotva za to bude moci Superman.

III.

Zvažme nyní pohlavní pud muže a ženy, poháněný utkvělou myšlenkou na stále hlubší a hlubší proniknutí. Mějme však na paměti, že v tomto případě se jedná o kryptonské svaly.

Superman by ve svém náručí tělo LL doslova rozdrtil a současně by ji také rozpáral od rozkroku až po hrudní kost, tak, jako kucháme pstruhy.

IV.

A nakonec by odstřelil vršek její hlavy. Ejakulace spermatu je u lidského samce, podobně jako u všech ostatních forem pozemského života, zcela mimovolná. Můžeme logicky předpokládat, že u Kryptonanů tomu není jinak. Avšak s jejich svalovým fondem by Kal-Elovo sperma vyrazilo s výchozí rychlostí kulky vystřelené z kulometu.*Z toho vyplývá, že normální pohlavní styk mezi LL a Supermanem není dost dobře možný.

Lepších výsledků by se však dalo dosáhnout umělou inseminací.

* Je snadné představit si, jak musel být dům Kentovýeh ve Smallville během Supermanovy puberty provrtán děrami. Avšak jak je možné, že si toho Lana Lang nikdy nevšimla?

V.

Nejprve musíme získat sperma. Globuly se pohybují nadzvukovou rychlostí. Superman musí nejdříve ejakulovat a pak sám vyrazit za tímto produktem a chytit ho do zkumavky. Předpokládejme, že se to bude odehrávat na Měsíci, jednak kvůli soukromí a jednak proto, aby se předešlo přeměně spermatu v páru, což by se při takhle velkých rychlostech stykem se vzduchem mohlo klidně přihodit.

Superman sperma pochopitelně zachytí dříve, než by se mohlo ve vzduchoprázdnu vypařit. Je totiž rychlejší než vypálená kulka.

Ovšem dokáže ho udržet?

Všechny formy života na Kryptonu jsou supersilné. Totéž musí platit i o živoucím kryptonském spermatu. Dá se předpokládat, že kryptonské sperma je citlivé pouze na hladovění a na zelený kryptonit. Oba tedy mohou pohodlně proplouvat vodou, vzduchem, vzduchoprázdnem, sklem, betonem, roztavenou ocelí, tuhou ocelí, tekutým heliem, ba dokonce i jádrem hvězd. Současně jsou oba schopni pohybovat se nadsvětelnými rychlostmi.

Jaká zkumavka by mohla pojmout takovou látku?

Kryptonské sperma a jeho neobvyklá síla by nám mohly způsobit i další potíže. Prozatím předpokládejme (protože musíme), že sperma setrvá v semenné tekutině, která setrvá ve skleněné zkumavce. Superman a LL budou moci podstoupit umělé oplodnění.

Konečně tedy budeme mít novou generaci Kryptoňanů.

Nebo ne?

VI.

Vaječníky LL opustí dozrálé, byť neoplodněné vajíčko, které okamžitě začne sestupovat jejími Fallopiovými trubicemi.

O něco později začnou desítky tisíc spermatozoidů, uvolněných ze zkumavky, putovat Fallopiovými trubicemi LL vzhůru. Magický okamžik se blíží…

Dají se však vůbec lidské bytosti křížit s kryptonskými? Máme stejný genetický kód? Pokud se na to díváme takto, možná, že by se LL snáze než s Kal-Elem zkřížila s kukuřičným klasem. Ale náhody se stávají. A budou-li se geny k sobě hodit…

Jedna spermie dorazí dříve než ostatní. Pronikne do vajíčka a na jeho povrchu vytvoří výduť. Buněčné stěny zesílí, aby zabránily proniknutí dalších spermatozoidů. Uvnitř právě oplodněného vajíčka se začnou dít změny…

A milióny dalších kryptonských spermií dorazí s křížkem po funuse.

Kdyby to byly spermie lidské, měly by prostě smůlu. Ale neboť tyto drobné slepé bytůstky jsou silnější než lokomotiva, vyztužená buněčná stenaje nezastaví. Všechny proniknou do vajíčka a úplně jej v orgiích mikroskopického násilí vyřídí. Tolik tedy o umělé inseminaci.

Problémy LL však teprve začínají…

VII.

V jejím těle se stále vyskytují miliony frustrovaných kryptonských spermií. Jedno jediné vajíčko se nyní stane příliš jednoduchým cílem. Sperma se rozptýlí. Rozptýlí se bez ohledu na to, co mu stojí v cestě. Opustí spletité kanály vnitřností, jsouc stále mikroskopicky malé. Nakonec všechny spermie najdou cestu ven na vzduch.

LL bude perforována tisíci mikroskopickými otvůrky a chodbičkami, které všechny povedou z hlubin jejího břicha. Většina jejich drah se bude protínat v jednom nebo více místech jejích střev.

Zánět pobřišnice je nevyhnutelný. LL nevyléčitelně onemocní.

Mezitím se budou miliony spermatozoidů rojit ve vzduchu nad Metropolisem.

VIII.

Celý problém je závažnější, než vypadá.

Uvědomme si, že toto sperma je nezničitelné. Možná by během několika dnů či týdnů mohlo zajít nedostatkem výživy. Mezitím však zůstane horkem, chladem, vzduchoprázdnem, toxiny a čímkoli jiným kromě zelených kryptonitů zcela nedotčeno.* Takové jsou

všechny jeho součástky, droboulinké, ale nebezpečné. Každá z nich má nadprůměrnou sílu.

Metropolis je otřásána drobnými sonickými šoky. Červotočivé chodbičky, vypálené meteoritickým žárem, se jakoby zázrakem objeví všude. V okenních tabulkách, ve zdivu, ve starožitné keramice, v elektrických spotřebičích. Některé ze spermií překonají rychlost světla. Noci v Metropolisu ožijí sítí tenkých, zvláštně namodralých linek Čerenkovovy radiace.

A ženy, s kterými se Superman nikdy nesetkal, se ocitnou v prekérní situaci.

Vzhledem k obrovskému množství slepých nerozumných zvířátek LL tedy neotěhotní. Ale kdykoli se jedna ze spermií ve svém panickém letu střetne s neoplodněným lidským vajíčkem, zmocní se ho.

Ovšem jaké vzdálenosti je k tomu zapotřebí? Několik centimetrů? Jsou spermie přitahovány chemickými signály? Je to pravděpodobné. Metropolis je miliónové město. A kryptonské sperma urazí dlouhou a záludnou cestu, snad miliony kilometrů, než se vzdá a zahyne.

V Metropolisu se docela dobře dá očekávat několik tisíc radostných událostí.**Pak by taky mohlo následovat několik tisíc soudních procesů. Ne, že by si to Superman nemohl dovolit zaplatit. Existuje jeden trik, jak zmáčknout kus uhlí do jeho alotropní formy diamantu…

* Případně i jinými druhy kryptonitů. Existuje např. odrůda červených kryptonitů, díky nimž Kryptoňané dorůstají obřích velikostí. Představte si miliony spermatozoidů velikosti červů, jak se rojí na pláži u Metropolisu a noří se do písku, aby oplodnily kamínky na pláži… Ale zpět k tématu.

** Kdyby si pubescent Superman pohrával sám se sebou, vyskytl by se stejný problém v okolí Smallvillu.

IX.

Předchozí analýza nám poskytuje částečnou odpověď. V našem experimentu s umělým oplodněním je třeba použít jediné spermie. To nepředstavuje žádný velký problém. Superman by mohl využít své schopnosti mikroskopického vidění a malilinkou pinzetkou vytáhnout jednu spermii z roje jejích družek.

X.

I jediná spermie by však mohla ve své dychtivosti proletět nadzvukovou rychlostí břichem LL a zanechat po sobě spoušť. Šlo by nějak zpomalit její rychlost?

Ano, šlo. Můžeme ji vystavit zlatým kryptonitům.

Zlatý kryptonit, jak si všichni pamatujeme, má schopnost sebrat Kryptoňanům veškerou jejich nadpřirozenou sílu. A to natrvalo. Mohli bychom také pochopitelně zlatým kryptonitům vystavit samotného Supermana, čímž bychom sice vyřešili všechny jeho sexuální problémy, avšak zůstal by pak už navždy Clarkem Kentem. Toto řešení považujeme za poněkud drastické.

Zlatým kryptonitům můžeme ovšem vystavit celou zkumavku se semennou tekutinou, a až potom začít se standardní metodou umělého oplodnění.

Kteroukoli z těchto metod můžeme přivést LL do jiného stavu, aniž by přišla o život. Takže co ještě zbývá?

XI.

Sperma, přestože bylo vystaveno zlatému kryptonitu, je stále nositelem kryptonských genů. Pokud by byly na ústupu, nosila by LL normálně se vyvíjející lidský zárodek. Žádný Superman by se pak nenarodil. Aspoň bychom se nemuseli strachovat o matčino zdraví.

Avšak pokud některé či snad všechny kryptonské geny přece jen převládnou…

Mohlo by dítě začít používat své schopnosti rentgenového vidění již před porodem? Koneckonců se s ní dá vidět i skrz zavřená víčka. To by LL ani tak nemuselo vadit. Horší by ovšem bylo, kdyby dítě začalo používat své schopnosti vidění tepelného.

A až začne kopat, to bude konec. Vykope si předčasnou cestu ven, čímž zabije jak sebe, tak i svou matku.

XII.

Dá se najít nějaké řešení?

Jejich několik. Každé má však své stinné stránky.

LL můžeme navléct kryptonitový pás.* Příliš málo kryptonitu by však mohlo způsobit poranění matky dítětem, naopak příliš mnoho kryptonitu by mohlo poškodit či dokonce zabít dítě. Střední množství může způsobit obojí! Bezpečně experimentovat nelze.

Nejlepším řešením by bylo nalézt náhradní matku. Zatím jsme nezvažovali možnou existenci Supergirl.**

Ta by byla schopna dítě donosit bez problémů. Ovšem ztratila by tím svou tajnou identitu: tak, jako se Superman nemůže oženit, Supergirl se nemůže vdát. A pokud by přece jenom otěhotněla, se vší pravděpodobností by byla vyloučena ze školy.

Daleko lepších výsledků by se dalo dosáhnout implantací zárodku do samotného Supermana. V břiše muže se vyskytují prostory, v nichž by zárodek mohl být patřičně vyživován; rostl by si tam jako parazit a navíc by okolním orgánům nemohl způsobit žádné nedozírné škody. Dá se předpokládat, že Clark Kent by mohl získat neplacené volno mnohem snáze než studentské alter ego Supergirl.

Až dozraje čas, dítě bude vyňato císařským řezem. Bude muset být vyňato přesně na čas, ale problémy s inkubátorem - po celou dobu, co by bylo potřeba živit ho uměle - by se neměly vyskytnout. Problematiku řezu Supermanovou nezranitelnou kůží zadávám jako domácí cvičení pro bdělého čtenáře.

Představa těhotného Supermana, kterak brázdí oblohu nad Metropolisem, je poněkud rozpačitá. Batman by byl asi dost nerad, kdyby je někdo uviděl pospolu. A po věznicích by začaly kolovat nové přiblblé vtipy… Ale obyvatelstvo Kryptonu by zůstalo zachováno.

* Pro naše účely jsou k dispozici všechny modifikace kryptonitu, a to v neomezeném množství. Podle zarážející tonáže kryptonitu dopadnuvších na Zemi po explozi Kryptonu se odhaduje, že tato planeta musela naši sluneční soustavu značně přetěžovat. Bezpochyby byla “planeta” Krypton chladnoucím černým trpaslíkem, majícím do binárního páru červeného obra.

* *Ta by se však se Supermanem nemohla spářit, protože by to byla jeho přímá sestřenice. Tohle tedy není moc dobrý nápad.

O téhle stati o xenofertilitě jsem dlouho jenom mluvil, dokud mě ji Bjo Trimble nedonutil sepsat. Následující léta přinesla pozoruhodné plody. Vznikl nezávislý kreslený seriál, který začíná tím, že Superman upustí a rozbije Kandorovu láhev, a končí v okamžiku, kdy mu je Atomem do břicha vloženo oplodněné vajíčko. Lidé čtou mou stať po telefonu svým přátelům. Při premiéře filmu o Supermanovi nahrával u planetária v Grifíith Parku britský reportér na videokazetu několik rozhovorů. Na jeho žádost jsem mu také pár Supermanových problémů, které se daly očekávat, popsal. Po celou dobu natáčení zachoval kamennou tvář a pak vyprskl smíchy. Jako skutečný profesionál. V červnu 1988 bylo v Clevelandu, Supermanově rodišti, 50. výročí jeho narození podnětem ke konferenci. Toho, co bylo v plánu, však proběhlo jen velmi málo. Pořad se zvrtnul v debatu o křížení bytostí z různých planet a já se stal jejím mluvčím. Podařilo se mi publikum pobavit nejprve čtením Muže z ocele a ženy z buničiny, pak diskusemi o Reedovi a Sue Richardsové (ti jsou vždycky oblíbeným tématem), dále o Mr. Spockovi a o seriálu V-for-Visitors. Zdá se, že sex mezi bytostmi z různých planet je pro lidi velmi fascinující téma.

LARRY NIVEN

Z anglického originálu MAN OF STEEL, WOMAN OF KLENEX

přeložila Ivana Muková.

K. W. JETER

K. W, Jeter se považuje za dítko Los Angeles, přestože nyní žije v Portlandu v Oregonu. Jeho kontroverzní román Dr. Adder pokládají mnozí za prototyp “cyberpunku” jako podžánru sci-fi. Je to vzrušující a upřímné dílo. Jeter potom publikoval romány z oblasti sci-fi, fantasy i hororu, kupř. Farewell Horizontál (Horizontální sbohem), Infernal Devices (Pekelná zařízení) nebo In the Land of The Dead (V zemi mrtvých). Poprvé je teprve jeho druhou povídkou, a přestože je jiná než Dr. Adder, podává stejně bezprostřední pohled na sex. Bez nechutností.

POPRVÉ

Jeho otec se strýčkem rozhodli, že už je na čase, aby začal jezdit s nimi. Jezdívali s několika kumpány do města, už cestou se chechtali, popíjeli pivo a vůbec se dobře bavili, dřív než vůbec dorazili k cíli. Když odjížděli z domu, ležel nahoře v posteli a myslel na ně, aspoň chvíli, než usnul, myslel na auto svištící po dlouhé rovné silnici, kolem níž nebylo nic, kromě holých skal, špíny a dohněda vysušených trnitých křovisek. Za autem se zvedala oblaka prachu, strýček Tommy bravurně řídil jednou rukou. Jedinou jeho povinností bylo udržet vůz u přerušované čáry. Ležel na boku, tvář vmáčknutou do polštáře, a myslel na to, jak jedou a výborně se baví, celé hodiny, z oken vyhazují prázdné plechovky; smějí se a baví o záhadných věcech, o nichž stačí říci jen slovo a každý hned ví, o čem je řeč, aniž by se to muselo dál rozvádět. I když byla všechna okénka stažená, v autě bylo cítit pivo a pot, šest chlapů pohromadě, jeden z nich jel rovnou ze šichty ve fabrice na tvárnice, na rukou měl jemný šedý prach, který mu barvil tmavé chlupy na předloktí. Řítili se nocí a smáli se, dokud se před nimi neobjevila světla - co se dělo pak, to nevěděl. Zavřel oči a neviděl nic.

A když se měli vracet - vždycky se vraceli pozdě v noci, přestože byli pryč skoro celý víkend - vstal, díval se na televizi a poslouchal, jak si maminka telefonuje s kamarádkami. Zrovna si něco chystal k jídlu, když se jeho tatínek a strýček se svými kumpány vrátili; slyšel zvuk zastavujícího automobilu, stále ještě se bavili a smáli, i když teď nějak jinak, pomaleji, hlubším tónem a spokojeně - jako by se právě probudil z toho spánku, do nějž upadl, když odjížděli. Všechno ostatní se odehrávalo přesně tak, jak o tom snil.

“Chceš jet s náma?” zeptal se ho otec od televize. Bez jakýchkoli zbytečností, jako by ho žádal, aby mu z lednice přinesl další pivo. “Já, Tommy a kluci tam zas pojedem, aby sme se podívali, co je novýho. Trochu si užít.”

Chvíli mlčel, jen se díval, jak televize hází barvy po stěnách ztemnělé místnosti. Otec nemusel říkat nic víc, než “zase tam”, a on přesně věděl, co tím míní. Knedlík, který měl vždycky v břiše, ze zvětšil a zasahoval až do krku.

“Jasně,” zamumlal konečně. Provaz, na němž byl knedlík zavěšený, postoupil do střev. Otec jen něco zafuněl a dál se díval na televizi.

Dokázal si představit, proč už je nejvyšší čas - začal konečně chodit na střední školu. A co víc, už skoro končil první ročník a povedlo se mu vyhnout se problémům, jež měl v téže době jeho starší bratr, který musel nechat školy, jít na vojnu a bůhvíkam potom ještě - nikdo už o něm dlouho nic neslyšel. Možná je to, že ho vezmou s sebou, něco jako odměna za to, že byl hodný ve škole.

Nevěděl, co je na tom tak těžkého, teda na té škole. Že si za to zaslouží odměnu. Všechno, co je třeba udělat, je ukázněně sedět a neupozorňovat na sebe. Navíc ho tam celé dny drželo to, že hrál ve školním orchestru, což se mu moc líbilo. Hrál na baryton saxofon. Bylo to jednoduché, protože nikdy nehráli žádné pořádné melodie, takže stačilo jen sem tam zatroubit do rytmu ostatních. Seděl vždycky před trombónovou sekcí, v níž byli samí starší kluci. Slyšel je, jak si povídají a sázejí se, která z nových holek si začne jako první holit nohy. A taky se posmívali flétnistkám, jak při hraní legračně špulí pusu. Vypadaly by taky tak směšně, kdyby v té puse měly něco jiného? Uvádělo ho to do rozpaků, protože flétnistky seděly zrovna naproti a on se právě díval na jednu, s kterou už měl několikrát rande.

Jednou, když byli sami, mu podstrčila papírek, který měla složený v zadní kapse džin. Papír se vyboulil do stejného tvaru, jako měl její zadek, a jemu dělalo problémy si ho vzít a rozbalit. Byl to nacyklostylovaný nákres, který rozdal kněz všem dívkám od nich ze skupiny. Bylo tam namalováno, na jakých částech těla mohou dívky dovolit chlapcům, aby se jich dotýkali, a v jakém stadiu známosti. Člověk musel být zasnoubený, s prstýnkem a tak, aby směl holce rozepnout podprsenku. Ten papírek si nechal a strčil ho doma do nějaké knihy. Svým způsobem to byla vlastně úleva, když přesně věděl, co se od něj očekává.

Znepokojovalo ho, že až teď pojede tam kamsi s otcem, strýcem a ostatními, nebude vůbec vědět, co se od něj bude chtít, až tam dojedou. Noc předtím nespal a přemýšlel. Rozsvítil a vytáhl papírek, který mu dala ta flétnistka, a díval se na přerušovanou čáru, která vyznačovala na obrázku oblast mezi hrdlem a břichem a pak tu část pod ním, která vypadala jako kalhotky nebo jako spodní díl dívčích plavek. Pak ten papír zase složil a vrátil zpátky do knihy, ve které ho uschovával. Nemyslel si, že by mu ten obrázek tam kdesi nějak kdovíjak pomohl.

“Tak jedem! Show začíná!” Strýc Tommy se vyklonil z okénka spolujezdce a poklepával na plechová dvířka. Vždycky tam jezdili v jeho autě, protože jeho starý dodge byl největší, kolébal se jako člun i na rovných silnicích. Ostatní připláceli na benzín. “Tak nastupovat! Jedem!” Tommyho nažloutlý úsměv lehce povolil; už načal jedno ze šesterčat napěchovaných na podlaze auta.

Na chvíli si pomyslel, že ho možná zapomenou vzít s sebou. Už jich bylo v autě pět, když zastavili před domem, otec byl šestý. Stál na verandě a cítil, jak se mu knedlík ve střevech převaluje tajnou nadějí.

“Chlapi, co si sakra myslíte?” prořízl teplý večerní vzduch hlas jednoho z kumpánů. Byl to Bud, co pracoval v továrně na tvárnice. “Sedm se nás sem nenacpe, a ještě taková dálka…”

Chlapík vedle Buda, sedící uprostřed na zadním sedadle, se zasmál. “Tak si mi sedni na klín!”

“Ty mi polib šos.” Bud pohrozil pěstí, dopil plechovku piva a odhodil ji na chodník. Otevřel dveře a vystoupil: “Užijte si to, chlapi, beze mě. Stejně si musim ještě něco zařídit.”

Tommy se zašklebil. “Stařík Bud totiž cítí svůj věk. Už posledně šukal tu kočičku na zádech!”

“Nech těch keců!”

Sledoval z verandy, jak Bud odchází a jak namodralá zář pouličních lamp zbarvuje prach z tvárnic na jeho pracovní košili do stříbrná. Nebylo mu jasné, jestli se Bud vážně naštval - možná právě kvůli němu, že jede s nimi a bude zabírat místo v autě - nebo jestli to byla jen sranda. Kolikrát nerozeznal, jestli si otec a jeho kámoši dělají legraci nebo ne.

“Tak jedem.” Otec už nastoupil, loket vyložený z okénka. “Na co čekáš?”

Vklouzl dozadu. Na sedadle zůstal prach z Budovy košile, sahající výš, než byla jeho vlastní ramena. “Tak na to dupni,” zaslechl otce a hlava se mu zvrátila do prachu z tvárnic. Chlapík vedle něj, otcův kámoš, vyloupl jedno pivo z kartónu a podal mu ho. Držel je neotevřené a nechal si do rukou proudit jeho chlad, zatímco kolem se míhaly ulice a zůstávaly kdesi daleko vzadu. Konečně minuli poslední lampy a zamířili po přímé silnici k jižním kopcům.

Celou cestu mluvili o baseballu. Nebo o fotbale. Překřikovali rádio, které Tommy pustil schválně nahlas. Neposlouchal je, opřel se ramenem o dveře a zhluboka vdechoval vítr, tváře celé červené. Chvíli se mu zdálo, že něco běží podél auta, pes nebo něco takového, ale rychleji, než by pes mohl běžet, protože strýček vytočil tachometr až na stodvacítku. Pes, nebo co to bylo, pelášil ve stínu po silnici, na čumáku úsměv jako Tommy a díval se svýma lesknoucíma se očima přímo na něj. Když je ale v protisměru míjelo nějaké auto a jeho reflektory ozářily cestu, žádný pes tam nebyl. Jenom skály a křoví se míhaly kolem a mizely ve tmě za nimi. Vystrčil tvář více do větru, oči přimhouřené; svist větru pohlcoval hlasy z auta. Psovy oči, žluté jako mince, tančily venku, držely s nimi krok a usmívaly se na něj.

“Tak jsme tady, hoši.” Strýček Tommy ohnul plechovku od piva o volant a vyhodil ji ven.

Naklonil se dopředu a otočil hlavu, aby viděl před otce na předním sedadle. Spatřil most ověnčený světly. A další světla za ním, celé zářící město na druhé straně. Zvrátil se zpátky a pročesával si prsty vlasy. Když přejeli most, světla vypadala docela jako vánoční girlandy. Drobné barevné žárovky zavěšené na drátech lemovaly vchody do budov, byly natažené dokonce i přes ulice a pohupovaly se na noční obloze. Viděl i jiná světla, taková, jaká jsou všude, blikající šipky ukazující tam či onam a velké žluté čtverce s plastikovými proužky, na něž se dají připevnit černá písmena, pokryté pletivem proti nenechavcům.

Tommy jel pomalu, nechal se unášet provozem, který je spolkl hned, jak přijeli do města. Tolik aut, a tak pomalu se sunoucích, a těch lidí na ulicích, razících si cestu od dveří ke dveřím! Když šlo o mladé kluky a auta se před nimi dotýkala nárazníky, opřeli se prostě rukama o kapoty nebo víka kufrů a jednoduše je přeskočili, jen lehce došlapovali na nárazníky, a pořád se smáli a něco na sebe pokřikovali.

Přestože bylo na ulicích tak rušno - autorádia vyřvávala, všichni měli stažená okýnka a ještě hlasitější hudba zněla ze dveří domů - cítil se poněkud ospale. Vypil pivo, které mu dal otcův kamarád, a pak ještě několik dalších a celou cestu pozoroval tmu venku. Teď se přes něj převaloval pouliční hluk jako pomalá vlna na hladině oceánu.

“Tak se bal, mladej. Jdem na to.” Chlapík vedle něj na prostředním sedadle ho zatahal za rukáv. Hlava se mu ještě kolébala na ramenou, ale pak se rychle probral. Rozhlédl se kolem a viděl, že otec, strýc a ostatní vystupují z auta. Protřel si oči, otevřel dveře a vylezl ven.

Šel za nimi uličkou, v níž zaparkovali, vstříc světlům a hluku, který zazníval z ulic. Nebylo tady tak jasno a hlučno; většina rozruchu se odehrávala o pár bloků dál.

Otec a strýc už byli skoro na hlavní třídě, smáli se a za chůze si předávali punč; šklebili se a klátili jako nějací puberťáci. Strýček Tommy se takhle choval často, ale svého otce ještě nikdy takhle neviděl, tak uvolněného a šťastného. Drželi se kolem ramen a tváře a hrudníky jim ozářilo červené světlo, když vstoupili do jednoho z domů. Otec za sebou zatáhl závěs a světlo, které se mezitím vylilo do ulice, opět zmizelo. Začal utíkat, aby dohonil ostatní.

Byli v nějakém baru - aspoň to tam tak vypadalo, bylo tam cítit rozlité pivo a cigaretový kouř, který zbarvoval vzduch kolem lamp do syté modři. Ostatní už seděli u stolu v jednom krajním boxu. Nechali mu místo na kraji a on vklouzl vedle strýčka Tommyho.

Zpoza barového pultu přišel chlápek s podnosem piv a postavil před ně orosené láhve s pokroucenými nálepkami. Nevěděl, jestli otec už stačil objednat, nebo jestli číšník přesně věděl, co chtěli, protože tu nebyli poprvé. Nebyl si jist, jestli mu nalijí, ale jak se zdálo, nikdo si tu s jeho stářím hlavu nedělal a číšník před něj pivo postavil taky. Napil se a rozhlížel se kolem. V rohu místnosti uviděl prázdné pódium s těžkou červenou oponou a po stranách velké reproduktory. Všechny ostatní boxy a několik stolů uprostřed byly přeplněny láhvemi, které chlapi odstrkovali lokty, jak se k sobě v hovoru nakláněli, špačky cigaret házeli do plechovek.

Někdo do něj šťouchl jakoby násadou od koštěte. Otočil se a spatřil šklebící se tvář. Patřila muži, jenž byl tak malý, že se mu díval přímo do očí. Škleb odhaloval hnědé zuby, kromě dvou předních, které se leskly zlatem. Chlapík do něj ještě jednou šťouchl dvěma kovovými trubičkami spojenými drátem, které pak zasunul do krabice visící na řemínku kolem jeho krku.

“No tak nám je dej.” Otec na ně ukázal a druhou rukou se začal hrabat v kapse kabátu. “Podrž je. Takhle tady z tebe udělají chlapa.” Otec oddělil ze svazku bankovek dolarovku a podal ji chlapíkovi.

Trubičky byly velké asi jako vnitřek role od toaletního papíru, ale byly lesklé a na dotek studené a těžké. Díval se na ně, jak mu leží v dlaních, a vzhlédl, právě když chlapík otočil klikou na boku krabice, která mu visela na krku.

Trubičkami proběhl elektrický výboj a štípl ho do dlaní. Upustil je a ucukl. Rozhlédl se kolem a viděl, že otec a jeho kumpáni řvou smíchy. Hned vedle něho plácal strýček Tommy jednou rukou do stolu, celý rudý, protože mu zaskočilo pivo.

“Dej mi je taky!” Otec vytáhl další dolarovku. Dráty seklinkaly mezi lahvemi, když je od chlapíka přebíral. “Tak jedem!”

Chlapík vzal za kliku u krabice a začal s ní stále rychleji a rychleji točit. Při prvním šoku otec ucukl, ale pak se zaťatými zuby a sevřenými rty sevřel trubičky pevněji, až mu zbělely klouby. Klika u krabice se jen míhala, dokud otec trubičky nepustil na stůl, kde převrhly jednu láhev s pivem. Pivo vypěnilo a stékalo přes okraj stolu.

“Kurva práce!” Otec třepal rukama v zápěstí. Kámoš vedle něj mu podal dlaň a otec do ní praštil, na rtech triumfální úsměv. Chlapík s krabicí udělal něco jako pukrle, v úsměvu ukázal své hnědé a zlaté zuby a vztyčil prst s černým nehtem. Pak si dřepl, až se mu nožky rozjely, dal si ruku do rozkroku a choval se, jako by se stalo něco světoborného. Pak se opět zachichotal a ukázal na muže sedícího v boxu, vzal si další dolarovku a odkvačil s krabicí a trubičkami k dalšímu stolu.

Díval se na otce, jak si ukládá svazek bankovek zpátky do kapsy kabátu. Ruce ho stále pálily, a tak si je chladil o mokrou láhev před sebou.

“Kurva, teď si musim něco dát.” Otec mávl na číšníka. “Potřebuju ještě jeden kousek.”

Někdo přišel k boxu, ale číšník to nebyl. Vzhlédl a spatřil jednoho z kumpánů, jednoho z otcových kamarádů, který tam při akci s tím skřetem nebyl.

“Pusť mě ven.” Strýček Tommy do něj šťouchl. “Myslím, že teď sem na řadě já.”

Nevěděl, co tím strýc myslí, ale stoupl si a pustil ho ven. Druhý chlapík zabral jeho místo a začal se probírat láhvemi, aby našel tu, kterou předtím nedopil.

Než si zase sedl, sledoval strýčka Tommyho, jak kráčí barem a klestí si cestu mezi židlemi. Vzadu v rohu byly dveře s figurkou, označující pánské WC. Ale tam Tommy nemířil. Strýc odhrnul závěs u vchodu a zmizel. Zase se posadil, ale stále pozoroval závěs, usrkával přitom pivo, které v jeho rukou teplalo.

Najednou-ani nevěděl za jak dlouho -byl strýček zpátky. Stál vedle něj v boxu.

“Tak, chlapče…” Na druhé straně stolu zvedl otec několikrát palec. “Vstaň a pusť svého starého strýčka sednout.”

Tommy byl nějak divně cítit, potem a ještě něčím. Vstal a kousek ustoupil - ty výpary mu stoupaly přímo do nosu, připomínaly něco zvířecího - aby strýček mohl vklouznout do boxu.

Opět se posadil. Strýc Tommy měl na tváři široký úsměv. Zahlédl, jak po sobě ostatní u stolu pomalu mrkli a pak se zase věnovali svým pivům.

Tommy se na něj podíval koutkem oka, pak se naklonil nad stůl a vyplivl chumáč krve. Byl dost velký, aby zaplavil celý stůl a převrhl současně několik prázdných lahví

Ale to už v boxu vedle strýce neseděl. Vyskočil jako ze dveří rozjetého automobilu, zakopl a málem upadl. Stál asi metr od nich a pozoroval, jak se muži válí po stole a řvou smíchy ještě hlasitěji, než když dostal elektrický šok od toho mužíka s krabicí.

“Tommy, ty starej kance -” Jeho otec měl rudý obličej a sotva lapal po dechu.

Strýčkovi stékalo po bradě něco červeného, jako by stružka krve, vinula se na kraj stolu a kapala na podlahu. Jeho opilý strýc se s úsměvem rozhlížel po ostatních v boxu, spokojený, že se baví. Otočil se k němu a usmál se, mezi zuby červeň.

Srních odezněl, muži potřásali hlavami a vytírali si z koutků očí slzy. Všichni se zhluboka napili. Teprve teď si všiml, že na něj v boxu nezbylo místo. Rozvalili se a zabrali všechen prostor. Strýček seděl přesně na tom konci, kde předtím on.

Neřekli nic, ale on věděl, co to znamená. Otočil se a přehlédl bar až k závěsu, který zakrýval východ. Znamenalo to, že byl na řadě. Ta žena mu přejížděla rukou po šíji. “Tys tady ještě nebyl, viď?” Usmála se na něj. Opravdu se usmála, ne že by se mu posmívala. “Ne,” zakroutil hlavou. Její ruka byla příjemně chladná v kontrastu s horkem, které mu pulsovalo pod kůží. Ukázal někam dozadu: “Přijel jsem s otcem a jeho kamarády.”

Zvedla oči k jeho vlasům, s kterými si pohrávala. “Aha,” řekla. “Tvýho tatínka znám.”

Vstala z postele. Zůstal sedět a pozoroval ji, jak přistoupila k malé poličce přibité na zdi. Na ní bylo zrcadlo v umělohmotném rámu, ručník a mýdlo. Pozorně si sundala své dlouhé zlaté náušnice, visící na zahnutých drátcích. Položila je před zrcadlo.

“Nemusíš se ničeho bát.” Mluvila k zrcadlu. “Někdy to musí být vždycky poprvé. Příště už to bude snazší.” Otřela si šmouhu v očním koutku. “Uvidíš.”

Když odtáhl závěs a vstoupil do tmy - pryč od barových světel a hluku smíchu a rozhovorů - nebyl schopen rozeznat, kde je, dokud ho ta žena nevzala za ruku a neodvedla kousek zpátky do chodby, z níž vedly dveře do spousty malých místnůstek, osvětlené centrální žárovkou visící u stropu. Jedny dveře se otevřely a vyšel z nich muž, který mu dovolil nahlédnout za sebe do úzkého pokojíku, a on zachytil závan jeho pachu, byl stejný jako strýčkův, když se vrátil zpátky do boxu.

Když žena zavřela dveře a přistoupila k posteli, aby se vedle něj posadila, zadržel na chvíli dech, protože si myslel, že ten pach ucítí i z ní, ten syrový pach, jako pot, jen o něco ostřejší. Voněla ale sladce, jakoby něčím z malé lahvičky, tím, čím šaty žen vždycky voní. Uvědomil si najednou, že to je první žena, první opravdová žena, v jejíž blízkosti se ocitl po tak strašně dlouhé - jak se mu zdálo - době. Celou cestu sem, narvaní v autě jeden vedle druhého, a pak opět kolem stolu v boxu, stejně tak jako když se venku valili ulicí, byl jejich pot to jediné, co cítil, co se mu zarylo až někam hluboko do hrdla.

“Tady nemusíš být tak nabalený.” Žena na sobě měla bílé kombiné, zářící v matném světle. Vracela se zpátky k posteli. “Pojď, sundáme to,” Sklonila se, až ho její tmavé vlasy zašimraly na tvářích, a začala mu rozepínat košili.

Bylo mu chladno, pot ho studil na pažích a ramenou. Žena se posadila a opřela o polštář. Košili nechala spadnout na podlahu. “Pojď blíž.” Natáhla k němu ruku.

“Vidíš… není se čeho bát.” Ztišila hlas a šeptala, přesto však její hlas naplňoval celou místnost, pohltil všechen prostor, až zbyla jen postel a na ní ona.

“Půjdeme na to pomaloučku, aby ses nemusel ničeho bát.” Usmála se na něj a rukou mu přejížděla po hrudníku. Byla mnohem starší než on. Když se nad ním skláněla, všiml si drobných vrásek kolem jejích očí a hladké kůže, krabatící se kolem kostí, vespod tmavé. Ta sladká vůně vzlínala ale z něčeho jiného. Když nasál její dech, sklouzl mu do hrdla a uvízl tam.

“Podívej…” Vzala ho za ruku a obrátila mu paži, až se objevila bílá pokožka. Přejížděla mu nehtem podél modré žíly, vedoucí až k zápěstí a pulsující krví.

Pustila jeho ruku a natáhla svou. Jenom na chvilku - pak si náhle jako by na něco vzpomněla. Nadzvedla boky, povytáhla si kombiné a pak se z něj rychle vyvlékla jako z hadí kůže. Odhodila ho na zem vedle jeho košile.

“Teď se podívej.” Přejížděla po žíle na své paži. Její nehet na ní zanechával dlouhou tenkou stopu. Podruhé byla stopa zřetelnější. Pak se kolem jejího nehtu objevil oblouček něčeho červeného, přímo uprostřed její paže. Vrazila nehet hlouběji a rozřízla si bílou kůži, přesně podél vnitřní strany paže od loktu po zápěstí.

“Podívej,” zašeptala znovu. Zvedla mu paži před oči. Pokoj byl teď tak malý, že se strop dotýkal jeho krku a on neměl kam couvnout. “Podívej.” Roztáhla prsty podélnou ránu. Červeň kolem její ruky vytvořila síť, spojovala se do širších potůčků a stékala k lokti, z nějž odkapávala. Mezi jeho a jejím kolenem se zvětšovala červená kaluž, přesně na tom místě, kde vyseděli důlek.

Modrá čára na vnitřní straně její paže teď byla jasně vidět. “Tak pojď,” řekla. “Dotkni se mé.” Naklonila se k němu a přiblížila svá ústa k jeho uchu. “Teď už musíš.”

Pomalu natáhl ruku a dotkl se té modré čáry. Ucítil šok, ne nepodobný tomu, co dostal od toho mužíka v baru. Ale neodtáhl ruku od otvoru, který před ním žena držela rozevřený. Konečky prstů ucítil chvění krve.

Klesly jí víčka, takže se teď na něj dívala skrze řasy. Usmívala se. “Ještě ne…” Jazykem si přejížděla po okraji zubů. “Je toho ještě víc…”

Musela pustit okraje rány, aby ho mohla vést. Jeho prsty byly teď ponořeny do masa a kůže, těsně u kloubů. Když se podíval mezi svou a její ruku, stále ještě viděl dovnitř.

Rozřízla maso hlouběji ke kosti. “Koukej…” Zaklesla mu prsty o šlachu. Jak se jeho prsty zachytily a nadzvedávaly ji z lesknoucího se svalu, ruka na druhém konci paže, její ruka, se vinula také. Zahnuté prsty nic nedržely, bylo to jen gesto, pohlazení.

Sotva dýchal. Když se nadechl, cítil ženinu sladkou vůni a ještě něco jiného, syrového, ještě ostřejšího, než co cítil ze strýce.

“Tak co?” Žena sklonila hlavu a dívala se mu skrz řasy přímo do očí. Prsa se jí leskla potem. Vlasy se plazily po rozříznuté paži, tmavé konečky se máčely v krvi. “Tak co? Není to špatné, viď?”

Chtěla, aby řekl ne, aby řekl, že je to skvělé. Nechtěla, aby byl vyděšený. Ale on se nezmohl na slovo. Vůně na jeho jazyku získávala hmatatelnou příchuť. Konečně se mu povedlo zakroutit hlavou.

Její úsměv byl trochu smutný. “Tak dobře.” Zvolna kývla. “Jdeme na to.”

Ruka na konci její paže se semkla v pěst, v malou pěst, protože její ruce byly velmi malé. Krev, která jí crčela do dlaně, prosakovala mezi prsty a palcem. Prsty druhé ruky sevřela kolem bílé šlachy, která vyčnívala ven. Chytila jeho zápěstí a táhla, dokud šlacha nepovolila a oba konce se neuvolnily od kosti.

Přiměla ho, aby zvedl ruku, mezi prsty se mu vznášely oba konce šlachy. Zvrátila hlavu, až se jí napjal krk.

“Tak pojď…” Opřela se o polštář. Přitáhla si ho k sobě. Jedna její ruka spočívala dlaní vzhůru na matraci, opět uvolněná, a krev jí crčela po paži. Druhou rukou mu vedla dlaň. Jeho prsty udělaly rudé šmouhy na křivce jejího hrudníku. “Sem…” Přitlačila mu konečky prstů. “Musíš pořádně zatlačit.” Maso se rozestoupilo a jeho prsty roztáhly žebra v hradním koši.

“To je ono…” Šeptla a zavřela oči. “To je ono.”

Její ruka sklouzla z jeho a sjela z předloktí k zapěstí. Už ho nevedla ani neřídila, jen se ho dotýkala. Už věděl, co po něm chce. Jeho prsty se plazily kolem žeber a krev mu stékala až k lokti, jak se kůže otvírala. Nadzvedl se, aby mohl lépe tlačit. Ženin hrudník se vynořil, horní žebra se odloupla od hradní kosti a všechna pak lehce od páteřních obratlů.

Sáhl dovnitř a žebra se rozestoupila. Její kůže praskla podél křivky mezi jejími ňadry. Viděl teď všechno, orgány zavěšené v rudém prostoru, jeden těsně vedle druhého, nahromaděné jako měkké kameny. Ty útvary se chvěly, když se mezi ně vnořila jeho ruka, pavučiny svalstva se napružily a odlouply a houbovitá látka mu vzlínala kolem ruky a předloktí.

Nakláněl se nad jejím tělem. Sáhl výš a snažil se vyrovnat váhu druhou rukou, která se nořila stále hlouběji do červené kaluže vedle. Její kolena se mu zaleskla kolem boků.

Najednou to ucítil. Třáslo se to v jeho ruce. Chytil to do dlaně, a když to sevřel, spatřil to i v její tváři.

Kůže se stále rozestupovala, červená linka rozdělovala její hrdlo a dolní čelist. Zvedla se z polštáře, obemkla ho a rozevřeným hrudníkem se lehce přitiskla k jeho prsům. Objala ho pažemi kolem ramen a přivinula ho k sobě ještě blíž.

Opět zvrátila hlavu a přitiskla mu svůj krk na ústa. Otevřel je a náhle je měl něčeho plná, dusilo ho to, dokud nepolkl. Ústy a hrdlem mu procházelo teplo, které pulsovalo shodně s tím, co se mu chvělo v dlani.

Polkl znovu, rychleji, a to rudé teplo mu prostupovalo celým tělem.

To, co zbylo z jejího těla, leželo na posteli a nehýbalo se. Stál vedle a prohlížel si to. Už ani neslyšel její dech. Jediným zvukem v místnosti bylo pomalé odkapávání krve z okraje matrace na podlahu.

Sáhl na to třesoucími se prsty a dotkl se bezvládné paže. Ruka ležela na polštáři dlaní vzhůru. Pod červenou ránou viděl chladné bílé maso. Dotkl se okraje otvoru na předloktí. Modrá žíla a šlacha se stáhly dovnitř a nebyly už skoro vidět. Kůže se začala zavírat, oba konce se spojovaly slabou bílou linkou, která mizela v místech, kde zanechaly šmouhy jeho zamazané prsty. Zvedl ruku, odvrátil se od postele a doklopýtal do chodby osvětlené jedinou žárovkou visící ze stropu.

Vzhlédli a spatřili ho, jak prochází barem. Neodstrkoval prázdné židle, nýbrž je cestou odkopával nohou. Strýček Tommy se rychle posunul, aby mu udělal místo v boxu. Ztěžka dosedl a hlavu zvrátil do polstrování.

Před okamžikem ještě klábosili a smáli se, teď ale ztichli. Otcovi kámoši si hráli s láhvemi, co měli před sebou, aby se na něj nemuseli dívat.

Otec vytáhl kapesník s modrými kostkami. “Tumáš…” řekl tiše, tak tiše, jak ho ještě nikdy neslyšel promluvit. Držel kapesník nad stolem. “Utři se trochu.”

Vzal si ho. Dlouho se díval na své ruce a na to, co na nich měl.

Zase se všichni smáli a dělali povyk, aby přehlušili noc. Jeho otec, strýček a jejich kamarádi halekali, vyřvávali a vyhazovali oknem prázdné plechovky. Auto se řítilo nocí a rozřezávalo bílou čarou tmu.

Nastavil tvář větru. Venku běžel tmou pes s vyceněnými zuby a s očima jako zářící roztavené mince. Běžel podél kamenů a suchých keřů, držel krok s autem a vůbec se neopožďoval. Mířil tam, kam mířili i oni.

Ve větru mu vyhrkly slzy. Reflektory vpředu osvětlovaly cestu a on myslel na kus papíru, který měl v knize ve svém pokoji. Ten papír už pro něj teď neměl žádnou cenu, mohl ho klidně roztrhat na tisíc kousků. A ona to taky pozná, ta dívka, co hraje na flétnu a co mu ten papír dala. Pozná to, až ho zase uvidí, bude vědět, že se něco změnilo a že už to nikdy nebude takové jako dřív. Všechno bude jiné. Pozná to.

Vítr mu rozmazával slzy po tváři. Plakal vztekem a hanbou nad tím, co mu bylo ukradeno. Vztekem a hanbou, protože ta žena tam, v malé místnosti na konci osvětlené ulice, teď zase třeba umírá a bude znovu a znovu zakoušet, jaké to je umírat. Právě tohle mu ukradla, právě tohle ukradla jim všem.

Plakal vztekem a hanbou, protože teď je jako ti druzí, je jedním z nich. Otevřel ústa a nechal si vítr proudit do hrdla, aby odnesl všechen ten zápach a chuť jeho potu, který teď byl stejný jako u ostatních.

Pes běžel podél auta a smál se mu, jak brečí vztekem a hanbou. Vztekem a hanbou nad tím, co teď už věděl, vztekem a hanbou nad tím, že teď už věděl, že nikdy nezemře.

Jsem romanopisec, povídky nepíšu. Tohle je vlastně jediná, nepočítáme-li jednu kratičkou, kterou Ellen Datlowová vybrala pro OMNI. Účastníci Armadilloconu v Austinu po mně chtěli, abych tam v roce 1988 jako čestný host něco přečetl, a já nemám rád úryvky z románů. Takže jsem musel něco vymyslet. Četl jsem zrovna v The Wall Street Journal o amerických dětech, které se dostávají do potíží v mexických pohraničních městech, a zkombinoval to se svými mladickými vzpomínkami na návštěvy v Tijuaně: na tajemné narážky starších chlapců na věci horší než ty, co se odehrávají mezi dobytkem. Ellen se Armadilloconu zúčastnila také a já jí tu povídku potom dal. A “cizí” sex? Myslím, že takový je vždycky. Znáte snad nějaký jiný?

K. W. JETER

Z anglického originálu THEFIRST TIME přeložila Ivana Muková.

PHILIP JOSÉ FARMER

První vydanou science fiction Philipa José Farmera byli u roce 1952 The Lovers (Milenci), kteří se stali klasikou mimozemského sexu. Získal několik cen Hugo. Je autorem toho, co je snad nejvíce šokující úvodní scénou románu, v The Image of the Beast (Představa zvířete), která pojednává také mimo jiné o mimozemském sexu. Pašák z džungle v ráži, jedna z nejstarších povídek v tomto svazku, může šokovat fanoušky Edgara Ricea Burroughse, tvůrce Tarzana, ale pochybuji, že třebas jen překvapí ty, kteří znají drsnou fikci Williama Burroughse, autora knih Naked Lunch (Nahý oběd) a Junky (Feťák).

PAŠÁK Z DŽUNGLE V RÁŽI

Kdyby tak místo Edgara Rice Burroughse napsal romány o Tarzanovi William Burroughs…

Pásky rozstříhal a namátkou slepil Brachiat Bruce, starej feťák, Pašákův hlavní vlezdoprdelista, zhoblovanej jako prkno

Z parlamentního proslovu lorda Greystoka alias Pašáka z džungle; sněmovna je plná, včetně míst k stání, a Pašák se s nima fakt nemaže.

- Vy kapitalistický čuráci! Už mi žádnou zahraniční pomoc neposílejte! Kazíte můj prostej černej lid, takže si jezděj po plantážích u Zambezi v klimatizovanejch kadilakách, píchaj si hérák a mlaskaj na mě těma svejma vodulejma pyskama… Mezi těma hlávkama zelí nejsou žádný bwana, ale to si pište, že bwana brzo budou. Em šestnáctky, tanky, minomety, plamenomety už si k nám hledaj cestičku, starej Mao Charley nám to slíbil!

Pánové, dámy, třetí pohlaví! Říkal jsem vám o morfinu (??), ale vy jste neposlouchali! Investovali jste až moc do mafie a General Motors. Já vám říkám, vykašlete se na prachy. Hoďte ty papírky za hlavu… nemáte co ztratit, leda svý okovy, teda burzy, obligace, zámky, rollsy, kurvy, měkkej toaletní papír, spojení s Člověkem… do džungle je dlouhá, dlouhá cesta, ale stojíte za to, zpevněj se vám svaly i charakter /střih/

…pozvali jste mě sem a já jsem přijel na vlastní útraty, abyste mě degradovali, ponížili, strhli ze mě bederní roušku a starej čestnej titul! Nenávidíte mě, protože jste závislí na civilizaci a já jsem nikdy závislej nebyl. Nevíte si rady se smogem, dálnicema, televizí, plážema prosáklejma naftou, daněma, inflací, mraženejma vobědama, hodinkama, karcinogenama, kravatama a podobným svinstvem. Říkejte mi urozenej divoch… já vám teď povím, jaký to je, kde je teď moje osobní tarzanská purushatra… to se musí člověk rozloučit s dharmou a arthou a dát si pořádnou dávku mokshi přes kamu…

Starý lord Bromely-Rimmer, co nosí na plešaté hlavě paruku a co jeho pták s koulema vypadají jako vyschlé hrozny na vršku čehosi krátkého chlupatého a ohnutého, no eklhaft pohled, popadne pytlík mladého lorda Materfuttera a řekne - Páni, co je to za blábol, svahilština?

Mladý lord Materfutter prohlásí - Krutíbrko, to je přece druh afrického kriketu, tos nevěděl?

…ty zasraní Arabáci mi zase upláchli i s Jane… mezihvězdný komunistický spiknutí venušanskejch bankéřů… takže vzhůru zpátky do džungle, pustit se lesní stezkou přímo do ty nejzapadlejší prdele, omrknout lva Numu, najít pár ztracenejch civilizací, vykládat o svejch problémech Samovi Tantorovi alias Dlouhýmu vocasovi. Starej Sam vždycky vylepšuje hlášení představenejm na Marsu, namáčí si brko v krvi nevinnejch čumilů, píše to do písku krví a nikdo nepřečte, co napsal

Já osobně sem vobyčejnej svobodnej člověk., žiju v anarchii, na stromech… každý dítě a spousta dospělejch (takzvanejch) sní o Velkým lesním tripu, o houpání na liánách, svobodě, životě s nožem v ruce podle nepsanýho zákona džungle…

Starej morfmista lord Bromely-Rimmer říká - Páni, ta Anarchie, to je nějaký nový africký stát či co?

A Pašák z džungle ve Sněmovně lordů řve, jako by volal starého Sama Tantóra, aby ho přiběhl zachránit z toho srabu, fakticky to do těch čuráků s modrou krví pere na plný pecky.

… Já mám satyagrahu v původním sanskrtským smyslu, jsem jí prosáklej skrznaskrz, vy tlustoprdi. Končím. Sbohem. Vracím se na Temnej kontinent… šejkové z pouště mi zase utekli i s Jane… poteče krev…

Odmlka. Lord Materfutter, který jako by cítil erekci, vydechl opiový oblak. - Koukněte na toho svalovce v leopardí kůži, jak se chvástá /střih/

Následuje výňatek z deníku Johna Claytona, který psal, pámbuví proč, ve francouzštině… Sacre bleu! Nom ďun con! Alice je mrtvá, kdo mi ho teď vykouří? Děcko řve jako pominutý, určitě nevypadá jako černovlasej šedookej potomek urozený britské rodiny, která sem přišla s Vilíkem Bastardem a jeho skopčáckejma šaškama při ty anglosaský legraci. Žádný mlíko pro malýho, žádná prdel pro mě, kéž bych byl zpátky ve starým dobrým Norfolku // dvojitý střih//

Gorila pořád šmátrá po zámku dveří dřevěného srubu, který si postavil John Clayton. Z okna civí oči. Červené jako kulky u hošovský prdele. John Clayton vyběhne ven s velikou sekerou, chce useknout kus lidoopího masa.

