Kim Martinová

Elixír na lásku

Elektronická kniha

Copyright © Kim Martinová

Cover Photo © Adobe Stock

ISBN: 978-80-89967-56-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

1. kapitola / Willaim

V lesnej ordinácii na území Východnej svorky sa toho nikdy veľa nedeje.

Všade je ticho. Pokoj. Biele steny lemujú miestnosť ako hradby oddeľujúce sterilný svet od toho divokého vonku. Vzduch tu páchne dezinfekciou, čistými obväzmi a ešte niečím…

Niečím, čo nejde tak ľahko popísať.

Elixíry totiž nepáchnu. Niektoré voňajú sladko ako malinovka, iné sú kyslé či slané. A áno, máme aj také, čo jednoducho chutia hnusne. Ale ani tie nepáchnu.

Skladujú sa v sklenených fľaštičkách rôznych tvarov a veľkostí s malými štítkami, ktoré informujú o tom, na čo daný elixír slúži. Prečo bol vyrobený. A samozrejme, pri tých silnejších nechýba ani zoznam vedľajších účinkov.

„Will, mohol by si sa aspoň dnes tváriť menej znudene? Kazíš mi náladu,“ ozvala sa Francine z druhej strany laboratórneho stola. Neochotne som zdvihol oči od rozrobenej práce, vynútil jeden úsmev a zase sa vrátil k pôvodnému výrazu.

„Nenávidím ťa,“ precedila cez zaťaté zuby. Zrejme si vo svojej nenávisti zle prečítala zloženie na kartičke a namiesto bledočerveného elixíru chcela vliať do fľaštičky sýtočervený.

„Počkaj!“ ponad stôl som ju chytil za zápästie. „Tento…“

„Ja viem, ja viem. Len som skúšala, či dávaš pozor,“ uškrnula sa a vzala si zo stola správnu nádobku.

Zmiešavaním základných elixírov vznikajú nové. Lepšie a komplexnejšie.

Ale má to jeden háčik… nemôže to robiť hocikto.

„Občas mám tiež pocit, že tu drieme ako otroci,“ poznamenala. Blonďavé vlasy mala stiahnuté do chvosta pevnou gumičkou. Možno až príliš pevnou. Možno by vyzerala menej upäto a odmerane, keby si ich občas rozpustila. Ale to ja vlastne nemôžem vedieť, keďže som ju nikde mimo práce nevidel.

„Čo narobíš,“ pokrčil som plecami a zmiešal žltý elixír s modrým. Vždy ma fascinovalo, že z týchto farieb nevznikne zelená. Nie v prípade elixírov. Jeden sa totiž nerozpustí v druhom, ale existujú vedľa seba, takže vznikne niečo ako žltá špirála v modrej hmote.

Do iste miery fascinujúce. Ale stále tak trochu nuda.

Všetko je tu nudné, všetko sa tu dookola opakuje. Ja a Francine oproti sebe za laboratórnym stolom, stovky fľaštičiek s elixírmi, ktoré treba zmiešať podľa návodov na kartičkách, aby z nich vzišlo niečo nové a liečivé…

Liečivé vďaka nám. Elixíry samy osebe sú totiž len bezvýznamné zmesi všelijakých byliniek a tekutín, ktoré dokopy nevytvárajú nič zvláštne. To naše schopnosti im prepožičiavajú silu. Zázračnú silu, dalo by sa povedať. No keď niečo robíte každý deň, aj zázraky vám zovšednejú.

„Nenechajte sa rušiť,“ rozľahol sa bielou miestnosťou hlas doktora. Vošiel bočnými dverami. Zvyčajne nás nikto nekontroloval, takže sme ja aj Francine zdvihli hlavy a pozreli sa naňho.

„Nejaký problém?“ spýtala sa.

„Len ako vždy. Jedno z tých nedisciplinovaných deciek sa zranilo. Nič neriešiteľné,“ mumlal, kým si obliekal biely plášť a vzápätí sa pustil do prehrabávania spodnej skrinky blízko dverí. Netušil som, čo hľadá, keď má všetky potrebné lieky vedľa v ambulancii…

„Will,“ vystrel sa a obrátil sa na mňa, „nevidel si tu náhodou poslednú ampulku s čiernou značkou? Mala byť v tejto skrinke…“

Hej, videl. Veľmi dobre som ju videl.

Francine sa na mňa pozrela rozšírenými očami. Včera ma pristihla, ako si ju dávam do vrecka. Chcel som zistiť, na čo ten doktorov tajný elixír slúži. A nebolo to teda nič pekné.

Po ceste do práce som tú ampulku zahodil.

„Tak?“ doktor si prekrížil ruky na hrudi a Francine rýchlo sklopila zrak.

S odpoveďou som otáľal príliš dlho nato, aby som ešte mohol byť nenápadný.

„Rozbila sa,“ zaklamal som.

„To je vážne skvelé! Čím ju mám teraz nahradiť!“ naštval sa a tresol päsťou po stole tak prudko, až všetky sklenené fľaštičky nadskočili. Aj Francine sa mykla.

Ten elixír nebol žiadny liek. Zvyšoval citlivosť na dotyk a v prípade zranených spôsoboval ukrutné bolesti. Doktor to vedel a napriek tomu elixír dával každej druhej osobe, ktorá prekročila prah.

Nechápal som to. A úprimne som nemohol tušiť, že je tá ampulka posledná.

„Načo ho vôbec potrebujete?“ ozval som sa a Francine po mne strelila pohľadom, ktorý akoby kričal, nech s tým okamžite prestanem.

Lebo doktorovi sa neodporuje.

On je tu šéf. On má vzdelanie a vedomosti.

My máme len jednu nadprirodzenú schopnosť, vďaka ktorej sú elixíry účinné. Nič viac.

„Je to zranenie veľmi zlé?“ napadlo mi vzápätí. „Možno by sme to zvládli ošetriť aj s týmto.“ Zhrabol som zo stola čerstvo zmiešaný elixír na urýchlenie hojenia a jeden nahrádzajúci dezinfekciu.

Vybral som sa k dverám.

Doktor varovne prižmúril oči. „To by som ti neradil.“

„Nie? Vy to dieťa ošetriť nechcete, lebo vám chýba jedna ampulka, a ja sa tu aj tak nudím. Výhodné pre obidve strany. Nie je o čom diskutovať.“

Stlačil som kľučku práve vo chvíli, keď ma doktor chytil za rameno.

„Nie je to obyčajné dieťa…“

„Ja viem. Je to nadprirodzená bytosť,“ odvrkol som. Preskočil som očami z neho na Francine, ktorá ma sledovala len kútikom oka. „Ale to sme vlastne my všetci.“

„Je nebezpečná!“ zavolal za mnou, keď som sa mu vytrhol a vošiel do chodby, ktorú od ambulancie oddeľovala ešte jedna presklená stena. Z druhej strany vyzerala ako obyčajné zrkadlo, ale ja som na bytosť sediacu dnu veľmi dobre videl.

Chúlila sa na stoličke, nohu mala obviazanú kusom látky a pôsobila ako ničím výnimočné dievča. Odhadom šestnásťročné. S dlhými gaštanovými vlasmi a vytreštenými očami. Strašne sa bála. Na vraj nebezpečnú bytosť je to čudné, nie? Plecia sa jej evidentne chveli.

Zovrel som fľaštičky s elixírmi pevnejšie a vstúpil cez posledné dvere.

Dievča okamžite zdvihlo pohľad.

„Ty si tu nový?“

„Ani nie. Pracujem tu už skoro rok,“ odvetil som a kľakol si na zem, aby som sa mohol bližšie pozrieť na jej zranenie. Kus látky mala okolo lýtka obmotaný naozaj tuho a už cezeň presakovala krv. Rýchlo som ho dal dole a vybral zo skrinky čistý obväz.

Dievča na mňa stále vyplašene hľadelo, tak som dodal: „Som Will. Z výroby elixírov. Síce nie som doktor, ale teoreticky vzaté… mám talent na liečenie. A toto nevyzerá až tak strašne. Postarám sa o tvoje zranenie sám, ak dovolíš.“

„Možno by si mal predsa len zavolať doktora,“ šepla. No nebránila sa. Rana na lýtku bola dlhá a rovná, akoby ju niekto spravil nožom. No nebola hlboká. Pár kvapiek elixíru hneď zastavilo krvácanie. Potom stačilo ranu vyčistiť, a než dievča stihlo dvakrát zažmurkať, už som jej okolo lýtka obmotával biely obväz.

„Takže si tu nový,“ hlesla. Nevedela s tou vetou dať pokoj.

„Už som ti povedal, že…“

„Ale fialová,“ prerušila ma.

„Čo?“

„Vôbec netušíš, čo znamená fialová.“

Zbežne som si prezrel jej oblečenie. Úplne jednoduché šaty nad kolená s krátkym rukávom. A naozaj celé vo fialovej farbe. Dokonca aj jeden prameň vlasov mala fialový…

„To netuším,“ priznal som.

„A keby si tu nebol nový, dal by si mi najprv taký elixír,“ naklonila hlavu k ramenu, „taký v ampulke s čiernou značkou. Poznáš ho?“

„Minul sa,“ odvetil som bez zaváhania.

„Aha,“ prikývla. Chápavo a odovzdane. Možno trochu smutne.