Mohutné chlupaté tlapy, silné jako sevření pouličního prodavače drog, Claytona obtočily. Smrdutý dech. Nejspíš kouří banánový slupky. Húú! Húú! Gorilí expres profičí tunelem mýho končeníku. Hovna se rozprsknou jako shnilý rajčata, měkce pleskají. Přichází smrt. A přijde. A přijde. Ochromující krvavý orgasmus. Není to špatné, takhle umřít… ale mé nezničitelné bílé duše se dotknout nemůžeš… třeba se s tím gorilákem ještě nějak dohodnu? Dám mu svůj titul, jaguára, zámek s vodním příkopem okolo, starý rodinný sluha ti taky připadne, lóže v opeře… má taňte de pisse… kdo se postará o dítě, kdo ponese rodinné jméno? Vive la bourgeňe! /střih/

O dvacet let později, plus mínus, Pašák z džungle vystopuje vraha Mámy, velké opice, která ho sebrala z kolébky, vychovávala ho jako vlastního v přísnosti i bezpečí, teplá vzpomínka na chlupaté cecíky a horké nepasterizované mléko… Pašák, už velký, se houpe na liánách ze stromu na strom, cáká horkej glajstr z malýho pindíka. Hordy mravenců na něj uspořádají blitzkrieg, červení mravenci jsou zhmotnělými myšlenkami příšerné Mravenčí Matky z Krabí mlhoviny, která vede tajnou válku, aby získala nadvládu nad naší planetkou, touhle Zemí Peoria.

Opice na jeho zádech, Nkima, pojídá červený hmyz, rozmačkává jich triliony peristaltikou střev, Mravenčí Matka musí pro ten den zavřít galaktickej krám… Pašák hodil smyčku na tu černou hubu, co mu zabila matku, a vytáhne ji za krk na strom před tvář Boha a místních občanů, kterým se v opičím nářečí říká gomangani.

- Tentokrát jsi zašel příliš daleko, říká Pašák, a vráží mu do prdele otcův starý lovecký nůž a píchá ho po tureckém způsobu, zatímco matčin vrah se houpe a svíjí ve smrtelné křeči.

Heavymetalový konžský glajstr stříká všude kolem na místní gomangany, volají - Koukněte se na to!

Starý odrbaný šaman si málem vykašlal plíce, je hnusné šedivé africké ráno, šoupě nohama ve stříbrným prachu starého kraalu.

- Říkáte, že můj syn je mrtvý, že ho zabil Pašák? Bubny v džungli duní jako kladiva v hlavě starýho ožraly po ránu.

Chyťte Bílýho!

Pašák, kterému se občas říkalo Genocida John, opravdu ty tupé gornangany likvidoval. Je to ale hanba, takhle mrhat čemejma zadkama, říká Pašák v jazyce džungle. Je šlechetný.

Místní říkají - S tímhle hajzlem nevyjdem, a rozprchnou se. Pašák už pak nemá žádnou legraci a obyčejná šimpanzí prdel je strašně chlupatá, nehledě na to, že šimpanzi mají ve zvyku při orgasmu usrávat. Pak se objeví Jane alias Baltimorská Blondýnka, zrovna vzala kramle od nějakýho Rudolfa Rassendala, Pašák zavrčí-Vezmeš si mě, Jane, nebo si zaberu pro sebe prdel tvýho otce.

Pašák Jane zachrání a pak spolu předvedou úžasnou bačkorovou scénu, jedou do Evropy na Civilizační tah, ale Pašák rychle zjistí, že zákon džungle je v rozporu s místními předpisy. Nějakej chlupatej tvrdí, že člověk nemůže jen tak na potkání zločincům nasadit dvojitýho nelsona a lámat jim krky, i když vás urazili, přej máj taky občanský práva. Pašákova fotka visí na stěně každý pošty a policejní stanice, říká se mu Archetypální Archie a pařížští poldové ho znají jako La Magnifique Merde - 50 000 franků za živého či mrtvého. Hoří jim koudel pod nohama, tak se Pašák s Baltimorskou Blondýnkou zdejchnou do lesního domečku.

Táhne to s nima La, který se někdy říká Posvátná Sůl nebo taky Kuchavá Daisy. Je královnou Oparu, vládkyní chlupatých lidiček ze ztracené kolonie starověké Atlantidy, Pašák věčně zakopával o ztracený města. Takže Pašák dal Jane kopačky a chvíli to koulel s La.

- Znovu přitáhli ti zatracení Arabáci, odvlekli Jane a vobtáhli ji jeden po druhým… vod ty doby stojí za hovno… stála mě všechny šperky a zlatý pruty, který jsem čajznul v Oparu, abych ji zbavil tripla, syfla, frambézie, hnisotoku, dyzentérie, roztrženýho konečníku, prasklý močový trubice, rozřezanejch nozder, propíchnutejch ušních bubníků, oteklejch ledvin, nymfomanie, návyku na hašiš a dalších hnusáren, okterejch se tu ani nebudu zmiňovat…

Do toho přišel rok rok 1914 a s ním Rvačka všech Rvaček, a ti zasraní Hunové odvlekli Jane… mají oči jako kudlanky nábožný, zrovna tak chtivý. Černý antiorgonický Hunové s horbigeriánským Weltanschauung přijímají rozkazy od zelených Venušanů, kteří je posílaj telepaticky skrz Hindenburga.

Jawohl! štěkne poručík Herrlipp von Dreckfinger na svého plukovníka, Bumbastuse von Arschangsta. - Poušifame tu baltimorskou kurfu, abychom chytili toho gottverdammerungt Pašáka z Džungle, tocho pseudoarijskicho Oberaffenmensch, a my cho zabijem a pak bude cela Afrika naše! Tšikrat slafa Císarži a famílii Krupp!

Pašák to zase koulel s La, ale pustil ji k vodě, jako starej santusák spouští kalhoty, když si chce píchnout hérák, a vydá se za Huny, jak mu káže zákon džungle.

Studené orgonické bubliny se spouštějí z večerního nebe, klesající slunce je jako krvavý hadr, co rozhazuje smradlavé šarlatové hlísty po přerostlé hovniválské kouli zvané Země. Přichází noc jako chlupatej se zeleným antonem. Tajemné zvuky tropické divočiny… Numa řve, divocí kanci mručí, jako by měli zácpu, papoušci se řvavě zeleným peřím a žlutýma očima, jako měli zhulení feťáci v Panamě v roce 1910, křičí Rache!

Teče hunská krev, krky pod kebulemi praskají jako klacíky skořice, Pašák šlape po mrtvé prdeli zabitého Teutona a vydává vítězný pokřik opičího samce, až se král zvířat Numa strachy posere a zmizí.

Pašák a jeho družka bydlí ve starém lesním domečku… uróhc ohílakaš umtyr od ijatsouš a*, šimpanzi, Numa řvou, panter Sheeta kašle jako starej santusák. Jane alias Baltimorská Kurva otravuje a dělá dusno, kňučíkvůli moskytům, mouchám tse tse, mravencům, hyenám a ti drzí gomangani se nastěhovali hned vedle, ze slušný džungle nadělají do th’ dnů slumy. Já nemám předsudky, chápeš, některý moji nejlepší přátelé jsou Waziriové, proč mě někdy nevezmeš někam

* Starej Brachiate Spruce tady vlepil pásek obráceně

na večeři, Nairobi je jenom tisíc mil vocaď, voni tam fakticky tancujou, pro kristapána a /střih/

…stromy pokáceli a odvezli na pilu, zvířata jsou vybitá, smradlavé řeky zhoustly obrovskými hovny, rozbitými láhvemi od džinu, antikoncepčním želé a všema těma nechutnejma věcma, co používaj štětky, saponátama, cigaretovejma filtrama… a velké opice odvezli do zoologických zahrad v USA, posílají telegramy: PODNEBÍ JIŽNÍ KALIFORNIE A PROGRAM PRO VEŘEJNÉ BLAHO PROSTĚ BÁJEČNÉ STOP SEHNAT DÁVKU NENÍ PROBLÉM STOP BLÍZKO DO TIJUANY STOP JAKOU CENU MÁ TA PŘIBLBLÁ EXISTENCIÁLNÍ FILOZOFIE O SVOBODĚ JEDNOTLIVCE STOP

… Z Oparu je past na turisty, La provozuje živnost s domorodým uměním made in Japan a člověk se nemůže hnout, aby se neotřel o nějakou černou prdel.

Kouzlo Afriky Pašáka fakticky dostalo… Hlas Jane a hlasy džungle se rozplývají jako světlo komety, která navždycky opouští Zemi a propadá se do studené mezihvězdné propasti…

Pašák nehnul ani svalem, civěl na svůj palec u nohy, nemyslel na nic - vy byste mysleli? - ani na diamantama pobitou kundu La, už se ty ženský zbavil, zbavil se všeho, je plnej heráku, je na tripu, zadek deset stupňů pod absolutní nulou, jako kdyby si to rozdal rovnou s Tekutým Vodfkářem na Kennedyho mysu…

Pašák si koupil jednosměrnou jízdenku na Hegeliánský expres teze antiteze syntéza, nasává studené modré orgonické bubliny a vyfukuje Věčné Absolutno…

William Burroughs je autorem divoké klasiky Nova Express, ze které pochází populární termín heavy metal. Tato jeho kniha a většina dalších pojednává o policii na Nově, drogové závislosti, homosexuálech, sodomii, strašných invazích mimozemšťanů na Zemi, žvanění pod vlivem LSD, opovržení a znechucení nad ženami a absolutní nemorálnosti. Jestli je nefalšovaný nebo jenom umělý génius, to ukáže čas. Jeho apokalyptické vize ubohého života a jeho vynalézavost mě fascinují, i když jejich monotónní opakování v pozdějších pracích mě už unavuje. Můj příspěvek je kolážová parodie, inspirovaná tím, že jsem si znovu přečetl Nahy oběd Williama Burroughse. Řekl jsem si: Co kdyby příběhy Tarzana napsal on a ne Edgar Rice Burroughs? Výsledek: tahle krátká věcička ztělesňuje ducha Williamova stylu, je to tresť jeho zvláštního způsobu psaní. Užil jsem si přitom legrace, ale nechť mi Pán džungle odpustí.

PHILIP JOSÉ FARMER

Z anglického originálu THE JUNGLE ROTKID ONTHENOD přeložila Linda Kosatíková - Bartošková,

LISA TUTTLEOVÁ

Ačkoli se narodila jako Texasanka, strávila Lisa Tuttleová většinu uplynulého desetiletí v Anglii. Publikovala dvě sbírky krátkých příběhů a vydala tři romány, nejnověji Gabriela (Tor), i několik děl, které nebyly z žánru fikce. Jedna část triptychu Manželé byla otištěna ve sborníku Gaslight and Ghosts (Plynové světlo a duchové) ze Světové výroční konference literatury fantasy (World Fantasy Convention) z roku 1958. Ostatní dvě jsou původními příspěvky do této antologie. Domnívám se, že ze všech příběhů v této knize právě Manželé nejnázorněji ukazují, že lidské bytosti považují Jiný” sex za něco naprosto odlišného od svého vlastního.

MANŽELÉ

I. Buvol

Můj první manžel byl pes, ufuněný, nemotorný a horlivě oddaný. Nejdřív (abych k němu byla spravedlivá) jsme byli párek štěňat, každý večer jsme láskyplně skotačili a dováděli a bez dechu se hroutili na postel. Ale, jak už to bývá, čas a štěněcí věk míjely, a když vyrostl v oddaného, smutnookého a poněkud zapáchajícho psa, zjistila jsem, že se ze mě stává kočka. Není to chyba psů, že se kočky a psi rvou jako kočky a psi, ale pravděpodobně (abych byla spravedlivá i k sobě) to není ani chyba koček. Mají to prostě v povaze, vyhledávají všechno, co je na tom druhém nejtypičtější, aby bylo co nejtěžší s ním žít. Byla jsem čím dál podrážděnější, až mě rozčilovalo všechno, co udělal. Nakonec se mi ježila srst i při jeho chraptivém povzdechu, když jsem ho zase jednou odbyla. Nemohla jsem s tím nic dělat, stejně jako on. Měli jsme to v povaze a nebylo léku kromě rozchodu.

Můj druhý manžel byl kůň. Pocházel z dobré rasy, byl velice citlivý, měl chvějivé nozdry a divoké oči. Krasavec. Dlouho jsem ho z dálky pozorovala, než jsem se odvážila přiblížit. Když jsem se ho dotkla (plochou dlaní, jemně, ale pevně jsem mu přejela po boku, jak jsem se to naučila), pod hebkou kůží mu zacukaly svaly. Myslela jsem, že se bojí, a tak jsem si slavnostně slíbila, že ho naučím důvěře a lásce ke mně. Strávili jsme spolu pár let - nebyla všechna špatná - než jsem pochopila, že to nervózní trhnutí bylo podvědomým výrazem nikoli strachu, ale nechuti. Těsně před tím, než mě opustil, jsem se naučila chápat sebe sama jako pomalé, neohrabané a tlusté stvoření, kterému trpěl, aby se mu mačkalo na záda. Oba jsme se snažili, abych se změnila, ale byl to beznadějný úkol. Nemohla jsem se stát tím, čím byl on; v hloubi duše jsem si to ani nepřála. Teprve když jsme si oba uvědomili, že se tak hluboký rozdíl nedá překlenout, opustil mě pro jednu ze svého vlastního rodu.

Nezamýšlela jsem pořídit si třetího manžela; nevěřím, že pořekadlo “do třetice všeho dobrého” vychází z přírodních zákonů. Měla jsem za sebou dva počestné, zkrachovalé pokusy, a když jsem pozorovala život svých vrstevníků, došla jsem k závěru, že šťastné manželství je výjimka; ve většině případů vyloženě fantazie. Já jsem se chtěla obejít bez fantazie. Muži se mi stále líbili, ale vzít si některého z nich nebyl nejlepší způsob, jak tu zálibu vyjádřit. Lepší bylo přiznat svou věrnost kmeni svobodných žen: moje přítelkyně pro mě byly důležitější než kterýkoli muž. Byly mou rodinou a citovou oporou. Většina z nich se snu o manželovi nevzdala, ale já jsem jejich důvody chápala a sympatizovala jsem s nimi. Jennifer, která sama vychovávala dceru, toužila po partnerovi; i Annie, svobodná, bezdětná a nezadržitelně stárnoucí, chtěla otce pro své dítě. Janice, která tvrdě pracovala a bydlela s nemocnou matkou, snila o hezkém milionáři. Cathy byla zcela jasná, co se týče sexuálních potřeb, a Doreen, co se týče citových potřeb. Já jsem neměla žádné děti a ani jsem je nechtěla, slušně jsem si vydělávala, zřídka se cítila osamělá, měla jsem přítelkyně, které mi poskytovaly cit, a co se týče sexu -nu, občas se objevil milenec, a když náhodou žádný nebyl, snažila jsem se na to nemyslet. Sex opravdu nebyl tím, co jsem postrádala, i když bych to tak mohla vyložit. Toužila jsem po něčem jiném, po něčem víc; bylo to jako nějaký starý zlozvyk, který jsem nedokázala úplně zvládnout, touha, se kterou jsem se snad narodila.

Byl jeden muž. Tady příběh začíná. Nemůžu nabídnout šťastný konec, ale pořád doufáme. Je to aspoň příběh. Tam, kde jsem pracovala, byl jeden muž. Nevěděla jsem, jak se jmenuje, a nechtěla jsem se ptát, protože kdybych se zeptala, dala bych najevo zájem. Můj zájem byl čistě fyzický. Jak by to mohlo být něco víc, když jsem s ním nikdy nemluvila? Věděla jsem o něm ještě něco kromě toho, jak vypadá? Dívala jsem se, jak prochází chodbami, hlavu sklopenou, předsunutou před rameny. Ramena měl široká, krk krátký, hruď mohutnou. Takové to statné tělo, které nejspíš získal zvedáním činek. Černé kudrnaté vlasy. Netečný obličej. Za špatných dnů jsem to považovala za vznešené. Za dobrých dnů vypadal tak hloupě, až mě to popuzovalo. Nevyhledávala jsem ho. Snažila jsem se mu vyhýbat. Ale náhoda nás sváděla dohromady, i když jsme nikdy nepromluvili. Byla jsem zvědavá, jestli si mě někdy všiml. Uvažovala jsem, jak je možné, že to, co cítím, není vzájemné, není reálné a může být prostě jednostrannou fantazií; posedlostí.

Říká se, že se Pasifaé zamilovala do sněhobílého býka. Jednoho dne jsem šla s Jennifer a její dcerou do zoo. Malá Lindsay byla celá vzrušená, běhala od jedné ohrady k druhé, chtěla znát jména zvířat, sama jmenovala ta, která znala ze své obrázkové knížky.

“Tygr.”

“Tygr! Lev!”

“Ocelot.”

“Ocelot!”

“Leopard.”

“Leopard!”

“Panter.”

“Panter!”

Uvažovala jsem, jak se jmenuje on. A o jeho duši. Jaké bylo jeho znamení, klan, rodový znak? Jaké byl zvíře? Býk? Vůl. Vodní buvol. Přemítala jsem o čínském horoskopu. Muž zrozený v roce vola byl stálý a důvěryhodný, trpělivý a neúnavný pracant. Nenápadný, konvenční, oddaný. Nudný, připomněla jsem si. A zarytý materialista. Ani by nevěděl, o čem mluvím, kdybych se zmínila o splynutí duší. Určitě by už byl ženatý, oddaný své ženě a dětem, nikdy by nesnil o změně.

Pozorovala jsem Jennifer, jak sleduje svou dceru. Dívala jsem se nájemné rýhy, které jí začaly pokrývat jemnou čistou pleť na obličeji, a na černé husté vlasy, ledabyle stažené do uzlu na temeni. Na červený šál (který jsem jí dala) kolem krku. Na ramena. Křehká zápěstí. Vycítila, že se na ni dívám, a chytila mě za ruku štíhlými, silnými prsty; stiskla. Znaly jsme se tak dobře. V mnoha věcech jsme cítily stejně; rozuměly jsme si a důvěřovaly jsme si. Někdy jsem věděla, co se chystá říci, ještě než to vyslovila. Měly jsme se rády. Byla to láska sobě rovných, bez extrémů, romantiky a čehokoli nevysvětlitelného.

“Zebra.”

“Zebra!”

“Okapi.”

“Okapi!”

“Žirafa.”

“Žirafa!”

“Buvol.”

Buvol. Americký bizon. Řád: Artiodactyla; rod: Bovidae. Silné migrující stádní rohaté zvíře spásající pláně Severní Ameriky.

Hustá kudrnatá tmavě hnědá srst, bohatá na hlavě, krku a plecích; kratší, světlejší hnědý porost pokrýval zbytek těla. Býk stál, pevný a nehybný jako skála, a přesto to byla teplá, živá skála; nebylo na ní nic studeného nebo tvrdého. Vzpomněla jsem si na dětství, když jsem se vozila na zadním sedadle auta při rodinných výletech a snila o tom, že bych si mohla pohladit ty vzdálené chundelaté kopce. Cosi v tom stvoření - divokém, ale krotkém; cizím, ale blízkém - ve mně probudilo stejnou dětskou reakci. Kdybych se ho mohla dotknout, pomyslela jsem si, kéž bych se ho mohla dotknout - něco by se změnilo. Něco bych poznala a všechno by bylo jiné.

Posazení ramen. Křivka rohů. Huňaté kudrny bujné srsti. Divoký, zatuchlý travnatý pach se vznášel ve vzduchu, plnil mi nos, a já jsem cítila, jak se mi slunce, které nesvítilo, opírá o nahá záda.

“Buvol.”

Pasifaé se prý zamilovala do sněhobílého býka.

Aby získala předmět své touhy, schovala se Pasifaé v duté dřevěné krávě, a tak byl počat hrozný Minotaurus.

Po tomhle toužila? Otěhotnět s býkem? Chápala jsem její vášeň, ale nikoli logiku jednání. Ten příběh jsme neslyšeli přímo od Pasifaé. Slyšeli jsme o Mínóově chtivosti, Poseidonově zlobě, Daidalově prohnanosti. Byla nástrojem, potrubím, kterým Minotaurus přišel na svět. Když její vášeň opadla, pochopila, co udělala a proč? Pomyslela si náhle a příliš pozdě, když ji býk obskočil: Ale tohle jsem nechtěla! Tohle jsem přece nechtěla! Nebo měla pocit vítězství, naplnění? A byla potom uspokojena? Zmizela touha, kterou cítila, jakmile byla Poseidonova vůle splněna, nebo dál čekala, bezejmenná, neschopná naplnění, na nové vzplanutí?

Vyložili nám, že láska Pasifaé k býkovi byla nepřirozenou touhou. Ale co je přirozeného na jakékoli touze po čemkoli, co není nezbytné k přežití? Co znamená chtít muže? Chtít manžela?

Když jsem tak onoho zamračeného dne v zoo hleděla na buvola, oddělená od něj vzdáleností, časem, rodem, vším, co může oddělovat jedno stvoření od druhého, pocítila jsem němou, nahou touhu. Byla to touha, která se nedala pojmenovat, a určitě nemohla být naplněna. Byl to nejryzejší chtíč, jaký jsem kdy poznala, tentokrát nepošpiněný obvyklými nesprávnými výklady. Kdyby to byl muž, kdo na mě hleděl přes prázdné prostranství svýma kulatýma hnědýma nechápavýma očima, pozvala bych ho k sobě domů. Byla bych si myslela, že mé city jsou pohlavní - pohlavní touha aspoň může být uspokojena -, a kdyby mé city trvaly dál, použila bych slova láska. Možná bych se byla přesvědčila, že manželství připadá v úvahu; určitě bych se byla pokusila přesvědčit jeho. Mít ho. Byla bych zapomněla, že je to nemožné; byla bych zapomněla, že touha svou povahou nepřipouští, aby kdy byla uspokojena.

Vzpamatuj se, řekla jsem si. A pak jsem se zapomněla a začala uvažovat o tom, jak se jmenuje.

“Buvol?” “Manžel.”

II. Když se řekne touha

“Někdy si myslím, že jsme si je vymyslely,” řekla jsem Rufinelle. “Mytická stvoření z mytických dob.”

Zrovna jsme shlédly starý film o vztazích mezi muži a ženami - manžely, svobodnými ženami a manželkami - příšerný příběh, který ve mně vzbouřil city, jež jsem nepocítila už víc než třicet let. Alespoň já. Nevím, co cítila Rufinella; zdálo se, že se jí film líbí. I když podle toho, kolikrát se ke mně naklonila a hlasitým šeptem se vyptávala, kteří jsou muži a kteří ženy, se naskýtala otázka, co se jí vlastně líbilo a čemu z toho rozuměla.

Rufinella se na mě nevěřícně podívala: “Copak? Ty ses přidala k revizionistům? Chystáš se přiznat, žes celou dobu chystala spiknutí? Žes celé ty roky svým studentkám lhala a jen předstírala, že ten mýtus jsou dějiny?”

“Žádné spiknutí,” řekla jsem. “Vždycky jsem učila pravdu, jak jsem ji chápala, ale občas mě napadlo - čemu vlastně rozumím? Kolik z toho, co si pamatuji, je pravda? Opravdu existovali příslušníci opačného… rodu? Podobní nám, ale úplně jiní? Když se nad tím zamyslíš, podrobnosti jsou tak nepravděpodobné!”

“Ale tys říkala, žes jednoho měla.”

“Nemůžeš říkat ,mít někoho´ jako by byl věc -“

“Mluví se o nich jako o těch, co byli v tom filmu. A slyšela jsem tě, jak jsi říkala - vždycky jsi říkala, žes měla manžela. Co mi to teď povídáš - že nic takového neexistovalo?”

“Ne to, ale on,” opravila jsem ji automaticky, jsem přece učitelka. “Ach, ano, měla jsem manžela… a otce a bratra a milence a mužské kolegy… Aspoň jsem si to myslela. Když si na ně vzpomenu, nepřipadají mi tak hrozně odlišní od žen, které jsem tehdy znala. Nevypadají jako podivná, vyhynulá stvoření… byli to prostě jednotlivci, které jsem znala. Jiní lidé, víš? Bylo mi osmadvacet, když muži zmizeli. To je - no, už víc než třicet let. Žila jsem bez mužů déle než s nimi. To, co si pamatuji, je skoro jako sen.”

“Kdyby to byl sen, pak se zdál i všem ostatním,” řekla Rufínella. “A je tu důkaz: existují - nebo aspoň jejich stíny - ve filmech, na videu, v novinách, v knihách, ve zprávách… Byli skuteční; jestli budeš posuzovat podle důkazů, které po nich zůstaly, byly skutečnější než ženy.”

“Pak se možná jednoho dne probudí do skutečnosti a zjistí, že zmizely ženy.”

June se o nikom nezdá,” řekla dcera mé nejlepší přítelkyně velmi pevně. Rufinelle byly dva měsíce, když muži zmizeli. Proto na rozdíl od své dcery měla otce, ale nemohla si ho pamatovat, ani žádného jiného muže. I když se snažila, prostřednictvím hypnotického návratu do dětství. Podle vlastních slov se dokázala vrátit až do doby před narozením, do časů v lůně. Říkala, že si vzpomíná na matčino tělo. Ale na otce si nevzpomínala. Nevzpomínala si na přítomnost muže a nedokázala si představit, jak se stvoření zvaná muži mohla tak dramaticky lišit od stvoření zvaných ženy, jak nás učí celé dějiny a všechno umění.

Umění je metafora a dějiny jsou umění. Takhle nějak to bylo. Nebylo to přesně takhle. Jsme stvoření, která používají jazyk a vyprávějí příběhy. Ve snaze skutečnost vysvětlit ji měníme. Nemůžeme cestovat v čase a poznat tak minulost, můžeme se pouze donekonečna snažit ji znovu stvořit. Jako učitelka (teď už jsem napůl v důchodu) jsem se snažila, aby mé studentky pochopily něco, co samy nemohly nikdy poznat. Imaginativní rekonstrukce místa, které už neexistuje. Nemohly tam jít, stejně jako já. Mé vzpomínky jsou příběhy, které vyprávím sama sobě.

Ženy si muže možná vymyslely, vynalezly je, podobně jako si dřívější civilizace vytvořily bohy, aby uspokojily svou potřebu. Skupina revizionistických historiček - říkají si psychohistoričky - by byla ráda, kdybychom všechny věřily, že žádné “druhé pohlaví” neexistovalo, nebyl žádný Jiný” druh lidské bytosti kromě nás samých. Podle nich byli muži výmyslem kultury. Koneckonců, kdyby opravdu byli jiní než my, nepochybně stejně jako jsou samci zvířat, jak je možné, že my ženy se dokážeme samy reprodukovat, dokážeme počít a vychovávat děti bez nějakých zařízení nebo pilulek znázorněných v ilustrovaných knihách o lidské sexualitě a v jistém druhu filmů?

Vyslechla jsem spoustu chytrých a přesvědčivých argumentů ve prospěch revizionistického pohledu na lidské dějiny a jsou chvíle, kdy cítím, že jenom vrozená tvrdohlavost mě nutí držet se toho, co “vím”. Ale argument, který považují za nejpádnější důkaz svého názoru, mě nepřesvědčuje.

Jako všichni příčetní a citliví lidé se ani ony ještě po čtyřiatřiceti letech po tom, co k tomu došlo, nemohou shodnout na tom, jak muži zmizeli, ani tomu nemohou uvěřit. Stalo se to přes noc; všichni najednou; mrknutím oka. Prostě už nebyli. Realita takhle nefunguje; sny ano. Takže závěr, že celá třída nebo rod mužů byl jenom sen, trochu uklidňuje. Nezmizelo nic, jen iluze. Nekonalo se žádné celosvětové zmizení, pouze náhlá změna vnímání. Muži přestali existovat, protože už jsme nepotřebovaly předstírat, že existují.

Věci, které existují, nepřestávají existovat jen tak zčistajasna. Mění se, možná neznatelně, ale něco se promění v nic jenom postupnou přeměnou. To se děje nejen s předměty, ale i potřebami. Co se stalo s tou potřebou, která přiměla ženy, aby si vymyslely muže v tak přesvědčivých podrobnostech a držely se té představy mnoho tisíc let? Proč by mělo být snazší vymazat takovou potřebu než vymazat půlku lidské rasy? Jak mohla vmžiku vymizet, mezi dvěma výdechy? Něco na ten způsob jsem řekla Rufínelle. Vypadala unaveně a smutně. “Ach, ano,” řekla. “Máš pravdu. Ta potřeba trvá a myjí stále nerozumíme. Proto si myslím, že se muži vrátí.”

“Stejně jako zmizeli?” Velmi jsem svého manžela milovala, truchlila jsem po něm i ostatních mužských přátelích a členech rodiny, když zmizeli; držela jsem smutek celé roky, chtěla jsem, aby se vrátili. A přesto se mi teď pomyšlení, že by se mohli všichni vrátit, že by zítra ráno zase byli na svých místech, zdálo podivně hrůzné.

“Ach, ne. To si nemyslím. Nemyslím, že se jednou v noci v posteli převalíš a zjistíš, že nejsi sama. Myslím, že se vrátí jinak… pomaleji, ale jistěji. Získaly jsme celý ten čas, všechny roky, abychom se naučily rozumět sobě samým a změnily se, a ještě se nám to nepodařilo. Propásly jsem svou šanci. Prošustrovaly jsme ji, jak říká tvoje generace. Pořád je potřebujeme, ale nevíme proč. Takže muži se vrátí. A myslím, že to pro nás tentokrát bude horší; mnohem horší.”

Rufinella je bystrá, pozorná a opatrná, nedělá nikdy ukvapené závěry, za kterými by si nestála.

“Proč?”

“Ty netrávíš moc času s dětmi, že?”

“Moc ne,” odpověděla jsem. “Vlastně skoro žádný. Myslím, že naposledy jsem byla s dětmi při oslavě narozenin tvé Leni.” “Já trávím dvě odpoledne v týdnu v obecních jeslích,” pokračovala Rufinella. “A samozřejmě žiju s Leni a ta má přátele a Alice má osmileté děcko… takže jsem si toho všimla, mluvila jsem s jinými matkami, učitelkami a sestrami v jeslích a… prostě si to myslí všechny. Nejsou to ojedinělé náhody; je v tom systém a -” “Cože?”

“Ještě jsem ti to nechtěla říkat - nechtěl jsem to říkat nikomu, dokud nebudu mít jistotu. Dokud nebudu mít víc důkazů. Možná se pletu, možná přeháním, něco si vymýšlím… Nejdřív jsem si myslela, že je to jenom taková libůstka. Nejspíš si to myslí skoro každý, kdo si toho všiml. Protože vidíš jenom část, vidíš jenom to, co dělají děti v tvém domě, ve tvé škole nebo v sousedství, a neuvědomíš si, že všechny dělají to samé, v celém městě, v celé zemi… myslím, že na celém světě, i když to samozřejmě nevím… zatím. Nejdřív jsem si myslela… víš, jaké jsou děti; sama si vzpomínám, jaké to bylo. Vymýšlíš si různé kódy, tajné jazyky, malé obřady. Patří to k dětství. Je to taková dětská kultura. A to je právě ono. Mají svou vlastní kulturu.”

Měla jsem stejný pocit, jako mívám před lékařskou prohlídkou. Chtěla jsem ji předběhnout, říci jí to dřív, než to řekne sama. “A tys ji poznala - tu kulturu - ve starých filmech?”

“Podrobnosti ne. Podrobnosti jsou jiné. Myslím, že to tak musí být. Ale poznala jsem ji… aspoň jsem poznala jednu věc… ty bys to, myslím, poznala taky.”

“Mluv.”

“Mají svůj vlastní jazyk, vlastní rituály. Ty se mohou lišit v jednotlivých skupinách, ale nejhorší na tom je, že jsou vždycky dvě. Dvě oddělené třídy, jestli chceš. Vytvořily si určité odlišnosti… určité, neměnné rozdíly. Dva typy jazyka, dva typy rituálu. Jedna skupina dětí používá jeden a ta druhá druhý. Žádné křížení není dovoleno. Nemůžeš přejít z jedné skupiny do druhé, jakmile sis ji jednou vybrala… nebo jakmile si skupina vybrala tebe. Nemůžu pořádně zjistit, podle čeho se dělí ani jak časně se rozdíl stanoví, ale zdá se, že to všechny vědí. Dvouleté děcko jde poprvé do jeslí - a je to jasné dřív, než padne jediné slovo. Všechny vědí, do které skupiny patří, a nikdy se nestane chyba, odvolání není přípustné. Skoro jako by viděly, co my nevidíme -jako by to bylo stanoveno při narození jako kdysi pohlaví.” Rufinella se na mě dlouze, i když trochu zoufale podívala. Ona prosí, uvědomila jsem si; doufá, že jí dám nějakou radu, předám trochu moudrosti z éry, která předcházela její době.

“Myslíš, že si znovu vymýšlejí rod.”

Přikývla.

“Co o tom říkají? Ptala ses jich na to?”

“Neumějí to vysvětlit. Říkají, že to tak prostě je. Vymýšlejí nové jazyky, vytvářejí rozdíly, ale mluví o tom, jako by proti tomu nemohly nic dělat. Jako by to byly objevy, ne vynálezy.”

“Možná -“

“Neříkej to! Chceš naznačit, že jsme byly čtyřiatřicet let slepé a naše děti teď prohlédly?”

Pocítila jsem touhu a naději. Přála jsem si, abych byla mladší. Chtěla jsem další šanci; vždycky jsem chtěla další šanci. Nerozuměla jsem zoufalství v Rufinellině tváři, pokud se tam neobjevilo proto, že také věděla, že už nebude patřit do nadcházejících časů. Řekla jsem: “Možná, že to tentokrát správně pochopí.”

III. Moderní Prométheus

Bylo to jedné chmurné listopadové noci, kdy jsem uzřela výsledky svého pachtění.

Ano, byla jsem úspěšná! Odvážila jsem se pokusu a podařilo se mi oživit to, co bylo pro ostatní jen snem; nová rasa bytostí, partnerů, kteří ukončí naši dlouhou osamělost a stanou se našimi planetárními druhy. Dostatečně se nám podobají, abychom mohli komunikovat; přesto jsou odlišní, takže každý budeme mít něco, co stojí za komunikaci; budou vnášet do našeho světa odlišné představy a zkušenosti, aby obohatily vztah skutečně sobě rovných.

Možná budu mít proč litovat svých skutků, ale nemyslím si to. Myslím, že mé jméno vejde do dějin jako kladný příklad toho, jak věda může ze světa udělat lepší místo pro život. Nejednala jsem z pýchy nebo neznalosti, ani kvůli osobnímu zisku nebo ctižádosti. Stejně tak nevěřím, že cokoliv, co se dá udělat, uděláno být má; že vědecký úspěch je cenný sám o sobě. Ne, dlouho a tvrdě jsem přemýšlela o tom, co jsem chtěla udělat. Pečlivě jsem zvažovala nebezpečí a stanovila si určité hranice. A celou dobu jsem cítila, že nejsem pouhým jednotlivcem, který sleduje osobní čile, ale že jsem spíš představitelkou celého ženstva a jednám ve jménu dobra v širším smyslu.

Samozřejmě, ne všechny souhlasí s tím, co jsem udělala. Mnohé nechápou, že to bylo nutné. Proč tvořit nový druh? Proč uvádět v život další formu života? Není to hraní si na boha? Ano, říkám, a proč ne? Copak to už neděláme, každý den, když se snažíme změnit svět k lepšímu? Proč bychom měly trpět nedostatkem něčeho, co můžeme vytvořit? Ale některé samozřejmě nevěřily, že tu nějaký takový nedostatek je. Některé ani nevěřily touze, která mě k tomu dohnala. Protože ji nikdy necítily, prohlásily, že je to výmysl. Jako neochvějné materialistky odmítaly přijmout možnost, že někdo může toužit po něčem, co neexistuje. Po něčem - jak spěchám zdůraznit - co zatím neexistuje. Protože věřím, že tyhle nepojmenované vzpomínky, jestli chcete, pokud na minulosti nebo budoucnosti vůbec záleží. Touha je nadčasová, ale ve fikci se nevyskytuje. Pokud se zdá, že to, co chceme, neexistuje, pak je to pravda jenom v této době. Můžete si být jisté, že to, po čem toužíte, jste měly v minulosti nebo to můžete mít v budoucnosti.

Hnala mě touha poznat někoho jiného, jinou bytost, která není jako já. Ne milence, ne dítě, ne matku, žádné přátele nebo cizince na této zemi. A tak jsem si ji vytvořila.

Co je zač tohle nové stvoření? Pomýšlela jsem, že je nazvu “muž”, ze zřejmých mytohistorických důvodů. Ale city spojené s tímto slovem jsou příliš různorodé; a existují určité historické aspekty, které bude lepší nechat pohřbené… nebudeme je zapomínat, ale určitě je nebudeme znovu tvořit. Dala jsem si pozor, aby můj “muž” nebyl jako žádný muž, který kdy žil předtím, aby nebyl jako žádný dřívější partner, kterého ženy poznaly. Abych to dala najevo, dala jsem mu jméno, které představuje to, co chce hodně žen; pojmenovala jsem touhu našich srdcí “manžel”.

A tak v této ne tak docela chmurné listopadové noci hledím prosklenou stěnou nádrže na své stvoření. Dívá se na mě, zaujatý, inteligentní a laskavý, tělo štíhlé a krásné, mozek a duch rovný mému. Rovný, ale jiný. Myslím, že jsem padla na to pravé. Nebudou žádná nedorozumění, žádné nepodařené pokusy o domestikaci, žádné boje o moc, protože, i když jsme si dostatečně podobní, abychom se mohli milovat, vždycky budeme žít odděleně; ženy na souši, muži v moři. Jejich krásné obličeje a složité mysli jsou jako naše, ale jejich těla se od našich velmi liší. Vždycky budeme žít žádné nohy k chůzi, a ačkoli dýchají stejný vzduch jako my, jejich kůže potřebuje neustálou ochrannou péči vody. Každý budeme mít svou vlastní doménu, každý bude šťastný s příslušníky svého vlastního druhu, a přesto jim budeme připadat atraktivní, stejně jako oni nám, a tak se budeme čas od času vyhledávat a setkávat nikoli kvůli prospěchu nebo nutnosti, ale z čisté touhy.

Dívám se na něj, prvního příslušníka nové rasy. Když se usměju, úsměv mi oplatí. Mávne ploutví; já mávnu rukou. Cítím, jak se ve mně vzdouvá vlna lásky, smývá bolest minulosti, a vím, že když mi oplácí můj obdiv, můj manžel cítí totéž. Tentokrát bude všechno klapat báječně.

Když jsem psala Manžele, bylo mi pětatřicet, pár let jsme byla rozvedená a trpěla jsem nešťastnou láskou. Byl to zážitek, o kterém jsem si myslela, že patří do období puberty; myslela jsem, že takové věci už mám za sebou. Věděla jsem, že je to směšné. Ale zároveň mě to úplně přemohlo a vymklo se mi to z rukou. Myslela jsem na Osud a na řecké mýty; na Minotaura, zrozeného díky tomu, že se nějaký bůh pomstil králi Mínóovi tak, že způsobil, aby se králova manželka zamilovala do šíleného bílého býka (Já jsem aspoň měla to štěstí, že jsem se zamilovala do lidské bytosti!); myslela jsem na tajemství a absurditu touhy. Ve stejné době jsem chtěla napsat něco založeného na radikálním konceptu práce Monique Wittigové Člověk se nerodí jako žena (1979), krátkém referátu, ve kterém prohlásila, že dělení lidí na dvě odlišné třídy “mužů” a “žen” je v rozporu s přirozenými kategoriemi a že je jen “sofistikovanou a mytickou konstrukcí”. Jestliže naše víra, že lidské bytosti se musí dělit do dvou kategorií, je založena nikoli na neoddiskutovatelném faktu, ale jen na tom, že jsme tak naučeni vnímat, co se stane, jestliže se naučíme vnímat jinak? Zvlášť když musí existovat nějaký mocný důvod, který nás tak dlouho všechny nutí přijímat ten starý způsob nazírání: muz-žena, jing-jang. Dvě povídky -jedna současná, impresionistická, zasazená do skutečného světa, je o známých citech; druhá je ideou, jiným světem, jiným způsobem bytí, využívá sci-fi. Přesto jsem je neustále považovala zajeden příběh se stejným titulem. Pak jsem dostala nápad na třetí povídku, která se také zabývá tématem touhy a odlišnosti pohlaví, a tak byl můj příběh na světě: tři povídky, tři části jednoho příběhu. Prastarého příběhu.

LISA TUTTLEOVÁ

Z anglického originálu HUSBANDS přeložila Linda Kosatíková - Bartošková.

BRUCE McALLISTER

Bruce McAllister začal psát science fiction a fantasy v šedesátých letech. Jeho první román Humanity Prime (Rozkvět lidstva) se objevil v první sérii Ace Specials (Vybraná esa) Terryho Carra, druhý - Dream Baby (Dítě ze snu) - vyšel vloni v Tor Books. Jeho práce vycházejí pravidelně v OMNI, ve stále dalších a dalších vydáních. Vede kursy psaní na universitě v Redlands v Kalifornii. Když otcové jdou je první povídkou, kterou jsem od něj četla. Původně vyšla v antologii Terryho Carra Universe 12 (Vesmír 12). Dokonale potvrzuje McAllisterovu výjimečnou schopnost zachytit ženskou postavu v literatuře. A je o lžích, které si muži a ženy vzájemně navykládají, aby si udrželi pevný vztah.

KDYŽ OTCOVÉ JDOU

Když mi řekl, že je otcem dítěte tam kdesi daleko, bylo mi úplně jasné, že lže. Vzpomněla jsem si na pět let, co jsem už byla zase vzhůru, na těch pět let, co uplynuly od jeho návratu, pět let, co jsem ho snažně prosila o dítě. A myslela jsem taky na všechny ty jeho lži. (Po návratu všichni lžou.)

Byla jsem si prostě jistá, že lže.

Ve hvězdné místnosti byla noc. Byli jsme nazí a mokří od teplého programového deště, chňapali jsme po sobě v příjemné frustraci a smáli se tomu, protože silové pole mezi námi, tenké jako papír, nám nedovolilo na sebe vzájemně sáhnout.

Ta frustrace byla důležitá.

Za chvíli jeden z nás přikáže kompjútru v místnosti, aby zapojil šablonu, což byla zbrusu nová sada otvorů v silovém poli, po kterých jsme museli pátrat, jestliže jsme se chtěli jeden druhého dotknout. Ta frustrace byla opravdu důležitá.

A zanedlouho, jestli půjde všechno dobře, se budeme proti silovému poli pohybovat jako zvířata s vyhladovělými těly, která si už nejsou schopna odepírat potěšení.

Hráli jsme hru Karezza, o níž jsem se domnívala, že by se mohla Jorymu líbit, ačkoli jsem si nikdy nemohla být ničím jistá. Jediné, čím jsem si jistá byla, že má rád, byly halucinogeny a feromata. To jsem věděla přesně. Jenom tohle.

Najednou se od šablony odtáhl, upřeně se na mě podíval a odešel do noci.

A kdyby zůstal, kdyby tu opravdu zůstal dost dlouho, aby se to mohlo všechno odehrát, byla by to událost, která by se mě dotýkala asi jako nějaká skomírající nova ve vzdálené galaxii. Bylo mu vidět na očích, že je duchem někde úplně jinde. Jeho chvíle by patřila jen a jen jemu - tam někde daleko.

Halucinogeny viním stejně jako všechno ostatní. Žárlím na měsíční svit, obyvatelstvo hvězd, Schwarzchildovu lásku, na Mrkačky. Tohle má opravdu rád.

Když promluvil, myslela jsem zprvu, že hovoří k pokojovému kompjútru. Ale pokračoval dál, přestože skrz elektronické sklo divoce mrkala spousta hvězd a na naše nahá ramena dopadal měsíční svit jako chladivý modrý šat. Mluvil tedy ke mně.

“Promiň mi, Dorotheo,” říká právě. “Já jsem - jak kdysi řekl jeden toulavý básník - muž odvátý od svých povinností, muž zaplavený svým světem. Měl jsem ti to říct už dávno, ne až teď. Proč? Protože je to strašné a současně i nádherné.”

Na chvíli se odmlčel, rozjitřený a zmučený výčitkami. “Když jsem tam, Dorotheo, byl, když jsem procházel hvězdným zdymadlem a u mých nohou ležely všechny hvězdy, když jsem opustil domov, jako bych zemřel, pojal jsme mimozemskou milenku, Dorotheo, která mi porodila syna. Sám tomu sotva věřím, ale je to tak a teď už přišel čas.”

Choval se teatrálně. Jako hrdina. Hrál pro nějaké velké publikum, které já neviděla.

Ale hlavně lhal.

Říká se, že ti, kteří tam daleko odjíždějí - diplomaté, oficiální mise, obchodníci - se vracejí všichni jako lháři, protože prošli spánkem ve hvězdném zdymadle a protože se jim zdály zvláštní sny, jak procházeli pomalým bolestivým procesem v soustředných kruzích na sebe navazujících tokamaků a superprocesů, jak procházeli spojením se světelnými kužely a divy blikajících hvězd. Je to spánek (aspoň se to říká), naplněný vizemi věčných paralelních vesmírů a všech možných alternativních světů - těch, v nichž Hitler žil i nežil, Kristus byl i nebyl, kde nikdy netekl Nil, odkud Jory nikdy neodešel, a i kdyby, nikdy bych na něj nečekala ve spánku.

Všechny je to změní. Po návratu vidí, co sice neexistuje, ale co by mohlo existovat, co tady sice není, ale někde jinde by být mohlo. Ale protože se jako lháři vracejí zpátky do světa o patnáct let staršího, je stále dostatek mužů i žen, kteří se chtějí stát diplomaty, členy oficiálních misí či obchodníky. Jsou to obětní beránci, obětovaní ve jménu nás všech.

Nevím, jestli Joryho lži pocházejí z vesmírů, které opravdu navštívil, nebo jestli to jsou jen patologické představy. Vím jen, že někdy se jeho lží účastním a někdy ne. Někdy dokonce i jeho lži miluju, přestože se mi to těžko přiznává. Když spolu třeba ležíme na malé plážičce pod naším domem a docela obyčejně se milujeme - a příval vln milosrdně smývá splašky vypouštěné z potrubí nedaleké továrny - toužím po takových lžích, sama si o ně říkám a on mi je ochotně poskytuje.

“Dorotheo, miláčku, poznal jsem různé ženy, nenasytné, ženy z nejdivočejších satyrských snů. Poznal jsem je ve všech přístavech Říše, od Bandaneku II po Miladen-Poy, od Kamenických stěží po Čemoděr, od obřích silikonovometanových zálivů Torsionu až po beztížné Stepi srdce, ale žádná se nemůže srovnávat s měkoučkým dotykem tvé kůže, s nejněžnějším dotykem tvé kůže, s nejněžnějším pohlazením tvého dechu.”

Žádné takové přístavy neexistují. Ještě ne. Neexistují ani žádné výbušné raketoplány, žádní piráti na Hypervoidu, žádná Říše. Ani žádná romantická hranice, za kterou by se šířilo lidské plémě do vzdálených galaxií tak obrovských a úžasných, až by jejich sláva pronikla do všech lidských srdcí. Vesmír, který obýváme, je vlastně strašně prostý a obyčejný.

Ale když mi o tom povídá, můj svět se náhle rozšíří, přístavy jsou reálné jako San Francisko, ženy žádoucí jako ty z legend a bájí a já mám jako Helena z Nové Tróje v ruce překrásné jablko.

Mohla jsem se ho začít vyptávat, jak vlastně vypadala nebo jestli svého syna někdy viděl, a tím do jeho lži vstoupit.

Tahle ale bolela. Bolela moc.

“Co tím myslíš, že přišel čas?” zeptala jsem se a vzdychla si.

Odvrátil se k temnotě kopců za naším domem.

“Přijede sem a bude tu žít s námi,” odpověděl. Zavřela jsem oči. “Tvůj syn?”

“Jistě, Dorotheo.”

Nenáviděla jsem ho za to.

Věděl, jak mě to bolí. A taky věděl proč.

o

Tam někde daleko jsme napočítali celkem tri různé rasy. První dvě, od nás nejblíže, jsou skuteční humanoidé a poskytují (alespoň některým) zřejmé důkazy pro “rozsévající” teorii přítomnosti lidí v naší sluneční soustavě. Třetí rasa, tajuplní klimágové, jsou nám velice vzdálení, neboť jsme u nich místo nepřátelství a lakoty nalezli překvapující štědrost, projevující se v darech, jakými byly například silová pole, krystalinový spánek nebo hvězdná zdymadla. Výměnou po nás nechtěli nic, jen dobrou vůli a zájem. Nerozumíme tomu. Vůbec tomu nerozumíme.

Od těch prvních dvou humanoidních ras, malých debolitů a statných oteánů se nemáme (tedy spíš jsme se rozhodli, že se není) co učit, ani co získat. Ignorujeme je a žárlíme na pozornost, kterou jim klimágové věnují. Dá se říci, že se spíš bojíme toho, co by tyto dvě humanoidní rasy mohly provést s dary od klimágů. Koneckonců moc dobře víme, co to znamená býti “lidský”.

“Sice ses neptala, ale já ti to stejně řeknu,” pokračuje. Sešel za mnou dolů k moři, kde se snažím spočítat druhy novoplžů a zkamenělých vranek, protože je chci porovnat s těmi, které jsou popsány v papírové knize vytištěné před padesáti lety.

Vypadá docela neomámeně. To ale nic neznamená. Na dýmající továrnu v pozadí nebere ohled, roztouženě se otáčí k moři a říká:

“Byla to pochopitelně oteánka. Stehna měla jako kmeny stromu a tělo samý sval. Její hladké černé vlasy, které ji celou zahalovaly, se v záři zapadající hvězdy leskly jako zlato. Podle tamějších měřítek byla ještě dítě, přestože byla dvakrát starší než já, a její velké tmavé oči byly plné snů stejně jako moje. Kvůli tomu se to všechno stalo, totiž že byla stejný snílek jako já. Příliš dlouho jsem byl pryč.”

Je to dojemná příhoda, svým způsobem i přesvědčivá. Otus je skutečně těžká planeta s hustou atmosférou a na její povrch dopadá mnohem méně světla než na Zemi. Oteánové mají oči na světlo citlivější než my, těla mají statnější a jejich plíce jsou zvyklé na bohatší kyslík. Přestože nám jsou však podobnější než drobní debolitové, Zemi rádi nemají, protože tu nevydrží ani den, a to ani v případě, když si atmosférický tlak nadlehčují. (Někdo to nazývá fotofobií, jiní si zase myslí, že to je způsobeno zvláštnostmi v jejich vnitřním uchu, další to přičítají strachu z rozedmy plic.)

“Byl jsem opilý tím jejich silným kyslíkem,” říká Jory. “A nikdy jsem nepocítil nepříjemnost jejích lipidů. Celou noc jsem byl hnán svou slepou vášní.”