Niečo na tom spôsobe prikývnutia ma nútilo dodať: „Ale aj tak by som ti ho nedal. Tá noha by ťa potom bolela stokrát viac.“

„To je zámer, milý Willaim,“ poučila ma. Bol som si istý, že som sa jej predstavil ako Will, takže ma to na moment zarazilo. A ona si s potláčaným úsmevom zahryzla do pery. „Doktori nám tie elixíry dávajú, aby sa chránili pred našimi schopnosťami. Vieš… keby ma všetko príšerne bolelo, aspoň by som ti nevidela do hlavy. Nie tak dobre. Nemohla by som sa sústrediť, chápeš?“

„Dokážeš čítať myšlienky?“ Skontroloval som, či má obväz na nohe dobre upevnený a či rana zase nezačala krvácať. Vyzeralo to v pohode. Normálne som bol so svojou prácou spokojný…

A ona sa potichu zasmiala a šepla: „Skvelá práca, Will.“

Práve som myslel na to, ako dlho som už nepočul žiadnu pochvalu. Takže rozhodne vedela čítať myšlienky. A podľa tých šibalských iskričiek v jej očiach mi bolo jasné, že svoju nadprirodzenú schopnosť rada zneužíva.

Nebezpečná. Áno, sčasti určite bola nebezpečná.

Ale stále to nebol dôvod, aby ju preto nechávali trpieť.

„Čo znamená fialová?“ spýtal som sa.

„Definuje nadprirodzenú schopnosť. Väčšina Fialových vie čítať myšlienky ako ja.“ Uhladila si lem šiat a pohľadom skĺzla k obviazanej nohe.

Chcel som sa jej spýtať, kde prišla k tomu zraneniu, no predbehla ma svojou odpoveďou: „Ponáhľala som sa na hodinu. Nedávala som pozor pod nohy a chytila som sa do pasce. Chlapci stále niečo vymýšľajú… z nudy a tak.“

„O akú pascu išlo?“

„Také lano, čo sa ovinie okolo členka a nechce pustiť. Nedalo sa uvoľniť, tak som vytiahla nôž a skúsila ho prerezať. No… nemám práve najšikovnejšie prsty. Nôž sa mi vyšmykol.“ Chvíľu zízala na svoje kolená. Nemusel som čítať myšlienky, aby som vedel, že sa cíti trápne.

„Bežne so sebou nosíš nôž?“

„Len keď niekam idem v ľudskej podobe. A na hodiny musím, takže…“ Nevinne pokrčila plecami a zdvihla ku mne oči. Skoro som cítil, ako sa prehrabáva v mojich myšlienkach. Ako si číta úplne všetko. Ako ma pripravuje aj o posledné kúsky súkromia, a pritom sa ešte dokáže tváriť úplne pokojne.

Moja schopnosť bola oproti tej jej tak zarážajúco nudná…

Pokrútila hlavou. „Neblázni,“ šepla. „Možno ťa nebaví pracovať tu a celé dni sa babrať s elixírmi, ale prečo máš pocit, že som na tom lepšie? Pre svoju schopnosť som prišla o slobodu. A všetci okolo si predo mnou zakrývajú oči. Ty aspoň môžeš byť užitočný, Will.“

„Užitočný? Nerobím len dobré elixíry. Práve ty by si to mala vedieť najlepšie,“ odsekol som. Odteraz bude všetky elixíry s čiernou značkou vyrábať Francine. Alebo nikto. Nech si ich doktor zoženie sám, ak nimi mieni tak plytvať.

Dievča sa na tých úvahách pousmialo.

„Si milý. Ďakujem, že si ma dnes toho trápenia ušetril.“ Pomaly vstala a skúsila došliapnuť na zranenú nohu.

„Najneskôr zajtra by sa to malo úplne zahojiť. Obväz si nechaj aspoň do večera,“ dodal som, hoci aj to si už určite prečítala z mojich myšlienok.

Prikývla a prehodila si tašku cez plece.

„Ideš do školy?“

„Niečo také,“ odvetila. „A idem už poriadne neskoro.“

„Nepotrebuješ ospravedlnenku?“

„To asi funguje len v mestských školách,“ s úškrnom potriasla hlavou a celkom neisto siahla na kľučku. Chvíľu trvalo, než ju dosť pevne stlačila a dokázala otvoriť dvere.

Fascinovalo ma to. Našľapovala tak opatrne, akoby mala každú chvíľu spadnúť. A s rukami narábala tak sústredene, akoby ich už dlho nepoužila.

„Maj sa, Willaim. A veľa šťastia pri miešaní elixírov,“ žmurkla a vzápätí bola preč. Dvere sa za ňou celkom potichu zavreli.

Zakrvavený kus látky som bez premýšľania hodil do koša a prázdne fľaštičky od elixírov nechal položené na stole.

„Najvyšší čas vrátiť sa k práci,“ ozval sa doktorov hlas tesne za mnou.

Stále som ešte myslel na tú krehkú bytosť, čo pred chvíľou odišla. Tú, čo dokázala čítať myšlienky. A kládol som si toľko otázok, že by som určite nahlas nesformuloval ani jedinú.

„Will,“ znovu mi položil ruku na rameno, keď som len zízal na prázdne fľaštičky a opieral sa o jeho stôl. „Práca čaká. Francine to nespraví za teba. Tak choď už.“

„Prečo to robíte?“ otočil som sa k nemu čelom.

„Čo máš na mysli?“

„Ten tajný elixír. Prečo tie bytosti nechávate trpieť viac, než je nutné?“

Doktor si pohoršene odfrkol a z jednej zásuvky vytiahol zložku očividne patriacu tomu zranenému dievčaťu. Horný okraj bol olemovaný fialovou fixkou. A všetky záznamy boli samozrejme písané ručne, ako sa na starú lesnú ordináciu patrí.

„Na. Len si to pozri,“ hodil papiere v zakladači rovno predo mňa.

Nahol som sa nad ne a zo zvedavosti sa pustil do čítania.

Podľa dátumu narodenia mala už skoro osemnásť rokov.

A volala sa Yasmin.

„Ich schopnosti z nich robia bezcitných manipulátorov,“ pokračoval. „Prečo by som na nich mal brať ohľad? Žijú v lese. Oddelene od vonkajšieho sveta. To musí mať dôvod! A okrem toho sú z väčšej časti zvieratami…“

„Vyzerala tak ľudsky,“ namietol som, no hneď potom som si prečítal jeden zvýraznený riadok v jej záznamoch.

Podiel psej krvi nad 67%.

Takže hoci mala ľudský zjav, pozorné oči a hladkú pokožku, človeku bola príšerne vzdialená. Zaklapol som jej zložku a vrátil ju doktorovi.

„Stačilo?“ spýtal sa s ironicky povytiahnutým obočím. Konce rozopnutého plášťa mu viali v prievane, lebo Francine nezavrela dvere do laboratórnej časti a cez medzeru nenápadne nakukovala dnu. Akoby kontrolovala stav situácie.

Trhol som hlavou.

„Aj zvieratá majú city.“

Viac som sa o tom už baviť nemienil. Moje slovo preňho aj tak nič neznamenalo. Na poslednom prehlásení sa dokonca zasmial a ja som sa chtiac-nechtiac vrátil do laboratória k Francine, ktorá na mňa napäto hľadela.

Dívala sa tak celý čas.

Aj keď som si vzal ďalšiu kartičku z kopy a začal pripravovať nový elixír.

2. kapitola / Yasmin

Päť NEVÝHOD vysokého podielu psej krvi:

1. Máte nešikovné prsty a všetko vám padá.

2. Na dvoch nohách občas stratíte rovnováhu.

3. Zabúdate sa dívať pod nohy.

4. Pri prechádzaní lesom vás každá maličkosť rozptyľuje.

5. Zrejme sa nedožijete veľa rokov.

Keď som si to pred dvoma dňami napísala na obal zošita, moja kamarátka nad tým len prevrátila oči a z druhej strany doplnila:

Päť VÝHOD toho, že sa viete absolútne dokonale premeniť na psa:

1. Poznáte šťastie.

2. Začujete a zaňucháte viac než ostatní.

3. Ľahko nadväzujete kamarátstva.

4. Cítite spojenie s prírodou.

5. V psej podobe dokážete vyvinúť pozoruhodnú rýchlosť a nikdy neprídete neskoro.

No. V tom poslednom bode sa očividne mýlila.

Tašku plnú učebníc nedotiahnem z ubytovne až do triedy na psích nohách, takže musím ísť pešo.

Keď som zadýchane rozrazila dvere, učiteľka bola snáď už v polovici výkladu a vrhla na mňa vražedný pohľad. No v zlomku sekundy si to rozmyslela a radšej sklopila oči k triednej knihe.

Očný kontakt je zlo.

Dáva priestor mojej nadprirodzenej schopnosti.

Takže čím dlhšie mi druhí zízajú do očí, tým ľahšie im všetko vyčítam z hlavy.

„Pobav nás svojou výhovorkou, Yasmin,“ zamumlala otrávene.

Ľahostajne som nad tým mávla rukou a šinula sa cez uličku k svojej lavici.

„Len som sa tak trochu chytila do pasce, zranila sa a skončila na ošetrovni. Nič zaujímavé, pani Davisová. A už sa to nebude opakovať.“ Pretože nabudúce toho debila s pascami osobne uškrtím, dodala som v duchu.