Vzpomněla jsem si ještě na něco, co dodávalo jeho vyprávění ještě na důvěryhodnosti: spousta drobných jizviček, jakoby od kousnutí, kterými měl posetá prsa a vnitřní strany paží. Nikdy jsem se ho neptala, od čeho je má, předpokládala jsem, že to jsou stopy po lékařských nástrojích, když ho připravovali na cestu.

Jory najednou zcela nezasněně řekl: “Ne, nikdy jsem toho chlapce neviděl. Odjel jsem z Otusu dřív, než se narodil.” Bylo to skoro přesvědčivé. Ale ne úplně.

o

1. Lidské bytosti a oteánové spolu mohou sice mít po hlavní styk, ale oplodnění je nemožné, neboť sekrety oteánů jsou toxické. A kdyby jeden jediný spermatozid přežil, nemohl by do vajíčka proniknout.

A i kdyby pronikl, chromozomy by se nedokázaly spojit v zárodečnou buňku.

2. Jory nikdy na Oteánu nebyl.

Jednoho dne, nedlouho po návratu a po té, co jsem procitla, mi Jory řekl: “Co člověk získává dobýváním vesmíru, když přitom ztrácí sám sebe? Nemůže si to už nikdy koupit zpět, když se toho tak lehce zbaví.” Byla jsem si jistá, že někoho cituje. Ale nezeptala jsem se a on mi to nevysvětloval.

Chvíli mlčel, ale pak zašeptal hlasem zhrublým bolestí: “Lhali mi, Dorotheo, právě tak, jak lžou nám všem.” A rozplakal se. Vzala jsem ho do náruče a pevně sevřela. Nepustila jsem ho.

Tohle byl muž, kterého jsem znala. Od té doby jsem ho však už nespatřila.

Vydělila jsem čtyři druhy kamenných ulit. Zabralo mi to skoro pět hodin. Podle papírové knihy bych jich před padesáti lety našla čtyřikrát tolik a navíc v polovičním čase.

Továrna tu stála už pětatřicet let a její zástupci popírali, že by do citlivých pobřežních vod vypouštěli odpad spotřebovávající kyslík.

Lháři jsou všude okolo, Jory. A ještě na něco si teď vzpomínám.

Před čtyřmi lety, krátce poté, co jsme dostavěli přístavek, dostal Jory poštou kazetu. Nikdy mi o ní nic neřekl a ani já se neptala. Tak to spolu máme zařízené. Jednoho dne jsem ji však slyšela i viděla.

Šla jsem kolem nového pokoje, který si nechal postavit kvůli soukromí. Nikdy jsem tam za ním nechodila. Tentokrát však ano, neboť jsem zaslechla nějaký hlas.

Zněl docela neškodně, mechanicky, měl kolísavou intonaci jako laciný kompjútr. Jakmile jsem se však do něj zaposlouchala, poznala jsem, že to bylo něco úplně jiného, byl to jazyk, který jsem na Zemi nikdy neslyšela.

Došla jsem ke dveřím, tiše jsem vstoupila a zastavila se.

Jory seděl před obrazovkou zády ke mně a z toho, jak upřeně na ni zíral, mi bylo jasné, že tam je jakási tvář, tvář patřící k tomu hlasu.

Postoupila jsem o krok a podívala se na obrazovku.

Žádná tvář na ní nebyla. Zaplňovala ji neznámá krajina s fialovými skalisky a karmínovými propastmi, potopená v nadpozemském světle. Celý ten obraz se třepotal jako zářící světelné plátno.

Hlas stále mluvil. Jory byl úplně hypnotizován. Rychle jsem odešla, celá jsem se chvěla.

Ten večer jsem ho opět prosila o dítě. Všechno, na co jsem byla schopná myslet, byly ty propasti, prapodivné světlo a tetelící se plátno. Stále ještě jsem věřila, že by dítě dokázalo odstranit tu odcizenost ze srdce a z duše muže, jehož jsem milovala, toho muže, o němž jsem si myslela, že ho znám.

o

Přestože jsou k nám klimágové tak vstřícní, cestovalo k nim jen málo lidí. Naši technokraté již dávno zjistili, že se pro výzkum vesmíru lépe hodí stroje než objekty z masa a kostí.

V jedné věci však mechaničtí zástupci nemohou lidské bytosti zastoupit, alespoň ne bez rizika diplomatického sporu. Tou věcí jsou politické a ekonomické funkce ve vztazích mezi jednotlivými rasami různých modifikací života a jejich světy.

Vůdcové si toho rizika jsou plně vědomi, a proto jako diplomaty, členy oficiálních a obchodních misí mezihvězdného trhu a rovněž tak příležitostné výzkumníky mezihvězdných prostorů vysílali normální muže a ženy. Všichni z toho mají velké peníze (aspoň to tvrdí), všichni jsou pověřeni diplomatickou či obchodní funkcí ve státních úřadech, nadnárodních společnostech nebo ve vesmírných kartelech, kterými byli najati. A všem je do mozku implantován malý kompjútr.

Aby se z nich stali ti, jimiž nejsou.

Aby se z nich stali ti, které ostatní na Zemi tolik potřebují.

“Byla to debolitka, Dorotheo.” Jeho trýzeň je hluboká, jeho zpověď upřímná, mučivá. “Promiň mi, prosím tě. Vím, že několik žen by to dokázalo, ale já to chci po tobě, protože ty, víc než většina ostatních, to jsi schopna opravdu pochopit.” Následuje významná pauza. “Byl jsem na večeři - měli jsme kožovitého krysouna a fermentovaný nápoj z místních listů - s výborem sedmi provinciálních polofaraonů. Ona byla jejich mluvčí. Pozdě v noci mě pak navštívila s naléhavou - a já bych dodal i lichometnou - zprávou od samotné faraonky. Byl jsem přiopilý tou jejich pekelnou tulpájí, jinak bych se, Dorotheo, nemohl dotýkat takového těla, tak maličkého a křehkého, s tváří podobnou klaunům, s kůží jako napnutý pergamen, vyjma míst, odkud jí vyrůstaly chaluhy.”

Dal si hlavu do dlaní. Ta jizva už není rudá.

Říká: “Viděl jsem toho chlapce po dvou letech. Skoro jsem to nesnesl.”

Zdá se, že se zhroutí. “Panebože,” šeptá. Začíná tiše vzlykat.

Zvedám se. Asi nelže. Asi tomu, co povídá, opravdu věří. Nicméně ho podezírám a s podezřením přichází nenávist

1. Vznik potomstva mezi lidmi a debolity je stejně pravděpodobný jako mezi lidmi a ovcemi.

2. Jory nikdy nebyl na Debolu.

3. Jory nevěří v Boha, jehož jméno bere nadarmo.

Debol je malá planeta, která se neotáčí. Její obyvatelstvo, stejně jako fauna a flóra, obývá soumračnou zónu s vyrovnanou teplotou mezi věčným sluncem a nekonečnou nocí. Debolitové jsou mnohem menší než lidé a jen o malinko větší než poloopové, kteří skotačili na březích pozemských řek před čtyřiceti miliony let a byli potravou pro velké plazy. Černé chaluhy, které se živí výměšky a sekrety jejich kůže, jim pomáhají snášet chlad, stejně tak jako ložiska tuku kolem jejich životně důležitých orgánů, které jim propůjčují bradavičnatý vzhled. Přirozený fialový pigment pak chrání pokožku před ultrafialovým zářením. Protože se debolitové nacházejí pět tisíc světelných let od nás, nejsou pro lidstvo nijak zvlášť zajímaví. Ale klimágy zajímají. Tomu nerozumíme. Co tím sledují?

Vzala jsem si feromonové pilulky a snažila se nestěžovat si.

Abychom neporušili bakteriální obal kůže, nevykoupali jsme se. Naše napětí naplnilo vzduch ďábelským odérem, který mě dusil. Kopuliny mě bodají v očích jako ohniví mravenci a je mi zle, jak mi snad v životě ještě nikdy nebylo. (Kolik jsme si toho tenkrát vzali? Začínám snad na to mít alergii? Existuje ještě někdo, kdo to nemá rád stejně jako já?)

Jsme do sebe zapleteni jako chrupavečníci s divokou krví. Joryho čichový aparát je bombardován stereoidy, chraptivě dýchá. Snažím se, seč mi síly stačí, abych držela krok s jeho vášní, přestože mi hrozí peristaltika.

Jory najednou říká cizím hlasem:

“Jako vždy ses rozhodla, že mi nebudeš věřit. Samozřejmě na to máš právo. Ale musím se pokusit připravit tě na to.”

Po zádech mi opět přeběhne mráz. V místnosti je teplo, skoro až nepříjemné, a Joryho tělo se přestalo pohybovat. Co to bude tentokrát?

“Byla to klimážka, Dorotheo. Mluvím o ní, abych ti usnadnil - abych nám usnadnil - pochopení toho, co se stalo. Je zbytečné namítat, že je něco takového nemožné, protože to možné je a opravdu se to stalo. Klimágové jsou ohromně soucitná rasa. Poskytli lidstvu tajemství hvězdných zdymadel. Dali nám krystalinový spánek a silové pole. A jednomu osamělému muži, mně, Jorymu Coryinerovi, dali navíc ještě dárek.” Odmlčel se s pootevřenými ústy. Dolní čelist se mu chvěla.

“Nemusím ti snad líčit, jak vypadají. Víš to sama.”

Nic neříkám. Nevolnost trvá.

Jak bych to asi mohla vědět? Popisy těch, kteří se vrátili, jsou lživé a na Zemi není jediná instituce, která by měla zájem na odhalení tohoto tajemství. Dokonce i vesmírná média tvrdí, že není možno vyfotografovat ani natočit žádné klimágy, ani ty, co Zemi již navštívili. (To jsou tak plaší? Nebojsou tak archetypálně hroziví, že by se přelidněné masy na Zemi, kdyby je spatřily, okamžitě vzbouřily, zničily města a žádaly neprodlené ukončení diplomatických vztahů?)

Stejně jsem se však jako každý jiný doslechla o spoustě popisů, jak vypadají. Jako komorové loděnky s radioaktivními úponky? Jako kobaltově modří či fuchsiově červení nebo proužkovaní pavoukovci? Vidlicově rozvětvené létající mozky? Systolické svaly se “setrvačníkovým” metabolismem? Silikonoví duchové? Kolonie pelecypodů, kteří vypadají spíš než jako škeble jako lebky smrtek?

Čemu z toho dáš, Jory, přednost?

“A taky jistě víš,” říká právě, Jak se jim povedlo přežít dvě stě milionů let ve světě, který je vůči nim nepřátelský. Určitě to víš.”

Možná ano. Možná ne. Slyšela jsem - a rozhodla se uvěřit - o existenci zázračných symbióz v jejich životě. O tom, že jejich život je jako litanie o potenciálních dravcích, o kusadlech jako nabroušené ostří nože, o smrtících slupkách, vysunovacích žaludcích, co by s chutí miliónkrát za sebou strávily všechny klimágy planety, a taky by se to asi už stalo, nebýt jedné vlastnosti, která není našim nepodobná; nebýt jejich schopnosti adaptovat se a spolupracovat, pomáhat a nechat si pomáhat.

Není to jenom díky mozkovým závitům, ať již inteligence znamená cokoli. Klimágové jsou zcela jistě inteligentní jako pozemští tlustokožci, kytovci a Homo erectus. Je to díky nesčetným způsobům, jimiž se naučili spolupracovat a kooperovat se všemi ostatními tvory na planetě. Se živočichy, jako jsou naše opice, od nichž si vypůjčily chápavé ruce. S velkými ještěry, od nichž získali schopnost pohybu a schopnost “povšechné manipulace s prostředím”. S nemyslícími láčkovci, kteří s nimi v dobách sucha a hladomoru sdílejí svá vyživující těla. A s celou řadou dalších. S těmi, kteří klimágům pomohli, i s těmi, kterým pomohli klimágové.

Na oplátku trpěliví a telepatií vládnoucí klimágové poskytli v denním světle slepým ještěrkám sensorickou informaci o novém druhu dravců, opeřeným opicím radili, jak získat náskok před útočícími nepřáteli, či prastarým medúzám pomohli předvídat hrozivé změny ve velkých přílivových zátokách světa.

“Snad chápeš, proč se to stalo. Ona byla členka oficiální mise a já osamělý lidský tvor. Protože to byla oddaná studentka humanitních věd, ihned pochopila, co moje osamění znamená. Věděla, že lidé nejsou co do společenských potřeb stejní jako klimágové, kteří se samoty nebojí, že jsou naopak jako pozemští nosatí delfínové, co neskutečně trpí, jsou-li odděleni od příslušníků svého druhu.”

Teď se odmlčel, odvrací oči a vzdychá. Cítím natrávenou potravu. Cítím vlastní žluč. Svět plave.

“Nacházela se zrovna v období potřeb,” říká. “Potřeby pomoci, potřeby spolupracovat, potřeby vyhledávat bytost, která by za jiných okolností mohla být jejím nepřítelem. Já jsem měl také období potřeb, období potřeby nalézt spřízněnou duši, s níž bych se mohl stýkat zcela primitivním způsobem.”

Stále klečím a opírám se o ruce, neschopná pohybu, a cítím blížící se nevolnost. Někde nade mnou jsou skutečné purpurové oči Joryho a kovový dech nevolnosti mnou probíhá jako toxická vlna. Je to feroma a nasládlý androstenol a všechno to ostatní, což mi je teď už jasné. Ať už on to ví či nikoli, vidím teď tu jeho klimážskou delegátku docela zřetelně. Je to ten nejčastěji popisovaný typ. Podle veřejného mínění.

Vidím velice osamělého člověka, pomateného roky strávenými nelidským spánkem, zkrouceného potlačovaným libidem duše, že se toho stvoření vůbec dokáže dotknout, že se dokáže dotknout toho červa, slimáka, tučných faldů naskládaných na chrupavčitých zádech, tváře - dá-li se to tak nazvat-mihule, drsného kostnatého krunýře, stovek drobných jamek, jež z něj něžně, jako by vysávaly med, vysávají krev, z jeho prsou, vnitřní stran paží, stehen a…

Nějak se mi podařilo zvednout. Klopýtám. Chvátám pryč z místnosti.

Cesta do schodů mi rozbušila srdce.

Když doběhnu do koupelny, začnu zvracet. Feromata jsou cítit smrtí.

Za mnou je slyšet:

“Takhle to vůbec nebylo,” naříká. “Copak to nechápeš?”

Začínám brečet.

“Bylo to krásné,” povídá. “Ona to učinila krásným. Jsou to neuvěřitelně krásní lidé, Dorotheo.”

Před chvílí jsem brečela. Teď se směju. Klečím ve svém ambrovém výměšku, jako kdybych se klaněla zapuštěné vaně, jako kdybych už jeho nejsmělejším lžím docela uvěřila. Stopy po zubech, extáze. To možná. Ale ne to ostatní.

Ne dítě.

Prudce jsem se k němu otočila. “A kdo za ni nosil zárodek, co? Nějaká úslužná zástupkyně, snad oteánka v diplomatických službách? Jestli se ti to, Jory, tolik líbí, stačí, když teď kývneš a zahrájem si to. Jsem ale trochu zmatená. Jak se k nám dostane? Zdymadla jsou strašně pomalá. Přiletí v krabici od tyčinek s retroraketami? Nebo v rámci výměnných služeb? Klimágové jsou malí, vždyť víš.”

Dívá se na mě zmateně, jakoby dětskýma očima. Mohla bych ho zabít a on by o tom ani nevěděl. A já bych ho byla určitě zabila, kdyby někde poblíž leželo něco ostřejšího než fén či tuba se zubní pastou. Tenhle muž, který během pěti let projevil tak málo zájmu o ženu, s níž žije, který nikdy nevyslyšel žádnou z mých proseb, ten mi teď předkládá své lži k momentálnímu rozhřešení.

Stojí proti mně a bere mě za paži. Vrtím odmítavě hlavou, ale neodtahuju se.

Stále se na mě dívá. Ublíženě kroutí hlavou. “Ano, mám syna, Dorotheo, a jak jsi správně vytušila, je malý. Je to spíš klimág než člověk, jakýsi cizinec, je však inteligentní a milý a je schopen nás milovat. Nemůžeš aspoň -“

“Nech toho!” vykřikla jsem a zacpala si uši. Ucítila jsem pach svého těla.

Zasnil se. Pomalu se otáčí a zírá ven zavřeným oknem. Znovu jsem vykřikla. Neunesu, co mi teď řekne.

“Ano, mám syna,” opět začíná. “Vůbec není malý. Je to mutant, Dorotheo, a je slabý, sotva by přežil cestu hvězdnými zdymadly. Je to politováníhodný tvor a zaslouží si náš soucit. Má lidskou hlavu, končetiny pokryté kůží. Brumlá si jako lidské dítě, ale může se udusit vlastními výkaly, když se špatně drží. Klimážtí vědci ho roky pozorovali, ale já ho teď chci mít u sebe a jeho matka, ta dobrá duše, s tím souhlasí. Dítě je na spoustu věcí alergické. Tady mu možná bude líp. Pokud však přežije cestu. Pokud mu poskytneme dost lás-“

Uhodila jsem ho. Uhodila jsem ho do spánku, kousek nad tu jizvu, a narazila na kovový okraj toho, co mu tam společnost implantovala. Toho, co ho udělalo takovým, jakým teď je.

Kůže podél kovu se rozšklebila. Trhl sebou a chytil mě za zápěstí. Začala mu téct krev.

Něco křičím a ani jeden z nás tomu nerozumí.

Chladně říká: “Vyrovnej se s tím, Dorotheo. Brzy přijede.”

Nechává mě v koupelně, pláču.

V následujících dnech jsem ho neviděla.

Bývala jsem bledá dívka a jsem dodnes. Žádné množství ultrafialového záření -jakékoli intenzity -to díky mým irským a anglickým genům nedokáže změnit. Mám silné kosti, velké ruce venkovské dívky, vystouplé žíly a šlachy a svůdné boky. “Výsledek klanu stravujícího se bez masa,” říkával můj otec.

Vzpomínám, jak jsem se zakoukala do Joryho.

Byl to nejsnědší muž, jakého jsem kdy potkala, s nejtmavším možným odstínem “olivové” pleti, což bylo (jak mi později řekl) prokletí po nějakých lehkovážných černých či indických předcích v Americe. Jeho tvář měla z profilu ostře řezané rysy, což mě zprvu vyděsilo.

Vyrostla jsem na jedné z posledních megafarem na americkém Středozápadě. Ne, to není přesné. Vyrostla jsem jako dcera vrchního správce na jedné z posledních megafarem na americkém Středozápadě. To je rozdíl. Měli jsme velký třípatrový dům ve viktoriánském stylu v Cedar Falls, hodinku cesty od farmy. Na takovéhle farmě už dneska nikdo nevyrůstá.

Jory byl naopak synek z proslulých detroitských ghett. Každá minuta jeho života byla subvencována občany, kteří byli plni přinejlepším sebestředného “zájmu” a přinejhorším racionálního pámbíčkářství. Po l 439 minut denně byli plni apatie a lhostejnosti. Věděl to. Vyrostl a byl si toho vědom, l 440 minut každý den.

Roky jsem snila o tom, že se budu zabývat něčím, co by bylo spojeno s magickými vědami megafarmaření. Vlastně jsem nikdy nechtěla opustit domov, své omezené záliby, první lásky, milé vzpomínky na dětství, kdy maminka a tatínek spokojeně pracovali na farmě. Otec jako hlučný, hrdý správce, maminka jako zamlklá genetická, která svou lásku k práci vyjadřovala pouze tichýma očima.

Farmu jsem naposledy viděla v předvečer Joryho odjezdu. Bylo mi osmadvacet. Stroje byly neuvěřitelné: obrovské nukleární kombajny, automatizované “chobotnicové sběrače” a “tančící bagry”. Půda byla požehnaná: tmavá prsť s dokonalým pH, rozprostírající se od horizontu k horizontu. Ale byla tam taková nuda… Jak jsem jenom mohla tak dlouho snít o takovémto světě?

Životní dráhou, kterou jsem si nakonec v jasně uvažujícím věku čtrnácti let vybrala, byla veterina. Ne však obor malých zvířat (o němž jsem věděla, že je přeplněný), ale obor hospodářských zvírat (o němž jsem nevěděla vůbec nic).

Stačila jsem vystudovat čtyři roky, a pak se mi změnil svět. Objevila jsem lidi a sen o veterinární medicíně začal blednout.

Jednoho dne jsem objevila i mladého muže jménem Jory Coryiner a na ten sen jsem zapomněla.

Potkala jsem ho na jedné z večeří, které moji rodiče pořádali pro frekventanty z Huddleston Industries. Bylo jich tenkrát dvanáct - jako obvykle půl na půl, šest žen a šest mužů - a Jory se nedal přehlédnout. Tmavý, arogantní, silný, ověnčený hrdinskými historkami… Prostě nejpřitažlivější mužský tvor, na kterého jsem při svém klášterním životě v Iowě narazila.

Dnes už vím, že jsem se mu ze začátku vůbec nelíbila. Měl pro to dobrý důvod. Věděl, kdo jsem, a hrozil se nevítaného opatrovnictví. Nedala jsem mu pokoj. Našla jsem mladého muže, o němž si všichni povídají, mladého muže, který získal stipendium ne na základě federálně stanovených kvót, nýbrž kvůli své vlastní snaze a píli, a já se z nějakého důvodu cítila být vybrána, vyvolena osudem, abych mu porozuměla. Neustále kolem sebe musel mít zeď, tvrdý krunýř, vápenatou ulitu, v níž by se mohl skrýt.

Nedokážu říct, jak se to stalo. Po hodinovém úsilí mi konečně podlehl. Na konci té hodiny se mi zdálo, že jsem už zahlédla to, čím se liší od ostatních, ten skutečný důvod pro jeho chitinové způsoby. Myslel si, že všichni musí vidět jeho domnělé stigma původu ze “zaopatřovací nory” v melaninu jeho kůže.

Samozřejmě se mýlil. Pro většinu lidí byla jeho pleť půvabná, kouzelná, lepší než jejich. Mým rodičům bylo hned jasné, že jsem si ho všimla. Tohle on nikdy nechápal. Ani dnes to nechápe, ale na to už je stejně pozdě.

Mělo mi to být jasné už tenkrát. Měla jsem si uvědomit, že syn dvou matek a dvou otců, který se celé dětství zmítal mezi dvěma rodinami, pojme manželský život zcela odlišně než já. Že ten muž z proslulého ghetta, který tolik bojoval, aby se vymanil ze závislosti na něm, nepřestane bojovat nikdy. Ano, měla jsem si to uvědomit, že, ať se mu dostává bůhví kolik lásky, jeho vodní příkop nikdy nevyschne, zdi se nerozdrobí a štít nikdy nezrezaví.

Byly ty jiné světy v tvých očích už tenkrát, Jory? Ty světy, kde nikdy nebyla Hirošima, kde nikdy Vizigótové po pět století neobléhali Itálii?

Nevím. Tenkrát jsem si také lhala.

Když jsi mi sdělil, že jsi přijal místo obchodníka v Quantě, vysvětloval jsi mi to dvě hodiny. Když jsi skončil, nechtěl jsi slyšet žádné moje otázky. Fait accompli. Nechtěl jsi drbat na břiše, nechtěl jsi nic, co by mohlo podminovat tvé rozhodnutí.

Řekl jsi, žes to udělal, protože ses strašně nudil. A taky kvůli penězům, kvůli spoustě peněz, cos dostal po návratu. Tvá tehdejší práce tě dováděla k zoufalství. Říkal jsi, že ani antidepresiva, která jsi dostával od šéflékařů na farmě (o čemž jsem vůbec nevěděla), nedokázala vyhnat úzkost z tvých dnů.

A taky jsi mi řekl, že jsi to probíral se třemi lidmi, kteří se právě vrátili. Dva z pozdravné mise a jeden diplomat, všichni muži. Jejich barvité popisy byly chvílemi podivné, ale blázni to v žádném případě nebyli. A byli velice šťastní, že mohli odjet. Willi, kterému tenkrát bylo osm, řekl to jediné, co mohl: že nechce odjet. Nechtěl se vzdát školy, svých týmů a klubů, svého poradce, svého světa. Já neměla na vybranou. Musela jsem to respektovat. Za patnáct let, když se Jory vrátil a já se probudila, už nebyl náš syn. Ale šlo také o jeho život, a brát ho s sebou do budoucnosti, kde by měl jenom nás dva, nebylo správné. Stále na to myslím. Opravdu.

Moje matka byla nemocná. Bude asi až do konce svého života. S nimi tedy zůstat nemohl. Nakonec si ho vzali Clara a Bo, naši přátelé z Cedar Falls. Žil s nimi během školního roku, dokud nedosáhl osmnáctí let. Léta trávil u Joryho sestry v Missoule nebo v Cedar Falls u mých rodičů. Kde chtěl.

Bylo to to nejlepší, co jsem mohla udělat. A když jsem to nakonec udělala, plakala jsem.

Podepsal jsi smlouvu. Quanta odpověděla a uložila ti exkluzivní plat za patnáct měsíců v City bank. Zatímco jsi spal ve hvězdných zdymadlech a obchodoval na Klimágu, kapitál vydělával. Když ses konečně vrátil, byl jsi (jako ostatní) milionář a (taky jako ostatní) neskutečně šťastný člověk.

Čekala jsem na tebe ve spánku, Jory, protože to bylo moje poslání, a zdálo se mi, že je stejně šlechetné jako tvoje. Ženy a muži všude kolem pro své milé dělali totéž a já věděla, že se opět shledáme - ty a já -ve vzdálené, idylické budoucnosti, abychom spolu začali nanovo žít jako moderní Adam a Eva.

Čekala jsem na tebe ve spánku a moji smutní, ale milující rodiče za mě bez řečí platili výdaje, přestože věděli, že mě vlastně pohřbívají.

Co jsem se vzbudila, viděla jsem otce jen jednou. Maminka je mrtvá. Nemám, co bych k tomu dodala. Už mu to nikdy neudělám.

Čas spojuje. Čas slučuje. “Smíchává jako nic jiného,” jak tiše říkávala maminka. Od Joryho oznámení uplynuly teprve dva týdny a já zvolna začínala věřit, že to, co vím, může být pravda.

Musím se připravit. Nemohu si dovolit nebýt připravená. Jestli je pravda to, co Jory tvrdí, a budeme mít návštěvu, musím tento dům připravit fyzicky -a sebe psychicky - na jeho příjezd. Ať už je to kdokoli.

Koneckonců mít návštěvu je svým způsobem prima. Všechno, co obměňuje naše dny, je prima. Svým způsobem.

Věnuji tomu nejlepší část dne. Věnuji se tomu tak intenzivně, že bolesti hlavy jsou nesnesitelné. Ale to je jen malá daň za to, že budu připravená.

Jsem v podstatě schopná přijmout tu bytost, ať už je to cokoli. Získala jsem povrchní vzdělání v biologii, zoologii a fyziologii. V posledních letech jsem

se navíc hodně věnovala biologii, malakologii a konchyliologii bezobratlých a mořských živočichů. Jsem si jistá, že Jory bude první, kdo to ocení.

Je-li ta bytost opravdu inteligentní, nesmím do pustit, aby se tu cítila nežádoucí. Jory bude jistě trvat na tom, aby tu s námi zůstala napořád, a já

se s tím budu muset vypořádat co nejelegantněji.

Je-li ta bytost inteligentní a je-li schopna citu, pochází-li opravdu z rasy nacházející se v období potřeby pomáhat, spolupracovat a pečovat, je zde předpoklad, že jednoho dne bych k ní mohla pocítit něco jako náklonnost. Jestli to samozřejmě přežije.

Nemám tušení, co všechno bude potřebovat. Mohu se připravit jen na různé eventuality. Vím například, že klimágové nepotřebují stálý styk se vzduchem, neboť jejich povrchový systém je uzavřený a kyslík, vodík, dusík a další prvky přijímají pouze příležitostně, řekněme jednou týdně. A ačkoli se jejich chutě špatně slučují s hemofagií, jsou jejich potřeby ohledně stravy (podle jedné naučné kazety, kterou jsem objevila) řízeny podobnou periodicitou.

Objednám ze San Franciska nádrž se stlačeným plynem a od firmy Fort Bragg si nechám postavit sterilní místnost bez přístupu vzduchu. Věci ohledně výživy si budu muset ještě pořádně prostudovat. Možná by se dala pomocí dodatků ke stravě - řekněme koncentrované směsi minerálů a bílkovin, namíchané v souladu s krevními profily klimágů - obejít ta jejich ohromná spotřeba krvetvorných tkání.

Pustila jsem se do toho a obvolala tři exobiology v okolí a v Houstonu. Snažila jsem se získat všechny možné informace, aniž bych ohrozila naše tajemství. Nemůžeme lidem - vědcům, lékařům a zpravodajům - dát na vědomí, co se u nás bude dít. Kdybychom utrousili byť jediné slovo, staly by se naše životy peklem bez kouska soukromí. A je-li to dítě tak citlivé, jak Jory říká, mohl by zájem ze strany veřejnosti ohrozit i jeho život.

Exobiologové mi poskytli informace, které bych nevytáhla ani z nadnárodních společností či státních vlád, a já se dozvěděla, že klimágové mohou pohodlně existovat s příjmem okysličených prvků Na, K, Ca, Mg a Cl s přídavkem vodíku, bílkovin a různých nosných barviv na základě železa a mědi, jež se dají získat z pozemských savců a vpravit do těla neměnnou membránou, ať již přírodní či syntetickou.

Joryho jsem neviděla celé dny. Vlastně jsem ho v posledních několika týdnech viděla jen dvakrát či třikrát. Vypadá, jako by se tím oznámením - tím “dárkem” pro mě - konečně osvobodil.

Což je to, po čem pět let toužil.

Když mě poté, co jsem se probudila, navštívil v nemocnici, oznámil mi, že by chtěl koupit dům na tomto opuštěném pobřeží. Myslela jsem, že vím proč. Domnívala jsem se, že drsnost přírody a samota nás opět spojí.

I tenkrát jsem si lhala.

On chtěl šedé moře, chladné útesy a samotu, nikoli spojení našich životů. To, co chtěl, bylo nehumánní, ale chtěl to víc než cokoli jiného.

Někdy, v těch řídkých okamžicích, kdy se obejmeme bez potřeby vzájemné konzumace, cítím v jeho těle rytmy - nasávání a bafání továrny, jejích trubek, které z mořských hlubin přivádějí materiál, a tmavých strojů, jež ho zpracovávají tak, jak ho zpracovávají.

“Proč k nám vlastně přijede?” ptám se opatrně, jakoby zkouším, zabrání-li něha lžím.

“Jeho matka zemřela,” odpovídá. “Je moc lidský na to, aby tam zůstal po zbytek života.”

“Ne, Jory. Proč přijede?”

Smutně se na mě dívá, naklání hlavu jako pes a zkouší to znovu: “Protože trpí vrozenou vadou a zbývá mu už jen pár let života. Chce být se svým otcem, se svým chladným, poťouchlým a bojácným otcem, než zemře.”

“Prosím, Jory. Proč přijede?”

Jeho úsměv se zableskne jako nůž. Probodnou mě jeho kruté oči.

“Protože už mám dost toho tvýho otravování a přetékající číše neustálých stížností, Dorotheo. Nabízím ti to, co ty sama chceš a potřebuješ. A to je lepší, než aby ses zhroutila, nemyslíš?”

Jediné, co mě napadá říct, je aha.

Tišeji potom dodává: “Protože jsem ho o to požádal, Dorotheo.”

“A kdy jsi ho o to požádal?”

Uhne pohledem. “Před několika lety. Stýskalo se mi po něm.” “Jory, vzkazy projdou zdymadly tam a zpět během dvou nebo tří let.”

“To ano, jenže oni mají schopnost zvláštní telepatie. Je to jejich tajemství k přežití, Dorotheo. Mohu myslet na to, co chci svému synovi říct, a on mě přes celou galaxii uslyší. Hernisférický prostor není žádnou překážkou lásce, která -“

Otáčím se a odcházím.

Už je mi to jasné. Chtěl, aby to “dítě” žilo s námi, ještě než odjel z Klimágů.

Vysvětlení je jenom jedno: že totiž klimágové jsou nepoměřitelné pokročilejší v genetickém inženýrství než my. Pomocí kompjúterových modelů a analogových převodů dokážou přetransformovat lidský genetický kód do jejich. Jsou schopni lidské morfologické a fyziologické možnosti upravit do buněčného úsporadání klimágů. Ale tentokrát udělali chybu. Převod selhal. Výsledkem je hybridní organismus, poškozený vrozenou anomálií. Přesně tak, jak to Jory popsal.

Nechápu, proč se o to vůbec pokoušeli. Jsou to ale mimozemšťané, a asi proto je nedokážeme pochopit.

Včera, když jsem scházela z cedrových schodů, zaslechla jsem hlasy. Jeden byl vysoký, téměř nazlobený, a byl mi povědomý.

Druhý byl jemnější, i když se o smír nesnažil.

“Mohu vás ujistit,” říkal ten jemnější hlas, “že jim víza udělujeme jen neradi, obzvláště přistěhovalcům.”

“A já vás zase mohu ujistit,” zazněl Joryho hlas - už jsem ho rozpoznala, “že jestli se tomu nějaká vláda pokusí zabránit, zažijete vy, zaměstnanci, takové problémy, jaké jste ve svých nedomrlých funkcionářských životech ještě nezažili. Já jsem se vám a těm vašim pámbíčkářským zákonům o karanténě taky přizpůsobil a teď se zase přizpůsobíte vy mně. A když ne, slibuju vám, že svoje veškeré úspory vynaložím na ten nejhlasitější veřejný soud, jaký tenhle národ kdy viděl. Diplomatické reakce nebudou zanedbatelné. Oficiální předsudky nejsou totiž zanedbatelné nikdy.”

Tišší hlas něco řekl a Jory vykřikl:

“To je jen projev xenofobie a vy to dobře víte! Jak by proboha mohl organismus, který musí jednou týdně doplnit svoje zásoby živin a který dva měsíce ročně prospí zimním spánkem a který se nepohybuje rychleji než lidskou chůzí, být nebezpečný? Takovéhle stvoření je rozhodně méně nebezpečné než většina federálních byrokratů, pane Creighton-Marku.”

Rozhostilo se ticho. Vstoupila jsem do místnosti.

Zdálo se mi, že agresivita z Joryho očí už vyprchála, naopak se v nich objevily jiskřičky úsměvu. Násilí však bylo stále přítomno. Projevovalo se cukáním svalu na jeho čelisti.

“To je moje žena, pane Creighton-Marku,” řekl. “Dorotheo, tohle je zástupce Institutu pro přistěhovalectví.” Dále pokračoval směrem k úředníkovi: “Smím brát ohledy na její city?”

Muž mě ignoroval a zeptal se ho: “A ona ví, oč běží?”

“Zajisté.” V Joryho očích se opět zableskl hněv a jizva mu zbělela. “Ale proč se ptáte mě, vždyť ona je necelý metr od vás a jsem si jist, že vám ráda odpoví na všechny otázky, které jí položíte. Možná vám dokonce i poděkuje za zdvořilost.”

Muž si sarkasmu nevšímal. Konečně se na mě podíval a vyčkával.

Bezmocně jsem se podívala na Joryho. Oči mu žhnuly nevídanou vášní. Jestli to byla láska, ke komu? A jestli nenávist, vůči komu?

Přikývla jsem a slyšela se říct “Jistě.” A pak ještě jednou “Ano, jistě.”

Hněv z Joryho očí ustoupil a objevila se tam propast, kterou jsem tak dobře znala. Řekl:

“Nemáme žádné děti, pane Creighton-Marku. Byl jsem pryč patnáct let. Moje žena na mě čekala. Našemu dítěti, jehož jsme se vzdali, je dneska devětadvacet. Je to jemný mladý muž, ale nezná nás a jsme mu lhostejní. Kdo by mu to ale vyčítal? Opustili jsme ho. A teď se znova pokoušíme, abychom byli zase rodina.”

Žhnuly mu tváře. Nemohla jsem se podívat ani na jednoho z nich. Jak mě jenom mohl Jory takhle proti tomu muži využít? Jak mohl hovořit o citech, které nikdy necítil?

Když jsem se konečně na našeho hosta podívala, neporozuměla jsem tomu, co jsem uviděla. Zmateně se díval na Joryho, jako by mu to, co říkal, nedávalo žádný smysl, a jako by to bylo to poslední, co čekal, že uslyší.

Byl to pohled, jak mi později došlo, muže konsternovaného dotekem, pohledem i zvukem šílenství.

“Aha,” řekl konečně host. Ten výraz z jeho tváře zmizel a v hlase byla slyšet neskrývaná únava.

A bylo to. Jory vyhrál. Vyměnili jsme si závěrečné zdvořilosti a úředník se na odchodu zmínil o dluzích vlády vůči těm, kteří slouží jejím diplomatickým a ekonomickým zájmům s tak velikou obětavostí. Slovo velikou zdůraznil.

Autonomní místnost byla dokončena před dvěma týdny. Zásilka krevních komponentů dorazila včera. Měla bych se stále na co ptát, měla bych tucty zásadních otázek, ale s tím se nedá nic dělat. Sehnala jsem si prostřednictvím meziknihovních bank a nakladatelských plánů všechny možné pásky, ale nemohu už dále riskovat snahu o navázání kontaktů s dalšími “odborníky”.

Ty zbývající otázky by mě znepokojovaly, kdyby byl Jory deprimován. Ale je klidný. Musel vycítit, že jsme připraveni.

Dneska jsme se dohadovali, kdo mu půjde naproti. Trvala jsem na tom, že bychom měli jít oba, ale Jory řekl, že ne, protože by to nebylo vůči “chlapci” ani vůči mně fér. Nerozuměla jsem tomu, a tak jsem souhlasila. Jory jenom dodal: “Potřebuju nějaký čas, abych ho na to všechno připravil.”

Bylo mi líto, že jsem mimo. To už začínám žárlit?

Jory mu jel dnes ráno naproti naším letounem. Trávila jsem den posledními přípravami v jeho pokoji a mrazením sáčků s krevními deriváty a farmaceutickými polotovary, které nám pomohou zvládnout každou pozemskou nemoc, které by to nebohé stvoření mohlo být vystaveno. (Splnila jsem svůj úkol. Odhodlala jsem se zavolat dalším dvěma exobiologům - oba byli z univerzity v San Diegu - abych získala chemoprofylaktickou informaci, kterou jsme ještě potřebovali. A jsem si jistá, že se mi to povedlo, aniž bych vzbudila jakékoli podezření.)

Už jsou tady a já je vůbec neslyšela přijet! Tolik jsem se věnovala posledním přípravám.

Nejdřív jdu do krytého patia a očekávám Joryho hlas. Neslyším nic. Otočím se a jdu do jižního patia, protože mě napadlo, že ho Jory možná vede po cedrových schodech do naší ložnice.

Něco jsem spatřila a zastavila se.

Nějakou postavu, skrytou ve stínu trámů v patiu. Nevidím ji zřetelně, ale to, co rozeznám, nějak nehraje. Na Joryho je to moc malé. Jory to tedy není. Přesto si uvědomuju, že je to na to, co mi popsal, moc velké. Stojí to vzpřímeně, a to by taky nemělo.

Jdu k té postavě a zastavím se.

Otevírám ústa.

Nejsem schopna slova. Nemohu ani vykřiknout. Nemohu vykřiknout ani hrůzou, ani radostí.

Je to chlapec. Velmi skutečný, velmi pozemský chlapec.

Je štíhlý, možná až hubený, a má Joryho ostře řezané rysy. Má Joryho kovově černé vlasy.

Náhle si uvědomuju, že je Jorymu podobný víc, než kdybyl Willi. Cítím, že se rozpláču, a se slzami mě naplňuje porozumění. Tohle je lež, kterou jsem nečekala. Neměl žádnou mimozemskou milenku. Místo toho poznal normální ženu. Možná ve zdymadlových lodích. Nebo přímo na Klimágů. Členku mise, diplomatku nebo obchodnici, jako byl Jory.

Tenhle chlapec, tenhle opravdový chlapec je jejich. Pravda je báječná věc!

Nedokážu říct, proč se Jory domníval, že musí lhát. Přijala bych toho chlapce klidně a vděčně i bez toho.

Přiblížila jsem se k němu o další krok. Usmívá se. Je krásný. (Nebuď marnivá. Přece nepředpokládáš, že v něm jsou i tvoje chromozomy.)

Hlas prořízne ticho a ve mně se zastaví dech.

“Legrační, že jo, Dorotheo? Umíš si představit, jak to dokázali?”

Otáčím se k Jorymu s prosbou v očích: Nekaž to. Prosím tě, nekaž to.

“Neboj se,” pokračuje. “Promluvil jsme si o tom s chlapcem a všechno je v pořádku. Vyrostl v pravdě a je na to hrdý. Tak by to mělo být.” Otáčí se k chlapci, mrká na něj a usmívá se. “Že je to tak, Auguste? Že o tom víš víc než tvůj táta?”

Chlapec přikývne a také se usměje. Má krásný úsměv.

Jory se také usmívá a říká: “Hádej, Dorotheo, jak to udělali? Neexistuje přece nic, co bychom nedokázali udělat sami.”

Dívám se na chlapce. Svět se se mnou točí. Všechno, co jsem se dozvěděla nebo přijala za své, se stává lží.

“Nevím, Jory,” zašeptám.

Nikdo nic neříká. Jory náhle vyhrkne: “Klonování. Prostě klonování. Nic jiného. Překvapuje tě to?”

Není co říct.

“Zařídila to během naší druhé společné noci,” říká Jory. “To je to nejmenší, co umíme udělat,” řekla mi “Živý symbol našeho odmítnutí přijmout prchavou nehmotnost vášně. “

“Je celý já, Dorotheo,” pronáší Jory a září.

Podívám se znovu na chlapce.

“Nechám vás tu teď spolu o samotě,” říká povzbudivě Jory, “abyste se spolu lépe seznámili. Náš letoun potřebuje nutně vyčistit.”

Otcovsky se usmívá. Usmívá se jako otec.

Chci mu věřit. Tolik tomu chci věřit, že se to nakonec musí stát pravdou.

Když se podívám do jeho hnědých očí, vidím skutečného chlapce. Když ho vezmu za ruku, cítím opravdovou ruku. Je to člověk. Je to Jory, nikdo jiný. Věřím, že v něm nejsou žádné matčiny chromozómy. Věřím všemu, co mi Jory tvrdí.

Začali jsme mluvit o jeho cestě hvězdnými zdymadly. Hlas se mi trochu třese, ale to nic. On je taky trochu nejistý se svojí lámanou angličtinou. Musíme jeden druhému pomoci překonat ostych. Spolupracujeme. Dovolujeme tomu druhému, aby nám pomohl.

Když si přejeme dobrou noc, zašeptá mi: “Mám té rád, mami. Opravdu.” A dá mi pusu. Přestanu se kontrolovat a nervózně se zasměju. Zajímalo by mě, jestli mu to nakázal tatínek, anebo jestli z něj hovoří jeho vlastní city.

Vypadá dotčeně a já vím, že jsem se neměla smát.

“Promiň, Auguste.” Říkám to tak upřímně, jak jen svedu, a beru ho za jeho teplou ruku. “Já se nesmála tobě, to nedělám. Lidé se ale někdy smějí, když je něco překvapí, obzvláště když je překvapí něco milého.”

Sevřela jsem mu ruku. Opětoval stisk a mě naplnil cit, který jsem už dlouho nezakusila.

Jory je se mnou po dlouhé době zase v posteli.

“August byl ve zdymadlech?” ptám se v obavách, abych neponičila to kouzlo. Ta myšlenka mě ale pronásleduje.

Jory se zvedá na jednom lokti a ospale se na mě dívá. “Ano, byl. Proč?”

“Řekl mi, že mě má rád, a mě by zajímalo,”

Tvář mu rozzáří úsměv. “No to je bezvadné!”

“Prošel tedy zdymadly,” začínám znovu. “To mi lhal, Jory? Věděl by vůbec, že lže?”

Vroucnost odumírá. Strašně dlouho se na mě dívá.

“August nikdy nelže,” říká konečně.

Hodiny ležím ve tmě a přemýšlím o mužích a chlapcích, o otcích a synech, o muži-lháři, který přísahá své ženě, že jejich syn nikdy nelže. Je to jako vtip, nějaká hádanka. Nerozřešitelná.

Zvláštní na tom všem je, že by mi ani tak nevadilo, kdyby mi takhle August lhal.

Jeho lži bych si velice snadno oblíbila.

Jory je zase pryč. Pryč z domu. Pryč z mého života. Je zase zpátky v lesích, na pláži, u svých Mrkaček a lidí z hvězd, zpátky v tom nekonečném světě, co se v něm otáčí.

Je mi to jedno.

Mám Augusta. Mám dítě, které v pouhých pěti dnech úplně změnilo můj život. Byli jsme na pikniku na poloostrově, kde se poslední tuleni sluní jako líní turisté. Kráčeli jsme po útesech a hledali zvláštní druhy jednoho měkkýše a dělali kirliánské snímky jejich pohádkových “duší”. Pronajali jsme si oceánografický trajler a strávili den jucháním nad sítěmi. Našli jsme si dokonce čas k návštěvě trhu ve Westchestera, ošklivém, ale okouzlujícím městečku, jehož ulice jsou lemovány kluzkým načervenalým manzanitovým jílem.

Ať jdeme kamkoli, cítím se plná života, pyšná a milovaná. Lidé se na nás dívají plni závisti. A proč ne? Musí být úplně jasné, že můj hezký a milující syn August je se mnou rád.

Stalo se to před pěti hodinami. Ještě se třesu. Měla bych se zvednout ze židle, ale bojím se, že když to udělám, zešílím.

Před týdnem k nám August přišel.

Dneska mě požádal, jestli může použít ten speciální pokoj.

Řekl použít.

Zírala jsem na něj a nebyla schopna slova. Opakoval dotaz.

Když jsem ho tam vedla, snažila jsem se na něj nedívat, jak jsem se bála toho, co bych mohla vidět.

Před utěsněnými dveřmi se na mě něžně podíval a řekl: “Promiň mami, ale musím zavřít dveře. Doufám, že víš proč.”

Ano. Vím.

Není to jen kvůli plynům.

Je to kvůli tomu, co začne dělat kvůli svým potřebám se svým tělem, zapomene na mé.

Než dveře zavřel, požádal mě, abych mu připravila jídlo a seřídila klimatizaci. Řekl, že si to nemůže udělat sám. (Ano, vzpomínám si. Na útesech nefotil. Ze sítí za trajlerem nic nevytahoval. Nic svýma rukama nedělal. Neotvíral si dveře. Nepřipravoval si jídlo. Trochu jedl, ale nikdy jsem ho neviděla, jak si dává jídlo do pusy. Byl pouhou iluzí- přítomnou a milující.)

Strávil tam se svými směsemi plynů a výživovou membránou celkem pět hodin. Poslední, co mi řekl, bylo: “Nedělej si, mami, starosti. Takovouhle místnost jsem užíval v karanténě šestnáct měsíců. Není to tak hrozné.”

Jak se s tím vším vyrovnat? Jak to přijmout bez pláče? Jak se smířit s tím, že August není žádný klon, že to není ani člověk, že to není to, co vidím?

Že to je jenom iluze, dar imaginace, lež.

Že za jeho milující tváří žije a přemýšlí něco úplně odlišného.

Jak se pozvolna vynořuje pravda, začínám vidět to, co se knihy ani pásky neodvážily vyjevit, co vlády tak usilovně skrývají, a to, co jsem pěti expertům kvůli své neochotě narušit naše soukromí nedovolila mi sdělit.

Začínám chápat, co znamená slovo “telemanifestování”. Je to slovo, které jsem zaslechla pouze jednou, na jednom jediném pásku, a o němž jsem si myslela, že je vzhledem k ostatním informacím, jimž jsem přikládala podstatnější význam, celkem nedůležité. Myslela jsem si, že vím, co všechno předpona tele-znamená.

Budu s ním moci teď vůbec žít? Když se dotknu jeho paže a ucítím pod kůží puls, čeho se to vlastně dotýkám? Když mě políbí a řekne mi “Mám tě rád, mami,” - co se to vlastně tiskne na mé rty? Kostnatý krunýř, tučné záhyby… Jak to, že to nevidím? Výkřik, který se mi zprvu dral z hrdla, se rozplynul. Stvoření August za chvíli vyjde ze své místnosti. Musím se pokusit předstírat, že je všechno v pořádku. Samozřejmě, že tu přetvářku prokoukne, ale musím se o to alespoň pokusit. Jako gesto. Koneckonců je to inteligentní tvor. Je schopen citu. Je to host v mém domě. A já, jako představitelka lidstva, se podle toho musím chovat. To je vše, co pro to mohu udělat.

Už je mi to jasné. Už je mi jasné, jak klimágové odrážejí čelisti, drápy a vysouvací žaludky od svých světů. Ne tím, že je ignorují, ale že se jim snaží pomoci vybudovat civilizaci podle jejich vlastních představ.

A jsou to také lháři. Přežili dvě stě milióonů let díky přirozné kráse svých životů.

Ráno jsem procitla v prázdné posteli.

Dřív než obvykle. Věděla jsem, že mě vzbudil nějaký zvuk.

Poslouchala jsem a najednou jej zaslechla znovu.

Jeho původce jsem našla na malé pěnové matraci ve vedlejším pokoji. Když jsem se objevila, přestal brečet a já jako blázen strávila půlhodinu tím, že jsem ho bedlivě pozorovala.

Jakási podoba by tu byla. To se nedalo popřít. Sice by oči mohly být o něco tmavší, pleť však má přesně stejný odstín, jaký má otec.

Vyměnila jsem mu plenky a vzala ho do zahrady. Za chvíli začal chytat a vytrhávat sazenice, které jsem teprve včera zasadila. Nejvíc se mu samozřejmě líbily cínie, protože jsou tak hezky barevné, a pak už ho mohl zaujmout pouze cypřiš, který se vyjímal na pozadí bledé ranní oblohy. (Vzpomínám si, jak Willi měl takovéhle věci taky rád, jak vydržel hodiny pozorovat barevné přechody nebo pruhovaná zvířátka.)

Hráli jsme si přes dvě hodiny, když jsem si najednou vzpomněla, že mám domluvenou schůzku. Měli jsme jít s Augustem ke Gualale na kraby! Slibuju mu to už celé dny.

Co teď? (Co by August chtěl, abych udělala?) Přišlo to ke mně jako vánek, jako bdělý sen, přišlo to v hlase, který byl Augustův. Bylo to tak prosté.

Vstala jsem. Dala jsem dítě do postýlky, políbila ho a bez ohlédnutí odešla z místnosti. Neplakalo.

Za deset minut, jen co jsem zasadila znovu květiny, se objevil August. Tak prostě.

Slušelo mu to v tom jeho námořnicky modrém oblečku, a když mě zdravil nahoře na cedrových schodech, vypadal jako kapitán z dávných století. Připadala jsem si upachtěná a taky jsem mu to řekla, ale on namítl, že vypadám skvěle, i v těch šortkách zapatlaných od hlíny.

Měli jsme se skvěle. “Moc prima období,” zakrákal oddaný prodavač krabů a my si je koupili na salát, který jsme pak večeřeli pod rozsvícenými hvězdami.

Dneska večer je se mnou děťátko v posteli. Vím, co to je, ale nepřikládám tomu váhu.