Učiteľka sa oprela o katedru a snažila sa na mňa podozrievavo nehľadieť, hoci ju k tomu všetko nabádalo.

„Donieslo sa ku mne niečo o reznej rane…“

„Taká malá nehoda,“ zahmlievala som.

„Yasmin,“ umlčala ma. „Ten nôž. Viem, že si ho ukradla z kuchyne. Mohla by si ma ušetriť tých nekonečných rečí a položiť ho sem na stôl, prosím?“

Nie, nemohla, chcelo sa mi odseknúť.

Niekto zase žaloval.

Yasmin ukradla nôž.

Yasmin uprostred noci zdrhla z ubytovne.

Yasmin trávi viac času v chlapčenských izbách než vo svojej.

Yasmin udrela svoju spolubývajúcu.

Yasmin pri teste číta myšlienky učiteľom.

Yasmin, Yasmin, Yasmin…

Na koho iného by žalovali, ak nie na mňa?

Presne. Sú bezo mňa stratení. A učiteľka si bez toho noža bude robiť starosti, takže som ho naveľa prosenia vytiahla z tašky a doniesla na katedru.

„Poslušné dievča,“ letmo sa na mňa usmiala a uhla pohľadom. Čítala som v jej myšlienkach klasické obavy o moju budúcnosť aj rozoberanie všetkých možností, čo by sa ešte dalo robiť, aby som skrotla.

Sama pre seba som sa uškrnula a vrátila sa k svojej lavici.

Ostatné Farbičky boli ticho.

Triedu sme mali čisto dievčenskú a každá dostala lavicu sama pre seba, takže ani nebol dôvod rozprávať. Hlavne Fialové vo všeobecnosti málo rozprávali. Vraj. Vraj to nejaký vedec dokázal. A vraj dokázal aj to, že pre svoj nadprirodzený dar nie sme schopné takých hlbokých citov ako ľudia. Napríklad skutočného smútku alebo pravej lásky… Celý život som si navrávala, že na mňa tie štatistiky neplatia.

Učiteľka spustila nudný monológ a ja som si len zo zvyku vytiahla učebnicu. História nášho sveta ma naozaj nebaví. Je ako bublina. Celkom malý, len s dvoma veľkomestami a lesom zahŕňajúcim štyri trvalejšie svorky. Plus našu ubytovňu a školu, samozrejme.

Nechala som vlasy, aby mi spadli do tváre a zakryli oči.

Aby som aspoň chvíľu mohla snívať o veciach za Polnočnou bránou a ešte ďalej… Keď vtom do mňa niekto zozadu štuchol ceruzkou.

Lucy. Vždy to bola Lucy. To ani nemusím čítať myšlienky.

Ponad plece mi preletel zhúžvaný papierik, a keď som ho roztvorila, bolo na ňom: Si v pohode?

Práve Lucy ochotne prerezala svoju bundu, aby mi mohla obviazať lýtko. Milé dievča. Typovo patrí medzi Žlté – nosenie výhradne krikľavo žltej farby vie byť desivejšie než fialovej, to mi verte – a jej nadprirodzenou schopnosťou je produkcia svetla.

Keď zdvihne ruku a dobre sa sústredí, z dlane jej vyšľahnú slnečné lúče.

Je ako baterka. Užitočná, keď nemáte elektrinu ani oheň a keď si chcete v noci čítať bez toho, aby o vás vedela vychovávateľka. Ale inak sa neradí k tým zaujímavým Farbičkám.

Namiesto papierika som jej poslala telepatickú správu: Všetko je fajn.

Cítila som, ako za mojím chrbtom zdvihla obočie, a aj bez očného kontaktu som počula jej zmätené myšlienky. A tak som sa vytočila na stoličke dozadu a šeptom spustila: „Predstav si to. Sedím a čakám na doktora. Roztrasená z predstavy tej hnusnej injekcie, po ktorej budem omdlievať bolesťou. A on slaboch doktor ani nepríde, no chápeš to?“

Lucy sa zaujato naklonila bližšie.

Učiteľka nás zatiaľ nenapomenula, tak som pokračovala: „Ten ochranný elixír sa mu minul! Určite bol bez seba strachom, keď si predstavil, že sa dozviem všetky jeho tajomstvá. Všetko to svinstvo, čo nosí v hlave…“

„Tak kto ti ošetril nohu?“ sykla Lucy netrpezlivo.

„Willaim! Chalan z výroby elixírov. Svoju nadprirodzenú schopnosť si neváži, prácu v laboratóriu nenávidí a bol mi úprimne vďačný, že som mu spestrila deň svojou prítomnosťou,“ čo najtichšie som sa zasmiala. Lucy na mňa vyvaľovala oči.