August je také se mnou, i když ho nevidím.

A Jory si konečně je tam, kde chce.

Dneska byl další skvělý den. Já a Jory jsme šli na večírek do Fort Bragg. Poprvé po letech. Byl samá legrace, okouzlující a chytrý, vyprávěl své historky z Klimágů a rozebíral konkurenční boje, probíhající v meziplanetárním obchodě.

Když jsme se vrátili zpátky domů, položil mi ruce na ramena. Pocítila jsem jejich tíhu. “Uvědomuju si, jak jsem byl strašně necitlivý, Dorotheo,” řekl. “Vím to. Dneska si nevezmeme žádná feromata.” Zasmál se a ani já se nemohla ubránit úsměvu. “A ani žádná visutá pole, zvuky a světla.” A potutelně dodal: “Jenom jestli ty bys měla zájem vyzkoušet nějaké prokluzovací oleje, abychom to neměli tak snadné.”

“Ne, ne, žádné oleje!” zvolala jsem v předstírané hrůze. A pak jsem něžně pokračovala: “Vždycky jsem chtěla, abychom to měli snadné. Vždycky.”

A tak to taky bylo. Milovali jsme se - zázrak zázraků! - v naší vlastní vznášedlové posteli bez ozdob, neprůhledný strop nad námi báječně nudný, žádné divoké zvuky ani blikání, jen tichá hudba a tlumené světýlko. A žádné šablony na vyvolávání frustrací.

Nový Jory spí vedle mě a já tu ležím šťastná. Někdy slyším nějaké zvuky, to ano. Kroky, šoupání židlí, vzdechy. Slyším je v pracovně, ve vzdálené kuchyňce, ale nevadí mi. Tichý hlas je v pracovně, ve vzdálené kuchyňce, ale nevadí mi. Tichý hlas ve mně šeptá: “Ale tohle je ten pravý Jory! To, co slyšíš, jsou jeho opravdové zvuky.” Já však odpovídám: “Je to jen cizinec, host v našem domě. Nevadí nám, a my nevadíme jemu. Je to jenom vzpomínka, nejasná postava z blednoucí minulosti, je to jen muž, který ti jednou řekl: “Přijede můj syn a bude tu žít s námi” a myslel tím, že přijede jeho milenka…”

Ráno mi zase budou chvilinku mokvat drobné ranky na prsou a pažích. Něžně je pohladím. Je to jen malá daň.

V domě, jako je ten náš, jen v nesmírně vzdáleném vesmíru, řekl jednou cizinec v pláči: “Všechna okna, Dorotheo, všechna okna jsou vlastně zrcadly. A my vidíme jen sami sebe.”

Anebo snad řekl: “Všechno, co se děje lidstvu, Dorotheo, způsobuje vlastně lidstvo samo. Je to svět bez konce. Amen.”

Anebo neřekl vůbec nic.

Možná jsem to byla já, kdo to řekl.

Nebo možná ani jeden z nás neřekl nic a taky nikdo nikdy nevyslovil žádnou lež.

Každý spisovatel vi, že literární útvary vyjadřují své báječné pravdy lží, ale také vi, že jazyk se dá použít k mnohem temnějším lžím. Povídka Když otcové jdou je jak o lžích, které vykládáme sami sobě, tak o lžích, které tvrdíme druhým. Jinak je to povídka o ženě jako oběti lží, které muži v naší kultuře budují z obecných mýtů, jež je omezují. V tomto smyslu je moje povídka feministická. V jiném smyslu jsme ovšem my všichni ženami -oběťmi lží - a tato povídka není vůbec feministická.

BRUCE McALLISTER

Z anglického origináluWHEN THE FATHERS GO přeložila Ivana Muková.

EDWARD BRYANT

Edward Btyant pochází z Wyomingu a nyní žije v dvoupatrovém cihlovém viktoriánském domě na kraji Denveru. Tvrdí, že hlavní ozdobou jeho domu jsou knihy. Kromě toho, že je výborným povídkářem, píše také literární recenze - specializuje se na horory - a říká se o něm, že je i báječným učitelem tvořivého psaní. Jeho poslední sbírkou je sedmipovídkový příspěvek pro Hardshell: Night Visions 4 (Noční vize, Berkley). V současnosti pracuje na sbírkách Evening Empires (Noční říše), Ed Genťs America (Amerika Eda Geina) a na novelce The Fetish (Fetiš). Tančící kuřata, spolu s následující povídkou v tomto svazku, pocházejí z mé notoricky známé nepublikované antologie z počátku 80. let New Dimensions 13 (Nové dimenze 13), kterou redigovala Martha Randallová. Kniha, která se měla stát posledním článkem oslavované série antologií (dříve redigovaných Robertem Silverbergem), byla stažena nakladatelem v době, kdy již byla v tisku. Ani Tančící kuřata, ani Všechny moje dcerušky od Connie Willisové, ona druhá povídka z této neblahé antologie, nebyly nikdy otištěny v žádném vědeckofantastickém časopise, protože byly pokládány za příliš sexuální, příliš urážlivé. Odmítla jsem je v OMNI, přestože jsem jimi byla nadšena. Takže tohle je moje pokání. Povídka byla nakonec zařazena do antologie Michaela Bishopa Light Years and Dark. Bryant začínal jako spisovatel sci-fi, ale touto povídkou se začal přesouvat spíše na pole hororu. Tančící kuřata spojují totiž oba žánry.

TANČÍCÍ KUŘATA

Co vlastně chtějí mimozemšťané?

Jejich naleštěné černé lodě, s hukotem osudové síly zaťaté pěsti, jako duchové proplouvají nad naším městem. Nejdříve jsme stále obraceli zraky k obloze a mrazilo nás z každého jednotlivého pohybujícího se stínu. Teď pociťujeme jen lhostejnost, pocházející ze zvyku. Není nám však lehko. Hromadně pociťovaná předtucha nezmizela - i když zeslábla. Věřím, že mnozí z nás pociťují něco podobného jako v čekárně u zubaře. Znají mimozemšťané také očekávání?

Pokud to někdo z lidí ví, nemluví o tom. Naši vůdcové mlčí, nová média spekulují, a fakta, stejně jako pravdy, se ztrácejí pod mlhavými sděleními. Mimozemská tajemství, pokud na ně existují odpovědi, zůstávají tiše a vkusně enigmatická. Většina z nás četla o poselstvích, vyslaných vládou, všechna byla očividně ignorována. Starají se o to vůbec lidé?

Už si tím opravdu nejsem jistý. Ty lodě tam nahoře visí už celé měsíce - snad celý rok, možná déle. Lidé se začali chovat blazeované, dokonce i v souvislosti s těmi záhadnými plavidly a jejich nikdy neviděnými piloty. Když se čekání stalo nesnesitelným, většina lidí prostě přeladila z lodí zpátky na obyčejné věci: hypotéky, spirálovitě narůstající inflace, rozbroje na Středním Východě, spaní. Přesto podvědomé napětí přetrvává.

Některé z nás, v civilním sektoru, zvědavost neopustila. Náš soused David vyprávěl, jak jednou seděl v samotě časného rána a pumpoval morseovku do siluet, klouzajících ze tmy nad horami k zešeřelému východu. Pokud mu někdo odpověděl, David nedokázal odpovědi rozluštit. “Člověk by myslel, že by si třeba chtěli aspoň zajít na skleničku,” řekl David.

Riley využíval zrcadla ve svém kompaktu k vysílání heliografíckých signálů. S nesmírným vzrušením vykřikoval, že zachytil odpověď, jakési vzkazy. Mírnili jsme ho, že pokud něco spatřil, byly to nanejvýš odlesky spodků tmavých trupů. Nic z toho nezmenšilo jeho extázi. Věřil, že si ho všimli. Soucítil jsem s ním.

Jestřáb - povolání i jméno zároveň - se s hádáním moc nezdržoval. “Až přijde čas,” prohlásil, “sami nám řeknou, co chtějí, řeknou nám to, pak to koupí, vezmou, použijí. Oni nám dají vědět.” Jestřáb mě vytáhl, mladého utečence a zoufalce, doslova z kanálu nedaleko bulváru. Až do doby, kdy přilétly lodě, se o mě staral. Vzal mě domů, umyl, nakrmil a zahřál. Používal mě, někdy dobře. Někdy rně jenom používal.

Jestli mě Jestřáb miloval, to bylo sporné.

Pozorování lodí mi odpověď nedalo. Snažil jsem se s nimi denně komunikovat. Bylo to trošku podobné tomu, o čem mi sociální pracovník vyprávěl, že prováděli zubaři dětem s ústy, než byla vynalezena rovnátka. Když byl můj sociální pracovník ještě malý a měl křivé zuby, vyprávěl mi, že mu nařídili, aby si prsty jemně tlačil na přední zuby pokaždé, když si na to vzpomene, a jak se mu pro to lidé smáli. “Hele, Ukazováčku, kde je Roy?” Roky jemných, neustávajících dotyků zařídily to, co teď dokáží rovnátka.

O něco podobného jsem se pokoušel s těmi cizími plavidly. Pokaždé, když jsem se zachvěl pod chladnou brázdou mimozemského stínu a představil si hladké mimozemské rysy, sebral jsem veškerou svoji mentální energii, soustředil se a vystřelil po zmenšujícím se leviatanovi proud tázavých myšlenek.

Lodi, lodi, přijď… Chtěl jsem, aby mě odnesla pryč, aby se ujala vedení, ušetřila mě zodpovědnosti za mé vlastní činy v mém vlastním životě. Věděl jsem, že to není právě nejlepší, ale ani to nezastavilo mé pokušení.

Jen jednou jedinkrát jsem ucítil odpověď, lehoučké zalechtání na samém kraji mé mysli. V tu chvíli to nebylo ani příjemné, ani nepříjemné, spíš to byla záležitost struktur: hladké povrchy, chladivé, vlhké, jeden objímající druhý. (Pěst zaplní rukavici. Jedna ruka, vlhká, teplá: zápěstí - zakroutí se.)

Snažil jsem se ten pocit popsat pár lidem na ulici. Nevím jistě, kdo z nich mi nevěřil. Vím, že Jestřáb mi věřil. Provrtával rně temnýma dravčíma očima a chytil mě za paži. Hravě jsem odskotačil.

“Sedí ti to, Ricky,” prohlásil. “Vážně jo.”

“Takhle ne,” odpověděl jsem. Konverzace se odehrávala v mnoha obměnách, v mnoha ložnicích a na mnoha ulicích, a stále se ještě odehrává. “Už ne. Už nikdy víc.”

Jestřáb pokývá hlavou, myslím, že téměř smutně. “Pořád chceš odejít?”

“Zase budu tancovat,” na to já. “Jsem mladý.” Tancování byla jediná věc, kterou jsem měl z toho, co mi terapeuti zanechali, moc rád.

“To jsi,” souhlasí. “Ale nejsi v kondici.” Hlas mu znovu zesmutní. “Aspoň ne na tancování.”

“Zase se do ní dostanu,” odpovídám bezmocně a rozhazuju rukama. “Brzo.” Snažím se nevšímat si toho, že přestože jsem mladý, promarnil jsem svoje nejlepší roky.

“Přál bych ti to,” říká hlas jemně, jak jen to Jestřáb dokáže. “Jenže jsi v nevýhodě, hochu. Ty se řítíš po šikmý ploše dolů, jo, rovnou z ulice, a to je mínus.”

Nemám rád, když mi to připomíná. Nutíme, abych si vzpomněl na každý domov, kam mě poslali, na každý páreček rodičů, který mě odhodil zpátky do vody.

Jestřáb kývne směrem ke schodům: “Pojďnahoru.”

Pohlédnu na tmu za podestou. Pak na vybroušené plošky prstenů na kloubech Jestřábovy pravé ruky. Zírám do podlahy. “Ne.” Cítím, jak se kruh stahuje.

“Ricku…” Jeho hlas se temně, vybroušeně zablýskne.

“Ne…” Přesto jdu za Jestřábem do schodů, do mrazivých mimozemských stínů.

Plánuji útěk. Stále si to v duchu opakuji. Ale to je tak všechno, co dělám. Kdybych odešel, musel bych někam jít. Neexistuje místo, kam by se mi kdy skutečně chtělo.

Lodě, lodě, přijďte… Jeden čas jsem uvažoval o tom, že bych stopem dojel do Montany. V nočním televizním programu jsem viděl Comes a Horseman. Potom jsem udělal tu chybu, že jsem se obrátil na Jestřába a zmínil se mu o svém plánu. Zvedl hlavu z polštáře a řekl: “Ricky, ty se chceš znovu stát tanečníkem a přitom jet do Montany? To snad chceš tančit v sezónním baletu v Great Falls?” Dělal jsem, že si jeho výsměchu nevšímám. Jednou stejně odejdu. Jakmile se rozhodnu.

Vzdal jsem se toho nápadu s Montanou. Ale útěk plánuji dál. Ušetřil jsem si pár stovek dolarů ze spropitného, když jsem dělal číšníka v Richarďs Coffee Shop. Mám ohmataný výtisk Ecotopie a automapu Oregonu, od Texaca. Myslím, že takový Portland je učitě daleko větší a daleko kosmopolitnější než Great Falls. A jistě daleko kulturnější. Oregon se mi zdá důvěryhodný. Četl jsem si polorozpadlý paperback Přelet nad kukaččím hnízdem, když jsem se potloukal od jednoho domova ke druhému a čekal, než řeknou mému sociálnímu pracovníkovi, že vlastně nejsem přesně to, co si představovali.

Kdybych doopravdy chtěl, odešel bych. Jasný? Jestřáb si z toho dělá šoufky, protože tomu jednoduše nevěří. Nezná mě. Nikdy si nenašel cestu do mého srdce.

Dneska večer jsem právě na večírku u Davida a Leea. Moc si přeju, abych měl někdy s někým takový vztah, kdy bychom se milovali a vzájemně se podrželi, tak jako tihle dva. Jejich byt je ve čtrnáctém patře výškové budovy, čnící neskutečně z renovované viktoriánské čtvrti. Balkón je obrácen na východ a je z něj vidět přes celé město, skoro až na pláně za ním. V bytě je takových třicet lidí, kouří, hovoří, pijí. Lee položil na velké srdcovité zrcadlo pár plánků, které sebral v práci, ale ty brzy zmizely. David sedí u svojí radiostanice a vysílá mimozemšťanům vzkazy, tá-tý, tá-tý, tá-tá-tý. Pár hostů ho přitom pozoruje.

Riley, samý hermelín a samá perla, se ke mně vrhá a popadá mě za loket. “Ach, Ricky, musíš to vidět!” Otáčím se a dívám se za něj. Lidé se mačkají kolem baru. Smích se zvedá v hlasitých vlnách a rozbíjí se o stěny. “Ricky, tak pojď! Bere mě za paži a kormidluje se mnou do útrob bytu.

Natahuju krk, abych viděl, co se to děje. Riley se tentokrát nezachová jako dáma a vyleze na židli. Kdosi, koho ani neznám, celý v lesklé kůži, stojí za mahagonovým barem. Na vteřinu si myslím, že má na ruce bílou rukavici, ale jenom na vteřinu.

Je to kuře. Ten člověk narval pěst do oškubaného, bledého kuřete, vytaženého rovnou ze síťky od Safe-waye, oddělení masa a drůbeže. Má ho nasazené na ruce jako maňáska. Stěží tomu můžu uvěřit.

Ten člověk si přidržuje kuře těsně u obličeje a promlouvá k němu jako břichomluvec k loutce. “Hodnej, hodnej, líbí se ti večírek? Chtěl bys pobavit tady ty lidičky malým tanečkem?” Najednou mi dojde, že to bezhlavé kuře má kolem krku černou vázanku a stříbrnou lasturku velikosti pěťáku. Vkusná základní čerň. Na stehýnkách má kuře botičky pro panenku. Z lesku kuřecích šťáv na gumové, tečkované kůži se mi začíná zdvihat žaludek.

Mělo to být legrační - ale není.

Chlapík se obrací na nás, na publikum. “A nyní,” vyhlašuje, “vítězné číslo neopeřeného dvojnožce.” Kývne na Davida, který se odlepil od svého rádia a přišel se podívat. “Maestro, dovolíte?” Z drahého sterea to zakdáká a ozve se “Čaj pro dva”, verze vybrnkávaná na piáno. Muž s kuřetem se napůl zkroutí pod bar, takže jeho ruka téměř není vidět. Kuře stojí na jevišti. A začíná tančit.

Má zjevně přelámané klouby, protože se mu při tanci končetiny volně pohupují. Malé botky klapou po umakartovém baru. Křídla divoce pleskají nahoru dolů. Tekutina odkapává na bar.

“Obscénní neopeřený dvojnožec,” poznamenává kdosi přiléhavě. Přesto se všichni díváme dál. Na zježené kůži se vlhce zachycuje světlo. Nemyslím, že ten řecký filozof, který definoval lidi jako neopeřené dvojnožce, měl na mysli zrovna tohle.

Melodie se mění, tempo se mění - zrychluje - “Kdybys znal Susie” - a tanečník je v úzkých. Zdá se, že sklouzává manipulátorovi z ruky. Muž za barem netrpělivě natáhne druhou ruku a pevně si navleče kuře na pěst. Ozve se skřípavý zvuk, asi jako když si natahujete gumovou rukavici. V tu chvíli mi vnikne do nosu pach syrového kuřete. Bleskově se otočím a zamířím na balkón, na čerstvý vzduch, který by mi měl zklidnit žaludek.

Procházím kolem Jestřába. Když ho míjím, lehce se dotkne mého zápěstí, ale oči nespustí ze scény na baru. Nemusí se na mě dívat.

Na balkóně se ohnu přes zábradlí a zvracím. Je už tma a já nemám ponětí, kdo nebo co je čtrnáct pater pode mnou. Nesmyslně zadoufám, že se třeba všechno vypaří ještě dřív, než to dopadne na zem, jako u těch neskutečně vysokých a překrásných jihoafrických vodopádů, které se rozpustí v mlhu a vypaří dřív, než dopadnou do podrostu džungle.

Už zase cestopisy. Chci pryč. Myšlenky mi nevyzpytatelně přeskakují v hlavě. Musím si taky najít nového doktora. Dneska ráno zašla prohlídka tak daleko, že mě obcházela hrůza. Vždycky nastane chvíle, kdy mi můj momentální lékař s tázavým pohledem sdělí: “Synku, tohle nejsou jen obyčejné hemeroidy.” Zajíknu se a odcházím.

Odcházím.

Sbohem, Jestřábe.

Já odcházím.

“Ale co chtějí?” ptá se kdosi, když přecházím po pokoji. Oregon je vlastně za těmito dveřmi. Co chtějí? Mimozemské lodě stále tiše klouzají mezi námi a hvězdami. Pozorovatelé se zase vyhrnou na balkón, teď už bez diskrétnosti, když jsem dokončil svou očistu.

Lodi, lodi, přijď…

Uvnitř v bytě rozpaluje epizoda s tančícím kuřetem debatu. Ohromilo mě, že vidím konfrontaci mezi Davidem a Leeem. To, že by se pohádali, mě samo zaráží.

“Nechutné,” prohlašuje Lee. “Nevkusné. Jak jsi mu mohl vůbec dovolit, aby nám takhle pokazil večírek? Vždyť tys mu pomáhal.”

“Je to tvůj kamarád,” odporuje David.

“Kolega. Skládá krabice. To je všechno.” Lee má ve tváři zuřivý výraz. “Vy dva dohromady! Co za lidi si může myslet, že je nějaká legrace strkat ruku do mrtvýho kuřete!”

“Dívali se všichni,” brání se David.

“A proto je to skutečnost!” Leeův úžas a hněv jsou hmatatelné. “Panebože! Jsme součástí technicky nejvyspělejší civilizace na Zemi, a přesto jsme schopni něco takového vyvést.” Připojil se k nám Riley, chladný a rezervovaný. “Všechny společnosti jsou jenom jednotlivci,” prohlašuje rozumně. “Musíme proto připustit,” vrhne na nás sladký úsměv - “široké rozpětí individuálního vkusu.”

“Nekrm mě frázema,” vyjede na něj Lee. Odklátí se do kuchyně.

“Nejsme v náladě,” pokrčí Riley rameny.

Všichni tři zaslechneme za zády sborové Óóóch a Ááách. Jako jeden muž se otočíme k balkónu.

“Ještě nikdy jsem je neviděl takhle zblízka,” říká hlas naplněný úžasem. Napadá mě, že je to podobné, jako když člověk bezmocně sedí v pramičce a kolem něj proplouvá velryba. Vypadá to, jako by lesklá kovová kůže cizí lodě klouzala jen pár yardů nad balkónem. Loď je tak mohutná, že nejsem schopen odhadnout přesně její vzdálenost. Závan zčeřeného vzduchu prosviští oknem. Obejme nás chladivý proud.

Chlad prolomí kouzlo.

“Odcházím,” oznamuji lidem kolem. Lee a Riley vypadají, jako by je proplouvající loď přimrazila na místo. Neslyší mě. Ale pak mě napadne, že mě stejně nikdy neslyšeli. “Sbohem,” říkám. “Odcházím.” Nikdo mě neslyší.

Takže nakonec plním svoje plány, svoji hrozbu, svůj slib sám sobě.

Někdo si však přece jenom mého odchodu všimne a dohoní mě u výtahu.

Snažím se Jestřába ignorovat. Postává u dveří, dokud se neotevřou dokořán. Potom se za mnou vydá k autu. Pěstí praštím do knoflíku Přízemí.

“Zůstaň,” říká Jestřáb.

Zadívám se na ostrost v jeho očích. “Proč?” Pousměje se. “Ještě jsem neskončil s tvým užíváním.”

“Aspoň jsi upřímný.”

“Nepotřebuju ti lhát,” poznamená. “Znám tě dost dobře, to můžu s klidem říct.”

Jistota v jeho hlase a souhlas, který cítím, se zkombinují a zdvihají mi žaludek podobně jako tančící kuře nahoře v bytě. Ale teď už nemám nic, co bych mohl vyvrhnout.

Výtah brzdí, cítím to v celém těle - je to jako pálení, které se dostaví, když se napijete ledové vody. Dveře se se sykotem otevřou. Jestřáb jde za mnou do haly. “Nech mě jít, ano,” říkám bez otočení.

Když se natahuji po venkovních dveřích, zastaví mě jeho slova. “Víš, Ricky, svým způsobem tě přece jen miluju.”

Říkám si, jestli si uvědomuje krutost svých slov. Zmateně na něj zírám. Je to první člověk, pokud si vzpomínám, který mi tohle řekl. Slzy, které jsem od dětství nepocítil, mi tečou po tvářích. Odvracím se.

“Zůstaň tu, hochu,” volá za mnou Jestřáb. “Prosím!”

“Ne.” Tentokrát to myslím vážně. Rozhodl jsem se. Neohlédnu se. Rozrazím dveře a protáhnu se kolem párku stárnoucích královen, po chodníku už utíkám. Pro slzy téměř nevidím, když vtom mě obklopí stín temnější než noc kolem. Pěstmi si otřu oči a spatřím nad sebou cizí loď, která mi zakrývá výhled a pak klesá k východu. Teď se objevují na obloze i další lodě. Přes svou mohutnost vypadají jako tančící a křepčící přerostlé můry. To, co vidím, musí být pravda, protože i ostatní na ulici zírají na oblohu. Možná, že se nám to všem prostě jenom zdá. “Ricku!” doléhá ke mně zezadu Jestřábův hlas.

Skloním hlavu a vrhnu se kupředu.

“Ricky, pozor!”

Uvědomím si, že moje oči to musely vidět celou tu dobu. Autobus. Řidič, s rozšířenýma očima obrácenýma vzhůru. Řítící se chromové nárazníky -

Nejprve necítím žádnou bolest. Jenom brutální fyzickou sílu, drtivý pohyb, náraz na chodník. Připadám si - zlomený. Moje součásti už nejsou jeden celek, to vím. Když se pokouším pohnout, něco se nehýbe, a to, co ano, se hýbe špatným směrem.

Ležím na zádech. Myslím, že mám jednu nohu zkroucenou pod sebou.

Lodi, lodi, přijď…

Jedna ze střemhlav letících, aktivovaných cizích lodí zaparkovala nehnutě nad domem, nad ulicí, nade mnou. Zakrývá zář města i několika hvězd. Úhly jsou podivné. Do zorného pole mi vstoupí Jestřábova tvář. Předpokládám, že bude vypadat šokované, nebo alespoň ustaraně. Vypadá ale jenom - nevím, majetnicky, kluk, kterému se rozbila panenka. Teď i další obličeje, všechny zmateně zírají, na některých je náznak zájmu. Tytéž tváře jsem viděl na večírku, i tytéž výrazy.

Když pozoruji nehybnou loď za Jestřábem, vím, že tady na ulici umírám. A to jsem byl na cestě do Oregonu… Proč je ta cizí loď nade mnou? Někde začnou, povídal Jestřáb. Někdy. U někoho.

Potom ucítím ten led. Alespoň, že něco cítím. Pociťuju to zauzlené - cosi, aktivitu, která do mě zvenku vstupuje, vtírá se jako vetřelec do mého nitra.

Loď se zdá být blíž, všechno kolem se zdá ve srovnání s ní trpasličí, a mé oči patří výhradně jí. Oni nám dají vědět, povídal Jestřáb. Já jsem chtěl, aby mi dali vědět. Teď si připadám velice svázaný a neochotný.

Odkudsi zevnitř mě propichuje led, rozlézavý, měnivý, trhající. Chlad hoří plamenem. Snažím se smrštit, abych mu unikl - nejde to. A potom se cosi pohne. Moje noha. Jednou jí projede křeč, podruhé. Kotník sebou škubne. Oddělí se mi koleno, chrupavky se zkroutí a odtrhnou, a zase sklouznou zpátky a spojí se, ale špatně. Chvěje se mi celé tělo, každá končetina se bouří. Klouby se odírají o sebe.

Ale já se začínám pohybovat. Pomalu, strašlivě, bez vlastní vůle, vznáším se vzhůru. Zastavit, poroučím si. Nejde to se zastavit.

Napadá mě, zda si mimozemšťané také neudělali definici neopeřeného dvojnožce.

Obličeje kolem odrážejí bolest, když se štrachám na kolena. Nikdo už nepozoruje loď. Všechny oči jsou přilepené na mém představení.

Jsem volán… konečně jsem žádán.

Proč nejsem mrtvý? Pohybuji se a nedokážu tomu zabránit. Mé tělo se kolébavě staví na nohy, končetiny se rovnají ve špatných, divných úhlech. Pěst uvnitř se ostýchavě otáčí. Bojuji o to, abych upadl, spočinul, ale není mi dopřáno přepychu konce. Smrt mě nezachrání. Čekal jsem dost dlouho a propásl jsem únik. Alespoň jsem se o něj nakonec pokusil. Není to fér, ale vlastně to nikdy nebylo.

Pěst se ve mně pohne, znovu si mne zkouší.

Oči se mi zachvějí. Přistoupil ke mně Jestřáb. Mrtvýma očima vyzařujícíma černý kov mě sleduje.

Co chtějí mimozemšťané?

Kuřata, tančící.

Cesta k otištění Tančících kuřat byla podivná a klikatá, stejně jako je podle některých i povídka sama. Začněme u Leigh Kennedyové. Ještě předtím, než se Leigh stala úspěšnou autorkou románů, žijící v Británii, zazářila jako jasná hvězda na nebesích Spisovatelské dílny Severního Colorada. Dílna existuje přes nějakých patnáct let a je spojena s takovými jmény, jako je Connie Willisová, Dan Simmons, Steve Rasnic Tem, Simon Hawke, John Stith, Vance Aandahl a David Dvorkin. Jednou se Leigh Kennedyová zmínila o vzpomínce z dětství: jako malá holka objevila v kuchyni své maminky v Central City, vysoko v Colorado Rockies, potěchu, kterou jí skýtalo to, když si navlékla na ruku celé syrové kuře a tančila s ním jako s loutkou. Je pravda, že musíte roztrhnout klouby na stehnech a na křídlech a na dotek je ten pocit docela hnusný, ale celý postup měl pro mne jakousi podivnou přitažlivost Gregoryho Hinese. To bylo ještě dlouho předtím, než se na televizní obrazovce objevil seriál komedií Pátky a ta představa se mi nesmazatelně vryla do neuronů.

A potom přišel film s AI Pacinem, Cruising. Částečně kotroverzní, neboť popisoval koženou barovou kulturu homosexuálů a předvedl publiku zvláštní zvyk pěstní soulože. Viděl jsem ten film s bratrem v nyní zbořeném kinopaláci v Cheyenne a všiml jsem si, že obecenstvo je míň než nadšené.

A jednou, dávno před tím vším, na mě udělal velký dojem Robert Silverberg se svými Pasažéry, pochmurně působivou povídkou o lidech, jimiž manipulují mimozemšťané, se kterou získal Nebulu. Ta emocionální náplň ve mně už zůstala. Na počátku roku 1981 jsem položil ruce na klávesy psacího stroje a vynutil si tuto povídku. I když reakce většiny kolegů z dílny byla příznivá, objevovala se i adjektiva jako odporné, morbidní, depresivní. Měl jsem svoje pochyby o komerčních výhledech té povídky. Potom, někdy kolem vánoc, redaktorka Martha Randallová nadšeně zakoupila povídku pro New Dimensions 13 (Nové dimenze 13). Zjistil jsem, že se nacházím ve společnosti takových přispěvatelů jako Vonda N. Mclntyreová (Superluminal ISuperluminálníl) a Howard Waldrop (Flying Saucer Rock and Roli /Rokenrol létajících talířů/). Byl jsem spokojen. Pocket Books zařadily antologii do svého edičního plánu na červen 1982. Signální výtisky byly rozeslány recenzentům. A potom, v souladu s pořadovým číslem knihy, byla antologie stažena. Oficiální vysvětlení znělo, že se zkušebně prodalo jen málo výtisků, aby bylo možno doporučit publikaci. Marta mi s politováním vrátila práva na povídku.

Mezitím na mě naléhal Michael Bishop, abych přispěl nějakým originálním pří

spěvkem do jeho antologie Light Years and Dark (Světlé a temné roky), která mě

la být jak komplexní, tak odvážná. Poslal jsem mu Tančící kuřata. Povídka se Mi

chaelovi vůbec nelíbila a vrátil mi ji s laskavým, ale definitivním odmítnutím.

Mezitím našla povídku někde v OMNI Ellen Datlowová a prohlásila, že je sice

dynamická, ale pro časopis naprosto ne únosně šupácká. Potom, když uslyšela

o Bishopově odmítnutí, prokázala mi velkou laskavost. Vzala si sama na starost,

že přesvědčí Michaela, aby si dílko znovu přečetl. Což Michael udělal, došel k názoru, že se mu zamlouvá víc než napoprvé a změnil svoje původní rozhodnutí. Tančící kuřata se nakonec objevila koncem roku 1984 ve Světlých a temných rocích.

Od té doby nebyla znovu otištěna. Samozřejmě, že ne všechny povídky procházejí takto spletitou cestou. Ale fikce jejako děti, někdy je obtížnější, jindy snazší. A mám přitom na mysli i obsah - nejenom obchodní záležitosti. Doufám, že pro vás byla Tančící kuřata stejně obtížným dítětem na čtení, jako byla pro mě na psaní. EDWARD BRYANT

Z anglického originálu DANCING CHICKENS přeložila Kateřina Přádová.

PAT CADIGANOVÁ

Dílo Pat Cadiganová se objevuje v OMNI, sci-fi časopisu Isaaka Asimova, v Magazíne of Fantasy & Science Fiction, v Twilight Zóně a četných antologiích, včetně Blood Is Not Enough (Krev nestačí), Tropical Chills (Tropická mrazení), Ripper! (Rozparovač!), Shadows (Stíny) a v mnoha antologiích nejlepších prací roku. Byla nominována na Nebulu, Huga a na Cenu Světové fantasy, její první román Mind-players (Hráči s mozkem) se dostal mezi finalisty Ceny Philipa K. Dicka. Román Synners (Synnersové) vyšel v roce 1990 a sbírka krátkých povídek Patterns (Vzorky) vyšla nedávno vázaná u Ursus Imprints.

Cadiganová vyrostla v jednoho z nejmnohostrannějších spisovatelů, které znám. Začínala se science fiction, rozšířila svou činnost na oblast fantasy a hororu a dokáže se pohybovat ve všech třech žánrech se stejnou lehkostí. Žlutý anděl je zábavným malým sci-fi příběhem - dokud o něm nezačnete přemýšlet.

ŽLUTÝ ANDĚL

Necelou čvrthodinku potom, co musel zavolat Oblastní službu motoristům, uviděl Etan Carrera, jak se k němu blíží veliká limuzína. S mírným zájmem ji pozoroval ze svého malého a dočasně nepojízdného vozidla. Asi nějaká hvězda nebo mimozemšťan - spíš mimozemšťan. Nejspíš všichni mimozemšťani jsou zamilovaní do takových hraček, jako jsou staré limuzíny a soukromé nadzvukové tryskáče z dávných dob. Etan v každém případě očekával, že ho vozidlo mine, aniž by jen zpomalilo, navigátor (nikoli řidič - limuzíny se řídily samy) se po něm ani nepodívá a nechá ho znovu samotného uprostřed zvlněné, zelené a prázdné krajiny.

Jenomže vozidlo zpomalilo a pak zastavilo, zajelo na odpočívadlo na druhé straně silnice. Dveře se vysunuly a navigátor vyskočil ven, a když přicházel k Etanovi, usmíval se. Etan zamrkal na tmavou, slavnostní uniformu. Lidé, kteří pracují pro cizince, musejí občas dělat divné věci, pomyslel si a z náhlého popudu položil ruku na ovladač okna, jako by je chtěl vysunout nahoru.

“Dobré odpoledne, pane,” pozdravil navigátor a mírně se uklonil.

“Ahoj,” řekl Etan.

“Máte potíže s vozem?”

“Nic vážného, doufám. Už jsem zavolal službě, řekli mi, že nejpozději do dvou hodin vyjedou, aby mě vyzvedli.”

“To se dost načekáte.” Navigátorův úsměv se ještě rozšířil. Mladík byl velmi přitažlivý, takovou tou krásou hologramové hvězdy. Takoví jsou lidé, kteří pracují pro cizince, pomyslel si Etan. “Třeba by se vám chtělo počkat ve voze mého zaměstnavatele. Když už jsme u toho, nejspíš bych vám mohl opravit vůz sám, to by vám ušetřilo čas i peníze. Poplatky žlutých andělů jsou opravdu přehnané.”

“To je od vás velmi laskavé,” řekl Etan. “Jenomže já už jsem jim volal a nechci zneužívat -“

“Pane, to můj zaměstnavatel navrhl, abychom zastavili. Samozřejmě jsem souhlasil. Můj zaměstnavatel se o lidi velmi zajímá. Můj zaměstnavatel má lidi opravdu moc rád. A určitě nepřijdete zkrátka.”

“Heleďte, já po nikom nic nechci -“

“Můj zaměstnavatel je velmi šlechetná bytost,” řekl navigátor a nakratičko sklopil zrak. “Vezmu si brašnu s nářadím.” Odběhl dřív, než Etan mohl něco namítnout.

O deset minut později zavřel navigátor kryt pohonné jednotky Etanova vozu a přešel k okénku. Stále se tvářil formálně a nevzrušeně. “Teď to zkuste, pane.” Etan vložil kartu do otvoru v palubní desce a posunul ovladač na řídícím modulu. Vozidlo se tiše rozpředlo. “Aha,” řekl. “Tak jste to opravil.”

Znovu ten úsměv. “Občas jsou kontakty na svorkovnici špatně připevněné. Dovnitř se dostane nečistota, míchání paliva se přeruší a celý stroj se zastaví.”

“Ach,” řekl Etan, cítil se hloupě, neschopně, a co bylo nejhorší, cítil se zavázán.

“Teď už žluté anděly nebudete potřebovat, pane.”

“Nu, měl bych jim zavolat.” Etan se neochotně natáhl po palubním telefonu.

“Mohl byste jim zavolat z limuzíny, pane. A kdybyste měl zájem o malé občerstvení -“Navigátor mu otevřel dveře.

Etan se vzdal. “Ale jistě, jistě. To je od vás velice pěkné, i od vašeho, ehm, zaměstnavatele.” Sakra, pomyslel si, když vystupoval a následoval navigátora na druhou stranu silnice. Jestli to pro toho mimozemšťana tolik znamená, tak ať si užije.

“Oba to velmi oceňujeme. Můj zaměstnavatel i já.”

Etan se usmál, a když se dveře limuzíny do oddělení pro cestující odsunuly stranou, chystal se pozdravit. Ale slova mu odumřela v hrdle. Uvnitř nikdo nebyl, nikdo a nic.

“Jen si nastupte, pane.”

“Ale, ehm -“

“Můj zaměstavatel je uvnitř. Někde.” Úsměv. “Telefon najdete u ledničky. Nebo mám zavolat hlídce místo vás?”

“Ne, udělám to sám. Ehm, díky.” Etan vlezl dovnitř a posadil se na stříbrně šedé polštáře. Dveře se částečně zavřely a o chvíli později Etan uslyšel, jak se navigátor kdesi vpředu pohybuje. Zapojil se ventilátor, vydechl mu do obličeje chladný, vlhký vzduch. Opatrně se posunul dozadu. Všude kolem sebe viděl luxus - lednice, bar, video, přehrávač. Bůh ví, k čemu to mimozemšťanovi bylo. Snad když někoho hostil. Bude to nejspíš trapas. Nepochybně na sebe s mimozemšťanem budou mlčky zírat a budou se cítit divně.

Už chtěl vstát a odejít, když dveřmi proklouzl navigátor. Dveře se tiše zavřely. Sedl si naproti Etanovi a rozepnul si blůzu uniformy.

“Něco studeného k pití, pane?”

Etan zavrtěl hlavou.

“Doufám, že vám nebude vadit, když si dám já.” Teď se ten úsměv změnil. Vzal si z lednice ambrovou láhev, odstranil zátku a hodil ji do přihrádky na odpadky ve dveřích. Etan ucítil alkohol a silné koření. “Tohle je určitě nejlíp kořeněné pivo na světě, pokud ne v celém vesmíru,” řekl navigátor. “Určitě nechcete?”

“Ano, já -” Etan se trochu posunul dopředu. “Opravdu bych vám měl jenom poděkovat a jít. Nechci vás zdržovat -“

“Záleží jenom na mém zaměstnavateli, kde a kdy chce být.” Navigátor se znovu napil. “Aspoň mu říkám on. Těžko říct, když je tolik těch druhů.” Prohrábl si prsty tmavé vlasy; jeden dlouhý pramen spadl a otřel se mu o spánek. Etan zahlédl u spánku vyholené místečko. Implantát; takže navigátor bude duševně spojený se svým zaměstnavatelem a bude říkat nebo překládat všechno, co bude potřeba. “U některých na mluvnickém rodě nezáleží. Někteří mají víc než jeden rod. Někteří mají víc než dva. Představte si takový zážitek, jestli to dokážete.” Znovu si přihnul. “Ale když se zeptáte mého zaměstnavatele, jakého je rodu, je to stejné, jako by se on ptal vás, jakou máte vůni.”

Etan se nadechl. Ještě minutu; potom toho šaška požádá, aby ho pustil ven. “Myslím, že se s tím nedá nic moc dělat, jenom jim arbitrárně stanovit pohlaví a -“

“To jsem neřekl.”

“Prosím?”

Navigátor dopil láhev. “O pohlaví jsem nic neříkal.”

“Ach.” Etan se odmlčel, byl si moc dobře vědom, že by navigátor mohl být bláznivý a že se mu to dařilo skrývat, aby si ho mimozemšťan najal. “Promiňte. Myslel jsem, že jste říkal, že někteří z nich postrádají pohlaví -“

“O pohlaví jsem nic neříkal. Říkal jsem rod. O pohlaví nic.”

“Ale ty výrazy jsou zaměnitelné.”

“To určitě ne” Navigátor odhodil láhev do koše a vzal si z lednice další. “Možná na téhle planetě, ale jinde ne.”

Etan pokrčil rameny. “Předpokládám, že je potřeba mluvnický rod pro určení pohlaví, takže kdyby nějaký druh postrádal mluvnický rod, potom, ehm…” Hlas mu odumřel, pevně se rozhodl, že už neotevře ústa, dokud nebude moci utéci. Najednou byl moc rád, že žluté anděly neodvolal.

“Naše přirozenost není zákonem všehomíra,” řekl navigátor. “Tam venku -” zmlkl a zahleděl se na cosi po Etanově levici. “Ach. Můj zaměstnavatel se rozhodl, že se konečně objeví.”

Zdálo se, že se na opačném konci sedadla, ve vlhkém pološeru, zhmotnilo malé stvoření, bělavá hromádka čehosi, co vypadalo jako srst, hustá a přilehlá jako u tuleně. Etana by to mohlo odpuzovat nebo znepokojit, jenomže to tak hezky vonělo, jako něco mezi čerstvě upečeným chlebem a lučním kvítím. Ta vůně naplnila Etana náhlým, intezivním pocitem, že je mu dobře. Bez přemýšlení natáhl ruku, aby se tvora dotkl, ale vzpamatoval se a stáhl ruku zpátky.

“Chtěl jste ho podrbat, že? Pohladit?”

“Promiňte,” omluvil se Etan napůl navigátorovi a napůl tvorovi.

“Odpouštím vám,” řekl navigátor pobaveně. “On by vám taky odpustil, až na to, že nemá pocit, že jste udělal něco špatného. To je ta vůně. Velmi podmanivá.” Začichal. “Jen do toho. Neublížíte mu.”

Etan se naklonil a přeopatmě se stvoření dotkl. Přitom kontaktu povyskočil. Tělíčko nebylo na omak pevné. Bylo to, jako byste se dotýkali rosolu porostlého srstí.

“Hrozně rád se zapasuje mezi polštáře a nechá se autem natřásat,” ozval se navigátor. “Ale co opravdu zbožňuje, to je řeč. Rozhovor. Zvukové vlny, tvořené lidským hlasem, jsou mu obzvlášť příjemné. Poctivě, ne přes holofilm nebo telefon.” Navigátor se krátce, nevesele zasmál a dopil druhou láhev. “Tak do toho. Mluvte k němu. Proto jste tady.”

“Promiňte,” bránil se Etan. “Nevím přesně, co bych měl říkat.”

“Krucinál, řekněte, jak jste vděčný, že jsem vám opravil vůz.”

Etan otevřel ústa k rozzlobené odpovědi, ale rozhodl se, že bude mlčet. Pokud věděl, mimozemšťani i lidé bývali šílení a nebezpeční zároveň. “Ano. Samozřejmě jsem rád, že jste mi pomohl. Bylo to od vás velmi laskavé, ušetřím spoustu peněz, protože teď už žluté anděly nepotřebuji.”

“Vy jste je neodvolal, co?”

“Co?” “Ty anděly. Vy jste službě nevolal a neřekl jim, že už pomoc nepotřebujete.”

Etan polkl. “Ano. Volal.”

“Lháři.”

No dobře, pomyslel si Etan. Tohle bylo příliš. “Nevím, pro jakou společnost pracujete, ale zjistím si to. Měli by o vás vědět.”

“Jo? Co by měli vědět - že na rozkaz mimozemský chlupatý koule zadarmo opravuju auta?” Navigátor se kysele zašklebil.

“Ne.” Etanův hlas byl klidný. “Měli by vědět, že možná pro mimozemšťany pracujete příliš dlouho a příliš tvrdě.” Jeho oči omluvně sklouzly ke stvoření. “Ne že bych vás chtěl urazit -“

“Zapomeňte na to. Nerozumí ani slovo.”

“Tak proč jste chtěl, abych s ním mluvil?”

“Protože já rozumím. Jsme propojení na několika frekvencích, víte, vždycky jedna frekvence pro určitý odstín té které nálady, jakou on může mít. Ale do toho vám vlastně nic není.”

Etan zavrtěl hlavou. “Potřebujete pomoc.”

“Ale hovno potřebuju. Tak konečně poděkujte a začněte přemejšlet, co ještě řeknete.”

Chlebové a květinové aroma zesílilo, až se Etanovy nervy napjaly do krajnosti. Srdce mu prudce bušilo, přemýšlel, jestli vůně může přivodit srdeční záchvat.

“Myslím, že už jsem vašemu zaměstnavateli poděkoval dost.” Podíval se přímo na stvoření. “A víc nemám co říct. Za příjemnějších okolností bych si možná s radostí vymluvil plíce. Promiňte.” Začal se zvedat.

Navigátor se pohyboval dost rychle na někoho, kdo by měl být opilý. Etan zjistil, že je přilepený na sedadle, ještě než si uvědomil, že ten muž nevyskakuje proto, aby mu otevřel dveře. Chvilku hleděl navigátorovi do zarudlého obličeje a nemohl tomu věřit.

“Mluvte,” řekl navigátor měkce, skoro něžně. “Prostě mluvte. Nic jiného se po vás nechce.”

Etan se pokusil zdvihnout a shodit ho ze sedadla na podlahu, ale navigátor ho držel pevně. “Pomoc!” zařval Etan. “Pomozte mi někdo!”

“Oukej, jen si ječte. To je taky dobré,” řekl navigátor s úsměvem. Začali klouzat ze sedadla, Etan stále dole. “Pokračujte. Ječte si, jak chcete.”

“Pusťte mě a já vás nenahlásím.”

“Tomu určitě můžu věřit.” Navigátor se zasmál. “Tohle si povídejte někomu jinému.”

“Pusťte mě, nebo přísahám u Krista, že zabiju vás i tu chlupatou potvoru, pro kterou děláte.”

“Cože?” zeptal se navigátor a zmáčkl ho ještě pevněji. “Co jste to říkal, pane?”

“Pusťte mě, nebo vás doprdele zabiju!” Zdálo se, že se ve vzduchu cosi proměnilo, jako by byl konečně propojen nějaký obvod nebo došlo k nějakému energetickému výboji. Etan začichal. Chlebové a květinové aroma se změnilo, víc květin, méně chleba, a bylo mnohem slabší, ventilace je rozehnala dřív, než se ho mohl pořádně nadýchnout.

Navigátor Etana odstrčil a znovu těžce dopadl na sedadlo naproti. Etan se nehýbal, nejdřív se díval na muže, který si oběma rukama mnul obličej, a potom otočil hlavu, takže zahlédl stvoření, jak klouže za polštář. Postrašili jsme to, pomyslel si s hrůzou. Asi pořádně, když jsme to zahnali pod sedadlo.

“Pane,”

Etan vyskočil. Navigátor k němu natahoval ruku plnou bankovek. Etan nad jejich hodnotou zamrkal. “To je vaše, pane. Vezměte si to. Už můžete jít.”

Etan se vysoukal nahoru. “Co tím sakra myslíte, že je to moje?”

“Prosím, pane.” Navigátor si tiskl jednu dlaň na levé oko. “Prosím vás, jestli chcete ještě mluvit, tak si laskavě vystupte.”

“Vystupte -” Etan udeřil do napřažené ruky a hmátl po dveřích.

“Počkejte!” zvolal navigátor a Etan přes to všechno poslechl. Navigátor neohrabaně vystoupil z auta, stále si držel oko. Druhou rukou mu podával peníze. “Prosím vás, pane. Nic se vám nestalo. Máte opravený vůz, tady vám nabízíme víc než kapesné - dopadl jste dobře, když se nad tím zamyslíte.”

Etan se křivě usmál. “To je neuvěřitelné.”

“Jen si ty peníze vemte, pane. Můj zaměstnavatel chce, abyste si je vzal.” Navigátor sebou trhl a masíroval si oko ještě horlivěji. “Cistě psychosomatické,” řekl, jako by se ho Etan na něco ptal. “Implantát je bezbolestný a nic nepoškozuje, bez ohledu na to, jak intenzivní je výměna informací. Ale prosím vás, ztište hlas, pane. Můj zaměstnavatel pořád ještě váš hlas cítí a už je z vás unavený.”

“Co má tohle znamenat?”

“Ty peníze vám dává můj zaměstnavatel,” opakoval navigátor trpělivě. “Můj zaměstnavatel má rád lidi. Mluvili jsme o tom už dřív. Miluje je. Zvlášť jejich hlas.”

“Tak?” Etan si založil ruce. Navigátor se naklonil a nacpal peníze Etanovi za předloktí.

“Snad si vzpomenete, o čem jsme se ještě bavili. Opravdu vám to nechci připomínat, pane.”

“Tak? Co to všechno o rodech - co to má co dělat s -” Etanův hlas odumřel. “Lidské hlasy,” řekl navigátor. “Tam, odkud pocházejí, neexistuje řeč. A my jsme pro ně tak noví a jiní. Tady ten je na Zemi teprve několik týdnů. Dává přednost mužům, kteří mluví zlostně nebo vyděšeně - něco, co nemůžete předstírat.”

Etan od toho muže o krok ustoupil, rozevřel ruce a nechal peníze sklouznout na zem; vzpomněl si na implantát a na fakt, že ten muž cítí všechno, co cítí cizí tvor.

“Nevím, jestli byste tomu mohl říkat zvrácenost,” pokračoval navigátor. “Možná, že nic takového neexistuje.” Podíval se dolů na bankovky. “Mohl jste si je nechat. Zasloužil jste si je. Vedl jste si dobře.” Narovnal se do pozoru a maličko, formálně se uklonil. “Přeji vám dobrý den, pane,” rozloučil se, ale v jeho hlase se neozvala žádná potrněšilost, a vrátil se na přední sedadlo vozidla. Etan sledoval, jak limuzína vyjíždí z odpočívadla a natřásá se od něj pryč.

Po chvíli se podíval na zem. Peníze měl pořád u nohou; sebral je.

Zrovna, když nasedal do svého auta, zabzučel palubní telefon. “Našel jsem v rozpisu okýnko,” řekl mu kdosi ze služby. “Takže tam můžeme zajet a vyzvednout vás za deset minut.”

“Není třeba,” zahučel Etan.

“Jak prosím?”

“Řekl jsem, že už je pozdě.”

“Opakujte to znovu, prosím.”

Etan vzdychl. “Už tady není nic, z čeho byste mě mohli zachraňovat.”

Na druhém konci linky se rozhostilo krátké mlčení. “Váš vůz už je opravený?”

“Jo,” řekl Etan. “Ten taky.”

Podobně jako spousta lidí myslím i já na sex často, zvlášť když je na oběd ještě brzo. Když jsem tuhle povídku psala, myslela jsem na sex hodně, protože jsem byla v sedmém měsíci těhotenství a měla jsem pořád hlad. Z nějakého důvodu mě to přivedlo na myšlenku hezké a zábavné povídky od Roberta Sheckleyho Nedotčený lidskýma rukama, která rozvádí myšlenku, že maso jedné osoby je pro druhou jedem - to jest, že na cizí planetě by pro vás bylo jedem jak cizincovo maso, tak jed, což znamená, že byste musel jíst něco jiného. Nevím, proč jsem si přitom vzpomněla na to, co Robert A. Heinlein kdysi zdůraznil ústy své postavy Lazara Longa, že to, co je pro jednoho teologií, je pro druhého vtip, ale přirozeně mě napadlo, jak by se tyhle dva názory daly trochu otočit a aplikovat na sex - štěstí pro jednoho může být hrdelním zločinem pro druhého.

Jde to ještě dál, jak budete sami vědět, pokud jste někdy zašli do knihkupectví pro dospělé a něco si prolistovali. Je to poučný zážitek. Co se mě týče, je se mnou všechno v pořádku a budu bránit do posledního dechu právo ochotných dospělých dělat cokoliv, ale v rámci svého Weltanschauung některé tyhle věci nenazývám sex. Pro všechny je to věc osobního vkusu a myšlenka, že by se tahle svoboda měla omezit, se jeví mému povahovému založení jako daleko odpudivější než některé praktiky, které snad považuji za, ehm, bizarní.

Klíčová slova, což spěchám připomenout, jsou ochotný a dospělý. Každopádně jsem tehdy byla velmi těhotná a velmi hladová spisovatelka sci-fi, takže jsem si začala myslet, že my, lidé, bychom pravděpodobně nepovažovali určité mimozemské radosti za sex v našem slova smyslu. Pravděpodobně bychom ani nepoznali, že jde o sex. Ale co kdyby to s námi přesto chtěli dělat? Co kdyby to udělali a my jsme na to přišli, až by bylo pozdě? Nebylo by to prostě hnusné?

PAT CADIGANOVÁ

Z anglického originálu ROADSIDE RESCUE přeložila Linda Kosatíková - Bartošková.

GEOFF RYMAN

Geoff Ryman je Kanaďan žijící ve Velké Británii. Jeho román The Unconquered Country (Nepokořená země, Bantam) vyhrál Cenu Britské asociace science fiction a Světovou cenu fantasy. Jeho román The Child Garden (Zahrada dětí) nedávno vydalo nakladatelství Unwin Hyman v Británii a Bantam ve Spojených státech. První část tohoto románu, Love Sickness (Nemoc z lásky), byla publikována odděleně v Interzone a získala Cenu Britské asociace science fiction za nejlepší krátkou prózu.

Omnisexuál je jedna z mála povídek z tohoto sborníku, o které nemám co říci, jedině to, že je zcela nepopiratelně mimozemská.

OMNISEXUÁL

Měla v sobě ptáky. Rodila je snad? Jeden z nich si protřepal křídla proti stěně její dělohy. I on ten pohyb křídel ucítil. V ráji vzájemnosti pociťoval to, co cítila ona, ona však nebyla skutečná. Tenhle svět ji zrodil ze vzpomínek.

Hrdlička si z ní proklestila cestu ven. Musel se usmát nad její bílou kulatou hlavou, nad udivenýma černýma očima. Zamrkala, ještě celá pokrytá tekutinami, a potom se poslední sérií stahů vyprostila ven. Žena si ji položila na břicho, aby ji zahřála. Pták mezi nimi ležel a čistil se. Potom zničehonic odletěl.

Zabořil do ní obličej a miloval její chuť.

“Zůstaň tady,” řekla mu. Držela mu hlavu v dlaních a ukazovala mu, kam má dát jazyk.

A on ucítil svůj vlastní jazyk na citlivé nové brázdě uprostřed svého skrota.

Zrodila se z jemné mléčné hmoty, která chutnala po bílé čokoládě. Ta ho živila po celou dobu, kterou s ní trávil.

Zrodil se z ní kolibřík. Tehdy už věděl, co se děje, V DNA jsou zakódovány i vzpomínky, nejen geny. Tady, na tomto jiném místě v jiném čase, se vzpomínky a geny pomíchaly. Žena rodila vzpomínky.

“Skoro, skoro,” varovala ho, a znovu sevřela jeho hlavu v dlaních. Kolibřík jimi prošel, proklestil si cestu ven z ní a dolů do jeho krku. Dýchal velmi opatrně, ani se neodvažoval pohnout ze strachu, že by se mohl zakuckat. Pocítil chomáč teplých načechraných peříček. Ucítil, jak kolem ptáka proniká jeho dech, a polkl, aby mu pomohl.

Pták se mu uhnízdil v břiše. Jak si neustále čechral peří, vyvolával v něm pocit trvalého vzrušení. Věděl, že ho stráví. Stěny ptačích buněk se zhroutí a vzdají se břemene genů. Věděl, že se spojí s jeho vlastními. Život tady fungoval jinak.

Otěhotněl. Všude na kůži se mu nalily bledé puchýře, toužící po tom, aby je probodl. Škrábal si je tak dlouho, až popraskaly a šťastně z nich vytryskla tekutina a nový život.

Porodil něco, co vypadalo jako syrová játra. Vytlačil je zpod bledé visící kůže prasklých puchýřů, spadly dolů na zem. Znovu se zformovaly do svalovitých uzlů a natáhly se. Podivně se vlekly po zemi a obaloval je prach jako jemná sametová pokrývka.

Dokázaly mluvit tenkými hlásky. “Domů,” volaly. “Domů, domů, domů,” jako ptáci. Chtěly se do něj vrátit. Byly jeho součástí, pamatovaly si na to, že byly jím, neměly svůj tvar. K tomu, aby mohly cokoli vykonávat, potřebovaly jeho tvar. V noci se kolem něj shlukly, aby se zahřály, kňouravě žadonily o vstup zpátky. Nakonec je snědl, aby se obnovily. Nedokázal se s ničím jiným smířit.

I jejich matka je snědla. “Znovu se zrodí jako kolibříci,” vysvětlila mu. Místo toho zrodila kytice růží a věcičky, které vypadaly jako malé vláčky na hraní.

Nevěřil jí. Věděl, že z nich sbírala jeho vzpomínky. Sbírala vzpomínky lidí. Všimla si jeho pochybností.

“Jsem jako kniha,” řekla. “Knihy jsou duchové ve světě, kteří mají na pohled podobu papíru a slov. Jsou dílem všech, sbírkou. I já jsem taková. Jsem společná všem. A ty taky.”

Její přímost ho uvedla do rozpaků. Neodlehčil svým pochybám. Procházel bující tundrou inteligentních trav. Voštiny na klasech ječmene se natáčely jako antény. I tráva byla společná všem.

Když se vrátil k ženě, která nebyla skutečná, zpozoroval, že vyrostla. Ležela v trávě a objala ho. Otevřela se a obklopila jej. Teplé tělo, lososově růžové s modrými žílami, se nad ním vlhce uzavřelo jako příbytek, syčelo jako steak a dunělo jako Beethoven. Žil uvnitř ženy.

Slídivé stuhy ho něžně zkoumaly, otevíraly ho. Uhnízdily se mu v uších, proplížily se mu nosem dolů, proklestily si klikatou cestu jeho snem, tenké jako jehličky dosáhly vrcholu jeho penisu. Rozvázaly mu jizvu po pupeční šňůře, aby ho mohly krmit. Tělo bylo moře, ve kterém se načas vzdal nezávislého bytí.

Jaké spojení by mohlo být úplnější než toto? Když se po několika měsících vynořil, byla z něj jiná osobnost. Měl jinou tvář. Vyrostla z něj, z jeho starého obličeje. Podíval sejí do očí a uviděl v nich odraz svého nového obličeje. Byl to šok. Toto byl obličej dobyvatele, hrdiny, jako hlava na římské minci. Její oči na něj pohlížely, pobaveně a s láskou. “Odejdeš,” řekla “Začal ses nudit. Vždycky bys měl naslouchat nudě nebo nechuti. Říkají ti, že je čas se pohnout.”

Na tom druhém světě, světě, z něhož přišel, fluoreskoval před jeho oknem nápis.

BUDOVÁNÍ ZÍTŘKA, stálo na něm, S LIDMI DNEŠKA.

Nezdálo se mu, že by to bylo možné.

Déšť otečkoval okenní tabuli a rozlámal červené světlo nápisu, zářivé kapky krve z červeného světla. A on vždy naslouchal větru nebo se probíjel větrnými ulicemi pod mraky, které měly barvu holubic.

Všechno překrýval beton. Stromy neexistovaly, budovy byly vystavěné lacino a nikdo v nich neudržoval čistotu. Lidé byli jedinými věcmi, které byly měkké.

Lidé žili tam, kde pracovali, ráno vylézali zpod svých pracovních stolů, ospalí, v rozpacích, zdvořilí, byli cítit tělesnými procesy, oblékali si vybledlé hábity, aby pach zmírnili, motali se na toaletu umýt. Látkou zakrývali prsa i zadky. Nemoc mezi nimi byla jakousi infekcí, jakousi zářivou ektoplazmou. Bez cíle se potuloval větrnými ulicemi, v očích prach, díval se na mladé lidi. Nemohl uvěřit kráse jejich tváří a těl a bolestně s nimi soucítil, protože i oni zestárnou, a on je chtěl zadržet a dotknout se jich, aby krása neodešla bez uznání či ocenění alespoň jedné či dvou bytostí. Bolelo ho, že ztratí svoji krásu.

Viděl, jak ji ztrácejí. Věděl, co se z nich stane. Lidé, s nimiž pracoval, měli pod svými stoly maličké vařiče a vařili si na nich maličká jídla. Celá kancelář byla cítit zelím. Jejich obličeje se zvrásnily, zbledly a získaly omluvný výraz, až se nakonec ponořily do věčného vaku zamračenosti.

Ztráta v něm vyvolala touhu. Chtěl staré. Chtěl se natáhnout a utěšit duchy jejich mladších já a nechat vykvést to, co zbývalo z jejich těl. Chtěl mladé, kteří byli odsouzeni.

Nemuseli žít tímhle způsobem. Mohli si zvolit svobodu. On si ji zvolil. Měl poslání, poslání milovat. Má-li člověk poslání, musí se vzdát ambicí a normálnosti. Odešel žít jinam, tam, kde bylo dovoleno milovat, protože život tam fungoval odlišně, stejně jako nemoci a početí. Ti, kteří tam žili, mohli milovat bez nebezpečí a vrátit se čistí. On se nechtěl vrátit. Vzdal se svého stolu a zelí. Říkali mu děvka.

Není to příběh o jiných planetách. Toto je příběh vnitřního nutkání. Táhlo ho to na jiné místo a do jiného času. Návštěvníci tam přijížděli, aby byli milováni, a on je miloval. Byl to salonní ráj. Existovaly tu přístupy elegantní i plaché, vtipy a radostná loučení a mírné rozpaky z rozdělení, když to nešlo, a laskavé hlazení vlasů, které znamenalo - bylo to hezké a bylo toho dost. Někteří nikdy neuvěřili, že to nedělá pro peníze. Odcházeli s tím přesvědčením.

Muž začínal chápat, že si dal nekonečný úkol. Nemohl se dotknout veškeré lidské krásy, pokud by se nerozletěl jako nitky po celém vesmíru a nevetkal všechny lidi a všechny planety do jediné třpytivé pavučiny. Nešlo to, nemohl dost dávat ani brát, pokud nepřestal být lidský. Salonní ráj poněkud nestačil.

Jeho vkus se měnil. Chtěl vstupovat, nikoliv vycházet, zůstat s jedním člověkem. Setkal se s ženou, která nebyla skutečná. Věděl, že ji zrodil tento svět. Proč si vybrala jeho, to netušil. Dokázala z jeho semene číst i jeho myšlenky? Nejdřív se mu změnil vkus, potom tělo. Změnila ho láskou a viry.

A teď ho nudilo i tohle. Opustil ženu, která nebyla skutečná, a procházel asketickou tundrou. Jeho tělo zešílelo. Tryskal z něj neutuchající proud nového života, malý, vlhký a slizký, proudil ven z jeho úst nebo odkapával ze špičky jeho penisu. Na břiše mu vyrostl vak, ve kterém je mohl zahřívat. Šplhali mu po břiše nahoru a zachytávali se netopýřími křídly nebo drápky, které připomínaly škorpiónův trn. Jiní po něm poskakovali jako kolibříci. Bradavky mu ztuhly a nalily se, vytékala z nich hustá slaná, upocená kaše. Jeho kolibří děti mu je do krve rozkousaly, aby se dostaly k potravě. Věšely se mu na chlupy na hrudi nebo jedno na druhé a žvýkaly ho.

Na pochmurných keřích spálených mrazem zůstaly bobule. Živil se jimi, stejně jako masitými výrůstky, které vylézaly ze země jako houby. Když je jedl, věděl, že se do něj ukládají jejich genetické informace, a prostřednictvím jeho prsů i do jeho podivných dětí. Jeho tělo bylo stále šílenější.

Potom přišel podzim a všechny jeho děti z něj opadaly jako listí.

Po prvním přívalu sněhu si vyhloubil díru v závějích. Lízal stěny a jeho sliny namrzaly. Bydlel v díře, nahý, a zahříval ji svým tělesným teplem. Vždy se vysoukal nahoru teplým skleněným tunelem a natáhl se u vchodu pro sníh. Sníh byl živy. Chutnal po obilí a po semeni. To mu připomnělo lidi, skutečné i neskutečné.

Proč sem vlastně přišel, pokud se tu měl jenom choulit samotný ve skrýši ze slin? Začal toužit po společnosti. Začal toužit po lese, ale po lese nedotčeném fantazií. Sám sobě protiřečil. Bez jednoduchosti je obtížné se pohnout. Zůstal tam, kde byl. Zůstal do té doby, než si všiml věcí, jež se pohybovaly po protější stěně ze slin. Začal na ně volat. Viděl je, jak se v ledu pohybují. Potom si uvědomil, že je to jen jeho vlastní odraz. Hodil na sebe šaty a opustil uprostřed zimy svoji díru.

Sníh byl živý a miloval ho. Usazoval se mu na ramenou a spojoval se v jednolitou pokrývku živé hmoty, která ho zahřívala. Nastavil otevřená ústa nebi, aby byl nakrmen. Znovu chuť semene.

Svět plnily feromony. To byl ten svět, jež ho poháněl, s neustávajícími podprahovými přísliby sexu nebo čehosi podobného, přísliby náhody. K čemu byl instinkt, když jeho konec neměl žádný určitý tvar ani podobu? To, co hledal on, byl tvar, podoba.

Sníh mu oplodnil jazyk. Naběhl mu a ztěžkl. Při chůzi mu praskal a po bradě i dolů do krku mu stékala krev. Klekl si nad led, aby se podíval na svůj odraz, a vyplázl jazyk. Byl pokryt šíleně se mrskajícími, zavrtávajícími se bílými ocásky. Sedl si a rozplakal se, obličej skryl do dlaní. Připadalo mu, že neexistuje ani cesta vpřed, ani zpátky.

Ulomil kousek ledu a jako žiletkou si s ním oškraboval jazyk. Bílé věcičky zavřeštěly a uvolňovaly se s drolivými, savými zvuky. Otřel je o sníh. Sníh tál, pohlcoval je a vtahoval dovnitř.

Najedl se ledu. Led byl z cukru. Byl neutrální, neživý, s tajemstvím života, podobně jako homole cukru, které se nakupily na stoncích jeho květin doma. Stále považoval ten druhý svět za svůj domov. Zavrhl sníh a zimu přežil o ledu.

Plahočil se na jih. Dokonce i paprsky měly pohlavní náboj. Vnímal je jako pevnou žluť. Pronikaly jím jako střely, probodávaly ho, způsobovaly jeho tělu bolest. Do kostí paží a stehen mu vysílaly dutou touhu. Kosti se kroutily chtíčem. Začaly se uvolňovat, tak jako zuby.

Nejprve se osamostatnilo jeho levé stehno. Vymanilo se na svobodu z jeho nohy a uvolnilo si dokonalou chrupavčitou kloubní kouli se zvukem, který připomínal polibek. Kost upadla a sníh ji přijal. Unikla. Když se ji pokoušel najít, kost nad pravým loktem se mu vytrhla z ramene a sklouzla za svojí předchůdkyní do živého sněhu. Taky se ztratila. Byl chromý.

Aby si zachoval sílu, pil vlastní krev. Chodil, spal a vychovával další děti. Byly to nové paže, nové nohy, byl jich nespočet, ale nedělaly to, co si přál on. Měly svoji vlastní vůli. Když spal, stáhly mu z obličeje maso a obrátily rty, takže zrodil svoji vlastní holou lebku. Jeho kosti zatoužily stát se korálovým útesem. Nedovolily mu, aby se pohnul. Z lebky mu vykvetla tenká vápníková okvětí, podobala se květině vytvořené ze soli. Čekal, roztoužený, trpělivý, odpočívající, bez jediné naděje.

Přišlo jaro. Ze sněhu vyrostl masitý les, růžový, prokvetlý žílami. A tlusté, kožnaté květiny a křoví, které bučelo jako dobytek. Růžový asparágus se štěbetáním pobíhal po myriádách kořenů. Z jeho kostí se staly podzemní kobky a věžičky, otoky ve tvaru mozku, rozvinuté vějíře, křoviska pokrytá kůrou. Jeho tělo se skrývalo v utajených komnatách a znovu se stalo masožravým. Vyráželo ze svého úkrytu jako útoční úhoři, aby se zmocnilo poskakujících odřezků masa, vtáhlo je dovnitř, zajalo je do kostnatých lastur s ostrými hranami. Nakonec ho to znudilo. Znudilo a znechutilo, takže byl zase schopen pohybu.

Korálový útes se pohnul. Při prvním pohybu se křehké věže zbortily. Rozbily se fantastické vápníkové spirály a mosty. Otevřely se dokořán průhledné kopule kostí. Celá masa se počala spojovat, ohýbat. Vytrhl se jí a osvobodil se z jejích mnoha místností.

Už vůbec nepřipomínal lidskou bytost. Ležel na zádech, neschopen se postavit. Byla první letní noc, teplá a klidná. Ležel na zádech a viděl hvězdy. Zkusil si zazpívat, a zazpívala mu jeho nespočetná ústa. Les se lehounce vlnil ve větru, jen tak, ze spaní.

Miloval svět. Konečně, konečně se k tomu dopracoval. Zpod jeho mnoha víček vytrysklo semeno a sežehlo mu oči. Tryskalo z jeho úst, z jeho mnoha konečníků a z jeho spousty penisů, skotačivý sbor měsíčního světla. Skrota praskala, jedno po druhém, jako makovice. Už nebyl mužského rodu. Spal v záplavě vlastní krve, potu a semene.

Do rána se vše vsáklo, nabídnuto tomuto živoucímu světu. Půda kolem něj se čeřila, sálala teplem. Všechno žilo. Začalo pršet, déšť ho omýval, až byl docela čistý. Na místech, kterými se dotýkal korálů, mu zůstaly velké rudé podlitiny.

Jedno z jeho dětí se vrátilo ke svému otci. Nemělo žádnou určitou podobu ani rod. Mělo velká ústa a bylo pokryto otoky připomínajícími akné. Bylo v adolescentním věku.

Našlo jeho opravdové ruce a nohy, našlo ty zmrzačené končetiny a žmoulalo je a zahřívalo. Obratně špičkou jazyka shráblo kosti a starými ranami je protlačilo zase tam, kam patřily. Potom ho okousalo a osekalo, zbavilo nadbytku hmoty a vytvarovalo ho do přibližně stejného tvaru, jaký měl původně.

“Vylez na mě,” zašeptalo dítě. Vyčerpaně se mu ještě dokázal vyšplhat na záda. Ježci bodliny mu zachytily ruce a nohy, aby se udržel dítěti na zádech. Trny ho krmily, pouštěly mu do žil cukr. Jen tak odpočíval a tloustl a dítě ho vozilo. Jeho touhy ho vláčely po celém světě. Když zíral na měnící se oblohu, měl možnost reflektovat. Mohl se rozletět a zase se složit dohromady. Jeho DNA měla schopnost přenášet vzpomínky a touhu do jiných těl. DNA se s nimi mohla kombinovat, a tak dokázat, aby se jeho živé tělo chovalo různými způsoby. Byla to jenom síla, která ho hnala? Nebo byl svět tak nádherný, že sám dával impuls stravovat a být stravován?

Jeho dítě ho vysadilo na kukuřičném poli. Velké tučné listy kukuřice se odvracely zlomeně od svých stonků jako obří ostří travin a lehounce se pohupovaly v příjemném vánku. Nikdy v životě neviděl kukuřičné pole, jenom o něm četl. On a tento svět se společně stali otcem takového pole.

“Ztěžkl jsi,” řeklo jeho dítě. Mluvilo jen s námahou, věty byly krátké a oddělované nádechy. “Jak dlouho žiju?”

“Nevím,” odpověděl. Zamrkalo na něj drobounkýma modrýma očkama. Políbil je a pohladil kštici hrubých vlasů na temeni. “Možná si nechám narůst křídla,” řeklo. Potom se vzdycháním otočilo masu svého těla a začalo se sunout zpátky.

Pole se prostíralo až k obzoru. Natáhl se a utrhl si kukuřičný klas. Když kousl do jeho vlasů, začaly krváčet. V poli stál strašák. Zamával na něj. Odvrátil obličej. Nechtěl vědět, jestli je živý.

Procházel kolem uspořádaných řad, hlouběji a hlouběji do pole. Vzduch byl teplý, těžký, plný vůně kukuřice. Konečně došel k pěkně upravené zemi na břehu řeky. Břeh byl vysoký a strmý, řeka bahnitá a líná.

Uslyšel zaržání. Po strmém břehu se šplhal nahoru plavý poník s bílou hřívou. Světlá, ucouraná hříva mu visela skoro až na zem.

Poník se zastavil a zahleděl se na něj. Podívali se na sebe. “Odkud jsi?” zeptal se ho něžně. Hřívou mu proběhl vítr. Zapletlo se mu do ní kapradí. Připadalo mu hnědé, drsné a skutečné. “Kdes k tomu přišel?” zeptal se poníka.

Poník zaržál a pohodil hlavou, jako by ukazoval na řeku.

“Máš hlad?” ptal se. Poník neodpovídal. Utrhl ze stonku kukuřičný klas, očistil ho od listí a nabídl ho poníkovi. Poník ho uchopil citlivými jemnými pysky a v tlamě ho rozkouši jako jablko. Muž mu vytahoval z hřívy kapradí.

Kůň mu dovolil, aby se s ním prošel podél řeky. Sahal mužovi stěží k pasu a zadní nohy měl tak zdeformované křivicí, že se mu kolení klouby při chůzi téměř třely o sebe. Začal poníkovi říkat Lear, to kvůli jeho bílé hřívě a koruně z bylin.

Obcházeli kukuřičné pole. Končilo náhle, poslední spořádaná řada a pak jen změť rostlin v suché stepi: vavříny s vůní jeho mládí, zakrslé borovičky ozdobené světly a skleněnými koulemi, péřovitý fenykl, krtiny s malými komíny, ze kterých se kouřilo. Byly tohle všechno jeho děti?

Došli na planinu s obrovskými mušlemi, prázdnými a mramorovanými. Něco, čím se mu zachtělo být, ale pak to zavrhl. Dutě jimi pronikal vítr, zvuk moře, zvuk hlasů z cizího rádia pozdě v noci, rozechvělých a naléhavých.

Všechny ty neslyšené hlasy. Řeka se zmenšila a zprůzračněla, přelévala se přes vyblýskané kameny na své cestě z vřesovišť. Mraky letěly nízko. Slunce jako by vždy jen vykouklo zpoza jejich okraje, jako by s nimi závodilo.

Došli ke kapradí a k malým pokrouceným stromkům na houbovité, bažinaté půdě. Tohle, připadalo mu, že slyší Leara, je místo, kam jsem ti slíbil, že tě vezmu. Tohle je místo, kde sis přál být. Pohodil hlavou sem tam a kamsi odklusal na svých zdeformovaných nohách.

Muž poklekl a začal jíst trávu. Nacpal si jí plnou pusu, byla zcela nehybná, chutnala po chlorofylu a celulóze. Připadala mu lahodná jako máta.

Vešel do vody. Byla svíravě ledová, cizí, čistá. Zalapal po dechu - vždycky byl zbabělec, když měl vlézt do vody. Napůl běžel a napůl plaval napříč rybníkem, vylezl u lesa na druhé straně. Malé staré duby byly porostlé mechem, ne orchidejemi. Sluneční paprsky zářily zpoza nadýchaných mračen. Zem byla bičována světlem a stínem. Všechno vonělo úrodnou půdou a tlejícím listím, lískovými pruty ve stínu.

Usadil se na malé pasece. Rostla tu olše. Její kmen byl hladký a zakřivený, skoro jakoby vyleštěný. Vítr vzdychal v olši a strom se pohyboval zároveň s ním. Země se hýbala a vycházely z ní jeho děti, bez tvaru a podoby, a třely se mu o ruce, aby je pohladil. “Domů,” kvílely.

Všechno se hýbalo. Všechno žilo v ráji vzájemnosti. Muž, který byl skutečný, se stal rodičem zahrady, která byla jeho rodičem.

Přišla žena a posadila se vedle něj. Byla menší, uvadlejší, začínala se jí rýsovat druhá brada. “Teď jsem skutečná,” řekla. Pozorovali, jak stromy tančí, dokud čtyři slunce nezapadla. Všechny hvězdy se daly do zpěvu.

Jeden můj přítel málem prodal povídku do Cosmopolitanu. Měla námět pro Cosmopolitan typický: sex a úspěch. Ovšem povídka měla anticosmopolitanský přístup. Člověk nemůže, tvrdil můj přítel, mít všechno. Povídka prošla všemi koly až do závěrečného výběrového finále, když z ní začali mít redaktoři plíživě nepříjemný pocit.

O několik let později jsem se pokoušel o totéž s výhradně pánským exkluzivním časopisem. Šlo o povídku o meziplanetárním bordelu, kde děvkami byli nelidští androidi. Podle přísné definice toho slova (próza o děvkách) to byla jasně pornografie, až na to, že prosté ukazovala tragičnost takového zařízení v jakékoliv podobě. Povídka se téměř prodala. Teď mám k sexu přátelštější vztah. Svým způsobem je tato povídka návratem k takovému bordelu, s tou výjimkou, že sexuální cítění tu objímá celý vesmír a jaksi transformuje umělé vztahy do trvalých lidských vztahů. Je to zřejmě nejoptimističtější povídka, kterou jsem kdy napsal, a doufám, že taky nejvíc sexy.

GEOFF RYMAN

Z anglického originálu OMNISEXUÁL přeložila Kateřina Přádová.

CONNIE WILLISOVÁ

Connie Willisová žije v Coloradu. Za krátké prózy byla oceněna Hugem a Nebulou a za svůj první román Lincoln’s Dreams (Lincolnovy sny) získala Pamětní cenu Johna W. Campbella. Její poslední román Doomsday Book (Poslední soud, Bantam) pojednává o moru, svou nejnovější sbírku povídek nazvala The Last of the Winnebagos and Other Stories (Poslední z pijáků vína a další povídky). Povídka Všechny moje milované dcerušky je další z reprintů, které měly původně vyjít ve sborníku New Dimensions 13. Poprvé vyšla v autorčině sbírce povídek Firewatch (Požární hlídka) a je stejně působivá jako v roce 1981, kdy jsem ji v OMNI četla poprvé.

VŠECHNY MOJE MILOVANÉ DCERUŠKY

Barrett: Toho jejího psa dostanu… Oktavie.

Octavius: Pane?

Barrett: Pes musí být utracen. Ihned!

Octavius: Já ale skutečně ne-ne-nechápu, co to malé

u-ubohé zvíře provedlo…

- Barrettové z Wimpole Street

První, co moje nová spolubydlící udělala, bylo, že mi vyklopila svůj životní příběh. Pak mi pozvracela celou palandu. Vítej v Pekle. Já vím, já vím. Tak za prvý, byl to můj průser, že mě dali dohromady s touhle pitomoučkou pipinkou. Papínkova kočička jednoduše projela všechny průby, až byla zase zpátky v ložnici přijímače a zůstane tam tak dlouho, dokud hlavní vychouš nenahlásí, že je z ní zase pěkná hodná holčička. Mě ale nemusel strkat do oddělení pro drbaný, ke všem těm bažantkám z předních kolonií, co tady jsou na stýpku, do jedny samá panna, a ke všemu pěkně vyplašený. Ty zazobaný už si obvykle svůj příděl šuky fuky odbyly v internátních školách, i když byly většinou jetý a celý nesvý. A do učení byly teda celý divý.

Tahle ale ne. Ta by nepoznala klaťana od frndy a stejně by nevěděla, co se kam strká. A taky byla pěkná šereda. Vlasy měla vokudlaný jako na blbečka, a tenhle staromódní účes už podle mě naprosto tutově nikdo nenosí, ani ty haranti z předních. Jmenovala se Zibet a byla z nějaký naprosto zapadlý kolonie, co se jmenovala Marylebone Weep, a její máma byla mrtvá a měla tři ségry a fotřík nechtěl, aby tam šla. Tohle všechno na mě vychrlila v záchvatu něčeho, co možná považovala za přátelství, chvíli předtím, než vobrátila celou večeři na mě a na to moje krásný nový hlaďoučký povlečení.

Tyhle povlaky byly to jediný dobrý z prázdnin, na který mě papínek poslal přes léto. Zkejsla jsem v pralese plným omatlaných a kluzkých stromů a šlechetných domorodců, a to mi mělo vylepšit charakter a dát mi lekci o tom, že se nevyplácí mít špatný známky. Tyhle charakterní domorodci ale nebyli dobrý jenom v pletení toho svýho vzácnýho zboží, co má povrch, který nemá skoro žádný tření. Suky fuky na hlaďákách je něco naprosto jinýho, a já už začínala být pořádně blízko k tomu, abych se přes tuhle oblast stala odborníkem. Vsadím se, že Brown o tomhle ještě ani neslyšel, a pro mě teda bude moc velký potěšení, když ho v tom budu moct proškolit.

“Strašně mě to mrzí,” mlela pořád dokola, a tak trochu skytala, a přitom rudla a bledla a pak zase rudla, jako nějakej podělanej poplašnej zvon, a po tváři se jí řinuly obrovský slzy a kapaly do toho bordelu. “V raketoplánu se mi asi nejspíš udělalo zle.”

“Nejspíš. Panebože, nebreč, tak moc se toho zase nestalo. To tam v tom vašem Marymidlí Fik nemáte prádelny?”

“Marylebone Weep. Jsou tam přírodní zřídla.”

“Ty budeš něco podobnýho. To teda jo.” Vybrala jsem ty žvance jídla, i s tím bordelem. “Žádnej velkej průser. Patrová vychna se o to postará.”

Vůbec nebyla ve stavu, aby mohla to povlečení sama vzít, a taky jsem si řekla, že by Matkyni, naší vychoušce, stačil jedinej pohled na ty krokodýlí slzy, a hned by mi tam šoupla novou spolubydlící. Tahle teda nebyla sice zrovna perfektní, a mně bylo hned jasný, že od ní nemůžu očekávat, že až budeme dělat s Brownem na těch novejch povlacích šuky fuky, že si bude dělat domácí úkoly a nepotečou jí přitom ty obrovský slzy. Neměla ale lepru, nevážila čtyři metráky, a když jsem se ohnula, abych zvedla povlaky, nevyjela mi po pindě. Mohlo to být o dost horší.

Taky to ale mohlo být lepší. Nezdálo se mi, že vidět se s Matkyni hned první den po návratu je nějakej dobrej začátek. Klopýtala jsem ale po schodech dolů s tím posraným balíkem a zaklepala na dveře naší patrový matky.

Není to žádná kráva. Musíte stát v předpokoji, co je jako klec, a čekat, až vás vezme na vědomí a řekne, abyste šli dál. Ta cimra funguje na torn samým principu jako klec na krysy, až na to, že ona ji ještě trochu vylepšila. Měla tam tři velikánský zrcadla a za to, že jí je sem ze Země dopravili, musela nejspíš vypláznout celej roční plat. Nevadí - jako zbraň je to opravdu výhodnej kauf. Protože, Matičko šukavá, vy tam trčíté, pot se z vás jenom leje a ty zrcadla do vás hned pálej, že nemáte sukni podle předpisů, vlasy máte pěkně z prdele, a ta krůpěj potu na dolním rtu na vás okamžitě prozradí, že jste zesraný až za ušima. Když vám řekne, abyste šli dál - po pěti minutách, když je dobře naladěná - tak už jste buďto naprosto na sračku, a nebo tam už dávno nejste. Žádná kráva.

Necítila jsem potřebu se nějak bránit a sukně jsem v čajku neměla nikdy, takže se mnou ty zrcadla ani nehly, ale pět minut bylo přeci jenom poznat. Ta díra neměla žádný větrání a já byla příliš blízko těm povlakům. Svoje vystoupení jsem ale měla celý připravený. Je zbytečný jí nějak připomínat, kdo jsem. Hlavní vychouš jí o mně už nejspíš informoval a určitě to byly samý pěkný věci. A kdybych jí vykládala, že ty povlaky byly moje, tak by to nikam nevedlo. Ať si klidně myslí, že patřily ty pitomý panně.

Když otevřela dveře, hodila jsem po ní zářivým úsměvem a povídám: “Moje spolubydlící měla takovej malej problém. Je to nováček a nejspíš jí to krápět rozrušilo, když sem letěla tím raketoplánem a -“

Čekala jsem, že spustí ty svý obvyklý řeči typu “tady jsou zásoby vzácné, všechno se tu musí recyklovat a čistota je půl zdraví”, který do vás v tomhle kampusu valí, a? uděláte, co chcete. Místo toho ale řekla: “Co jsi s ní provedla?”

“Co já - hele, to ona se pozvracela. Co si asi tak myslíte, že jsem s ní dělala, to jsem jí snad podle vás strkala prst do krku?”

“Nedalas jí něco? Samuraje? Nálet? Alkohol?”

“Do krista vyfukanýho, ona akorát zrovna přišla. Vešla dovnitř, řekla, že je z nějakýho Maryina vocasu nebo tak nějak, a vyzvracela se.”

“A?”

“A co? Já možná vypadám zpustle, ale nezdá se mi, že bažanti blejou, když mě uviděj.”

Z výrazu Matkyně bylo poznat, že ona by teda klidně mohla. Strčila jsem jí ten zmačkanej chumel povlaků pod nos. “Hele,” začala jsem, Já kašlu na to, co s tím uděláte. Tohle není můj problém. Ta cucina ale potřebuje čistý povlečení.”

Na ten bordel se zatvářila o dost příjemněji než na mě. “Recyklace je až ve středu. Do té doby bude muset spát na nepovlečené matraci.”

Panenko s kládou, do středy by si to povlečení mohla uplíst, zvláště když po tomhle zasraným kampusu poletuje bavlny tři prdele. Vztekle jsem zase hrábla po povlacích.

“Mastím tě, pizdo jedna,” ucedila jsem.

Vyfasovala jsem dvouměsíčního zaracha a navrch spicha s hlavním vychoušem.

Slezla jsem na třetí etáž a vyprala to povlečení sama. To je teda porod. Chtěj po vás, abyste si uvědomovali škodu, co pácháte na delikátním životním prostředí, když neprojevujete dostatek disciplíny atd. Naprostá píčovina. To prostředí je asi tak choulostivý jako mazákův vocas. Když starej Moulton koupil tenhle děs z třetí ruky, Peklo-Pět, měl nějakej ulítlej sen, že z toho udělá školu, do který chodil jako rnalej kluk. A? už ho při koupi tyhle starý hrůzy popadlo, co chtělo, stejně na to nikdo nepřišel. Musel mít nahoře na hlavě Lagrangův bod.

Ten maník z ty realitky to do něj musel valit určitě pěkně zvostra, aby ho přesvědčil, že se Peklo může někdy podobat Ames v lowě. Naštěstí to teda mělo aspoň určitý technický přednosti, už když to stavěli, protože jinak bysme se všichni kolem toho zesranýho fleku vznášeli. On si ale nedal pokoj a nestačilo mu, že zavedl gravitaci, porichtoval kanalizaci a najal pár dobrejch učitelů. Ne, to mu nestačilo, on tam musel ještě postavit pískovcovej kampus, nacpat tam fotbalový hřiště a nasázet tam stromy! Tohle ho všechno muselo stát majlant, to je jasný, a tak se tam mohli dostat jenom děti pracháčů a ty od svěřeneckýho fondu. Výjimka byly případy, co tam byly na Moultonovo charitativní stipendium. Tehdy ale ještě nebylo možný se vyšukat do igelitu a uspokojit tak svý otcovský pudy, takže Moultonovi nezbylo nic jinýho, než si postavit školu. A my tady teď dřepíme a trčíme někde ve vesmíru s hromadou podělanejch topolů, co se snažej tady všechno zabrat.

Matičko šoupavá, topoly! Teda úplně jako kdybysme byli sto let za vopicema. Ještě tak snesu ty pitomý prváky a načinčaný srazy. Z večerky si nikdo nic nedělal ani před sto lety. A co si budem nalhávat, v těch plisovanejch sukních a pletenejch vestách to jde ještě líp, všechno je hned po ruce. Ale ty podělaný stromy!

Nejdřív to zkoušeli s imitací přírody. V zimě vám frnda celá mrzne a v létě byste se zadusili, přesně jako v lowě. Ty stromy se tehdy ale daly aspoň snýst. Všichni se pak celej měsíc dusili v bavlně, balili ji do žoků jako mississippský votroci a pak to lifrovali na Zem, a to teda bylo vono. Nakonec se ale na tom něco tak podražilo, že to bylo neúnosný i pro starýho Moultona, a tak tady zavedli vyrovnaný podnebí, stejně jako na všech ostatních Peklech. Stromům se to samozřejmě nikdo neobtěžoval oznámit, a tak teď prostě mrskaly listy, kam se jim chtělo, a teda dělaly to v jednom kuse. Když jste šli do školy, tak jste se vždycky málem udusili. Tyhle stromy konaj to svoje hnusný dílo i pod zemí, protože prorůstaj v naprostý pohodě kanalizací a kabely, takže vůbec nic nefunguje. Pořád. Mám takovej pocit, že celá ta vnější slupka by se klidně mohla rozprsknout na kusy a nikdo by si toho stejně ani nevšim. Ty zasraný kořeny by nás prostě udržely pohromadě. A hlavní vychouš se diví, proč tomu říkáme Peklo. Tuhle křehkou rovnováhu bych moc ráda jedním vrzem navždycky rozhodila.

Projela jsem ty povlaky dezinfekcí a prdla je do odstředivky. Dřepěla jsem tam, hlavu jsem měla plnou ne zrovna lichotivejch myšlenek o bažantech a spekulovala jsem, jak se vyhnout tomu zarachu, a do toho se tam objevila Arabel.

“Čágo, Tavvy! Kdy ses vrátila?” Vždycky je tak sladká, že se to ani nedá slovy popsat. Když jsme byly bažantky, tak jsme se spolu lesbily a někdy mám takovej pocit, jako by ji mrzelo, že už to skončilo. “Bude parádní mejdan,” začala.

“Já mám zaracha,” oznámila jsem jí. Arabela není přes pejdyše zrovna ten největší expert. Prostě, ona sama a plastikovej kolík k tomu, to by tak možná bylo skvělý čóro. “A kde?”

“U mě na cimře. Je tam Brown,” pronesla líně. Měla jsem z toho vylítnout z gatí a švihat po schodech, o tom není pochyb. Sledovala jsem, jak se ty lajntuchy točej.

“Tak co tady teda hledáš?” zeptala jsem se.

“Přišla jsem si pro nějakej nálet. Podělala se nám mašina. Proč tam nezajdeš? Dřív ti přece nějakej zarach vůbec nevadil.”

“Arabel, já ty tvoje mejdánky znám. Tohle praní je možná větší rajc.” “Máš recht,” souhlasila, “možná, že jo.” Nervózně si pohrávala se strojem. Tohle vůbec nebyla ona.

“Co se děje?”

“Nic.” Vypadala zmateně. “Je to samurajský tóčo, akorát s tím rozdílem, že tam o samuraje ani nezavadíš. Žádná kláda v dohledu a je naprosto zbytečný doufat, že by se to nějak změnilo. Proto jsem tady.”

“A Brown taky?” vyzvídala jsem. Jel sice v hodně úletech, ale nedokázala jsem si představit, že by mezi ně patřil taky celibát.

“Brown taky. Jenom tam tak dřepěj, a nic.”

“Tak musí bejt něčím sjetý. To bude něco novýho, co přitáhli z prázdnin.”

Nedokázala jsem pochopit, co jí na tom štve.

“Ne,” povzdechla si. “V ničem nejedou. Tohle je naprosto něco jinýho. Pojď se na to podívat. Prosím.”

No, tohle všechno byl možná jeden velkej trik, jak mě dotáhnout na další z těch jejích podělanejch večírků, možná ale taky ne. V každým případě jsem ale nechtěla, aby si Matkyně myslela, jak mě kdovíjak ranila, když mi nasolila toho zaracha, Prdla jsem na ždímačku zámek, aby nikdo ty povlaky nelíz, a šla tam sní.

Tentokrát Arabel výjimečně nepřeháněla. Byl to teda pěkně uhozenej mejdan, i kdyby se to bralo podle hodně slabejch měřítek. Bylo to poznat hned, jak jste tam vlezli. Holky vypadaly celý nešťastný a na klucích bylo vidět, že nemaj zájem. Tak zlý to ale přece nemohlo být. Aspoň Brown byl zpátky. Šla jsem k místu, kde stál.

“Tawy,” pronesl s úsměvem, Jaký bylo léto? Naučila ses od těch domorodců něco novýho?” “Víc, než měl ten můj posranej fotřík v pácu,” usmála jsem se na něj.

“Je mi jasný, že mu na srdci leželo jenom tvý dobro,” pokračoval. Chtěla jsem mu na to říct něco chytrýho, ale pak mi došlo, že si nedělá prdel. Brown byl svěřenec, stejně jako já. Musel si teda utahovat. Akorát, že to nedělal. Už se dokonce ani neusmíval.

“Prostě tě chtěl chránit, ve tvým vlastním zájmu.”

Vymaštěnej bože, ten musel být určitě něčím sjetej. “Já žádnou ochranu nepotřebuju,” odsekla jsem. “To víš sám moc dobře.”

“Jo,” utrousil, a znělo to pěkně rozladěně. “Jo.” Přesunul se jinam.

Do prdele, co se to tady dělo? Brown se opřel o zeď a pozoroval Septa s Arabel. Svetr už měla dole a s vrtěním se soukala ze sukně, tohle už jsem viděla dřív a někdy jsem jí přitom i pomáhala. Nikdy předtím jsem ale neviděla takový výraz naprostýho zoufalství, co měla ve tváři. Tady něco pořádně smrdělo. Sept se svlíkl a kládu měl přesně tak velkou, jak by si asi Arabel přála, ale ona měla v obličeji pořád ten samý výraz. Sept zavrtěl na Browna hlavou, málem to vypadala jako projev nějaký nelibosti, a začal ji lízat.

“Celý léto jsem ho tam neměl,” ozval se mi za zády Brown a položil mi ruku na pekáč. “Pudem vocaď.”

S radostí. “Ke mně na pokoj ale nemůžem,” zarazila jsem ho. “Moje spolubydlící je prvnička. A co ten tvůj?”

“Ne!” vyjelo z něj a pak dodal daleko tišeji: “Mám ten samej problém. Nováček. Zrovna ho vyprdli z raketoplánu. Nechci to na něj valit moc zvostra.”

Browne, lžeš, pomyslela jsem si. A máš v úmyslu se z toho vyvlíct. “Já ale vím kam,” řekla jsem a prakticky jsem ho dokopala do prádelny, takže neměl ani čas, aby si něco rozmyslel. Roztáhla jsem jedno z těch usušenejch hlaďounkejch prostěradel na podlahu, jak to šlo nejrychlejc jsem ze sebe shodila hadry a praštila sebou na zem. Hladil mi tělo celou plochou dlaní. “Tawy,” šeptal a jel mi rty od pasu až ke krku, “ty máš tak hebkou kůži. Už jsem na to málem zapomněl.” Tohle si říkal pro sebe.

Do prdele, že by na to zapomněl, přece nemoh bejt celý léto bez šuky fuky, jinak by to na něm bylo vidět a choval by se, jako kdyby si naopak skvěle užíval.

“Skoro jsem na to zapomněl… to se vůbec nedá srovnat…”

S čím? Vztekle jsem uvažovala. Co to tam ksakru v ty cimře máj? A co já nemám? Roztáhla jsem nohy a násilím ho stáhla mezi ně. Trochu zvedl hlavu, mračil se a pak se zase pustil do ty dlouhý, pomalý, mučivý pouti po my kůži. Vycáklej bože, jak dlouho si asi tak myslí, že budu čekat?

“Dělej,” zašeptala jsem a pokoušela jsem se ho manévrovat boky. “Strč mi ho tam. Browne, já chci šuky fuky. Prosím.”

Postavil se tak nečekaně, až jsem hlavou bacila o podlahu prádelny. Natáhl si šaty a vypadal… jak? Provinile? Vztekle?

Posadila jsem se. “Do hajzlu, co tě to popadlo?”

“To bys nepochopila. Prostě pořád musím myslet na toho tvýho tátu.”

“Na mýho tátu? Doprdele, co to tady meleš?”

“Hele, já to nedokážu vysvětlit. Prostě to nejde…” A odešel. Přesně tak. Já už byla málem hotová, a co z toho? Nakřáplou palici.

“Já žádnýho fotra nemám, ty zajebanej lulíne!” zařvala jsem za ním. Naházela jsem na sebe hadry a se vztekem, kterej bych ráda navalila na Browna, jsem začala vytahovat zbylý povlaky ze ždímačky. Arabel už byla zpátky a pozorovala mě z dveří prádelny. V obličeji měla pořád ten napjatej a nepřirozenej výraz.

“Vidělas tu poslední rozkošnou scénku?” zeptala jsem se jí, povlakem jsem zachytla za rukojeť ždímačky a v rohu se udělala díra.

“Nebylo třeba. Dovedu si moc dobře představit, že to vypadalo stejně jako se mnou.” Nešťastně se opřela o dveře. “Mám pocit, že všichni museli přes to léto nějak zteplat.”

“Možná.” Zmuchlala jsem povlaky do jedny velký koule. Tohle jsem si ale nemyslela. V tom případě by totiž Brown o tom novým klukovi na pokoji nelhal. A pořád by takhle prdle nekecal o mým fotrovi. Prošla jsem kolem Arabe!. “Nic si z toho nedělej, Arabel, jestli se zase budeme muset lesbit, tak počítej s tím, že budeš na prvním místě.”

Dokonce ani teď nevypadala nějak zvlášť šťastně.

Ta moje pitomá spolubydlící byla vzhůru a strnule dřepěla na kavalci přesně tam, kde jsem ji nechala. Ta hlupačka tam nejspíš takhle seděla celou tu dobu, co jsem byla pryč. Povlíkla jsem si palandu, už podruhy tenhle večer jsem si svlíkla šaty a zalezla do pelechu. “Až budeš chtít, tak zhasni,” řekla jsem jí.

Doskákala k dřevěný přepážce zarolovaná do noční košile, která musela pocházet z doby, kdy ještě chodil starej Moulton do školy, a možná byla ještě starší. “Máš nějaký průšvih?” zeptala se s vyvalenýma očima.

“Jasně že ne. Já se nepoblila. Jestli je tady někdo v průseru, tak seš to ty,” dodala jsem zlomyslně. Vypadala, jako kdyby na ty přepážce visela, jako kdyby u ní hledala nějakou podporu. “Neřeknou to mému otci?” Střídavě rudla a hned zase bledla. Kam asi padne ta šavle teď? To mě odnaučí vylejvat svý frustrace na spolubydlící.

“Tvýmu tátovi? Jasně, že ne. Nic se neděje. Vždyť to bylo jen pár posranejch povlaků.”

Jako by mě neslyšela. “Řekl mi, že když se dostanu do nějakého maléru, tak si pro mě přijede. Tvrdil, že se postará, abych se vrátila domů.”

Posadila jsem se na palandě. Ještě jsem neviděla bažanta, co by netoužil po tom dostat se domů, zvlášť když to byl někdo jako Zibet, na kterou tam čekala milující rodina, a ne nějakej poručník a banda mizernejch právníků. Zibet ale ta představa strašně děsila. Možná už celýmu kampusu hráblo. “Ty v žádným průseru nelítáš,” opakovala jsem. “Je zbytečný si s tím nějak lámat hlavu.”

Pořád ještě visela na ty přepážce.

“No tak -” Panenko nejebaná, ona snad dostala nějakej záchvat a bude to na mně. “Tady se ti nic nestane. Tvůj táta se o tom ani nedozví.”

Zdálo se, že se krápět zklidnila. “Díky, že mě nedostaneš do průšvihu,” řekla a zalezla si na tu svou palandu. Světlo nezhasla.

Zjebanej bože, to teda za to fakt nestálo. Vylezla jsem z postele a zhasla to zasraný světlo sama.

“Jsi dobrý člověk, však ty to víš,” pronesla šeptem v temnotě. Naprostej úlet. Uložila jsem se pod pokrývkou a chystala se prohrabovat tak dlouho, dokud neusnu, protože to ani jinak nešlo, ale pěkně potichu. Nestála jsem o nějaký další hysterický scény.

V pokoji najednou explodoval mohutný bodrý hlas. “Mladým mužům Moultonovy koleje, všem svým silným synům -“

“Co je to?” zašeptala Zibet.

“První noc v Pekle,” ucedila jsem a už potřicátý vylezla z postele.

“Kéž je veškeré vaše ušlechtilé a vznešené úsilí korunováno úspěchem,” pokračoval starý Moulton.

Praštila jsem dlaní do přepážky a pak jsem se začala hrabat v báglu z raketoplánu, který jsem ještě nevybalila, hledala jsem pilníček na nehty. Vylezla jsem na Zibetinu palandu a začala s ním odšroubovávat interkom.

“Mladým ženám Moultonovy koleje,” zahřímal hlas znova, “všem mým milovaným dceruškám.” Přestal. Mrskla jsem šroubky a pilník zpátky do báglu, dekl narazila zpátky a praštila sebou na postel.

“Kdo to byl?” zašeptala Zibet.

“Náš otec zakladatel,” oznámila jsem jí, ale pak jsem si uvědomila, jak asi slovo otec na každýho v tyhle pakárně nejspíš působí, a proto jsem rychle dodala: “Tohle bylo naposled, cos ho slyšela. Zejtra do toho krámu něco nacpu a zase to pak zašroubuju, takže vychouška nic nepozná. Zbytek semestru si budem pěkně lebedit v blaženým tichu.”

Neodpověděla. Už usnula a něžně chrápala. Takže zatím jsem se sekla úplně ve všem. Moc dobrej začátek semestru.

Hlavní vychouš už o tom mejdanu věděl úplně všechno. “Předpokládám, že je ti znám význam slova zákaz?” začal.

Byl to starej píčus a bylo mu možná tak pětačtyřicet. Jako mýmu milovanýmu papínkovi. Vypadal docela dobře, možná cvičil jako blázen, aby mu nevisel pupek a mohl dělat vlny na bažantky. Nejspíš bude mít kýlu. Možná taky šustil do igelitovýho pytle, přesně jako papá, aby zachoval jméno rodu. Bože vycáklá, na to by tedy měl bejt zákon.

“Octavie, ty jsi tady jako svěřenec?”

“Přesně tak.” To si snad myslíš, že bych měla tak posraný jméno jako Octavia, kdyby to bylo jinak?

“Ani jeden rodič?”

“Ne. Placená náhradní matka. Svěřenecký jméno, do jednadvaceti.” Sledovala jsem jeho obličej, abych viděla, jakej to na něj bude mít vliv. Už jsem takhle viděla dost vyplašenejch ksichtů.

“Takže s výjimkou tvých právníků není komu psát. Neexistuje způsob, jak tě vyloučit. A zákazy na tebe zřejmě nemají žádný patrný vliv. Vůbec nevím, co by na tebe zabralo.”