„Aj si sa s ním rozprávala alebo sa len hrabala v jeho myšlienkach?“ hlesla.

„Oboje. To druhé viac, priznávam. Ale s tým nič nenarobím. Už veľmi dlho som nestretla nikoho, kto by mi neuhol pohľadom a nezaobchádzal so mnou ako s vecou. Príjemná zmena.“

Lucy sa prihlúplo uškrnula. „Takže sa budeš zraňovať častejšie?“

„Blázniš? Doktor si elixíry rýchlo doplní, s tým počítam. Žiadne ďalšie zranenia nebudú.“

Otočila som sa späť k tabuli práve vo chvíli, keď učiteľkine oči zablúdili naším smerom. Sotva sa ma dotkli, rýchlo sa zase pratali preč. Tak úpenlivo sa vyhýbala pohľadu na Fialové, až mi jej snaha občas pripadala vtipná.

Chcelo sa mi poslať jej telepatickú správu v zmysle: Možno štekám, ale nehryziem.

No radšej som to neurobila. Nech ju ešte viac nevyplaším.

Namiesto toho som si predstavila samu seba pri ošetrovni, ako sa snažím dovidieť cez najbližšie okno a posielam telepatickú správu Willovi…

Dokážem to na veľké vzdialenosti, ak sa niekomu poriadne zahniezdim v hlave.

Ako by sa tváril?

Ako by sa cítil, keby si uvedomil, že jeho myšlienky okupuje votrelec?

Uškrnula som sa pri spomienke na ten fascinovaný pohľad, čo na mňa upieral. Podobné veci ho zrejme nedesili. Ktovie, na čo všetko bol zvyknutý. Ktovie, kde vyrastal. Na také hlúposti pri mne nemyslel. Dozvedela som sa len toľko, že poslednú ampulku elixíru bolesti ukradol doktorovi rovno zo skrinky, kým sa nedíval. Zistil si, na čo sa používa a ako funguje. A potom ju od zlosti zahodil niekde v lese, takže sa roztrieštila na milión kúskov.

Áno, presne na to myslel. Na všetok ten vzdor, ktorý sa v ňom určite hromadil celé roky. Stavila by som krk, že v tej lesnej ordinácii nepracuje dobrovoľne. Že tiež nemá ani poňatia, čo znamená sloboda…

Ale ostatné som si mohla len domýšľať. Za tých úbohých desať minút ani ja z cudzích myšlienok nevyčítam veľa. Dvojnásobne nie za predpokladu, že sa mi snaží obviazať nohu, prstami sa dotýka mojej pokožky a nevie prestať myslieť na to, že som vážne, ale vážne pekná.

Nie až taká ako Ružové, ktorých nadprirodzenou schopnosťou je prinútiť hociktorého chlapca, aby sa do nich zamiloval… no škaredá rozhodne nie som.

Ani nenápadná ako Sivé, ktoré sú ako sivé myšky. Tie sa vedia spraviť neviditeľnými. Doslovne.

Svoju schopnosť by som hodnotila ako zlatý stred. Ani nie zlá, ani nie dobrá. No mnohí to tak nevidia. Čítanie myšlienok sa dá totiž ľahko zneužiť. Mohli by si ma najať ako tajnú agentku, aby som sa infiltrovala do nejakej organizácie a donášala o jej činoch a plánoch inej. Alebo by som mohla robiť policajtku či detektívku. Vždy by som zistila, kto klame. Spoznala by som všetkých zločincov.

Toľko možností!

A oni ma aj tak držia zavretú v lesnej ubytovni. Vraj pre moje dobro. Presne to tvrdila moja matka, keď ma sem ako štrnásťročnú dávala. Dva roky predtým som vďaka svojim schopnostiam prišla na otcovu neveru. Pre rodičov to znamenalo rozvod. Ďalších dvadsaťštyri mesiacov som teda žila len s mamou.

No a keď som jej odháňala a desila všetkých nápadníkov, poslala ma sem.

Celkom úprimne? Mám sa tu lepšie. Našla som si kamarátky, ktoré na mňa nehľadia skrz prsty. A dokonca je v blízkosti aj pár chalanov, ktorým moja schopnosť neprekáža.

Je mi tu oveľa lepšie než v meste…

Než s mamou…

Za podobné myšlienky sa občas cítim previnilo, ale čoskoro to vyprchá. Lebo aj život tu má podstatné nedokonalosti. Nesmiem nikam odchádzať bez dovolenia. Žijem podľa rozvrhu hodín a jasne určených vychádzok. Som uväznená v lese a hodená napospas vychovávateľom…

Ale všetko je lepšie než byť s mamou. Dívala sa na mňa ako na obludu.

* * *

Do konca hodiny som si tú spomienku vytriasla z hlavy. Po histórii nasledovala výtvarná výchova, s ktorou mám trošku problém, vzhľadom na nešikovnosť mojich prstov, ale snažím sa. Ďalej nás čakala dvojhodinovka tanca – nič spoločenské, len čistá zábava, pretože kto by chcel mať ubytovňu plnú nevybláznených napoly psov? No a než som sa nazdala, prišiel zlatý klinec dňa.

Tréning nadprirodzených schopností. A ja som sa ocitla so zaviazanými očami v telocvični plnej dievčat, ktoré čakali len na to, kedy zaváham a prestanem sa orientovať.

„Opatrne, Yasmin,“ napomínala ma trénerka.

Myšlienky spolužiačok ku mne boli výnimočne štedré. Poľahky som zistila, kde sa nachádzam aj ako ďaleko som od prvej prekážky. Podstatou tohto tréningu je, že sa bez pozerania a bez očného kontaktu s ktoroukoľvek osobou musím dostať z bodu A do bodu B cez rad niekoľkých prekážok. To všetko len na základe myšlienkových pochodov okolostojacich.

A išlo mi to skvele!

So svojou schopnosťou som bola zžitá. Na rozdiel od iných Fialových. Nerobilo mi problém nahliadnuť do hlavy komukoľvek. Nemala som z toho výčitky svedomia. A nepotrebovala som žiadny priamy kontakt, ak som vedela, že vôkol mňa nejaké osoby skutočne sú.

Vyhla som sa tyčke, obišla lavičku aj bránku, odkopla loptu, čo sa mi priplietla do cesty… v jednej chvíli som sa pridržala steny, ale to len pre svoju zhoršenú rovnováhu v ľudskej podobe.

A než dievčatá stihli podráždene odfrknúť, už som sa škriabala na stupeň víťazov.

„Yas-min! Yas-min! Yas-min!“ skandovala Lucy, keď mi trénerka zložila šatku z očí, a ja som jej na oplátku poslala vzdušný bozk.

Ostatné Farbičky sa k nej nepridali. Ba čo viac, v ich myšlienkach som čítala skôr opovrhnutie než nejaký obdiv. Hrabala som sa v ich hlavách, aby som zistila, kde sa nachádzam a kde mám čo preskočiť či obísť… Pochopiteľne, komu by sa to páčilo?

Fialové sme tu boli štyri. Štyri zo štyridsiatich troch. S Farbičkami svojho druhu som si však nerozumela. Boli chladné, odmerané a veľakrát zdeptané svojou schopnosťou. Aj teraz stáli zhŕknuté v kúte. Svoju časť tréningu už mali za sebou, a že teda párkrát zakopli!

Trénerka zvinula šatku do guľôčky. „Presunieme sa von a na tréning sa pripravia Modré,“ zavelila. Osem dievčat v modrých šatách si vytriaslo ruky a ponaťahovalo prsty. Do istej miery vedeli ovplyvniť počasie. Vytvoriť maličký búrkový mrak, rozfúkať vietor alebo nechať pár snehových vločiek, aby spadli doprostred trávnika, hoci len nedávno začalo leto.

Rada som sa dívala na ich tréning. S Lucy sme hneď zamierili k východu z telocvične. Dvojkrídlové dvere sa však rozleteli skôr, než sme k nim došli.

Objavil sa v nich starší chalan v sivom a rozosmiate Ružové dievča. Kým on držal dosku s papiermi a pero, ono bolo zavesené do jeho ramena a obaja očividne išli za našou trénerkou.

„Deje sa niečo?“ spýtala sa ich.

Farbičky okolo nás stuhli a tvárili sa, že nenačúvajú.

Ja som načúvať nemusela.

V myšlienkach oboch prišelcov som našla svoje meno a krv v žilách mi vzkypela napätím. Lucy si to všimla a stisla mi ruku.

„Asi zase pôjdeš do riaditeľne,“ pošepla mi.

„To sotva,“ odvrkla som. Okrem krádeže noža som nespravila nič zlé. Za toto by ma riaditeľ určite nezavolal. Úpenlivo som sa hrabala v myšlienkach toho chlapca a snažila sa zistiť podrobnosti, no nič konkrétnejšie tam nebolo. O dievčati platilo to isté.

Prehodili pár slov s trénerkou a ona sa razom pozrela na mňa.

„Yasmin,“ oslovila ma. „Máš ísť do haly za riaditeľom.“

„Tak predsa,“ vydýchla si Lucy.

No mne sa ani náhodou neuľavilo. Mysľou mi bežalo iba: Do haly? Prečo nie do riaditeľne?