Tomu teda věř. Pořád jsem ho pozorovala a on stále sledoval mě, možná mu vrtalo hlavou, jestli náhodou nejsem jeho milovaná dceruška a jestli z toho jeho drahýho vycáknutí do igeliťáku nevzniklo zrovna to, po čem teďko vyjížděl.

“Jak jsi to přesně řekla patrové vychovatelce?”

“Pizdo,” ucedila jsem.

“Taky jsem jí to chtěl jednou nebo dvakrát říct.”

Divadýlko. Doják na city. Čekala jsem a bylo mi naprosto jasný, co přijde.

“Ještě k tomu večírku. Doslechl jsem se, že hoši teď mají nějakou novinku. O co jde?”

Takovou otázku jsem teda nečekala. “Nevím,” lezlo ze mě, a pak mi došlo, že jsem si přestala dávat bacha. “To si snad myslíte, že kdybych něco věděla, že bych vám to vyžvanila?” “Ne, samozřejmě že ne. Toho si vážím. Jsi ještě docela mladá žena. Přímočará, loajální a taky hezká, pokud se k tomu mohu vyjádřit.”

Hmm, hmm. A čistě náhodou pro mě máš nějakej šolich, co?

“Moje sekretářka dala výpověď. Tvrdí, že má raději mladší muže, i když, pokud je pravda, co jsem slyšel, měla se u mě lépe. Je to dobrá práce. Hodně příplatků. Pokud ale nejsi jako má sekretářka a nedáváš přednost klukům před chlapy.”

Jejda, tady se nabízela cestička, jak z toho všeho pěkně vyklouznout. Žádný panenský bažantky, žádnej zarach. Dost lákavý. Akorát, že jemu bylo nejmíň pětačtyřicet a já prostě nějak nedokázala vydejchat představu, že bych měla dělat šuky fuky s vlastním fotrem. Sorry, pane.

“Jestli ti leží v hlavě to svěřenectví, tak tě můžu ujistit, že se to dá ověřit.”

Lhář. Nikdo neví, kdo jsou jeho déti. Proto musíme mít tyhlety svěřenecký jména jako z pohádek, abysme se náhodou neobjevili u papínkových dveří. Čau, já jsem tvoje milovaná dceruška. Svěřeneckej fond je právě proti takovýmhle scénám chrání. Jenom občas, v případě takovejch ocasů, jako je třeba tenhle vychouš, si jen tak říkáte, kdo je vlastně proti komu chráněnej.

“Pamatujete si, co jsem řekla patrový vychovatelce?” zeptala jsem se.

“Ano.”

“Tak tobě to samý, a tuplem.”

Zarach do konce roku a zkurvenej varovnej řemínek kolem zápěstí. “Už vím, co to tam maj,” pošeptala mi ve třídě Arabel. To byla jediná chvíle, kdy jsem ji mohla vidět. Ten posranej varovnej řemínek se spouštěl, i když jsem mastila bez dovolení.

“Co?” zeptala jsem se, a bylo mi to dost putna.

“Řeknu ti to potom.”

Sešly jsme se venku, v blizardu poletujícího listí a bavlny. Cirkulační systém se zase podělal. “Zvířata,” pronesla.

“Zvířata?”

“Malý odporný sviňky, dlouhý asi tak jako tvoje ruka. Jmenujou se mrchny. Takový malý hnědý potvory.”

“To ti nevěřím,” pochybovala jsem. “Tohle musí být něco víc, než jenom nějaký mrchny. To se učí každý malý dítě ve škole. Nejsou nijak biologicky vyhoněný?”

“To myslíš feromóny nebo něco takovýho?” Zakabonila se. “To nevím. Teda rozhodně mi na nich nepřipadlo nic tak přitažlivýho, ale kluci - Brown to přitáhnul na mejdan, měl to omotaný kolem ruky a říkal tomu dceruška Anča. Všichni se kolem toho motali, mazlili se s tím a říkali tomu takový věci jako “Tak pojď pěkně k tatínkovi”. Byl to teda fakt úlet.”

Pokrčila jsem rameny. “Hmm, jestli máš teda pravdu, tak se nemáme čeho bát. I kdyby byly vyhoněný, tak jak je můžou takovýhle potvůrky zajímat? V půlce semestru je to přejde.”

“Nemůžeš ke mně zajít? Vůbec se s tebou nevidím.” Vypadalo to, jako by už byla hotová a chtěla se lesbit.

Zvedla jsem zápěstí s náramkem. “Nemůžu. Hele, Arabel, přijdu pozdě na další hodinu,” odpálila jsem ji a švihala do toho poletujícího bílýho a žlutýho sajrajtu. Žádnou hodinu jsem neměla. Vrátila jsem se na cimru a prdla si trochu náletu. Když mě to pustilo, byla tam Zibet, dřepěla na ty svý palandě, kolena měla přitisknutý ke bradě a jako divá si něco čmárala do notesu. Vypadala o hodně líp, než když jsem ji viděla poprvně. Vlasy jí trochu povyrostly a na konci sejí kroutily, takže vypadala i v obličeji líp. Vůbec nevypadala nějak nervózně. Vlastně vypadala docela šťastně.

“Co to děláš?” vypadlo ze mě nejspíš. Těch prvních pár vět, co člověk řekne, když se probírá z náletu, to je vždycky sázka do lotynky.

“Přepisuju si poznámky,” odpověděla. To mě teda vyhul, tyhle věci taky dokážou někomu přinýst štěstí. Říkala jsem si, jestli si nenašla nějakýho kluka, že má z toho v obličeji tu hezkou růžovou barvičku. Jestli jo, tak na tom byla líp jak Arabel. Nebo já.

“Pro koho?”

“Co?” Vypadala úplně mimo.

“Pro jakýho kluka to opisuješ?”

“Kluka?” Měla teď v hlase něco divnýho. Vypadala vyplašeně.

Dost důrazně jsem řekla: “Podle mýho musíš mít nějakýho kluka.” A viděla jsem, jak to s ní zase hejbá. Panenko s kládou, takhle to teda nemuselo dopadnout. Co jsem asi musela kváknout, že to s ní tak šlehlo?

Přimáčkla se zádama ke stěně, jako kdybych po ní s něčím šla, a ten notýsek si tiskla k hrudi. “Proč si to myslíš?”

Co že si myslím? Dokundě, měla jsem jí to o tom náletu říct ještě dřív, než jsem na něm ulítla. Abych jí teď odpovídala, jako kdyby šlo pořád o nějakou opravdovou konverzaci, místo toho, aby to bylo jako s krysou v kleci, do který šťouchaj klackem, a abych doufála, že jí to budu moct pozdějc vysvětlit. “Nevím, proč mě to napadlo. Prostě jsi vypadala -“

“Tak je to pravda,” povzdechla si a ten výraz napětí se jí zase vrátil, střídavě bledla a rudla.

“Co jako?” divila jsem se a nechápala, co ten nálet dokázal udělat z my nevinný poznámky.

“Než jsem sem šla, tak jsem měla taky takové copy jako ty. To ti možná vrtalo hlavou.” Svatá pizdí, já asi řekla něco nehezkýho o těch jejích opižlanejch vlasech.

“Můj otec -” svírala svůj notes stejně jako se tamtu noc držela stěny, jako by jí šlo o život. “Můj otec mi je ostříhal.” K něčemu se mi přiznávala a já vůbec nevěděla k čemu.

“Proč to udělal?”

“Tvrdil, že tím… že tím svádím muže. Povídal, že… že je nutím k tomu, aby o mě měli hříšné myšlenky. Ze prý to je moje vina, že se to stalo. Celou mě ostřihal.”

Konečně mi docházelo, že jsem se jí skutečně zeptala na to, co jsem si myslela: jestli nemá kluka.

“Myslíš si, že to - že to tak je?” zeptala se mě úpěnlivě.

To si snad děláš prdel? Ty bys nedokázala svist ani Browna, když na něj přišly chutě napichovat panny. Tohle jsem jí říct nemohla, ale na druhý straně mi bylo jasný, že pokud řeknu ano, v lehárně budou zase lítat šavle. Bylo mi jí líto, chudinky, uflákli jí copy a ten její zajebanej fotr jí teda naháněl smrtelnou hrůzu nějakejma lživejma žvástama. Není divu, že byla tak mimo, když se tu objevila.

“Tak myslíš si to?” nenechala se odbýt.

“Ty chceš teda vědět, co si myslím,” řekla jsem a krápět nervózně jsem se zvedla. “Tak podle mýho nejsou fotrové nic než hromada zapíčenejch sraček.” Vzpomněla jsem si na to, co mi vykládala Arabel. Hnědý zvířátka dlouhý jako tvoje ruka, a Brown, co tvrdí, že Tvůj otec nechce nic jinýho než tě ochraňovat. “Jsou ještě horší,” dodala jsem. “Do jednoho.”

Podívala se na mě a opřela se o zeď, jako kdyby mi chtěla uvěřit.

“Víš, co mi udělal můj fotr?” zeptala jsem se. “Žádný copy mi neustfih. Kdepak něco takovýho, to by byla havaj. Víš, co to jsou svěřenecký děti?”

Zavrtěla hlavou.

“Jasně. Takže můj fotnk chce uchovat to svý vzácný jméno a tu svou stejně vzácnou mrdku, ale nestojí o žádný problémy. Takže založí svěřeneckej fond. Vyplázne hromadu prachů, vyšustí se do igeliťáku a je z něj fotr a všechna ta špinavá práce zůstane na právníkách. Jako třeba starat se o mě a poslat mě někam na letní prázdniny a platit za mě školný na tyhle pojebaný škole. Nebo za to, že mi nasadí něco takovýho.” Zvedla jsem zápěstí, na kterým byl ten hnusnej varovnej řemínek. “Nikdy mě ani neviděl. Vůbec neví, kdo jsem. Věř mi. Já vím moc dobře, co je to za svině.”

“Já bych…” začala Zibet. Otevřela si notes a začala zase přepisovat ty svý poznámky. Uložila jsem se na palandu a začínala na mě lízt ponáletová kocovina. Když jsem se na ni zase podívala, tekly jí slzy a kapaly jí na ty její vzácný zápisky.

Kriste vyjebanej, všechno, co jsem řekla, bylo špatně. Na tomhle ulítlým místě jsem tak nanejvýš mohla doufat, že se v polovině semestru kluci těch bestií nabaží a já budu moct postoupit do dalšího ročníku. V půlce semestru se cirkulační systém podělal úplně. Celý kampus byl po kolena v listech a bavlně. Skoro se nedalo chodit. S hlavou skloněnou jsem se prodírala listím do školy. Nepoznala jsem ani Browna a pak už bylo pozdě.

Měl na ruce to zvíře. “Tohle je dceruška Anča,” začal. “Ančo, tohle je Tawy.”

“Vyhul,” ucedila jsem a protáhla se kolem něj.

Chytil mě za zápěstí, držel mě pevně a prsty tlačil do náramku, až to začalo bolet. “Tavvy, tohle není zdvořilý. Dceruška Anča se s tebou chce seznámit. Že jo, zlatíčko?” Přistrčil mi zvíře pod nos. Arabel měla pravdu. Odporný sviňky. Nikdy jsem žádnou takhle zblízka neviděla. Mělo to ostře řezanej hnědej ksichtik s hloupejma očima a prťavou růžovou tlamičkou. Mělo to hruběj hnědej kožich a celý to viselo zplihle Brownovi z ruky. Kolem krku tomu dal stužku.

“Přesně jako ty,” ucedila jsem. “Hnusný jak prdel a díru to má tak velkou, že jí najdeš i ty.”

Jeho sevření zesílilo. “Takhle se s mojí…”

“Čau,” ozvala se za mnou Zibet. Otočila jsem se jako čamrda. Tohle přesně jsem potřebovala.

“Čau,” pozdravila jsem a vyškubla mu ruku. “Browne, tohle je moje spolubydlící. Je tady nová. Seznamte se.”

“A tohle je dceruška Anča,” řekl a zvedl zvíře tak, že na nás jeho něžná růžová tlamička pitomě civěla s otevřenými ústy. Mělo zdvižený ocas. Na druhým konci jsem viděla taky něco něžně růžovýho. A Arabel vrtá hlavou, co je na tom tak přitahuje?

“Těšilo mě, novajdo,” zamumlal Brown a přitáhl si zvíře blíž k sobě. “Pojď k tatínkovi,” řekl a odsunul se listím. Třela jsem si zápěstí. Proboha, jen ať se mě neptá, k čemu ty mrchny jsou. Tohle už na dnešek bohatě stačilo. Nejsem štont vykládat nějaký panně o Brownovejch nechutnejch zvycích.

Podcenila jsem ji. Trochu pokrčila rameny a přitiskla si notýsek k hrudi. “Ubohý zvířátko,” povzdechla si.

“Co víš o hříchu?” zeptala se mě najednou ten večer. Aspoň ale zhasla. To byl jistej pokrok.

“Hodně,” ujistila jsem ji. “Proč si asi myslíš, že jsem vyfasovala tenhle rozkošnej náramek?”

“Já ale myslím, když se udělá něco skutečně špatného. Někomu jinému. Aby ses sama zachránila.” Přestala. Nevyptávala jsem se jí a ona dlouho mlčela. “Já to vím, s tím vychovatelem,” vypadlo z ní nakonec.

Kdyby najednou starej zmrd Moulton zařval z interkomu: “Žehnám ti, dcero má,” nebyla bych tak překvapená.

“Jsi dobrý člověk, já to poznám.” Hlas mela tak nějak zasněný. Kdyby to byl kdokoliv jinej, myslela bych si, že se zrovna prohrabuje. “Jsou věci, které bys neudělala, ani aby sis zachránila kůži.”

“A ty ses nějakej vokopanej kriminálník, předpokládám?”

“Jsou věci, které bys neudělala,” opakovala ospale a pak řekla docela zřetelně a naprosto bez souvislosti: “Moje sestra přijede na vánoce.”

To mě rozjeď, ta teda měla dneska večer jedno překvapení za druhým. “Já měla pocit, že pojedeš na vánoce domů.”

“Nikdy domů nepojedu,” prohlásila důrazně.

“Tawy!” zakřičela Arabel uprostřed kampusu. “Hej!”

Kluky už to pustilo, napadlo mě, a jak se mám teď do prdele zbavit toho posranýho řemínku s hlásičem? Tak se mi ulevilo, až jsem se málem rozbrečela.

“Tawy,” ozvala se znova. “Už je to hromada tejdnů, co jsem tě neviděla!” “Co se děje?” zeptala jsem se a divila se, proč to s těma klukama hned nevysype.

“Co myslíš?” divila se, oči vyvalený, a mně bylo jasný, že o kluky nejde. Pořád ještě měli ty svý mrchny, Brown, Sept a celej zbytek party. Pořád je ještě měli. Jsou to přece jenom nějaký mrchny, vztekle jsem si opakovala, jsou to jenom mrchny, proč by ses nad tím měla cílit? Tvůj otec má na srdci jenom tvý dobro. Tak pojď pěkně k taťkovi.

“Vychoušovo sekretářka odešla,” začala Arabel. “Dostala jsem zaracha za ten samurajskej mejdan u mě na pokoji.” Pokrčila rameny. “Byla to ta nejlepší nabídka, co jsem dostala za celej podzim.”

Jasně, Arabel, ty jseš přece svěřenec. Jseš tu přes fond. Mohl by to bejt tvůj fotr. Tak pojď pěkně k tatínkovi.

“Vypadáš strašně,” pokračovala Arabel. “Nesjíždíš moc nálety?”

Zavrtěla jsem hlavou. “Už víš, co s nima kluci dělaj?”

“Tawy, zlatíčko moje, jestli si teda nedokážeš spočítat, na co máj tu velkou růžovou díru -“

“Fotr my spolubydlící jí ofikal vlasy,” skočila jsem jí do řeči. “Ona je panna. Nikdy nic neprovedla. Prostě jí celou vostříhal.”

“Hele,” rozjela se Arabel, “tobě fakt začíná hrabat. Kdys naposled měla šuky fuky? Můžu ti něco dohodit, mladší kluky, než je vychouš, neboj. V žádným případě to nebudou svěřenci. Klidně ti to domluvím.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Nic nechci.”

“Hele, děláš mi starosti. Já nechci, abys na mě byla nějak nasraná. Tak se aspoň zeptám vychouše na ten tvůj hlídací náramek.”

“Ne,” pronesla jsem zřetelně. “Arabel, já jsem v pořádku. A teď už musím na vyučování.”

“Tawy, ať ti ty mrchny moc nevrtaj hlavou. Jsou to jenom takový mrchy.”

“Jo.” Odcházela jsem od ní bez ohlédnutí kampusem, zaplaveným listím. Jakmile jsem se dostala z jejího dohledu, zhroutila jsem se najeden z těch obrov-skejch topolů a držela se ho, stejně jako se Zibet čapla ty přepážky. Jako by šlo o život.

Zibet už o ty svý sestře neřekla ani slovo, dokud nebylo těsně před vánočními svátky. Vlasy, o kterých jsem si myslela, že dorůstají, vypadaly ještě opižlanějc než dřív. Zase se jí vrátil ten starej výraz napětí a každým dnem to bylo horší.

Vypadala jako oběť radioaktivního ozáření.

Já ale vypadala ještě hůř. Nemohla jsem spát a z náletu mě strašně bolela palice a to trvalo celej týden. Z toho poplašnýho řemínku jsem chytla vyrážku, která se mi rozlezla až do půlky ruky. A Arabel měla pravdu. Začínalo mi hrabat. Nedokázala jsem myslet na nic jinýho než na ty mrchny. Zakously se mi do palice. Kdybyste se mě zeptali minulý léto, co si myslím o zvířatech, nejspíš bych vám odpověděla, že s nima musí být prdel a že se každýmu musej líbit, zvláště takovýhle potvůrky. Teďko stačilo, abych si vzpomněla na Browna a na tu odpornou prťavou růžovohnědou sviňku, co měl na ruce, a hned mi bylo na blití. Pořád musím myslet na toho tvýho tátu. Pokud ti leží v hlavě ta záležitost se svěřeneckým fondem, můžu ti to zjistit. Leží mu na srdci jenom tvý dobro. Tak pojď pěkně k tatínkovi.

Mým právníkům se nepodařilo přesvědčit vychouše, aby mě pustil na vánoce do Aspenu, nebo někam jinam. Podařilo se jim to navlíknout tak, že, až všichni odjedou, budu mít zase všechny výhody, ale ten řemínek si budu muset nechat. Říkala jsem si, že kdyby se na to patrová vychouška pořádně podívala, co mi to dělá s rukou, nechala by mě, abych si ho na pár dní sundala, a mohlo by se to zahojit. Cirkulace se zase podělala a Peklem se honily pořádný vichřice. Veselý vánoce, všem.

Poslední den vyučování jsem vešla do našeho pokoje, byla tam tma, vrazila jsem do přepážky a úplně celá ztuhla. Zibet tam seděla potmě. Na my posteli. S mrchnou v klíně.

“Kdes to sebrala?” zašeptala jsem.

“Ukradla jsem to,” přiznala.

Zamkla jsem za sebou a přistrčila ke dveřím jednu ze židlí. “Jak?”

“Všichni byli na mejdanu u někoho jinýho v pokoji.”

“Tys šla do klučicí ložnice?”

Mlčela.

“Ty ses bažant. Za tohle by tě mohli odlifrovat domů.” Nechtěla jsem tomu věřit. Tak tohle byla ta holka, co řekla: “Nikdy už nepojedu domů.”

“Nikdo mě neviděl,” pronesla klidně. “Všichni byli na tom mejdanu.”

“Ty ses ale páko,” vrtěla jsem hlavou. “Nevíš, čí to je?” “Tohle je dceruška Anča.”

Strhla jsem vrchní povlak ze svýho kavalce a začala s ním vycpávat svůj bágl do raketoplánu. Pizdo svatá, tohle bude první místo, kde bude Brown hledat. Prohledala jsem šuple ve stole, jestli tam nebudou nůžky, abych mohla vystřihnout vzduchový otvory. Zibet tam pořád ještě seděla a mazlila se s tou strašnou potvorou.

“Musíme to schovat,” rozhodla jsem. “Teďko ale nekecám. Teď máš fakt dovopravdickej průser.”

Neslyšela mě. “Moje sestra Henra je hezká. Má dlouhé copy jako ty. Taky je tak hodná jako ty,” a pak, téměř úpěnlivě naléhavým hlasem, “a je jí teprve patnáct.”

Brown na tom trval, a tak dostal povolení k prohlídce pokojů, která začala, můžete hádat, naším pokojem. Mrchna tam ale nebyla. Strčila jsem to do leteckýho báglu a schovala ho do jedny z odstředivek v prádelně. Nacpala jsem před něj další hlaďácký povlaky, což mi připadalo v Brownově případě jako docela vhodná ironie. On byl ale vzteky tak bez sebe, že to neviděl.

Když ho patrová vychouška provedla všema pokojema, protestoval: “Chci si to projít ještě jednou. Vím, že tam někde je.” Otočil se ke mně. “Stejně vím, že ji máš.”

“Poslední raketoplán letí za deset minut,” oznámila mu vychouška. “Na další hledání už není čas.”

“Má ji. Poznám jí to na ksichtě. Někam ji zašila. Někde v tyhle ložnici.”

Vychouška vypadala, jako kdyby ho chtěla mít v ty svý malý mučíme aspoň hodiny. Zavrtěla hlavou. “Tohles projel, Browne. Buďto zůstaneš a zmeškáš raketoplán a budeš celý vánoce trčet v Pekle, nebo odlítneš a přijdeš o tu tvou milovanou dcerušku Ančičku… Prosral jsi to na obě strany.”

Popadnul mě za zápěstí. Vyrážka pod řemínkem byla téměř nesnesitelná. Zápěstí mi začalo otýkat a bylo celý dofialova. Snažila jsem se druhou rukou uvolnit, ale jeho sevření bylo tvrdý a stejně jako jeho obličej slibovalo pomstu. “Tady Octavia byla minulej týden na samurajským mejdanu v chlapecký ložnici,” žaloval vychoušce.

“To není pravda,” bránila jsem se. Skoro jsem nemohla mluvit. Z ty bolesti se mi dělalo tak blbě od žaludku, že jsem myslela, že sebou seknu.

“Tomu se dá těžko věřit,” odbyla ho vychouška, “protože je za trest omezená hlásícím řemínkem.”

“Tímhle?” ušklíbl se Brown a škubl mi rukou vzhůru. Zařvala jsem. “Tenhle krám?” Zakroutil mi s ním kolem zápěstí. “Umí si ho sundat, kdy chce. To jste nevěděla?” Pustil mi ruku a s opovržením se na mě podíval. “Na to, aby jí takováhle hračička v něčem zabránila, na to je Tawy moc chytrá, že jo, Tawy?”

Přitiskla jsem si zápěstí, který mi cukalo bolestí, k tělu a snažila se, abych neomdlela. Tady nejde o ty potvory, horečnatě jsem uvažovala. Tohle by mi kvůli nějaký mrchně neudělal. Musí to být něco horšího. Horšího. Nikdy to nesmí dostat zpátky.

“Hlásí odlet raketoplánu,” řekla mu vychouška. “Octavie, tvoje prázdninové výhody jsou zrušené.”

Brown po mně střelil vítězným pohledem a vyšel za ní ven. Musela jsem vynaložit poslední zbytky sil, abych počkala, než odletí poslední várka, a já mohla jít pro mrchu. Přinesla jsem to zpátky do pokoje ve zdravý ruce. Zarach mi skoro nevadil. Stejně nebylo kam jít. A mrcha byla v bezpečí. “Všechno bude dobrý,” utěšovala jsem ji.

Ale nebylo. Henra, ta hezká sestra, hezká nebyla. Měla ostřihaný vlasy, kam až to šlo. Střídavě bledla a rudla. Zibetin obličej byl bílý jak kámen a už tak zůstal. Jak jsem se tak na ni dívala, neřekla bych, že ještě někdy bude plakat. Není to paráda, co s váma jeden semestr školy udělá?

Zarach nezarach, musela jsem se dostat ven. Vzala jsem si učení a usadila se v prádelně. Napsala jsem dvě seminárky, přečetla tři učebnice a stejně jako Zibet jsem si přepsala všechny poznámky. Ostříhal mi vlasy. Ona i já jsme sváděly chlapy, a proto se to stalo. Tvůj otec se tě snaží chránit. Tak pojď pěkně k tatínkovi. Pustila jsem všechny ždímačky najednou, abych se neslyšela, jak přemýšlím, a datlovala jsem ty seminárky.

Vydržela jsem to až do posledního dne volna, kousala jsem se do rtů, abych nemyslela na Browna, na mrchny a vůbec na všechno. Zibet se sestrou přišly za mnou do prádelny, aby mi oznámily, že se Henra prvním raketoplánem vrací. Rozloučila jsem se s ní. “Doufám, že se budeš moct vrátit,” řekla jsem, a bylo mi jasný, že vypadám jako naprostej idiot, protože jsem věděla, že kdybych byla Henra, tak by mě nic na světě nepřinutilo, abych se do Marylebone Weep vracela.

“Vrátím se. Hned, jak odmaturuju.”

“To jsou jenom dva roky,” povzdechla si Zibet. Před dvěma lety měla stejně hezounkou tvář jako její sestra. Za dva roky bude Henra vypadat jako ohřátá mrtvola. To teda musí bejt strašná prdel, vyrůstat v Marylebone Weep, kde je z vás v sedmnácti troska.

“Zibet, vrať se se mnou,” naléhala Henra.

“Nemůžu.”

Čas blití. Vrátila jsem se do pokoje, uložila se na palandu s hromadou učebnic a začala číst. Mrchna ležela u nohy palandy, vyšpulenou růžovou prndu vystrčenou do luftu. Vyškrábala se mi do klína a uvelebila se tam. Zvedla jsem ji. Nebránila se. I když u mě žila v pokoji, ještě nikdy jsem si ji neprohlídla zblízka. Teď jsem pochopila, že i kdyby chtěla, nemohla se bránit. Měla malý tlapky s hebkými růžovými polštářky a neměla žádný drápy. Neměla ani zuby, jenom měkkou tlamičku jako poupátko, která byla ve srovnání s otvorem na druhé straně asi čtyřikrát menší. Nedokázala jsem s jistotou říct, jestli nebyla vyhoněná feromonama. Možná celá ta její přitažlivost byla prostě v tom, že se nemohla bránit, že nemohla bojovat, ani kdyby chtěla.

Položila jsem si ji na klín a zkusmo jí kousek zajela prstem do díry. Jako bažantka jsem se dost nalesbila, abych věděla, jak má dobrá prnda pasovat. Opatrně jsem zajela prstem hloub.

Zavřískla.

Vyškubla jsem ruku, sevřela ji v pěst a narvala si ji do pusy, abych sama nezaječela taky. Úděsný, hrůzný a zoufalý zvuk plný prosby o slitování. Bezmocný. Beznadějný. Zvuk, jaký musí asi vydávat žena, kterou znásilňují. Ne. Horší. Zvuk, jaký vydává dítě. Napadlo mě, že něco takovýho jsem v životě neslyšela, a v tu samou chvíli jsem si uvědomila, že to je zvuk, který jsem slýchala celý semestr. Ferornony. Ale kdepak, něco daleko přitažlivějšího než nějaký chemikálie. Nebo je snad strach taky chemický? Položila jsem nebohé zvíře na postel, šla do koupelny a asi hodinu jsem si drhla ruce. Myslela jsem, že Zibet nepoznala, na co mrchny jsou, a že neměla ani tu sebemenší představu, co s nimi kluci provádějí. Ale poznala to. Věděla to a snažila se to přede mnou utajit. Věděla to a šla úplně sama do klučicí ložnice, aby jim jednu sebrala. Měly jsme je ukrást všechny, úplně všechny, dostat je z dosahu těch zasranejch zkurvenejch… Za ty léta jsem vymyslela hromadu nadávek pro svýho fotra. Na tyhle se ale žádná nehodila. Zpizděný psí kundy. Zpíčený hromady sraček.

Zibet stála ve dveřích koupelny.

“Ach, Zibet,” dostala jsem ze sebe a zmlkla.

“Moje sestra se dnes odpoledne vrací domů,” oznámila mi.

“Ne,” vylétlo ze mě. “Proboha, ne!” a vyběhla jsem kolem ní z pokoje.

Tipuju to, že jsem se tak trochu nervově sesypala. V každým případě si ničím z ty doby nejsem moc jistá. Což je teda úlet, protože pocit, který si pamatuju nejvíc, byl o tom, že si musím pospíšit, protože když sebou nehodím, tak se něco hroznýho stane.

Vím, že jsem porušila zákaz, protože si pamatuju, že jsem seděla venku pod topolama a přemýšlela nad tím, jaký měl starej Moulton skvělej smysl pro humor. Poslal sem nahoru vánoční svíčky na ty holý topoly a chumáče a křehký malý lístky na ně padaly a chytaly od nich. Všude byl cítit smrad, jak to hořelo. Pamatuju se, jak jsem si zcela zřetelně pomyslela, ohně a kouř, to se přesně hodí k vánocům v Pekle.

Když jsem se ale pokoušela myslet na mrchny, co s nimi, myšlenky se mi rozlítly a všechno bylo najednou zmatený, jako kdybych se přeflákla náletem. Někdy to bylo něco, co chtěla Zibet Brownová a vůbec žádná dceruška Anča, a já se bránila: “Ostříhals jí vlasy. Nikdy ti ji nevrátím. Nikdy.” A ona se prala a bránila se mu. Ale neměla žádné drápy ani zuby. Někdy to byl vychouš, povídal: “Jestli ti leží v hlavě ta záležitost se svěřeneckým fondem, můžu ti to zjistit,” a já mu odporovala: “Stejně chcete mrchny jenom pro sebe.” A někdy se ozval Zibetin fotr: “Já tě chci chránit. Tak pojď pěkně k tatínkovi.” A já se vyškrábala na palandu, abych odšroubovala interkom, ale stejně jsem ho nemohla umlčet. “Nepotřebuju žádnou ochranu,” opakovala jsem. Zibet dál zápasila a bránila se.

Poletující chumáček se nalepil najedno světýlko. Chytil a potom spadl do hnědýho listí. Smrad z kouře byl všude. Někdo by to měl nahlásit Peklo mohlo klidně celý shořet, protože tady nikdo o vánočním volnu nebyl. Měla bych to někomu říct. Nebylo ale komu. Chtěla jsem otce. A on tu nebyl. Nikdy tu nebyl. Zaplatil, vycákal ten svůj chám a předhodil mě vlkům. Aspoň ale nebyl jedním z nich. Nebyl.

Nebylo to komu říct. “Co jsi s ní dělala?” vyzvídala Arabel. “Dalas jí něco? Samuraje? Nálet? Alkohol?”

“Ne, nic jsem…”

“Uvědom si, že máš zaracha.”

“Tohle nejsou jen tak nějaký mrchny. Oni jim říkají děťátko a dceruško Ančo. Dělají fotry. Oni jsou fotrové. Mrchny ale nemají žádný drápy. Nemají ani zuby. Dokonce ani neví, co je to šuky fuky.”

“Jde mu jen o tvoje dobro,” řekla Arabel.

“O čem to meleš? Ostříhal jí všechny vlasy. Mělas ji vidět, držela se ty přepážky, jako by jí šlo o život! Bránila se a rvala se, ale bylo to na nic. Neměla žádný drápy. Neměla ani zuby. Její teprv patnáct. Musíme sebou hodit.”

“V půlce semestru bude po tom,” utěšovala mě Arabel. “Můžu ti něco dohodit. V žádným případě to nebudou svěřenci.”

Stála jsem v potíme patrový vychoušky a mlátila jsem do dveří. Nevím, jak jsem se tam dostala. Z jejích zrcadel na mě hleděl rnůj obličej. Arabelina tvář: poničená a zoufalá. Střídavě bledla a rudla, stejně jako můj hlásiči řemínek: obličej my spolubydlící. Nejspíš mi zase dá zaracha. Možná mě vyrazí. Bylo to jedno. Když řekla dále, nemohla jsem utýct. Musela jsem to někomu říct, ještě než to tam všechno chytne.

“Panebože,” ujelo jí a objala mě.

Ještě než jsem otevřela dveře, už jsem věděla, že Zibet sedí ve tmě na my posteli. Zatlačila jsem na přepážku a zafačovanou ruku jsem na ní nechala ležet, jako kdybych ji mohla potřebovat kvůli opoře. “Zibet,” začala jsem, “všechno bude v pohodě. Zvířata v kampusu budou zakázaný. Všechno bude v pořádku.”

Vzhlédla ke mně. “Poslala jsem ji domu s ní.” řekla.

“Cože?”

“Nenechal… nedal by nám pokoj. On - poslala jsem dcerušku Anču s ní domů.”

Ne. Panebože, ne.

“Henra je stejně dobrá jako ty. Sama by se nezachránila. Ty dva roky by nevydržela.” Hleděla stále na mě. “Mám ještě dvě sestry. Té nejmladší je teprve deset.”

“Tys poslala mrchnu domů?” nechtěla jsem věřit, fotrovi?” “Ano.” “Nemůže se bránit,” zvolala jsem zoufale. “Nemá žádný drápy. Nemůže se bránit.”

“Já ti to říkala, že nemáš ani ponětí o tom, co je to hřích,” skončila a odvrátila se.

Nikdy jsem se patrový vychovatelky neptala na to, co udělali s těma mrchnarna, co sebrali klukům. Doufám, že je v jejich vlastním zájmu někdo jejich utrpení zbavil.

ARABEL: Je to vždy nutné, použít to nejošklivější slovo?

HENRIETTA: Ano, Arabel - pokud popisuješ tu nejošklivější věc.

- Barrettové z Wimpole Street od Rudolfa Besiera

Edwarda Moulton Barretta by tento příběh šokoval a pobouřil. Stejně tak, jak předpokládám, i jeho poetickou dceru Elizabeth. Koneckonců, oba byli viktoriánci a patřili k té nejserióznější a nejsnáze šokovatelné části viktoriánské společnosti, k úctyhodné střední třídě. A Edward Barrett úctyhodným rozhodně byl. Vdovec, otec deseti dětí, model rodičovské oddanosti. Zvláště pak ochraňoval svou invalidní dceru Elizabeth, která léta neopustila svůj pokoj. Každou noc s ní klečel a společně se modlili. A pokud trval na tom, že ho jeho děti budou ve všem poslouchat a že se podřídí, vyžadoval pouze úctu, která podle Písma rodiči náležela. Pokud jim zakazoval, aby se vdávaly či ženily, pouze se snažil ochránit je před požitkářstvím a zlem, které viděl všude kolem sebe. Na srdci mu leželo pouze jejich dobro. Což ale nevysvětluje, proč Robert Browning, který k ní choval přátelské city, postižené dceři napsal: “Žijete v něčem, o čem bych se nerozpakoval mluvit jako o dokonalém otroctví,” a “Z celého srdce bych si přál, abyste nikdy nepocítila, co musím snášet, když přihlížím zcela bezmocen a mlčky, zatímco je s vámi takto jednáno.” “Nesmýšlejte o chudáku tatínkovi tak zle,” napsala Elizabeth Robertovi a popisovala svého otce jako “počestného a zasluhujícího veškeré úcty.” Což ale neobjasřmje, proč tedy prchla z otcovského domu, aniž by komukoliv co řekla. Nezmínila se o tom dokonce ani svým sestrám, protože “kdokoliv mi pomůže, bude skrze mě trpět”. Vzala s sebou jen svého psa Flushe, neboť se neodvážila ho tam zanechat. Možná se v její reakci na tento příběh mýlím. Její viktoriánská duše, kterou bylo možné snadno uvést do rozpaků, by byla rozhodně šokována jazykem; příběh by ale jistě poznala. A jeho postavy také.

CONNIE WILLISOVÁ

Z anglického originálu ALL MY DARLING DAUGHTERS

přeložil Josef Rauvolf.

RICHARD CHRISTIAN MATHESON

Richard Christian Matheson píše povídky, televizní i filmové scénáře a romány. Pro televizi také tvoří a produkuje půlhodinové komedie a hodinové dramatické seriály. Jeho první román Created by… (Stvořeno…) vyšel v roce 1990 v nakladatelství Doubleday. Sbírka povídek Scars and Other Distinguishing Marks (Jizvy a jiná poznávací znamení) byla vydána v roce 1988 nakladatelstvím SCREAM/ PRESS. Napsal pět původních scénářů, které byly realizovány, dva spolu se svým otcem Richardem Mathesonem. S otcem také založil vlastní produkční společnost. Zdá se, že vůbec nespí. Povídka Procitnutí měla být původně zařazena do cyklu hororů v OMNI, byla však na poslední chvíli šéfredaktorem zamítnuta kvůli sexuálnímu podtextu. Přirozeně, že jsem ji vybrala do této antologie. Patří mezi současné interpretace věčného tématu o démonických milencích.

PROCITNUTÍ

Nemohla z něj spustit oči.

Chtěla si být jistá. Ale tak, aby o tom nevěděl.

Byl tak nějak dokonalý, až nepřirozeně. V určitém smyslu byl hezký, což ji vzrušovalo. Přitahoval ji. Mohlo mu být kolem třicítky. V baru zbyli jen oni dva. Město, spící o deset pater níž, bylo ploché a tmavé. Pouliční lampy hleděly vzhůru a prohlížely si oranžovýma očima hotelový bar. Čas od času projelo dole ospalé policejní auto, bloumající po okolí.

Zase se na něj podívala a ubrouskem si otírala dlouhé nehty.

Začínala si být jistá. Viděla mu to na očích.

Tamto.

Možná jasněji, než na očích jeho předchůdců.

Objednala si další drink a prošla kolem něj k telefonu. Díval se z okna, žvýkal zápalku a ona si všimla, jak přejíždí ukazováčkem po okraji sklenice s pivem, jako by hladil ženské tělo. Pohled.

Cítila ho všude.

Když dokončili filmování, a ona probrala obsazení na příští den s režisérem, pod kterým zrovna pracovala, zajela vždy dodávkou zpátky do hotelu, který studio pronajalo pro produkční tým, vyzvedla si poštu a vzkazy v recepci a šla do svého pokoje. Pokaždé vyčerpaná, pokaždé nesnášející svou funkci pomocné režisérky. Nenáviděla skutečnost, že to není ona, kdo je vidět na obrazovce. Jen vede štáb.

Musí být ve střehu.

Pak se vždycky svlékla a dala si sprchu. Zatímco po ní stékala voda, přejížděla si prsty po těle. Zavírala znavené oči a nechávala se omámit vzrušením. Chtěla něco pocítit. Ale nikdy nic necítila.

Nemohla.

Dráždivé pocity, které její přítelkyně zakoušely o samotě nahé, když se dotýkaly svých těl a vychutnávaly reakci své kůže, ji už nezajímaly. Její tělo toužilo po silnějších impulsech. Toužilo po někom, kdo by s ní uměl správně zacházet, kdo by sejí dotýkal na těch správných místech. Aby mohla reagovat. Transcendovat. Kdo by se jí díval přímo do očí, když by měla orgasmus.

On se na ni díval právě tak.

Stála u aparátu a telefonovala. Její manžel spal, a když se ozval, hned jí řekl, že ji miluje. Odpověděla, že ho také miluje, ale přitom nespouštěla pohled z toho muže. V ústech měl zápalku, vtahoval ji dovnitř a ven a ona ho s neskrývaným zájmem pozorovala.

Manžel jí navrhl, že vzbudí děti, aby jí popřály dobrou noc.

“Stýská se jim po mamince,” řekl sladkým hlasem, který nenáviděla. Neslyšela, co říkal potom. Znovu opakoval, jestli je v pořádku. Zdála se mu unavená a roztěkaná. Zasmála se, aby ho uklidnila. Opět řekl, že ji miluje a že by chtěl být s ní. Milovat se.

Mlčela a pozorovala muže v baru. Zachytila jeho pohled, když se snažil upoutat pozornost servírky.

“Stýská se ti po mně?” zeptal sejí manžel.

Muž se na ni díval. Manžel se ptal, jestli se těší na milování s ním, až se vrátí. Stále pozorovala toho muže. Její manžel opakoval otázku.

“Ano, miláčku. Samozřejmě, že se těším…”

Ale byla to lež. Pořád si vlastně lhali. Nic pořádného pro ni neudělal. Chtěla, aby udělal něco, co by jí dovolilo zapomenout, kým je a jaký je její život. Chtěla po něm něco skutečného.

Něco neskutečného.

Její manžel šel probudit děti, přestože mu říkala, aby to nedělal. Neposlechl ji, a když sundala chladné prsty z víček, protože ji rozbolela hlava, stál ten muž vedle ní a kupoval si z automatu cigarety.

“Pozdravte maminku, děti.”

Děti cosi ospale mumlaly do telefonu, zatímco na ni ten muž zíral a bez mrknutí oka si zapaloval cigaretu. Řekla jim, ať jdou zpátky do postýlek a že je má ráda. Sledovala však mužovy oči, jak jí pomalu sjíždějí po tváři ke krku a prsům. A ještě níž. Rychle se jí podíval zpátky do očí a ona souhlasila se vším, co jeho oči chtěly.

Šli do jeho pokoje.

Neřekli ani slovo. Milovali se celou noc, celá zpocená oběma rukama svírala cíp naškrobeného prostěradla pod sebou a křičela. Něžně sejí dotýkal, jako by nebyl nic víc než myšlenka, přání. Tělo se jí vzpínalo a prohýbalo, polštář pod její hlavou byl celý promáčený.

Přivázal ji k čelu postele hedvábným šátkem, dýchl jí na slaná ústa a nezněje políbil. Objel jí jazykem kolem uší a zašeptal, co by po ní chtěl. Dosáhla orgasmu. Masíroval jí tělo, až se jí kůže leskla, a její prsty začaly divoce chňapat po šátku, kterým byla přivázána k posteli. Sténala rozkoší, protože se ocitla v těle někoho jiného.

Nebo protože své tělo opustila.

Všechno, co s ní dělal, ji vzrušovalo jako nikdy předtím. A když ji konečně rozvázal, usnula v jeho konejšivém náručí. Stále mumlala, jak to bylo báječné a jak je překvapená, co všechno v ní probudil. Co všechno v ní stále probouzí.

On řekl pouze:

“Na dnešní noc nikdy nezapomeneš.”

Když za úsvitu procitla, byl pryč. Žádný lístek, žádný vzkaz, nic. Kdosi zaklepal na dveře a ona, zabalená do osušky, ho pozvala dál. Hotelová obsluha jí přinášela velkou snídani, omeletu, bílou kávu a noviny.

O všechno se postaral.

Seděla v posteli a dala se do snídaně, rozevřela si k tomu noviny a slastně se po včerejšku protahovala, tělo pokryté drobnými rankami a kousnutími. Jídlo bylo výborné a jeho chuť na jazyku v ní vzbudila touhu po milování. Usmála se a zaposlouchala se do zpěvu ptáků za oknem. Při jejich sladké opeře jí naskočila husí kůže, a když otvírala noviny, při ostrém zvuku přehýbaného papíru jí ztuhly bradavky. Zasmála se při vzpomínce, jak ji vzrušovalo, když jí je včera líbal a sál. Ještě teď byly citlivé.

Při čtení usrkávala kávu, a jak jí stékala po jazyku do hrdla, teplá jako sperma, roztáhla trochu nohy.

Začala zrychleně dýchat a vlnit rameny, kterými jí probíhalo mrazení, mincí podél páteře vzhůru.

Když četla titulní stranu, přejížděla prsty lehce po potištěném papíře, jako by cítila tvar a délku slov. Linii jednotlivých písmen. Ten zvuk jí v mozku tvořil věty.

Cítila, jak vlhne.

Bylo fantastické, jak její tělo onoho rána reagovalo na každou drobnost, na zvuky, na barvy. Dokonce i drsný povrch vlněné přikrývky v ní vzbouzel myšlenku na něj, na chloupky na jeho prsou a na jeho tvář. Panebože, proč se jen nezeptala, jak se jmenuje? Bylo jí jasné, že to byl nejlepší milenec, jakého kdy měla. Hlasitě se zasmála a pocítila, jak se v ní vynořuje zvláštní, nová žena.

Led v pomerančovém džusu se zvolna rozpouštěl; při zvuku, který vydával, když narážel o sklenici, slabě a bezděčně zasténala. Usmála se a a zapálila si cigaretu. Ve všech buňkách a nervech svého těla cítila dosud nepoznané naplnění. Štěstí.

Ztrátu kontroly.

Oheň z cigarety vydával teplo, které okamžitě ucítila, začala se potit. Trochu se otřásla, ušklíbla a sfoukla zápalku. Sledovala drobné kroužky kouře, které se odvíjely od žhnoucího konce cigarety. Ta vůně jí ho opět připomněla. Něco ji přinutilo zajet chvějící se rukou na prsa. Kůži měla horkou. Naslouchala tomu, jak ptáci za oknem zesílili svůj zpěv a probouzející se hotel vydával obvyklé ranní zvuky, a začala rozkošnicky sténat.

Vůně připravovaného jídla a teplý vzduch vycházející z ventilátoru byly jako pohlazení. Ztvrdly jí bradávky a chloupky zvlhly. Líně a labužnicky bloudila očima po pokoji a prohlížela si jeho zařízení.

Látka na přehozu přes gauč byla dokonale kostkovaná, jeden polštářek jako druhý. V nevyslovitelné rozkoši musela zavřít oči. Když je otevřela, padl jí zrak na kuličkové pero, poskytnuté hotelem, které leželo na nočním stolku. Jeho červená barva ji potěšila. Slastně zavrněla. Rozhlížela se dál. Popelník na podlaze, plný nedopalků cigaret a papírků od žvýkaček, ji vzrušil. Svou vůní a tvarem jí připomněl včerejší milování, to, jak do ní vnikl a…

Najednou se probrala a všimla si článku na titulní straně novin o podivné vraždě, která se stala včerejší noci. Dva muži v lyžařských maskách postříleli nějakou rodinu. Když si to představovala, přejížděla si prsty po těle, divoce a nekontrolovatelně po něm bloudila. Škrábala se, štípala. Chvěla se. Nemohla pochopit tu sexuální bouři, která probíhala v jejím těle, zatímco měla mysl zaplněnou představami toho, jak kulky pronikají jejich kůží. Tváře zkřivené hrůzou a těla dopadající na podlahu.

Bubnovala si na pokožku.

Cítila mrazení.

A opět orgasmus.

Nemohla mu nijak zabránit. Pronikal jí tělem jako vlna jedu, která narůstala a odplouvala. Mizela a zase se vracela.

Její tělo bylo zalité potem a dolní ret měla rozkousány do krve. Štípala se tak, že jí naskočily modřiny. Natáhla ruce k čelu postele a sevřela ho bílými prsty, jako by byla ukřižovaná, zoufalá. Křičela. Hlasitěji a hlasitěji. Ubližovala si, prožívala další a další orgasmy a nemohla zabránit přívalu vizí a zvuků, hmatatelných představ. Uviděla své děti a rozplakala se.

A pak, v představách, uviděla tvář toho muže. Jeho milý úsměv. Jeho doteky.

Pohled.

Na chvíli upadla do spánku, ale zvuky troubících automobilů a luxování pokojských ji probraly. A nemohla svému tělu nijak zabránit, aby zase nezačalo reagovat.

Možnosti schopností. Úsměv, který se dívá. Ruka, která ujišťuje. Možností bez spekulování. Netřeba dovolení ani trestů. Jenom vychutnávat. Stále víc a víc. Nezaujímat stanovisko; byť by šlo o zločin, i když bez krve. Otravuje pomocným gestem. A stane se hrobníkem, drive než zmizíme. Stojí opodál a sleduje dům plný křičících bezmocných, zaživa upalovaných. Toto je příběh o možnostech schopností. O snech přinášejících ukřižování. A o těch, kteří nám dovolují snít.

RICHARD CHRISTIAN MATHESON

Z anglického originálu AROUSAL přeložila Ivana Muková.

LEWIS SHINER

Poslední román Lewise Shinera Deserted Cities of the Heart (Opuštěná města srdce, Bantam) byl nominován na Nebulu. Jeho chystaný román Slam (Doubleday) pojednává o skateboardu, anarchii a přísahách. Připravuje také původní antologii na podporu hnutí Greenpeace, When the Music’s Over (Když dohraje hudba). Sliiner začínal sci-fi povídkami a později se pustil i do psaní románu a hororu. Jeho povídka Love in Vain (Marná láska), původně publikovaná v antologii Ripper! (Rozparovač!), byla znovu otištěna ve sbornících nejlepších sci-fi povídek roku a nejlepších fantasy roku, ale je to především horor. Povídka Váhy jím je také. VÁHY

Existuje typ standardního krysího chování, kterému se říká Coolidgeův efekt. Kdysi dávno, po absolutoriu psychologie, ještě předtím, než jsem potkala Richarda a než jsme se vzali, dávno předtím, než se nám narodila Emily, jsem pracovala patnáct hodin týdně v laboratoři. Čistila jsem krysí klece a vyťukávala data do počítače. Coolidgeův efekt je jeden z experimentů, o nichž každý slyšel, ale ve skutečnosti je nikdo neviděl.

Když připustíte samičku do klece se samcem, několikrát se spáří a jdou si dál po svých. Když však samičku nahrazujete stále novými a novými exempláři, stane se něco úplně jiného. Sameček se doslova ušuká k smrti.

Někdo o tom asi řekl manželce Calvina Coolidge. “Přesně jako můj manžel,” konstatovala ta dobrá žena.

Začalo to v červnu, pár dní po Emilyiných prvních narozeninách. Vzpomínám si, že byla nedělní noc, protože Richard měl jít ráno učit. Vzbudilo mě jeho sténání, jakési pobrukování jakoby nahoru a dolů po stupnici. Stejné zvuky vydával při milování.

Posadila jsem se. Všechny deky byly jako vždycky nakupeny na mé straně. Richard ležel nahý pod jediným prostěradlem, přestože klimatizace byla puštěná. Odpoledne jsme se kvůli něčemu hádali a já byla ještě teď rozzlobená, takže jsem v pozorování jeho noční můry nacházela docela uspokojení.

Pohyboval boky nahoru a dolů. Bylo vidět malý stan, který jeho penis vztyčil v prostěradle. Strachem se tedy evidentně nesvíjel. Sotva mi došlo, co se děje, prohnul se do oblouku a prostěradlo náhle zprůsvitnělo. Nic takového jsem předtím nikdy neviděla, ani během své klinické praxe. Nijak zajímavé to nebylo, a už vůbec ne erotické. Jediné, na co jsem mohla myslet, byl ten svinčík. Ucítila jsem to. Připomínalo to vodu, která dlouho stála ve sklenici od džusu.

Lehla jsem si zády k němu. Postel se zachvěla, jak se probudil. “Panebože,” zašeptal. Předstírala jsem, že spím, když utíral postel nějakým kapesníkem. Za minutu či dvě už zase spal.

Vstala jsem a šla zkontrolovat Emily. Ležela v kolíbce na bříšku, ručičky a nožičky roztažené, jako malá růžová předložka z medvědí kůže. Pohladila jsem ji a sklonila se, abych při voněla k jejím vláskům. Maličká, dokonalá ručka chňapla po prostěradle pod sebou.

“Škoda, žes to zaspala, Prdelinko,” zašeptala jsem. “Mohlas vidět, na co se můžeš těšit.”

Málem jsem na to zapomněla, kdyby mi Sally Keelerová v pátek nezavolala. Její manžel měl na katedře anglistiky pracovnu hned vedle Richardovy. “Poslouchej,” začala. “Asi to nic není.”

“Co prosím?”

“No, myslela jsem, že by ti o tom měl někdo říct.”

“O čem jako?”

“Nechoval se Richard v poslední době - tak nějak - trochu divně?’

Vzpomněla jsem si na ten vlhký sen.

“Co tím myslíš, jak divně?”

Sally se dramaticky odmlčela. “No, Tony včera večer něco říkal. Hele, Ann, já vím, že ty a Richard máte teď nějaké problémy - to je v pořádku, nemusíš mi nic říkat - a já si myslím, no, prostě, že by ti to měla opravdová kamarádka říct.”

Sally nebyla žádná moje kamarádka. Byla u nás jen dvakrát či třikrát na večeři. Překvapilo mě, že mé manželské problémy vešly v tak širokou vědomost. “Sally, mohla bys přejít k věci?”

“Richard mluvil s Tonym o té nové postgraduální studentce. Co je z Izraele nebo odkud.”

“No a?”

“No a Richard je z ty holky celej pryč. To přece není jeho styl. Tím chci říct, že Richard nikdy ani neflirtuje.”

“A to je vše?”

“No, není. Tony se ho zeptal, co se děje, a Richard řekl: - “Tony, tomu bys nevěřil. Nevěřil bys tomu, kdybych ti to řekl.” To jsou přesné jeho slova.”

“Jmenuje se ta tajemná dívka nějak?”

“Lili, myslím. Aspoň to říkal.”

Pokoušela jsem si představit Richarda, jak se svým řídnoucím vlasem a sporým knírkem, s brýlemi a vypouklým bříškem vyvádí z míry nějakou cizí sexbombu. “Třeba to nic není,” říkala Sally.

Příští rok budou na fakultě zřizovat novou profesuru. Richard a Tony jsou kandidáty. Podle obecného mínění měl Richard větší šanci.

“To je pravda,” řekla jsem. “To je pravda, že to nic není.”

“Hele, nechtěla bych způsobit nějaké problémy.”

“Ne, ne,” odpověděla jsem. “Žádné jsi nezpůsobila.”

o

Příští středu volal Richard, že přijde domů později. Na fakultu přijel nějaký básník předčítat své verše. Našla jsem si to v novinách. Předčítání bylo plánováno na osmou.

V půl deváté jsem naložila Emily do kombíku a odjely jsme do Fine Art Centra. Jeho auto jsme tam nenašly.

“No, Prdelinko,” řekla jsem. “Tak co myslíš? Pojedeme zkontrolovat hodinové motely ve městě?”

Dívala se na mě velkýma bezbarvýma očima.

“Máš pravdu,” konstatovala jsem. “Na to jsme moc hrdé. Pojedeme domů.”

Ten víkend pořádal dr. Taylor piknik. Dr. Taylor byl vedoucí katedry, a to především proto, že v mládí redigoval Major American Writer. Nyní měl problémy s pitím. Jeho žena zjistila, že když budou večírky u nich doma, nebude se toulat po ulicích.

Ráno před večírkem jsem Richardovi oznámila, že tam chci jít taky. Dosud byl zvyklý na to, že jsem se od takovýchto záležitostí distancovala. Hledala jsem známky zklamání. Ale jen pokrčil rameny.

“Měla bys začít shánět hlídání,” řekl jen. Po večeři se začalo s pozvolným, jakoby náhodným přesouváním, které mělo skončit shromážděním žen v jedné části domu a mužů v jiné. Většina manželek byla dosud v přízemí, uklízely tam zamaštěné papírové talíře a prázdné láhve od piva. Já byla nahoře s Jane Langovou, odbornicí na středověk, a většinou manželů. Taylor pronesl pejorativní poznámku o ženách -spisovatelkách a všichni se toho hned chytili. Tony pravil: “Fajn, a teď každý řekne něco sexistického, ale něco takového, o čem je přesvědčen, že je to pravda.”

Taylor přiopile prohlásil: “Muži mají větší penisy než ženy.”

“To obvykle ano,” řekla Jane. Všichni se zasmáli.

Robbie Shappard, o kterém se říkalo, že spí se svými studentkami, pokračoval: “Tuhle jsem četl o jednom druhu jihoamerických ještěrek, který vymřel. Objevil se tam jiný druh, jehož samičky uměly provádět milostné rituály lépe než ty z vlastního druhu. A samečkové se s nimi pářili. Chromozomy byly pochopitelně odlišné, takže se nerodily žádné ještěřičky. A celý druh natáhl brka.”

“A to je fakt pravda?”

“Četl jsem to ve Weekly World News” odpověděl Robbie. “Musí to být pravda. Rád bych ale věděl, co to může znamenat.”

“No to je jasné,” řekla Jane. “Když dojde na sex, chlapi nevědí, co by radši.”

“Já osobně si myslím, že muži a ženy jsou různé biologické druhy,” podotkl Tony.

“Je to jednodušší,” oponoval mu Robbie. “Mají pouze konfliktní programy. Když jsme žili v jeskyních, měli jsme takové pudy, abychom si zajistili co největší počet potomků od co nejširšího spektra partnerů. Probiem je, že tyhle pudy máme pořád, přestože už je nepotřebujeme. A to se přesně stalo těm ještěrkám.”

“Dobrá,” řekl Tony. “A teď ty, Ann. Ale vážně.”

“Já nevím,” odpověděla jsem. “Myslím, že patřím k té staré gardě, která věří, že ženy jsou emocionálnější.”

“Jak emocionálnější?” zeptal se Tony. “Upřesni to trochu.”

“Jasné,” souhlasil Robbie. “Stručně to upřesni. Je vás asi 50 %, co se tím řídíte.”

Podívala jsem se na Richarda. Vypadal, jakoby byl duchem někde jinde. “No, muži mají rádi přesnost, rádi všechno měří.” Ozval se smích a já zčervenala. “Vždyť to sami znáte. Neřeknou třeba Budu tě milovat navždy. Spíš řeknou “Za současných podmínek našeho vztahu se dá celkem rozumně předpokládat, že by mohl pokračovat ještě nejméně příštích šest měsíců. Já bych však spíš ocenila to gesto, kdyby řekl ,Navždy.”

Tony přikývl. “Dobrý. Teď Richard.”

“Já taky? Tak jo. Řeknu něco takového, co se už pokoušel říct Robbie, ale bez zbytečných keců. Muži chtějí ženy a ženy chtějí děti.”

Všichni ztichli. Nezaskočil tedy jenom mě. První, co mě napadla, byla Emily. Co tím Richard myslel? To už ji nechce? Nebojí snad nikdy nechtěl? Slyšela jsem, že takhle se cítí lidé, když jsou zastřeleni. Žádná bolest, jen pocit šoku a ztráty, vědomí, že bolest bude jistě následovat.

“Když už mluvíme o dětech,” řekla jsem do ticha, “napadá mě, že musím zavolat domů. Omluvte mě.” Vyšla jsem z pokoje a začala hledat telefon. Ze všeho nejvíc jsem však chtěla být co nejdál od Richarda. Místo telefonu jsem našla koupelnu. Umyla jsem si obličej, přejela rtěnkou rty a sešla dolů. Sally mě tam objevila a zvedla obočí. “No?”

“Co no?”

“Myslela jsem, že jsi tady, aby ses na ni podívala.”

“Na koho?”

“Na Lili. Na tu osudovou ženu. Všichni chlapi z katedry jsou do ní zamilovaní. To ti nikdo neřekl?”

“A ona je tady?”

Sally se rozhlédla po místnosti. Většinu žen tady jsem znala. “Teď ji nevidím. Ale před minutou tu ještě byla.”

“Jak vypadá?”

“No, drobná, tmavá… sexy, řekla bych. Pokud se člověku líbí oční linky a chlupy v podpaží.”

“Co má na sobě?”

“To se ptáš jen z čiré zvědavosti? Tričko s ramínky, červené. A modré džíny. Hodně vypasované.”

“Promiň,” řekla jsem. Konečně jsem uviděla telefon. “Musím zavolat domů.”

Najatá chůva zvedla telefon na druhé zazvonění. Emily spala. Žádné problémy nebyly. Chtěla jsem s ní být doma, drbat ji na bříšku a cítit její prstíky ve svých vlasech. Ticho bylo příliš dlouhé. Poděkovala jsem a zavěsila.

Nechtělo se mi jít nahoru. Stejně se tam z toho stal pánský klub s oplzlými vtipy a doutníky. Otevřela jsem posuvné skleněné dveře do zahrady. Vešla jsem do tmy a v posečené trávě a v doutnajícím dýmu z grilu ucítila léto.

Richard tam pro mě přišel, když večírek končil. Seděla jsem v zahradním křesílku a dívala se na oblohu nad Dallasem, která má vždycky po celé léto načervenalou barvu. Něco kvůli světlům a znečištěnému ovzduší.

“To bylo moc hezký divadlo,” řekl Richard. “Vozit se po mně, aby všichni na tom přiblblým mejdanu věděli, že je naše manželství v troskách.”

“Ale?”

“Co ale?”

“Že je v troskách. Naše manželství. To se jako rozcházíme?”

“Nevím, sakra. Teď snad není čas na otázky. Ale ne. Nezačínej s tím. Jak odejdem, když takhle brečíš?”

“Půjdeme okolo domu. Taylor je už tak opilý, že ani nebude vědět, jestli jsme se s ním rozloučili nebo ne. Odpověz mi.”

“Řekl jsem, že nevím.”

“Možná bychom si to měli ujasnit.”

“Co to má zase být?”

“Můžeme to udělat jako ostatní. Vyhledáme poradce nebo tak něco.”

“Tak jo.”

“Tak jo? A to je všechno? Jenom ,tak jo?”

“Ty sis o to koledovala, já ne.”

“Fajn,” řekla jsem, náhle plná kuráže. Jako bych stála nad propastí. Co když udělám něco, co nepůjde vzít zpátky? Jenom Emily mě krotila. Pak jsem se podívala na Richarda a pomyslela si, jestli ho opravdu chci jako jejího otce.

“Fajn,” zopakovala jsem. “Tak půjdeme?”

Moje nejlepší kamarádka Darla se rozváděla už dvakrát. Doporučila mi nějakou paní McNabbovou.

“Panebože,” řekla jsem. “Ta bude pěkně drahá. Myslíš, že to k něčemu bude?” “Co se staráš, jestli to k něčemu bude? Tohle je první krok k tomu, aby ses zbavila toho svého krunýře. Zbytek už půjde snáz. Věř mi, pak už to půjde snáz. Můj druhý rozvod nebyl o nic horší, než, řekněme, kdybych měla tělo napasované půl roku v nějaké ulitě.”

Skoro celé pondělí jsem proseděla u telefonu. Zvažovala jsem to dobré a to špatné v našem manželství. Přihazovala jsem na ty pomyslné váhy všechno, co mě napadlo. Všechno, co se vyskytovala v “dobré” půlce, se týkalo peněz: dům, Richardova pojistka, finanční zajištění. To ale není všechno.

Domluvila jsem nám schůzku na příští dopoledne. Když jsem to v pondělí večer Richardovi oznamovala, vypadal překvapeně, jako by na tu nechutnou scénu úplně zapomněl. Pak pokrčil rameny a pravil: “No tak dobře.”

Emily jsme odvezli k opatrovatelce. Bylo těžké ji tam nechávat. Richard se stále díval na hodinky. Konečně jsme vypadli a dojeli do centra, k nově opravenému domu v prérijním stylu u East Grand.

Paní McNabbová byla vysoká asi metr osmdesát, udělaná v prsou i v bocích, asi padesátiletá, v krátkých vlasech jí hrály různé odstíny šedi. Žádný make up, šaty jen z přírodních materiálů, nábytek v neutrálních barvách. Na stolku vedle gauče ležela pouze zlověstná krabice s hygienickými kapesníčky.

Když jsme se oba usadili, zeptala se, jestli je někdo z nás zapleten do nějakého mimomanželského vztahu.

“To myslíte, jako jestli má jeden z nás nějaký poměr?” zeptala jsem se. Richard rychle zakroutil hlavou.

“Přesně tak,” přikývla paní McNabbová.

“Ne,” odpověděl Richard.

“Ne,” odpověděla jsem já.

Zahleděla se dlouze na Richarda, jako by mu nevěřila. Já mu taky nevěřila. “Co?” zeptal se. Od chvíle, co jsme se posadili, měl ruce založené na prsou. “Řekl jsem, že ne. Nikoho nemám.”

Po několika minutách nás rozdělila. Richard čekal v přijímací místnosti, zatímco mně byly pokládány různé otázky. Kdykoli jsem něco říkala o Richardovi, nutila mě začínat slovy “myslím” nebo “zdá se mi”. O Lili ani o svém podezření jsem se nezmínila. Pak jsem zase seděla venku asi půl hodiny já; pročítala jsem si jednu a tu samou stránku z Newsweeku, aniž bych věděla, co vlastně čtu.

Konečně Richard vyšel. Byl celý bledý. “Hotovo,” řekl. “Zaplatil jsem jí a tak.”

Nastoupili jsme do auta. Richard seděl za volantem, aniž nastartoval motor. “Ptala se mě na rodiče,” řekl. Díval se předním sklem ven, ne na mě. “Vykládal jsem jí, jak můj otec vždycky přikázal matce, aby mu přinesla poštu, a pak ji otvíral a při tom házel to, co se mu nehodilo, na podlahu. Matka si pak musela kleknout a posbírat to.”

Vypadal tak sklíčeně a dětsky. Najednou jsem si uvědomila, že jediný člověk, který by dokázal pochopit, čím právě procházím, byl Richard. Bylo těžké ne-pohladit ho.

“Ptala se mě, jestli byli šťastni,” pokračoval. “Odpověděl jsem, že ne. A pak se stalo něco zvláštního. Přistihl jsem se, jak jí všechno vysvětluju. I to, co jsem si myslel, že nevím. Jak jsem se vždycky domníval, že by bylo pro mého otce strašně snadné učinit matku šťastnou. Že by jejich manželství mohlo fungovat, kdyby jeden neházel po zemi odpadky, které ten druhý musel sbírat. Nevzpomínám si, jestli na to paní McNabbová něco řekla, ale najednou jako by mnou projelo poznání. Že jsem strávil život hledáním nešťastné ženy, stejné, jako byla moje matka, abych jí dokázal, jak lehce ji mohu učinit šťastnou. Ale nepodařilo se mi to. Tebe jsem šťastnou učinit nedokázal.”

Ten báječný, kratičký moment vzájemné blízkosti byl ten tam. Teď jsem byla “nešťastná žena”. A moc se mi to nelíbilo.

“Cítím se úplně vyždímanej,” řekl a rozplakal se.

Nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsem ho naposled viděla brečet. “Nevím, jestli to příště zvládnu.”

“To byl jenom začátek.” utěšovala jsem ho. “Ještě jsme se ani nikam nedostali.”

Pokýval hlavou a nastartoval auto. “Nevím,” řekl. “Nevím, jestli to vůbec zvládnu.”

A to byl konec s poradnou. Když jsem to příště nadhodila, Richard zakroutil hlavou a odmítl o tom hovořit.

Pořád pracoval “přes čas”, aspoň dva večery v týdnu. Jeho otřepané výmluvy mě uváděly do rozpaků. Představovala jsem si ho v jeho pracovně, manšestráky u kotníků, na stole rozvalenou nějakou exotickou chlípnici s olivovou pokožkou, s kotníky pevně zaklesnutými okolo jeho boků, ústa v extatickém výkřiku dokořán. A zbytek katedry rozpačitě kroutí hlavou, když jde kolem jeho dveří.

Pořád jsem na to musela myslet. V noci jsem nespala a trápila se. Jednoho srpnového rána jsem to už nemohla vydržet a zavolala Sally.

“Jde mi o tu ženskou, co se s ní má Richard stýkat. Lili, nebo jak se jmenuje. Popiš mi ji.”

“Myslíš tu couru? Co chceš ještě vědět?”

“Všechny detaily. Jako kdybys ji popisovala policii.”

“No, vysoká asi metr sedmdesát. Hnědé zvlněné vlasy, asi po ramena. Hodně snědá. Samozřejmě nalíčená. Pořádně nalíčená. A zmínila jsem se o chloupcích v podpaží?”

“Ano,” odvětila jsem. “To ses už zmínila.”

V letním semestru učil Richard každé odpoledne od jedné do tří. Zřejmě nebyl natolik rozrušený, aby učení úplně nechal. Ve čtvrt na dvě jsem vyšla po mramorovém schodišti do druhého patra Dallas Halí, abych podle Sallyina popisu vyhledala tu ženu.

V bufetu nebyl nikdo. Dala jsem si šálek kávy a šla za Robbiem do kanceláře. “Ahoj,” pozdravila jsem přiškrceně. “Hledám jednu Richardovu studentku. Myslím, že se jmenuje Lili. Měl jí nutně předat tyhle papíry a zapomněl je ráno doma.”

Samozřejmě mi na to neskočil.

“Jo tak, ta jedinečná Lili. Před chvíli tu někde byla. Můžu jí to dát, jestli chceš.”

“Ne, to je dobrý. Pokusím seji najít sama.”

“Určitě ji najdeš. Je asi jen metr pětapadesát vysoká, má olivovou pokožku, blond vlasy do pasu a… No, vždyť víš.”

“A velká prsa,” řekla jsem hořce. “To jsi měl na mysli?”

Robbie v rozpacích pokrčil rameny. “Tys to řekla. Já ne.”

Popisy poněkud nesouhlasily. Měla jsem podezření, že ji Robbie neviděl zvlášť objektivně. A možná, že ani Sally ne.

Pracovny ústily do centrální haly, která se větvila do bludiště učeben. Chvíli jsem jimi bez úspěchu bloumala. Při zpáteční cestě jsem se stavila u Taylorovy sekretářky.

“Hledám studentku jménem Lili. Taková menší, má…”

“Já vím, nejčernější vlasy na světě. Neřekla bych, že je nějak moc malá, i když… Tamhle zrovna jde.”

Zaslechla jsem klapot podpatků. Otočila jsem se. “Díky,” řekla jsem a vyběhla do haly.

Ztuhl a jsem.

Dívala se na mě vteřinu nebo dvě. Zpětně bych nedokázala říci, jak byla vysoká nebo jakou měla barvu vlasů. Jediné, čeho jsem si všimla, byly její oči, obrovské a černé jako oči hada. V potu nebo v dechu musela mít něco podivně chemického, že jsem zareagovala na tak slepé, instinktivní úrovni. Nemohla jsem dělat nic jiného, než na ni s odporem a hrůzou zírat. Když mě její oči konečně propustily, otočila jsem se a uháněla zpět k autu.

Vyzvedla jsem Emily, vzala ji domů a celý zbytek odpoledne, dokud nedorazil Richard, jsem ji držela v náručí, mlčky se s ní kolébala na okraji gauče, myslela na čerň těch očí a říkala si, že není jednou z nás. Ona určitě není jednou z nás.

Toho pátku se Richard vrátil domů ve čtyři. Mel půlhodinové zpoždění, víc ne. Emily se radostně plazila po obýváku a já ji sledovala s veškerým úsilím, jakého jsem byla schopna. Zbytek mojí mysli prostě nefungoval. Richard nám kývl na pozdrav a šel dál. Zaslechla jsem, jak za sebou zavřel dveře do koupelny. Dala jsem Emily do ohrádky a šla za ním. Za dveřmi tekla voda. Jakási divoká smělost potlačila můj strach. Otevřela jsem dveře a vešla.

Stál u umyvadla. V jedné ruce držel penis a v druhé mýdlo. Ucítila jsem pach jejich milování, který na něm stále ještě lpěl. To mi znovu připomnělo ten pocit, jenž mé zaplavil při pohledu na ni.

Dlouho jsme se na sebe beze slova dívali. Nakonec zastavil vodu a zapnul si kalhoty. “Umyj si pořádně ruce,” vyhrkla jsem. “Panebože! Nechci, aby ses něčeho v tomhle domě dotýkal, dokud si aspoň neumyješ ruce.”

Umyl si ruce a pak i obličej. Utřel se do ručníku a pečlivě ho urovnal na držák. Posadil se na sklopené víko od záchodu, podíval se na mě a pak zase zpátky na podlahu.

“Byla tak osamělá,” řekl. “Já jen… Nemůžu za to. Nevím, jak ti to líp vysvětlit.”

“Lili,” vypravila jsem ze sebe. “Proč neřekneš její jméno? Myslíš, že nevím, jak se jmenuje?”

“Lili,” opakoval. Zvuk jejího jména mu očividně činil potěšení. “No, aspoň je to venku. Taková úleva. Teď už o tom aspoň s tebou můžu normálně mluvit.”

“Mluvit o tom se mnou? Ty bastarde! Jak si vůbec můžeš myslet, že chci něco slyšet o ty tvojí laciný couře?”

Jako kdyby mě neslyšel. “Pokaždé, když ji vidím, je jiná. Pořád znovu a znovu mě svádí. A pak ta její osamělost, ta její potřeba -“

“Prosím tě, mlč. Nechci nic slyšet. Copak nevidíš, cos provedl? Naše manželství pro tebe nic neznámena? Copak jsi jen penis s nožičkama? Možná mě máš dost, ale mohl bys aspoň myslet na Emily. To ti na ní ani trochu nezáleží?”

“Nemůžu… Jsem bezmocnej…”

Ani nehovořil v minulém čase, aby mi aspoň dopřál pocit důstojnosti. “Ty nejsi bezmocný. Ty jsi jen sobecký, nezodpovědný fakan.” Viděla jsem se, jak tam stojím a křičím na něj. Jako v nějakém horečném snu. Cítila jsem se lehká a byla mi strašná zima. Práskla jsem za sebou dveřmi.

Sbalila jsem kufr, zakšírovala Emily do sedačky a nastartovala motor. Teprve teď, když jsme se rozjely, začala brečet.

Mně to trvalo mnohem déle.

Darla přesně věděla co udělat. Hodila mě do banky a řekla mi, ať už to prostě skončím. Z účtu jsem vybrala všechno kromě stovky a také polovinu úspor. Potom Darla zavolala svému právníkovi a domluvila mi s ním schůzku na pondělí ráno. Do půlnoci jsem měla garsonku nedaleko jejího bytu. Dokonce mi půjčila nějaké valium, abych mohla spát.

I s valiem však bylo prvních pár dnů těžkých. Budila jsem se ráno v pět a asi hodinu jen tak ležela, zatímco můj mozek bloudil v kruzích. Richard říkal: “Pokaždé, když ji vidím, je jiná.” A všichni, kterých jsem se na ni ptala, mi ji popisovali jinak.

Bezmocný. Řekl, že je bezmocný.

Asi po týdnu jsem zjistila, že mi to nedá pokoj. Nechala jsem Emily u Darly a strávila večer v knihovně.

Předtím, než jsem pracovala v laboratoři, a předtím, než jsem poznala Richarda, jsem chodila do kursu anglické literatury. Richard učil prvním rokem a já byla láskou zasažená studentka. Četli jsme spolu Yeatse, Miltona, Blakea a Tennysona. A také Keatse, Richardova oblíbence.

V jeho Vybraných básních jsem našla citát z Burtonovy Anatomie melancholie: “Apollónios… podvědomě zjistil, že byla had, lamie. A celý její zevnějšek byl jako Tantalovo zlato… žádná hmota, jen čirá iluze.” Lamie měla hlavu ženy a tělo hada. Aby okouzlila muže, dokázala vlastní vůlí měnit svou podobu. A stejně jako Lilith, její duchovní předchůdkyně, se živila muži, které svedla.

Viděl jsem krále, knížata, družinu reků sinavou, volali: “Kráska Bezcitná je paní tvou!”

Jela jsem zpátky domů. Noc byla teplá a tichá. Dejme tomu, pomyslela jsem si. Dejme tomu, že to je pravda. Dejme tomu, že jsou tu lamie. A že se jedna zmocnila Richarda.

Tak tedy, pomyslela jsem si, nechť je mu přána.

Dovezla jsem Emily domů a šly jsme spát.

Příští týden byl už nejvyšší čas začít si hledat nějakou práci. S trochou štěstí -a s dítětem na krku - bych mohla najít něco na půl úvazku. Nerada jsem nechávala Emily samotnou, i když třeba jen půl dne, ale nedalo se nic dělat.

Opustila jsem ji v devět ráno a vrátila se pár minut po poledni. Paní na hlídání mi šla naproti ke dveřím. Tváře měla rudé, jako by plakala.

“To jsem ráda, že už jdete,” řekla. “Nevěděla jsem, kde vás mám hledat.”

Zůstaň klidná, říkala jsem si, dokud se nedozvíš, co se děje. “Co se stalo?”

“Nechala jsem ji samotnou jen pět minut. Byly jsme tamhle na dvoře. Zazvonil telefon, já šla dovnitř a-“

“Stalo se jí něco?” zvolala jsem. Chytila jsem ji za paži. “Žije? Co se vlastně stalo?”

“Nevím.” naříkala. “Prostě… zmizela!”

“Jak je to dlouho?”

“Asi před půlhodinou. Ani ne.”

Otočila jsem se.

“Počkejte,” vykřikla. “Zavolala jsem policii. Jsou na cestě sem. Určitě se vás budou chtít na něco zeptat…”

Ale to už jsem byla u auta.

Musela jsem si to v podvědomí dát nějak dohromady. Lamie. Lilith. Legendy o ukradených dětech, nechaných vykrvácet a přeměněných v upíry.

Věděla jsem přesně, kde je Emily.

Pneumatiky zakvílely, jak jsem zatáčela za roh, a znovu, když jsem skočila na brzdy. Zaklapla jsem za sebou dvířka a běžela k domu. Část mého vědomí zaregistrovala, jak je trávník vyschlý a jak noviny žloutnou ve svých plastikových obalech. Zbytek mé mysli byl schopen pouze dokola opakovat Emilyino jméno.

Zvoněním jsem se nezdržovala. Richard dosud nevyměnil zámky a ani dveře nezajistil řetízkem. Uvnitř byla tma. Ucítila jsem slabý pach kyselého mléka.

Šla jsem přímo do ložnice. Dveře byly otevřené. Našla jsem je tam všechny tři. Ani jeden na sobě neměl žádné šaty. Richard ležel na zádech a Lili klečela nad ním, v náručí Emily.

Pach kyselého mléka tu byl silnější, stejně jako pach spermatu a cizího sexu, Liliina sexu. A ještě něco tam bylo, něco, co moje oči v té tmě nemohly přesně rozeznat, vznášelo se nad nimi něco jako pavučina.

Lili ke mně otočila hlavu. Opět jsem uviděla ty černé oči, hleděly na mě beze strachu a bez výčitek. Pohled mi sklouzl na její tělo: silné boky, malá povislá prsa.

“Nechtě být moje dítě,” řekla jsem.

Přitiskla Emily k sobě. Ta se na rně podívala a zafňukala.

Třásla jsem se vztekem. Vedle postele stála na stolku lampa na dlouhém stojanu. Chňapla jsem po ní, stolek se převrátil a knihy se rozsypaly po zemi. Praštila jsem Lili po hlavě a křičela: “Nech ji být!”

Lili zvedla ruce na obranu, takže pustila Emily. Praštila jsem ji znovu, stáhla se k pelesti postele; schoulila se jako zvíře a vůbec se nepokoušela o obranu.

Emily začala plakat. Zvedla jsem ji a otřela prach, nebo co to bylo, z jejího obličejíku.

“Dítě si vem,” ozvala se Lili. Nikdy předtím jsem její hlas neslyšela. Byl chraplavý a hrubý, ale zněl jako Panovy flétny. “Richard je ale můj.”

Podívala jsem se na něj. Vypadal zfetovaně, možná ani nevěděl, co se kolem něj děje. Už dlouho se neholil a oči jako by mu zapadly hlouběji do lebky. “Můžeš si ho nechat.”

Vycouvala jsem z ložnice, otočila se a běžela pryč. Řídila jsem s Emily v náručí, nutila jsem se jet pomalu a sledovat silnici, zastavovat na červenou. Nikdo za námi nejel. “Už jsi v bezpečí, Prdelinko,” šeptala jsem jí. “Všechno bude dobrý, uvidíš.”

Vykoupala jsem ji, nakrmila, zabalila do deky a vzala do náruče. Konečně přestala plakat.

Policie nenašla v domě po Richardovi ani stopy. Dům byl docela opuštěný. Vyměnila jsem zámky a nabídla ho k prodeji. Lili byla pochopitelně také pryč. Policisté kroutili hlavami nad rozcházejícími se popisy. Netrénovaní pozorovatelé, usoudili. Všechno se to seběhlo tak najednou. Richard a Lili se někde brzy objeví, ujišťovali mě, třeba v nějakém hotýlku v Mexiku. Mně to ale bylo srdečně jedno.

Minulý týden mě v noci vzbudil telefon. Ze sluchátka se ozývalo hlasité dýchání. Znělo to, jako by někdo zápasil s dechem. Říkala jsem si, že to Richard určitě nebyl. Bylo to jenom dýchání. Jenom cizí, obscénní dálkový hovor.

Někdy se stále ještě budím v pět ráno. Jestli jsou lamie hadi, nemohou se s lidmi křížit. Na své potomky musejí nějak upravovat lidské děti, podobné jako upíři. Byla jsem si jistá, že tohle přesně Lili dělala s Emily, zrovna když jsem je přistihla.

Nikomu nemůžu nic říci, ani Darle. Všichni by mluvili o stresu, kterým jsem prošla. Nebo by mě zavřeli někam do blázince. A vzali by mi Emily.

Zdá se, že je skoro pořád šťastná. Jediné změny v jejím vzhledu jsou ty, které jsou pro zdravou rostoucí holčičku normální. Až vyroste, bude opravdu krásná, spousta mužů kvůli ní jistě ztratí srdce. Ale do puberty je ještě daleko. A do té doby se nedovím, jestli je nebo není mojí dcerou.

Čas tak letí… Začátkem sedmdesátých let jsem na vysoké škole absolvoval kurs nazvaný “Bible jako literární dílo”. Bylo to velice zajímavé a mnohé z toho, co jsme tam probírali, by současní náboženští extrémisté už jistě nepovolili. Odvážili jsme se interpretovat křesťanství jako každý jiný mýtus, jako zdroj narážek, metafor a zápletek. Hovořili jsme také o Bibli jako o literárním díle o sobě - zkoumali jsme, kdo napsal kterou část a kdy, jaká dřívější díla pro ni poskytla zdroje, proč některé části byly do Písma zařazeny a jiné naopak vypuštěny. Naučil jsem se některá slova, jako např. pseudoepigrafický (byl jsem přáteli plísněn, když jsem ho užil v hovoru). Začal jsem se také zajímat -možná až trochu posedle - o Lilith. Lilith, první Adamova žena, jak si jistě pamatujete, byla vyhoštěna z ráje, protože obcovala s démony atd. Je to jemný podbřišek křesťansko-židovského mýtu. Je to Keatsova “La Belle Dáme Sans Merci”, sukubus z hororů, řecká lamie. Je to první vamp a první upír. Je to žena, která se mužům líbí.

Dlouhá léta jsem chtěl napsat příběh o Lilith. Pohrával jsem si také s myšlenkou napsat o ní volné pokračování Marné lásky, příběhu, který ústy několikanásobného vraha vyjadřuje názory mužů na ženy. Chtěl jsem tentýž námět pojmout z ženského úhlu pohledu, napsat něco takového jako Pojď si se mnou zatančit, Henry. Nakonec bych asi napsal něco takového, jako je tato povídka, ale stejně musím poděkovat Ellen, že mě k tomu postrčila.

Také bych se měl zmínit o tom, že když jsem na závěr zoufale hledal pro tuto povídku název, napadly mě Váhy, aniž bych si uvědomoval, kde jsem ho už viděl. Později mi došlo, že jsem ho ukradl překrásné, bohužel však nepublikované pohádce o mořských vílách, kterou napsala moje kolegyně Austinite Nancy Sterlingová. Patří jí můj dík za velkorysost, s jakou mi název přenechala.

LEWIS SHINER

Z anglického originálu SCALES přeložila Ivana Muková

ROBERTA LANNESOVÁ

Roberta Lannesová pochází z jižní Kalifornie. Devatenáct let vyučuje na střední škole angličtinu, literaturu a příbuzné obory. V poslední době se vedle toho začala také zabývat krásným uměním. Publikuje povídky v literárních časopisech a proslavila se působivými a tajuplnými psychologickými horory uveřejněnými v proslulých antologiích, jako jsou Cutting Edge (Ostří nože) nebo Lord John Ten. V současné době pracuje na supernaturalistickém románu Glass Tomb (Skleněná hrobka). Motel U nového měsíce je science fiction a jedna z jejích optimističtějších próz.

MOTEL U NOVÉHO MĚSÍCE

Nad prosklenými dveřmi kavárny U nového měsíce zacinkal mosazný zvonek. Terri se opět otočila, jestli to není Earl, aby ji přišel odprosit a odvézt domů. Ale byl to zase jen nějaký řidič náklaďáku. Hluboce si povzdychla a natáhla se pro šálek, aby se zahřála.

“Běž domů, Terri. To už je jedenáctý hrnek. Nedivila bych se, kdybys několik dnů vůbec nespala a pak si nemohla vzpomenout, proč jsi vlastně nemohla usnout.”

“Nech toho, Mary Ann, chci být vzhůru, až se Earl vrátí.”

Káva přetekla přes okraj na talířek. Terri se zahihňala, lehce omámená kofeinem. “Díky.”

“On se sem nevrátí, Terri. Je to paličák. A navíc není nejlepší, že ses dozvěděla o té jeho aférce s Florence a tak vůbec.”

Sevřel se jí žaludek a zabolelo ji u srdce. Zalapala po dechu. Nepotřebovala poslouchat, jak to zase někdo rozebírá. Chtěla mu říci, že je jí to líto. Trochu se ponížit. Pak by spolu zase možná mohli žít a už jeden druhého takhle nezraňovat. Ostatně, nebylo to poprvé, a ona na tom měla taky svůj podíl. To ale bylo něco jiného.

Vypila kávu do poloviny, dolila smetanou a přidala pět lžiček cukru. Otevřela jídelní lístek a zase ho sklapla. Objednala si třetí kousek jablkového závinu la mode. Nebo byl čtvrtý a měla tři rolády? Nemohla si vzpomenout.

Zvonek. Ohlédla se přes rameno.

Nějaký muž. Malý - mohl mít tak metr padesát -ale dobře stavěný. Docela hezký, i když poněkud zvláštně. Jeho tmavé kulaté oči připomínaly Terri hada. Na sobě měl pěkný kožený oblek. Pohyboval se jemně a elegantně, jako kdyby byl tanečník nebo alespoň o půl metru vyšší.

Otočila se zpátky. Bary v okolí zavírají ve dvě. Většina osazenstva se pak přemístí sem do kavárny, pak tu bývá narváno. Teď ale seděla Terri u baru sama. Muž se posadil vedle ní.

Zavrtěla se na stoličce. Nebylo zas tolik mužů, kteří by se o ni zajímali, protože po porodu malého Earla přibrala skoro třicet kilo. Zdálo se však, že tohle byl jeden z těch chlapíků, o nichž četla v Real Romance, že mají rádi silné ženy. Potřebovala to. Nutně.

Mary Ann si všimla jeho neskrývaného zájmu a mrkla na Terri.

Terri se chopila vidličky, kterou dostala k závinu, a usmála se na něj.

Muž se také usmál. Natáhl se pro upatlaný jídelní lístek, který se válel za stojánkem na ubrousky. Terri si odkašlala. “Jestli si chcete dát dezert, mají tu báječný štrůdl…” Ukázala na talířek.

“Děkuji.” Vzhlédl k Mary Ann. “Dám si to samé.”

“Určitě vám bude chutnat. Jmenuji se Terri Sipesová.”

Natáhla ruku. Zvědavě se na ni podíval, vzal ji do své a zkoumavě si ji prohlížel ze všech stran. Odtáhla ji.

Jejich oči se setkaly. “Děkuji. Já se…” Odmlčel se a nadýchl se. “Já se jmenuji Pauldor.”

Jeho hlas byl trochu zvláštní. Hluboký, tichý a bezbarvý. Připomínal jí Earlův hlas, jak zněl tehdy, když ho žádala o vysvětlení jeho chování k Florence. Muž pokračoval stejným tónem dál, ale neposlouchala ho. Žaludek jí poskočil.

“Paul Door? Hezké jméno. Odkud jste?”

Pohlédl na ni a usmál se. Nadechl se a hvízdl. “Děkuji. Jsme z druhého konce světa.” Zasmál se, jako by to byl nějaký vtip. “Vy jste odsud?”

Terri se podívala na Mary Ann a pak na Paula. Je nějaký nervózní, pomyslela si. Cizinec.

“Odsud? Jo, žiju tady ve městě. Pár kilometrů po dálnici.” Pod ubrouskem si stáhla snubní prsten a schovala ho do kapsy kabátu. “Co děláte tak daleko od domova?”

“Jsem na cestách,” Usmál se a olízl si rty dlouhým světlým jazykem. Terri se zachvěla.

“Na cestách? To musí být fajn. Taky bych ráda cestovala. Za celý svůj život jsem byla nejdál v sousedním státě. A co děláte? Pracujete pro nějakou cestovní kancelář?”

Rozzářil se a jeho hlas získal aspoň nějaký výraz. “Jo. Jsem něco jako předsunutá hlídka. Vyhledávám nová místa, kam by se daly pořádat zájezdy. Pro lidi. Pro klienty. Je to tady hezké?”

Terri pokrčila rameny. Nevěděla. “Myslím, že by stálo za to dělat zájezd do Olympie. Vaří tam skvělé pivo. Pak byste mohli jet do Buddu. A Kanada je odtud kousek na sever. Zdá se to skoro neuvěřitelné.”

“Jsou tu všichni lidé stejně milí a přátelští jako vy?”

Začalo to nabírat obrátky. Přisedl si k ní o něco blíž. Kdyby Earl vešel právě teď…

“Jo, jo, to jsou. Moc milí. Aspoň ženy. Jako já.”

“Vy. Vy jste nějak zvláštní? Ženy?”

Terri si odfrkla. “No, myslím, že jo. Ale ne všechny ženy jsou…”

Přemýšlela. “Ne všechny ženy jsou tak vroucné a ochotné jako já.”

Rozzářil se a sepnul ruce. “Zvláštní. Dobře. Velmi dobře.”

Měla pocit, že si moc nerozumějí, ale on pocházel z cizí země a ona neuměla jinak než anglicky. A ještě jeden univerzální jazyk. Jazyk lásky. Začal v ní klíčit nápad. Co kdyby využila téhle příležitosti a vrátila Earlovi jeho nevěru? Jasně. Vzpomněla si na Bibli. Oko za oko. Šoust za šoust.

Spolkla poslední kousek závinu a zavrněla.

“Nechcete se ubytovat tady v motelu? Je to tu docela útulné…” Uhladila si svetr.

“To má být návrh?”

Byl trochu neomalený. Ještě nikdy ji však nebalil cizinec. Třeba jdou rovnou na věc.

“Možná…”

Sebral jejich účet a svazkem dvacetidolarovek mávl na Mary Ann. Oči obou žen se rozšířily. Mary Ann si vzala dvě dvacky a zbytek mu vrátila. Terri se protáhla za pult a přitáhla si ji k sobě.

“Ten jede, co?” zašeptala.

“Co když zrovna přijde Earl?”

“Sama jsi říkala, že se tady neukáže. Hele, já to potřebuju. Zasloužím si snad po tom všem aspoň trochu toho, co opravdu chci. A ráno půjdu za Earlem s úsměvem na tváři a s odpuštěním v srdci. To snad stojí za to.”

“No tak si to užij. Ale já teda nevím. Slyšela jsem, že tyhle prckové mají tamto - víš co - dost malý. Chci si pak poslechnout všechny detaily…”

Terri se odtáhla.

“To nevadí. Měla bys vidět jeho…”

Paul ji vzal pod paží a vyvedl ji z kavárny do recepce motelu. Obdivovala jeho styl, to, s jakou lehkostí se pohyboval. Jestli umí taky takhle vklouznout do postele, tak to už se předem chvěje vzrušením.

Přestože v kavárně byla už mockrát, zbytek motelu ještě neviděla. Jejich pokoj byl stranou od dálnice. Paul otevřel dveře a vešel za ní. Stěny byly vybledlé, původně snad hnědofialové. Nad dvoulůžkem s ozdobným přehozem visela sametová tapiserie, zobrazující skupinu psů hrajících poker. Paula zcela zjevně fascinovala. Začal breptat něco o zvířatech a lidech, zatímco Terri šla pustit televizi.

“Sakra, je to na kód. Nemáš čtvrťák?”

Paul seděl na posteli a zkoumal textilii na zdi. Neony motelu U nového měsíce na něj vrhaly načervenalou zář.

“Co? Děkuji.”

“Televize že je na kód. Když tam hodíme peníze, mužem se na ni dívat.” “Nechci se dívat na televizi. Jsem tu kvůli tobě, Terrisipesová.”

“Nojo, ale snad bysme si mohli napřed udělat trochu pohodlí, ne? Nejsem moc na rychlovky.”

“Pohodlí? Je to dobré?”

Přešla k posteli a posadila se vedle něj. Chtěla pohladit jeho koženou bundu, ale odtáhl se. Přestal se usmívat.

“Co je, děkuji, tohle?”

Terri přiložila své rty k jeho a vsunula mu jazyk do úst. Otevřel je, ale pak ji odstrčil a vstal.

“Poslyš, myslela jsem, že mě chceš. Tohle je nějaký divný. Nejdřív pospícháš a pak nic. Potřebuješ snad inspiraci?”

Stoupla si a začala si svlékat svetřík. Pak i vypasované džíny. Paul vypadal hypnotizované. Zvolna pokračovala. Pomalu si stáhla kozačky, pak srolovala podkolenky a hodila je za sebe. Paul začal slintat. Sáhla si dozadu a rozepnula podprsenku. Prsa se jí vyvalila na břicho. Paul zalapal po dechu. Uchopila na obou stranách kalhotky a stáhla je přes boky. Otočila se, aby viděl její mohutný zadek. Sehnula se a kalhotky spadly na podlahu.

Paul nebyl schopen slova. Byl ochromen žádostí. Seděl na posteli a erekce mu zevnitř napínala kožené kalhoty. Lépe řečeno pod šedou kůží bylo vypouklin několik.

Terri čekala. Nic. No dobře, mohla by zkusit ještě jednu věc.

“Než se připravíš, drahoušku, budu ve sprše…”

Odcházela do koupelny a kroutila přitom mocně boky. Slyšela ho, jak za ní ztěžka oddychuje.

Očekávání jí zvedlo adrenalin v krvi. Díky spoustě cukru a kofeinu, co v sobě měla, se cítila jako raketa před startem. A taky měla zlost na Earla. Zabila by ho, parchanta. Zabila by ho a odstěhovala by se do Sedony, kde vede jeden její dávný kamarád koloniál. Ale ne. Chtěla tuhle energii využít na nejperfektnější soulož posledních několika let.

Pustila vodu a namíchala si správnou teplotu. Své naondulované vlasy ukryla do tenké igelitové čepičky, kterými motel prozíravě vybavil koupelny, a vešla pod sprchu. Voda byla báječná. Napětí se začalo zvolna rozpouštět. A navíc mohla být ve sprše, jak dlouho chtěla. Doma ji Earl vždycky málem zabil, když plýtvala teplou vodou na své tělo.

Přejížděla po svém robustním těle mýdlem s fialkovou vůní, dokud pěna nebyla hustá jako šlehačka. Stoupla si pod proud teplé vody a pocítila, jak jí probíhá vlna energie.

Dveře do koupelny se otevřely a v nich stál rozpačitý nahý Pauldor. Za ním bylo vidět jeho šedivý kožený oblek. Kůže se mu leskla potem. Terriny oči spočinuly na jeho slabinách a tvář se jí rozzářila.

Nejen, že měl pořádnou erekci, ale na prsou a na břiše měl asi tucet dalších ztopořených penisů. Každý byl stejně rudý a pevný jako ten ve slabinách.

Přistoupil k ní a objal ji. Výrůstky se k ní mlaskavě přisály. Poslední lehce vklouzl tam, kam měl. Terri vyjekla rozkoší i bolestí a pak začala pracovat tak, jak ještě nikdy předtím. Dala do toho všechno, co v ní bylo. Takhle kdyby to uměl Earl Sipes.

Pauldor hlasitě vzdychal, kroutil očima, až mu bylo vidět bělmo, hnětl ji rukama, škrábal po zádech.

Plně se tomu poddávala. Hlasitě sténala a v duchu děkovala bohu, že není doma, kde by ji - jak říkal Earl - mohli všichni z okolí slyšet. V tom Paul vykřikl stejně hlasitě, ale mnohem bolestněji a erekce odezněla. Zahleděl se na své slabiny, jako by nevěřil tomu, co vidí, a pak se zhroutil na podlahu.

Terri se podívala na místo, kde měl předtím penis. Pocítila lehkou nevolnost a křeč, když načervenalá hmota sklouzla do kovové výlevky a zmizela. Dala si ruku před ústa a rozesmála se. Jako by ji bodla včela a … Ne, ne, zakroutila hlavou. Tohle bylo něco jiného. Věděla, že cizinci jsou v určitém slova smyslu poněkud odlišní.

Zkontrolovala, jestli Paul dýchá, a zastavila vodu. Usoudila, že si určitě potřebuje odpočinout, a tak tiše odešla.

Když se oblékala, všimla si stop, které na její kůži zanechaly jeho přísavky. Ta místa byla celá zapálená a citlivá na dotek. Opatrné si navlékla svetr. Škrábance na zádech ji také svědily. Přes všechnu bolest se však cítila mnohem uspokojenější než kdy dřív. No, to jsou holt ti cizinci. Musí o tom vyprávět Mary Ann. Ó la lá!

Zavřela za sebou tiše dveře a trochu nemotorně odkráčela zpátky do kavárny.

Mary Ann byla překvapená, když ji uviděla.

“Už ses tady! To ale musela být bleskovka.”

“Bylo to… No prostě neuvěřitelný.” Celá rozzářená si vzdychla.

“Jen jestli nekecáš. No dobře, věřím ti. Volal Earl. Chce, aby ses připrdelila dornů. A to teď hned.”

“Fakt? No to je gól. Je mi skvěle a Earl se užárlí, až uvidí všechny ty šrábance, co na sobě mám. Tak čau!”

Terri už byla skoro venku, když se zastavila a otočila. Zašklebila se: “Postarej se o mýho přítele Paula, až ráno přijde na snídani.

Asi bude mít velkej apetýt. A mimochodem, ne všichni prťousové máj… víš co. Některý jich máj víc, než si vůbec umíš představit.”

Mrkla na Mary Ann a zmizela.

Ta pokrčila rameny a podívala se na hodinky. Za dvacet minut bude mít přestávku. Třeba si do té doby Paul odpočine. Musí jenom najít jeho pokoj. Hohó! Musí.

Mnoho autorů využívá svých vzpomínek jako zdroje pro své příběhy. Tato povídka není výjimkou. V devatenácti jsem jela stopem z Los Angeles do státu Washington, abych unikla rozvodu svých rodičů. Přede mnou byl celý volný večer a já neměla kam jít. V bistru, kde jsem se stavila na večeři, jsem nalezla místo, kde se dal čas až do svítání strávit docela příjemně. Drama, které se tam té noci odehrávalo, není tomuto příběhu nepodobné. Ta dívka se jmenovala Dandy, její toulavý manžel Bob. Kamarádka za pultem - Priscilla - ke mně čas od času přišla, aby mi sdělila podrobnosti, týkající se Dandyina pohnutého manželství a jejích duševních stavů. Ten chlapík, co otupil ostří jejího hněvu, nebyl ale mimozemšťan, i když vypadal dost cizokrajně. Priscillin komentář na jeho adresu mi utkvěl v mysli a vnukl mi inspiraci pro tento příběh. Řekla: “Ten chlapík je určitě z jiný planety, když se dal s Dandy a s jejími problémy dohromady.” A kdo ví? Ani jeden z nich se té noci už nevrátil…

ROBERTA LANNESOVÁ

Z anglického originálu

SAVING THE WORLD AT THE NEW MOON MOTEL přeložila Ivana Muková.

JAMES TIPTREE, Jr.

Když byla v roce 1971 publikována povídka A pak jsem procitl na úbočí studeného kopce mělo se všeobecně za to, že autorem je muž. Když byla v roce 1973 vydána první sbírka Jamese Tiptreeho, Jr. Ten Thousand Light-Yearsfrom Home (Deset tisíc světelných let od domova) stále to bylo považováno za samozřejmost. Až do roku 1977 Alice Skeldonová nepřiznala, že ona je Tiptree, že se narodila v Chicagu, že je dcerou proslulého zeměpisce a autora cestopisu, že je experimentální psycholožkou a že pracuje pro americkou vládu a nějakou dobu z toho i pro Pentagon. Tiptree a její manžel zahynuli tragicky v roce 1987, ale zanechala po sobě dědictví v oblasti fikce, jež sahá od antropologické sci-fi k vesmírné opeře a některým rafinovaným dílkům o vztahu muže a ženy, včetně klasické povídky přetištěné zde.

A PAK JSEM PROCITL NA

ÚBOČÍ STUDENÉHO KOPCE

Stál úplně nehybně u pomocného přístavu a hleděl na břicho Orionu, který dokoval nad námi. Šedá uniforma, krátce ostříhané zrzavé vlasy. Odhadoval jsem ho na inženýra ve službě.

To pro mě vypadalo špatně. Novináři rozhodně do útrob Velké křižovatky nepatří. Ale ani po dvaceti hodinách, které jsem zde strávil, jsem nenašel žádné místečko, odkud bych si mohl mimozemskou loď vyfotografovat.

Otočil jsem holokameru, aby byl vidět velký znak Světových médií, a spustil jsem obvyklou tirádu na téma Co To Znamená Pro Lidi Doma, kteří to všechno platí.

“- možná je to pro vás běžná práce, pane, ale musíme se s nimi podělit -“

Pomalu a upjatě ke mně otočil obličej, jeho pohled ke mně připutoval z podivuhodné dálky. “O všechny divy a dramata,” dokončil nevzrušeně. Zaostřil na mě zrak. “Jste cvok.”

“Pane, mohl byste mi říct, jaké rasy sem přicházejí? Kdybych se na ně mohl podívat-“

Ukázal k přístavu. Dychtivě jsem vytočil čočky nahoru směrem k dlouhému modrému trupu stínícímu hvězdy. Za ním jsem zahlédl masu černozlaté lodi.

“To jsou Forameni,” řekl. “Na druhé straně je frachťák z Belye, vy byste řekl z Arkturu. Žádný zvláštní ruch tu teď není.”

“Vy jste první člověk, který mi za celou dobu, co tu jsem, řekl aspoň pár vět. Co je zač tamhleto malé barevné plavidlo?”

“Procyani,” pokrčil rameny. “Ti jsou tady vždycky. Jako my.”

Přitiskl jsem tvář na vitrit a díval se. Stěny zařin-čely. Kdesi nahoře cizinci vykládali lodní kargo do svého soukromého sektoru ve Velké křižovatce. Muž pohlédl na své zápěstí.

“Už chcete jít, pane?”

Zamručel, mohlo to znamenat cokoliv.

“Odkud ze Země jste?” zeptal se mě zhurta.

Začal jsem mu to vysvětlovat, ale najednou jsem si všiml, že na mou existenci úplně zapomněl. Jeho oči zíraly kamsi do nicoty, hlavu pomalu opřel o rám doku.

“Běžte domů,” zamumlal. Ucítil jsem silný zápach mazadla.

“Hej, pane!” Popadl jsem ho za paži; hrozně se třásl. “Uklidněte se, člověče.”

“Čekám… čekám na svou ženu. Na svou milovanou ženu.” Krátce a nepříjemně se zasmál. “Odkud jste?”

Zopakoval jsem mu to. “Vraťte se,” bručel. “Vraťte se domů a mějte děti. Dokud můžete.”

Jedna z obětí ozáření, pomyslel jsem si.

“To je všechno, co víte?” Pronikavě zvedl hlas. “Blázni. Oblékáte se podle jejich módy. Gnivó obleky. Aolijská hudba. Pche, sleduju vaše vysílání,” ušklíbl se. “Nixijské večírky. Roční plat za vznášedlo. Záření gama? Vraťte se domů a přečtěte si pořádně dějiny. Propisovačky a bicykly -“

Pomalu, s polovičním gé, se začal hroutit. Můj jediný informátor. Zmateně jsme spolu bojovali; žádnou tabletku si ode mě nevzal, ale nakonec jsem ho odtáhl pomocnou chodbou na lavici v prázdném nákladním doku. Zašátral po malé vakuové kazetě. Když jsem mu ji pomáhal rozšroubovat, strčila do doku hlavu nějaká bytost v naškrobeném bílém obleku.

“Mohu vám nějak pomoci?” Oči měl vystouplé, tvář pokrytou žíhanou srstí. Cizinec, Procyan! Chtěl jsem mu poděkovat, ale zrzavý muž mě přerušil.

“Vypadni. Zmiz!”

Neznámý se stáhl, velké oči měl vlhké. Muž strčil do kazety malíček, pak si ho přiložil k nosu a zhluboka se nadechl. Podíval se na zápěstí.

“Kolik je hodin?”

Řekl jsem mu to.

“Zprávy,” řekl. “Hlášení pro dychtivou, nadějeplnou lidskou rasu. Reportáž o roztomilých, miloučkých cizincích, které všichni tak milujeme.” Podíval se na mě. “Jste z toho asi vedle, co, novináříčku?”

Už jsem věděl, co je zač. Xenofob. Mimozemšťané kují pikle, aby obsadili Zemi.

“Ale, kristepane, ta je vůbec nezajímá.” Znovu si důkladně šňupl, otřásl se a narovnal se. “K čertu s generalizováním. Kolik jste říkal, že je hodin? Dobře, povím vám, jak jsem došel ke svému názoru. Dalo mi to zabrat. Počkáme na mou milující ženu. Můžete taky z rukávu vytáhnout ten magnetofon. Někdy si to pro sebe přehrajte… dokud nebude pozdě.” Uchechtl se. Začal být hovorný - měl školený hlas. “Už jste někdy slyšel o mimořádných stimulantech?”

“Ne,” řekl jsem. “Počkejte chvilku. Bílý cukr?”

“Těsně vedle. Znáte v D. C. bar Malá křižovatka? Ne, nejste přece Australák, to jste říkal. Já jsem z Burned Barn v Nebrasce.”

Nadechl se, probíral se nepořádkem v duši.

“V osmnácti jsem náhodou zabrousil do baru Malá křižovatka. Ne. Oprava. Do Malé křižovatky se nechodí náhodou, to by člověk musel taky náhodou zastřelit skaga.

Do Malé křižovatky člověk zajde, protože po tom už dávno před pubertou toužil, snil, hltal o ní každou zmínku a narážku, zatímco trčel v Burned Barn. Ať si to uvědomuje, nebo ne. Jakmile z Burned Barn vypadne, táhne ho to do Malé křižovatky, stejně jako to táhne mořského červa k měsíci.

Měl jsem v kapse zbrusu nový kořalkový identikit. Bylo ještě brzo; vedle nějakých lidí u baru bylo volné místo. Malá křižovatka není žádný nóbl bar. Až později jsem zjistil, kam elitní mimozemšťani chodí - pokud si vyrazí. Do Nového Záseku, do Opony u Georgetown Marina.

A chodí tam sami. Ach, jednou za čas provedou kulturní výměnu, několik zmrazených párů jiných mimozemšťanů a pár vycpaných lidí. Vlajka galaktického přátelství na třímetrové žerdi.

Do Malé křižovatky si chodily vyhodit z kopýtka nižší šarže, úředníci a řidiči. A také, příteli, úchylové. Takoví, co berou lidi. K sobě do postele, tak je to.”

Uchechtl se a znovu si přičichl k prstu, na mě se nepodíval.

“Ach jo. V Malé křižovatce se pořádají večírky galaktického přátelství, každou noc. Poručil jsem si… co? Jednu margaritu. Neměl jsem ty nervy a nepožádal oprsklého barmana, aby mi dal nějakou tu mimozemskou kořalku vyloženou za barem. Bylo tam šero. Snažil jsem se koukat na všechny strany najednou, ale nenápadně. Pamatuju si ty s kostěnými hlavami - Lyrany, ano. A chomáč zeleného závoje byla nejspíš nějaká pomnožná bytost kdovíodkud. V zrcadle za barem jsem zachytil pár lidských pohledů. Nebyly přátelské. To, co mi sdělovaly, jsem tehdy nepochopil.

Najednou se vedle mě vecpal nějaký cizinec. Než jsem se probral z ohromení, uslyšel jsem nezřetelný hlas:

,Jsi fotbalový fanoušek?

Mluvil se mnou mimozemšťan. Mimozemšťan, bytost z hvězd. Mluvil. Se mnou.

Ach, Bože, na fotbal jsem neměl čas, ale tvrdil bych, že jsem blázen do hry na fanty nebo na pitomou tichou poštu, jen aby mluvil dál. Zeptal jsem se ho, jaké sporty se pěstují na jeho rodné planetě, trval jsem na tom, že za něho budu platit pití. Zmámeně jsem poslouchal, zatímco on drmolil pravidla nějaké hry, o které jsem neměl ani páru. ,Pěšci ze Žluté zátoky’, jo. Jen tak mimochodem jsem si uvědomil, že mezi lidmi vedle vznikl nějaký rozruch.

Najednou jedna žena - dnes bych řekl dívka - ta dívka cosi vykřikla pronikavým nepříjemným hlasem a odstrčila svou židli tak, že mi vrazila do ruky, ve které jsem držel skleničku. Oba jsme se otočili. Kristepane, ještě teď ji vidím před sebou. První, co mě udeřilo do očí, byl jakýsi nesoulad. Nebyla nic moc - ale byla úžasná. Úplně se proměnila. Vyzařovalo to z ní, čišelo.

Vzápětí jsem si uvědomil, že už jenom při pohledu na ni se mi postavil.

Dal jsem si nohu přes nohu, abych to schoval pod sakem, ale rozlité pití mi stékalo dolů, bylo to jenom horší. Nepřítomně položila ruku do loužičky a cosi mumlala.

Jenom jsem na ni zíral a snažil se přijít na to, co mě na ní tak zarazilo. Běžná postava, ve tváři náznak chtivosti. Těžký pohled, jakoby přesycený. Byla skrz naskrz sexuální. Vzpomínám si, jak jí pulsovala žíla na krku. Jednou rukou si přidržovala šálu, která jí sklouzla z ramene. Viděl jsem na něm pořádné modřiny. Ty mi dodaly, okamžitě mi došlo, že ty modřiny mají nějaký sexuální význam.

Dívala se mi kamsi za hlavu, obličej jako talíř radaru. Pak vydechla ,achchch’, což se mnou nemělo nic společného, a chytila se mě za předloktí, jako by to bylo zábradlí. Chlap vedle ní se zasmál. Žena řekla: ,Promiňte’, měla takový směšný hlas, a vklouzla za mě. Otočil jsem se za ní, skoro jsem porazil svého fotbalového přítele, a uviděl jsem, že zrovna vstoupili nějací Síriané.

To bylo poprvé, kdy jsem viděl Síriany v celé jejich kráse, jestli se to tak dá říct. Bůh ví, že jsem si pamatoval všechny televizní šoty, ale na tohle jsem připravený nebyl. Taková výška, taková krutá štíhlost. Ta děsivá mimozemská arogance. Tihle byli slonovinově namodralí. Dva muži v kovové výstroji bez poskvrnky. Pak jsem si všiml, že je s nimi i žena. Slonovinově indigová krasavice s nepatrným utkvělým úsměvem na rtech tvrdých jako kost.

Dívka, která ode mě hned odešla, je uváděla ke stolu. Připomínala ubohéh o ztraceného psa, který loudí, abyste šli za ním. Ještě než zmizeli v davu, zahlédl jsem, že se k nim připojil ještě jeden člověk. Statný muž, draze oblečený, ve tváři měl cosi zkaženého.

Potom se ozvala hudba a já se musel svému chlupatému příteli omluvit. Objevila se sellicijská tanečnice a moje soukromé zasvěcení do pekla začalo.”

Zrzavý muž na chvíli ztichl, propadl sebelítosti. Ve tváři se mu objevilo cosi zkaženého; to bylo výstižné.

Znovu se ovládl.

“Nejdřív vám řeknu, čeho především jsem si ten večer všiml. Můžete to vidět i tady, na Velké křižovatce, vždycky je to stejné. Když vynecháme Procyany, tak bývají lidé s mimozemšťany, že? Jen velmi zřídka jsou mimozemšťané s jinými mimozemšťany. Nikdy ne mimozemšťané s lidmi. Jsou to lidé, kdo se vtírá.”

Přikývl jsem, ale on to neříkal mně. Jeho řeč byla pod vlivem drogy velmi plynulá.

“Ach ano, moje Sellicanka. Moje první Sellicanka. Nejsou pod těmi svými pláštíky moc dobře stavěné, víte. Pas nestojí za řeč a mají krátké nohy. Ale při chůzi jen plují.

Tahle vplula do záře reflektoru, zahalená až po zem do fialového hedvábí. Bylo vidět jenom vodopád černých vlasů a střapců nad úzkým, jakoby myším obličejem. Byla šedá jako krtek. Střídají různé barvy, jejich srst je jako pružný samet; jenomže barva se jim mění kupodivu jen kolem očí, rtů a na pár jiných místech. Erotogenní zóny? Ach, člověče, tihle žádné zóny nemají. Začala provádět něco, čemu bychom mohli říct tanec, ale není to tanec, oni se tak přirozeně pohybují. Asi jako my se usmíváme. Hudba zesílila, její paže se vlnily směrem ke mně a pláštík se kousek po kousku rozevíral. Byla pod ním nahá. Reflektor začal ohmatávat skvrny na jejím těle, objevující se ve škvíře pláště. Rozevřela paže a já viděl víc a víc.

Byla fantasticky skvrnitá a ty skvrny se měnily. Nebyly jako malba na těle - byly živé. Byly jako úsměv, to je to pravé slovo. Jako by se celé její tělo sexuálně usmívalo, vábilo, mrkalo, naléhalo, špulilo se, mluvilo na mé. Viděl jste někdy klasický egyptský břišní tanec? Zapomeňte na něj - je to ubohá strnulost ve srovnání s tím, co dokáže kterákoli Sellicanka. Tahle byla zralá, blížila se březosti.

Ruce jí vylétly nahoru a ty zářivě citrónové křivky pulzovaly, vlnily se, převracely, spojovaly se, chvěly se, prováděly neuvěřitelně vábivé, podněcující proměny. Pojď mi to udělat, udělej mi to, udělej mi to tady, tady, tady a hned. Zbytek z ní nebyl vidět, jenom ta ošklivá ústa. Každý lidský muž v místnosti bolestně toužil zabořit se do toho neuvěřitelného těla. Zdůrazňuji, že to byla bolest. Dokonce i ostatní mimozemšťané mlčeli, až na jednoho z těch Sírianů, který zrovna seřvával číšníka.

Ještě nebyla ani v půlce a já už necítil ruce ani nohy… Nebudu vás nudit tím, co se stalo potom; než skončila, došlo k několika rvačkám a já jsem vypadl. Třetí noc mi došly peníze. Následující den zmizela.

Tehdy jsem naštěstí neměl čas zjišťovat, jak se to má se sellicanským cyklem. Na to došlo, až když jsem se vrátil zpátky do kampusu a objevil, že člověk musí mít státnici z elektroniky, aby si mohl požádat o práci mimo planetu. Byl jsem v nultém ročníku medicíny, ale tu státnici jsem udělal. Díky ní jsem se tehdy dostal až na První křižovatku.

Ach, Bože, První křižovatka. Myslel jsem, že jsem se octl v nebi - cizí lodě přilétaly a naše frachťáky odlétaly. Viděl jsem je všechny, kromě těch opravdových exotů, Tanků. I tam je člověk mohl zahlédnout jen zřídka. A kromě Yyeireů. Ty nebylo vidět nikdy.

Vraťte se domů, hochu. Vraťte se do své Burned Barn…

Když jsem uviděl prvního Yyeira, všeho jsem nechal a začal ho sledovat jako hladový pes, jen jsem funěl. Člověk viděl jenom schránku. Bylo to jako ztracený sen. Muž se zamiluje a miluje to, co mizí… Těžko říct, čím to je, nejspíš vůní. Sledoval jsem ho, dokud jsem nedoběhl na přecpané přístaviště. Polovinu kreditů za cyklus jsem utratil za víno, říkalo se mu Hvězdné slzy, posílal jsem ho tomu stvoření… Později jsem zjistil, že to byl samec. Ale na tom vůbec nesešlo.

Nemůžete s nimi mít pohlavní styk, víte. Prostě to nejde. Rozmnožují se světlem nebo jak, nikdo to neví přesně. Povídá se o chlápkovi, který chytil jednu yyeirskou ženu a zkusil to. Stáhli ho z kůže. Povídačky - “

Začal se mi kamsi ztrácet.

“A co to děvče v baru, viděl jste ji ještě někdy?”

Probral se.

“Ach, ano. Viděl jsem ji. Dělala to s těmi dvěma Síriany, víte. Muži to dělají ve dvou. Říká se, že je to pro ženu skvělý sexuální zážitek, pokud přežije zranění od těch jejich zobanů. Nevím. Několikrát se mnou mluvila, když s ní skončili. Pro chlapy nepoužitelná. Odjela… Ten muž, chudák, se snažil sám udělat tu sírianskou děvku šťastnou. Nějakou dobu pomáhají peníze. Nevím, jak skončil.”

Znovu pohlédl na zápěstí. Uviděl jsem bledý hranatý flíček tam, kde míval hodinky, a řekl jsem mu, kolik je.

“Tohle je vzkaz, který chcete předat Zemi? Nikdy nemilujte mimozemšťana?”

“Nikdy nemilujte mimozemšťana -” Pokrčil rameny, “Jo. Ne. Ach, Bože, copak to nechápete? Všechno vydáte, nic nedostanete. Jako ti ubozí zatracení Polynésané. Kucháme Zemi, to je úplný začátek. Vyměňujeme surovinové zdroje za harampádí. Mimozemské statutární symboly. Přehrávače, kola a hodinky s mikymausem.”

“Takže starost o vyváženost obchodu. Tohle je váš vzkaz?”

“Vyváženost obchodu.” Posměšně slova převaloval v ústech. “Zajímalo by mě, jestli pro to měli Polynésané slovo? Vy nic nechápete, že? Tak dobrá, proč jste tady? Myslím vás osobně. Kolik chlápků jste přechytračil -“

Ztuhl, zaslechl venku kroky. Za rohem se objevil obličej snaživého Procyana. Zrzek na něj zavrčel a cizinec ihned zacouval. Chtěl jsem protestovat.

“Ale, to trdlo to zbožňuje. Je to jediná radost, co nám zbyla… Nechápete, člověče? To jsme my. Takhle se na ně díváme, na ty slušné.”

“Ale-“

“A teď dostáváme levný druhořadý lomcovák a všichni budeme přesně jako Procyani. Radostně budeme sloužit jako nákladní opice a obsluha křižovatek. Ach, oceňují naše skvělé malé pomocné stanice, je to úžasný hvězdný lid. Ale oni je nepotřebují, jasné? Je to prostě zábavný komfort. Víte, co tady dělám já, se dvěma doktoráty? Stejnou práci jako na První křižovatce. Čistím potrubí. Hadrem a koštětem. Občas musím vyměnit násadu.”

Něco jsem zamumlal; litoval se čím dál víc.

“Hořkost? Člověče, je to dobrá práce. Občas se dám s někým z nich do řeči.” Zkřivil obličej. “Moje žena pracuje jako - ale krucinál, to vám stejně nic neřekne. Prodal bych - zpět, už jsem prodal - všechno, co mi Země nabízela, za tuhle šanci. Vidět je. Mluvit s nimi. Jednou za čas se některého dotknout. Jednou za ještě delší čas najít někoho z nich, kdo klesl tak hluboko a je tak zvrácený, že se chce dotknout mě -“

Hlas se mu vytrácel, ale najednou zazněl opět hlasitě.

“A vy dopadnete stejně!” Zahleděl se na mě. “Běžte domů! Běžte domů a povězte jim, aby toho nechali. Zavřete přístavy. Spalte všechny bohem zatracené mimozemské věci, než bude pozdě! Tohle Polynésané neudělali.”

“Ale určitě -“

“Táhněte k čertu! Rovnováha obchodu - rovnováha života, člověče. Nevím, jak to vypadá s naší křivkou porodnosti, v tom to není. Uniká z nás duše. Vykrvácíme!”

Nadechl se a snížil hlas.

“Já se vám snažím říct, že je to past. Narazili jsme na mimořádný stimulant. Člověk je exogamický - celé naše dějiny směřují k tomu, abychom našli a oplodnili cizince. Nebo se jím nechali oplodnit, u žen je to stejné. Všechno, co má jinou barvu, jiný nos, zadek, cokoliv, musí člověk ošoustat nebo se o to aspoň bude do smrti snažit. To je pud, víte, je to vrozené. Protože to bezvadně funguje, dokud tím cizincem je člověk. Miliony let tímto způsobem geny kolovaly mezi lidstvem. Ale teď jsme potkali mimozemšťany, které pojmout nemůžeme, a tak se o to budeme snažit až k smrti… Myslíte, že se své ženy můžu dotknout?”

“Ale-“

“Podívejte se. Víte, že když podstrčíte ptákovi falešné vajíčko, které je těm jeho podobné, ale je větší a barevnější, tak vlastní vajíčka vykulí z hnízda ven a bude sedět na podstrčeném? Přesně tohle děláme i my.”

“Mluvíte jenom o sexu.” Snažil jsem se skrýt netrpělivost. “To je skvělé, ale doufal jsem, že uslyším -“

“O sexu? Ne, je to hlubší.” Mnul si čelo, snažil se vypudit drogu. “Sex je jenom část toho všeho. Viděl jsem pozemské misionáře, učitele, lidi bez přehnaného pohlavního pudu. Učitelé - končí tím, že recyklují odpad nebo roztlačují vznášedla, ale už se chytili drápkem. Zůstávají. Viděl jsem jednu slušnou starou dámu, dělala služku jednomu ciťushbarskému děcku. Bylo postižené - jeho druh by ho nechal zemřít. Ta nebožačka utírala jeho zvratky, jako by to byla svěcená voda. Člověče, to je hluboko v nás… nějaký tíživý kult na duši. Jsme udělaní tak, že naše sny směřují ven. Oni se nám smějí. Oni něco takového necítí.”

Ve vedlejším koridoru se ozval nějaký hluk. Nastala doba oběda, začínala tlačenice. Musel jsem se ho zbavit a dostat se tam; možná bych mohl najít toho Procyana. Otevřely se postranní dveře a směrem k nám se blížila jakási bytost. Nejdřív jsem myslel, že je to mimozemšťan, ale pak jsem si všiml, že je to žena v nějakém příšerném krunýři. Zdálo se, že trochu kulhá. Za ní jsem zahlédl davy, proudící kolem otevřených dveří na oběd. Muž vstal, když zabočila do doku. Nepozdravili se.

“Stanice zaměstnává jenom šťastně sezdané páry,” řekl mi s tím svým nepříjemným smíchem. “Poskytujeme si vzájemně… úlevu.”

Vzal ji za ruku. Trhla sebou, když si zaklesl její paži do předloktí, a netečně mu dovolila, aby ji otočil. Nepodívala se na mě. “Odpusťte, že vás nepředstavím. Zdá se, že manželka je unavená.”

Všiml jsem si, že ta žena má podivně zjizvené rameno.

“Povězte jim to,” řekl a otočil se k odchodu. “Vraťte se domů a povězte jim to.” Pak ke mně nachýlil hlavu a tiše dodal: “A nepřibližujte se ke stolu Syrťanů, nebo vás zabiju.”

Odcházeli chodbou pryč.

Spěšně jsem vyměnil pásky, jedním okem jsem přitom sledoval postavy míjející otevřené dveře. Najednou jsem v davu zahlédl dvě štíhlé šarlatové postavy. Moji první opravdoví mimozemšťani! Zacvakl jsem víčko magnetofonu a rozběhl jsem se, abych se vmáčkl hned za ně.

Z anglického originálu

AND IAWOKE AND FOUND ME HERE ON THE COLD HiLL’S SIDE

přeložila Linda Kosatíková - Bartošková.

MICHAELA ROESSNEROVÁ

Michaela Roessnerová se narodila v San Francisku a vyrůstala na Východním a Západním pobřeží a v jihovýchodní Asii. Absolvovala vyšší odbornou výtvarnou školu s tituly bakalář krásných umění (B.F.A.) a magistr krásných umění (M.F.A.) a udržuje se ve cviku zhotovováním masek z různých materiálů. Její první román Walkabout Woman (Toulavá žena), silný, dojemný příběh o primitivní vysněné době získal Cenu Williama Crawforda za nejlepší fantasy román. Je také držitelkou Ceny Johna W. Campbella pro nejlepšího nového spisovatele roku 1987/88. Její nejnovější román je situován do San José v Kalifornii. Vrstvy obrazu, jediná báseň v tomto svazku, užívá zobrazení evokujících představ k vyjádření vzájemně zničujícího vztahu mezi mimozemšťanem a člověkem.

VRSTVY OBRAZU

Obdélník dveří vytváří obraz -

V pokoji stojí zkamenělá,

Lehounce se předklání.

On jí jazykem přejíždí po páteři,

Vlhce se mazlí s každým obratlem.

Vztahuje ruce a bere ji za letky.

Divoce je líbá.

Slyší její slastné kňučení.

Pak křídla chytí pevněji

A ukousne je.

Jen zavrčí bolestí.

Hladí ji po břiše, po dvou dlouhých řadách bradavek

Aby ji utišil,

A říká si, že teď už ho nemůže opustit.

Oknem svítí slunce,

Zahřívá jí záda

Se dvěma pramínky krve Prýštícími z lopatek. Tečou jí po zádech, Smáčejí mu třísla. Vnikne do ní zezadu.

Dveře jsou znovu otevřené.

Obraz se změnil.

Třikrát už porodila

Křiklavě barevné hranaté cosi.

Leží bezvládně v rohu

A padá na ně prach.

On sedí na židli,

Jiný nábytek tu není,

A dívá se na ni, stojí u okna.

Paže roztažené, jako kříž lapající slunce,

Brouká si.

Volá ji k sobě.

Přichází a zůstává před ním stát.

Rukou jí vyjíždí mezi nohama vzhůru,

Dokud se nerozkročí.

Je připraven,

A tak ji bez okolků

Na sebe strhne.

Když je pak uvnitř,

Chce ji též potěšit,

Mazlí se s tváří a oušky,

Dokud ji neuklidní,

Dokud mu nezabrouká,

Jako by i on byl sluncem,

Které v ní žhne a taví se.

Hladí ho po vlasech,

Když se pod ní vzpíná.

Ale sotva ji zvedne

Odstrčí ji, aby mu ústy nedosáhla Na krk.

Dveře se nezavírají snadno.

Žádá po něm šaty,

Chce zakrýt vyrážející ostruhy

Na zápěstí a kotnících.

Získal ji, když byla ještě mladá.

Už vyrostla.

A teď už k němu ne vzhlíží.

Měl by ji radši pustit,

Ale nemůže.

Jednoho dne

Ji zase hladí a kouše do přirození,

Ona však rychle stáhne nohy

A málem mu rozpáře břicho.

Když se k ní opět vrátí,

Vrací se s nožem.

Pevně ji chytí,

A hladce odřízne nové ostruhy.

Pak už je netečná.

Může se na ni položit

Bez strachu.

Nakonec

Ji celou obejme,

Tře se o její hladkou světlou kůži,

Boří do ní boky tak rychle či pomalu,

Jak chce sám.

Pokoj je zalitý sluncem,

Jen rozbitá okenní tabulka

Rozeklaně zívá do pravé věčné noci venku.

Rozdrcená leží dole, Chodník ji už vtahuje do sebe.

Musel si to přiznat,

Celou dobu věděl,

Ze se jí nějak podaří utéct.

Tahle odporná věcička začala docela nevinně, měla jsem v hlavě představu jako z Vermeerovych obrazů - pohled dveřmi do pokoje, zaplněného máslovým, smetanově zlatavým světlem. Sama jsem byla velmi překvapená, kam až mě ta představa dovedla.

MICHAELA ROESSNEROVÁ

Z anglického originálu PICTURE PLANES přeložila Linda Kosatíková - Bartošková.

PAT MURPHYOVÁ

Pat Murphyová vyhrála v roce 1987 dvakrát Nebulu - za svůj druhý román The Falling Woman (Hřešící žena) a za novelu Ráchel in Love (Zamilovaná Ráchel). Jejím posledním románem je The City, Not Long After (Velkoměsto, krátce poté; Doubleday), a Bantam se chystá vydat sbírku jejích krátkých povídek Points of Departure (Body odjezdu). Láska a sex mezi bezobratlými se zdá být perfektním způsobem, jak ukončit antologii o “cizím” sexu -je to přímo další vývojový krok… LÁSKA A SEX

MEZI BEZOBRATLÝMI

Tohle není nic vědeckého. S vědou to nemá co dělat. Včera, když dopadly bomby a svět skončil, jsem přestala vědecky myslet. Při téhle vzdálenosti od epicentra výbuchu, který smetl San José, jsem si spočítala, že jsem dostala střední dávku záření. Nestačí na okamžitou smrt, ale na přežití je zase příliš vysoká. Zbývá mi pár dnů a já se rozhodla, že tento čas strávím vytvářením budoucnosti. Někdo to musí udělat.

Vždyť jsem na to vyškolená. Na vysoké jsem studovala biologii - strukturální anatomii, stavbu těla a kostí. Postgraduálně jsem studovala strojírenství. V uplynulých pěti letech jsem navrhovala a konstruovala roboty pro průmyslové využití. Tvořit něco pro průmysl už není potřeba. Ale připadá mi, že by bylo škoda promarnit zařízení a materiál, které zůstaly v opuštěné laboratoři.

Dám roboty dohromady a nechám je pracovat. Ale nebudu se pokoušet jim porozumět. Nebudu je rozebírat a uvažovat o jejich vnitřním fungování, šťourat se v nich, strkat do nich nos a analyzovat. Čas vědy minul.

Štírek, Lasiochernes pilosus, je samotářský hmyz podobný škorpiónovi, který žije v hnízdech krtků. Než se štírci pohlavně spojí, tančí soukromý podzemní menuet, který mohou vidět pouze krtci a voyeurští entomologové. Když sameček najde vhodnou samičku, uchopí její klepeta do svých a přitahuje ji k sobě. Když se samička vzpírá, krouží sameček kolem, její klepeta nepouští ze sevření a táhne ji za sebou, odmítá přijmout zápornou odpověď. Pokusí se znovu, vykročí vpřed a přitahuje samičku k sobě roztřesenými klepety. Pokud se samička stále vzpírá, sameček ustoupí a pokračuje v tanci: oblouček, pauza, při které trhne neochotnou partnerkou, a znovu oblouček.

Asi po hodině tance samička nevyhnutelně podlehne, taneční kroky ji přesvědčily, že partner je stejného druhu jako ona. Sameček umístí hromádku spermií na zem, která byla čistě umetena tancujícími nožkami. Jeho klepeta se chvějí, když samičku přitahuje nad spermie. Samička, konečně svolná, přitiskne genitální otvor na zem a přijme spermie do svého těla.

Biologické statě uvádějí, že samečkova klepeta se při tanci chvějí, ale neříkají proč. Nespekulují o jeho citech, motivech, touhách. To by nebylo vědecké.

Domnívám se, že sameček štírka je dychtivý. Mezi každodenním aromátem krtcích výkalů a hnijících rostlin ucítí samičku a její vůně ho naplní chtíčem. Ale je ustrašený a zmatený: samotářský hmyz, nezvyklý na společnost, je znepokojen přítomností jiného příslušníka vlastního druhu. Naplňují ho protichůdné pocity: všepohlcující pud, strach a zvláštnost té společenské situace.

Nepředstírám, že jde o vědu. Uvažuji o motivech štírka, konfliktu a touze, vtělených do jeho tance.

Penis svého prvního robota jsem brala jenom jako žert, soukromý žert, evoluční vtip. Myslím, že není potřeba říkat, že to byl žert jen pro mě - všechny mé žerty jsou nyní soukromé. Zbyla jsem tu jediná, pokud mohu soudit. Kolegové utekli - aby našli své rodiny, vyhledali úkryt v kopcích, strávili své poslední dny nesmyslným pobíháním sem a tam. Nečekám, že se tu v dohledné době někdo objeví. A i kdybych se někoho dočkala, nejspíš by nikoho mé žerty nezajímaly. Jsem si jista, že většina lidí si myslí, že doba žertování je pryč. Nechápou, že bomba a válka jsou největším žertem ze všech. Smrt je největší žert. Evoluce je největší žert.

Vzpomínám si, jak jsme se na střední škole v biologii učili o Darwinově vývojové teorii. Už tehdy jsem si myslela, jak je to divné, totiž způsob, jakým všichni o té teorii mluvili. Učitelka prezentovala evoluci jako fait accompli, hotovou, ukončenou záležitost. Prodírala se složitými spekulacemi, zabývajícími se lidskou evolucí, a vykládala o Ramapithecovi, Australopithecovi, o Homo Erectus, Homo sapiens a Homo sapiens neanderthalensis. U Homo sapiens se zastavila a to je právě ono. Učitelka chápala situaci tak, že my jsme posledním slovem, vrškem hromady, koncem čáry.

Jsem přesvědčena, že dinosauři si mysleli totéž, pokud vůbec mysleli. Jak by mohlo být něco lepšího než pancéřové pláty a ostnatý ocas? Kdo by mohl chtít víc? Přemýšlím o dinosaurech a stavím svůj první výtvor podle modelu plaza, vzniká ještěrovité stvoření zkonstruované z kousků a úlomků průmyslových prototypů, kterých je v laboratoři a skladu plno. Dávám svému stvoření statné tělo, dlouhé tak, jako jsem já vysoká; čtyři nohy vyčnívají po stranách těla a pak se v koleně ohýbají a opírají se o zem; ocas dlouhý jako tělo, pobitý ozdobnými kovovými cvoky; krokodýlí tlama s velkými zahnutými zuby.

Tlama je jen pro ozdobu a ochranu; tohle stvoření nebude žrát. Vybavuji je vějířem solárních panelů, připevňuji je na hřebenoví tou hřbetní kost. Slunečním teplem stvoření roztáhne hřeben a shromáždí elektrickou energii, kterou se dobije baterie. Za chladné noci složí hřeben na záda, takže bude štíhlé a elegantní.

Zdobím svůj výtvor různým materiálem z okolí laboratoře. Z odpadkového koše vedle nápojového automatu vybírám hliníkové plechovky. Stříhám je do barevných třásní, které připevňuji stvoření pod bradu, jako lalok leguána. Když jsem hotová, slova na plechovkách se nesmyslně třepí; Coke, Fanta, Sprite a Dr. Pepper se prolínají s různými barvami. A úplně nakonec, když je celé stvoření hotové a funguje, vyrábím z měděných trubek a dalšího instalatérského materiálu pohlavní úd. Visí mu pod břichem, měď září a vypadá obscénně. Kolem svítivé mědi jsem připevnila chomáč svých vlasů, vypadávají mi po hrstích. Líbí se mi, jak to vypadá: sviti vá měď, vykukující z houští silných černých kudrn.

Občas mě přemůže nevolnost. Část dne trávím na dámské toaletě vedle laboratoře, ležím na chladné kachlíkové podlaze a zvedám se jenom tehdy, když musím zvracet do mísy. Ta nevolnost se dala čekat. Koneckonců umírám. Ležím na podlaze a přemýšlím o podivnostech biologie.

Pro pavoučího samečkaje páření nebezpečný podnik. To platí zejména o těch druzích pavouků, které tkají umné kruhové sítě, takové, které zachycují ranní rosu a hezky se třpytí, což oceňují fotografové přírody. U těchto druhuje samička větší než sameček. Musím přiznat, že je to bestie; zaútočí na všechno, co se dotkne sítě.

V době páření si sameček počíná opatrně. Prodlévá na okraji pavučiny, jemně tahá za vlákno pavoučího hedvábí, aby přivábil samiččinu pozornost. Škube s ním ve velmi zvláštním rytmu, dává své budoucí milence signály, jako by potichu šeptal: “Miluji tě. Miluji tě.”

Po nějaké době dojde k názoru, že samička vzkaz dostala. Věří, že byl pochopen. Velmi ostražitě se chytí za jedno z hlavních vláken pavučiny. Zatahá za ně, aby přesvědčil samičku, že na ně má vstoupit. “Jenom ty, bejby,” signalizuje. “Ty jsi ta jediná.”

Samička se rozběhne po vlákně - divoká a vášnivá, ale dočasně uchlácholená jeho sliby. V té chvíli k ní sameček přispěchá, vypustí sperma a pak rychle, než si to samička rozmyslí, vezme roha. Milování je nebezpečná záležitost.

Než to šlo se světem do háje, byla jsem opatrná osoba. Velmi pečlivě jsem si vybírala přátele. Při první známce nedorozumění jsem prchala. Tehdy mi to připadalo správné.

Byla jsem chytrá ženská a nebezpečná družka. (Zvláštní - zjišťuji, že o sobě píšu a přemýšlím v minulém čase. Jsem tak blízko smrti, že už se považuji za mrtvou.) Muži se ke mně přibližovali opatrně, z bezpečné vzdálenosti jemně naznačovali: “Mám zájem. A co ty?” Neodpovídala jsem. Opravdu jsem nevěděla, co bych měla odpovídat.

Byla jsem jedináček, a tak jsem si na okolí dávala pozor. Žila jsem společně s matkou. Když jsem byla malá, otec odešel pro balíček cigaret a už se nevrátil. Matka, povahou velmi opatrná a protektorská, mě varovala, že mužům se nedá věřit. Lidem se nedá věřit. Ona mohla věřit jen mně a já zase jí, to bylo vše.

Když jsem byla na vysoké, matka umřela na rakovinu. O nádoru věděla déle než rok; prodělala operaci a chemoterapii a přitom mi psala radostné dopisy o práci na zahradě. Její duchovní mi řekl, že matka byla světice - nic mi neprozradila, protože mě nechtěla při studiích znepokojovat. Tehdy jsem si uvědomila, že se mýlila. Vůbec jsem jí nemohla věřit.

Myslím, že jsem asi minula nějakou úzkou skulinu příležitosti. Kdybych v některém bodě své dlouhé cesty měla přítele nebo milence, který by si dal tu námahu a vylákal mě z úkrytu, mohla jsem být úplně jiná. Ale to se nikdy nestalo. Na střední škole jsem hledala bezpečí v knihách. Na vysoké jsem o pátečních večerech o samotě studovala. V době, kdy jsem dělala postgraduál, jsem si jako Štírek zvykla na samotářský život.

Pracuji osaměle v laboratoři, stavím samičku. Je větší než samec. Zuby má delší a početnější. Přivařuji hromadu součástek na určené místo, když tu do laboratoře přijde na návštěvu moje matka.

“Katie,” říká, “proč ses nikdy nezamilovala? Proč jsi neměla děti?” Svařuji dál, přestože se mi třesou ruce. Vím, že tam není. Delirium patří k příznakům nemoci z ozáření. Ale dál se na mě dívá, jak pracuji.

“Nejsi tady doopravdy,” říkám jí a vzápětí si uvědomuji, že je to chyba, mluvit na ni. Připustila jsem, že tuje, a dala jí větší moc.

“Odpověz na moji otázku, Katie,” naléhá. “Proč jsi nic z toho neudělala?”

Neodpovídám. Mám plno práce a trvalo by dlouho, než bych jí pověděla o zradě, vysvětlila zmatek samotářského hmyzu postaveného do určité společenské situace, popsala jí rovnováhu mezi strachem a láskou. Nevšímám si jí, stejně jako si nevšímám třasu svých rukou a bolesti břicha, a pracuji dál. Nakonec odchází.

Ze zbytků plechovek od limonád má samička jasně barevné šupiny: červená Coca-Cola, zelený Sprite, oranžová Fanta. Z plechovek udělám také vejcovod, olemovaný kovem. Je právě tak velký, aby se do něj vešel samečkův úd.

Sameček lemčíka, australského špačka, vábí družku tak, že vytváří jakési umělecké dílo. Z větviček a trávy postaví dvě rovnoběžné stěny, nepříliš vzdálené od sebe, které se spojují tak, že vytvářejí jakýsi oblouk. Stavbu a okolí ozdobí různými tretkami: úlomky kostí, zelenými lístky, květinami, třpytivými kamínky a peřím, které utrousili marnivější ptáci. V místech, kde jsou skládky a smetiště, používá sameček i uzávěty lahví, mince a skleněné střepy.

Sedí ve svém altánku a zpívá, hlásá svou lásku vůči všem samičkám, které jsou v doslechu. Nakonec jedna samička začne jeho altánek obdivovat, přijme jeho pozvání a pak se spáří. Lemčík je při zdobení altánku vybíravý. Všechny cetky pečlivě volí - sklo kvůli třpytu, lesklý list pro přirozenou eleganci, kobaltově modré pírko pro hezkou barvu. O čem přemýšlí, zatímco staví a krášlí svůj altánek? Co mu táhne myslí, když sedí, zpívá a ohlašuje tak svou užitečnost pro svět?

Samečka už jsem vypustila a zase pracuji na samičce, když tu slyším před budovou nějaký rachot a skřípání. V úzké uličce mezi laboratoří a vedlejší správní budovou se cosi děje. Scházím dolů, abych to vyšetřila. Nakouknu do uličky - a sameček se na mě vyřítí, až polekaně uskočím. Potřásá hlavou a hrozivě cvaká zuby.

Ustupuji na opačnou stranu ulice a odtud ho pozoruji. Odvažuje se vylézt z uličky, cupitá po silnici, pak se zastaví u BMW, které parkuje u obrubníku. Slyším, jak drápy skřípou o kov. Kryt kola dopadne na chodník a zařinčí. Stvoření táhne lesklý kus kovu k ústí uličky a pak se vrací pro ostatní tři, sundá jeden po druhém. Když se pohnu, utíká k uličce a brání veškerým mým pokusům vstoupit na jeho území. Když stojím tiše, vrací se k práci, sbírá kryty, tahá je do uličky a pořádaje tak, aby zachycovaly sluneční světlo.

Bez hnutí ho pozoruji, jak loví v odpadním kanálu a vybírá věci, které mu připadají vábivé: pivní láhev, několik barevných plastových obalů od čokolád, kus jasně žlutého plastového provazu. Všechno to posbírá a mizí v uličce.

Čekám, pozoruji. Když vyčerpal naleziště v kanále u ústí uličky, vydá se za roh, a já se konečně pohnu, utíkám k uličce a nahlížím dovnitř. Zem je pokrytá barevnými kousky papíru a plastu; vidím obaly od oplatekt papírové pytlíky od Burger Kinga a McDo-nalda. Žlutý plastový provaz je přivázaný k trubce, táhnoucí se nahoru po zdi a k vyčnívajícímu háku na druhé zdi. Na něm visí barevné kousky látky jako vyprané prádlo na šňůře: tmavě červený ručník, přehoz s kašmírovým vzorem, modré saténové prostěradlo.

Sotva jsem si to všechno stačila prohlédnout. Než mohu budoár prozkoumat blíž, slyším cvakání drápů po chodníku. Stvůra se na mě žene, zuří nad mým vpádem. Otočím se a utíkám do laboratoře, zabouchnu za sebou dveře. Ale jakmile jsem uličku opustila, stvůra už mě dál nepronásleduje.

Z okna v patře sleduji, jak se vrací do uličky, a mám dojem, že kontroluje, jestli jsem mu tam něco nezpřeházela. Po chvíli se znovu objeví, přikrčí se u vchodu do uličky, slunce se odráží od jeho kovového krunýře.

V laboratoři stavím budoucnost. Ach, možná ne, ale není tu nikdo, kdo by mi odporoval, takže tomu tak budu říkat i nadále. Dokončuji samičku a vypouštím ji.

Pak se mi udělá zle. Dokud mám sílu, vytahuji ze zadní místnosti skládací lehátko a stavím je k oknu, odkud se mohu dívat ven a sledovat svá zvířata.

Co od nich vlastně chci? Nevím přesně.

Chci vědět, že jsem po sobě něco zanechala. Chci se přesvědčit, že svět nekončí zároveň se mnou. Chci mít pocit, pochopení, jistotu, že svět bude pokračovat.

Zajímalo by mě, jestli byli umírající dinosauři rádi, když zahlédli savce, drobná stvoření podobná krysám, která tajuplně harašila v křoví. Když jsem byla v sedmé třídě, všechna děvčata musela jít jednoho jarního odpoledne místo tělocviku na zvláštní představení. Oblékly jsme se do sportovních úborů, pak se posadily do hlediště a sledovaly film s názvem Dospíváš u ženu. Film pojednával o pubertě a menstruaci. Doprovodné obrázky znázorňovaly siluetu mladé dívky. Jak film pokračoval, měnila se v ženu, zvětšovala sejí prsa. Kresby ukazovaly, jak jí v děloze roste výstelka, odlupuje se a roste jiná. Vzpomínám si, s jakým úžasem jsem sledovala obrázky znázorňující vaječníky vypouštějící vajíčko, které se spojilo se spermií a pak se usadilo v děloze a vyrostlo v dítě.

Film určitě delikátně zamlčoval, odkud se spermie vzala, protože si vzpomínám, že jsem se matky ptala, odkud spermie přišla a jak se do ženy dostala. Ta otázka matku velmi znepokojila. Mumlala cosi o muži a ženě, jak se mají rádi - jako by láska byla vším, co spermie potřebuje, aby našla cestu do ženina těla.

Po téhle debatě jsem si už vždycky připadala, co se týče lásky a sexu, poněkud nejistá - dokonce i poté, co jsem se dozvěděla o mechanice sexu a o tom, co kam přijde. Penis úhledně vklouzne do vagíny - ale kudy vstupuje láska? Kdy přestává biologie a začínají vyšší city?

Miluje samička štírka svého samečka, když tanec končí? Miluje pavouci sameček svou družku, když uhání pryč, aby si zachránil život? Dá se mluvit o lásce mezi lemčíky, když kopulují ve svém altánku? Učebnice nic takového neříkají. Přemýšlím o tom všem, ale nemám možnost najít odpovědi.

Moje stvoření se pustila do dlouhých, pomalých námluv. Je mi čím dál hůř. Občas přichází matka a pokládá mi různé otázky, na které neodpovídám. Občas sedí u mé postele muži - ale ti jsou méně skuteční než matka. Jsou to muži, kteří mě zajímali - muži, o kterých jsem si myslela, že bych je mohla milovat, i když dál než k tomu pomyšlení jsem se nedostala. Přes jejich průhledná těla vidím stěny laboratoře. Teď si myslím, že ani nikdy nebyli skuteční.

Občas si v deliriu vzpomínám na různé zážitky. Večírek na vysoké; tančila jsem ploužák, čísi tělo se tisklo k mému. V pokoji bylo horko, plno lidí, tak jsme šli na vzduch. Pamatuji si, že mě políbil, jednou rukou mi hladil ňadro a druhou šmátral po knoflících halenky. Stále jsem uvažovala, jestli tohle je láska - to ohmatávání ve stínech.

V deliriu se vzpomínky mění. Pamatuji si, jak jsem tančila v kruhu, někdo mě držel za ruce. Bolí mě nohy, snažím se zastavit, ale můj partner mě táhne dál a odmítá mě pustit. Nohy se mi instinktivně pohybují v souladu s chůzí partnera, i když neslyším žádnou hudbu, která by nám pomáhala udržovat rytmus. Ve vzduchuje cítit vlhkost a hniloba; život jsem prožila v podzemí a jsem zvyklá na takové pachy.

Je to láska?

Celé dny ležím u okna, dívám se přes špinavé sklo. Od ústí uličky sameček volá samičku. Nedala jsem mu hlas, ale vábí ji po svéin, tře si přední tlapy, takže kov rachotí o kov, vrže jako cvrček velikosti buicka.

Samička courá kolem, nevšímá si ho, když k ní s cvakáním zubů vyrazí. Leze dál. Ale potom, za chvíli, jde kolem znovu a scéna se opakuje. Je mi jasné, že není vůči jeho pozornostem úplně nevšímavá. Prostě si dává načas, zvažuje situaci. Sameček je v pokusech stále odvážnější, potřásá hlavou, když couvá, dělá, co může, aby přivábil pozornost k hezkému domovu, který vytvořil.

V noci je poslouchám. Nevidím je - elektřina už dva dny nejde a pouliční osvětlení nefunguje. Tak naslouchám tmě a všechno si představuji. Kovové nohy se třou o sebe, aby vydávaly pronikavý vrzavý zvuk. Hřeben na samečkových zádech rachotí, když ho roztahuje, pak zase stahuje a znovu roztahuje, v tom musí být nějaké sexuální předvádění. Slyším, jak ocas pobitý hřeby rachotí po ostnatém hřbetu, jde o jakési pohlazení. Zuby cvaknou o kov - snad láskyplné kousnutí. (Lev při páření kouše lvici do krku, toto agresivní jednání lvice přijímá jako výraz náklonnosti.) Drápy škrábou o kovový trup, rachotí na kovových šupinách. Myslím, že tohle je láska. Moje stvoření rozumějí lásce.

Představuji si, jak úd vyrobený z měděné trubky a instalatérského materiálu klouže do kanálku lemovaného tenkým plechem od limonády. Slyším, jak kov klouže po kovu. A pak má představivost selže. Moje konstrukce nepamatovala na reprodukční materiál: sperma, vajíčko. Věda mě v tomto bodě zradila. Tohle zůstává na samotných zvířatech.

Tělo mě zrazuje. V noci nespím; bolest mě udržuje vzhůru. Všechno mě bolí, břicho, prsa, kosti. Přestala jsem jíst. Když se najím, bolest se na chvíli zvýší a pak zvracím. Nic v sobě neudržím, tak jsem to přestala zkoušet.

Když přijde ranní světlo, je šedivé, proniká oparem, který zahaluje nebe. Hledím z okna ven, ale samečka nevidím. Opustil své místo u ústí uličky. Dívám se asi hodinu, ale samička se neobjevuje. Rozešli se snad?

Několik hodin se z postele dívám ven, deku omotanou kolem ramen. Chvílemi přichází horečka, promáčím deku potem. Chvílemi přichází zimnice a já se pod dekou třesu. V uličce se pořád nic nehýbe.

Trvá mi déle než hodinu, než sejdu po schodech dolů. Nemohu věřit nohám, že mě unesou, a tak se plazím po kolenou, vydávám se na cestu jako dítě, které je moc malé na to, aby chodilo vzpřímené. Deku táhnu s sebou, přehodila jsem si ji přes ramena jako pelerínu. Na vrcholu schodiště odpočívám, pak pomalu slézám dolů, jeden schod po druhém.

Ulička je pustá. Vějíř krytů z kol se leskne v kalném slunci. Roztroušené barevné papíry vypadají ztraceně a opuštěně. Opatrně vstoupím dovnitř. Jestli na mě sameček vyrazí, nedokážu utéci. Všechny zbytky sil jsem spotřebovala na cestu sem.

V uličce je ticho. Podařilo se mi vstát a prošourat se mezi papíry. Před očima se mi zatmívá, sotva rozeznávám přehoz visící v půli uličky. Mířím k němu. Nevím, proč jsem sem přišla. Myslím, že se chci podívat. Chci vědět, co se stalo. To je všechno.

Přikrčím se pod visící přehoz. V kalném světle vidím dveře v cihlové zdi. Z překladu nade dveřmi cosi visí.

Opatrně se přiblížím. Předmět je šedý jako dveře za ním. Má zvláštní spirálovitý tvar. Když se ho dotknu, cítím uvnitř slabé chvění, jako bzučení vzdáleného stroje. Přiložím k němu tvář a slyším hluboko posazený zpěv, jednotvárný a klidný.

Když jsem byla malá, chodili jsme s rodiči na pláž a já trávila celé hodiny zkoumáním kaluží po přílivu. Mezi trsy modročemých mušlí a černými ulitami šneků jsem v jedné louži našla pouzdro žraločího vajíčka. Mělo spirálovitý tvar jako tohle vejce, a když jsem ho podržela proti světlu, viděla jsem uvnitř drobné embryo. Když jsem se na ně dívala, embryo se zavrtělo, pohnulo se, i když ještě nebylo doopravdy živé.

Usadila jsem se vzadu v uličce, zabalila jsem se do deky. Nevidím žádný důvod, proč bych měla jít jinam - můžu umřít tady stejně jako kdekoliv jinde. Držím u vejce hlídku.

Někdy se mi zdá o mém uplynulém životě. Možná jsem s ním měla naložit jinak. Možná jsem měla být méně opatrná, spěchat po nabízeném vláknu, odpovědět na píseň, když sameček zavolal ze svého altánku. Ale na tom teď nesejde. To všechno je pryč, už je to za námi.

Můj čas vypršel. Dinosauři a lidé - čas obou vypršel. Nadcházejí nové doby. Nové typy lásky. Sním o budoucnosti a mé sny jsou plné rachotu kovových drápů.

Je to příběh o sexu, lásce, smrti a evoluci. Občas mě zaráží, jak omezený názor mají mnozí lidé na evoluci. Zdá se, že spousta lidí považuje Homo sapiens za poslední slovo, za konečný bod tisíciletí trvajících vývojových změn. Když lidé uvažují o budoucích proměnách svého druhu, často předpovídají změny, které nás posunou dál po cestě, kterou jsme už urazili. Pro člověka budoucnosti je charakteristické obrovské čelo, které pojme ohromný mozek. Pohledy do minulosti však bohužel nenabízejí žádné řešení hádanky, jakou je pro nás budoucnost. Když se dinosauři ohlíželi do své úspěšné minulosti, možná předpovídali, že jejich potomci se budou těšit výhodám lepšího pancíře a většího těla.

Před lety jsem si uvědomila nad esejemi Loren Eisleyové, známé antropoložky a přírodovědkyně, jak bláznivý a omezený je takový názor na evoluci. Síly, které způsobily, že máme palec v opozici k ostatním prstům a že chodíme vzpřímeně, jsou tu stále; změny neustaly. Budoucnost přichází a my skutečně nevíme, jak bude vypadat.

PAT MURPHYOVÁ

Z anglického originálu

LOVE AND SEX AMONG THE INNERTEBRATES přeložila Linda Kosatíková - Bartošková.