To staršie Ružové dievča sa na mňa silene usmialo a chcelo ma chytiť za lakeť, akoby malo pocit, že sa príkazom začnem vzpierať. Prudko som sebou mykla.

„Zvládnem tam dôjsť aj sama!“ prskla som a vykročila napred.

3. kapitola / Willaim

Knižnica.

Ďalšie z pokojných miest, kde sa prakticky nič nedeje. Podobne ako laboratórium. Rozdiel vidím len v tom, že namiesto farebných tekutín v presklených fľaštičkách sú tu ošúchané stohy kníh.

Vybral som si stôl čo najďalej od vchodu a položil naň svoj notebook. Aj po niekoľkých hodinách som ešte stále myslel na to Fialové dievča. Jej slová o slobode. A vyjadrenie doktora, že je to len zviera, ktoré žije oddelene od zvyšku sveta pre svoju nadprirodzenú schopnosť…

Musel som zistiť, čo to má znamenať.

Čo sa nachádza v tom lese? A vážne tam niekto väzní mocné bytosti?

Na internete o tom nebola ani zmienka, ako som predpokladal, takže sa moje pátranie obmedzilo na knihy. O lese ich tu ostalo len pár políc. Nič viac. Mesto na les často zabúdalo. Mnoho napoly psov stále žilo vo svorkách a tu ich všetci pokladali za necivilizovaných bláznov. Najradšej by les oplotili a zabudli na nich úplne.

Po dvoch hodinách čítania sa konečne dostavil prvý úspech. Našiel som zmienku o Ústave na ochranu vzácnych nadprirodzených schopností. Chýbala adresa, ale podľa všetkého mal niečo spoločné s Východnou svorkou. To by celkom sedelo.

Na jednej strane boli stručne opísané schopnosti, ktorými sa zaoberajú. Ku každej navyše priradená farba. Zhrnul som si ich do poznámok na papieri asi takto:

Fialová – čítanie myšlienok

Modrá – ovládanie počasia

Žltá – vytváranie svetla

Sivá – neviditeľnosť

Červená – nadľudská sila

Ružovú a oranžovú som celkom nepochopil. Evidentne to boli veľmi silné schopnosti. Ak si daná bytosť na niekoho zasadla, dokázala ovládnuť istú časť jeho života. Ružová mala niečo spoločné s láskou alebo zamilovanosťou. Oranžová s náladou. Možno vedela vyvolať hnev alebo smútok, nič pozitívne to rozhodne nebolo.

Nakoniec som farby rozdelil podľa toho, ktoré sa považujú za nebezpečné. Teda ktorým doktor dáva svoj špeciálny elixír a ktorým nie.

Fialová, ružová, červená, oranžová – znamenajú hrozbu

Modrá, žltá, sivá – sú pre bytosti okolo seba neškodné

Zhruba tak. Už druhýkrát v ten deň som bol so svojou prácou spokojný, keď vtom mi niekto poklepal na rameno a ja som sa strhol.

„Tuším sa nič nezmenilo,“ nadhodila Annie a bez dovolenia sa usadila oproti mne. „Je piatok večer a Will zase sedí v knižnici. Už by ma to nemalo prekvapovať, však?“

Prekvapovať? Dve sekundy som na ňu bez pohnutia hľadel. Nevyzerala prekvapene, ale ja som teda prekvapený bol.

Celý rok sme sa nevideli. Ani mi neposlala správu, že bude v meste. Namiesto toho si rovno vkročí do knižnice, zaberie stoličku oproti a po stole mi prisunie papierový pohár s čajom, ako keby sme boli zase na strednej. Ako keby sa odvtedy vážne nič nezmenilo.

Ale zmenilo.

Schoval som papier s poznámkami do tašky a zaklapol notebook.

„Čo tu robíš?“ dostal som zo seba ako prvé.

Annie sa pousmiala. „Chýbali mi tie tvoje orieškové oči.“

Odmietavo som potriasol hlavou. Určite sa ňou nenechám zase rozhodiť.

Annie nasilu zvážnela. „Všetky skúšky mám hotové, tak som si vravela, že by bolo fajn prísť k našim aspoň na víkend. A zistiť, čo je v meste nové, ako žijú moji starí kamaráti a tak.“

Starí kamaráti. Do tej skupiny iste zahrnula aj mňa. Prišlo mi to ironické.

Jasné, boli sme kamaráti… a v poslednom ročníku strednej možno aj niečo viac. Ale keď Annie odišla na vysokú a ja som ostal tu, veľa sa toho zmenilo. Už po mesiaci sme si prestali volať. Po dvoch sa so mnou rozišla. Len hlúpou správou. A odvtedy sme sa spolu skoro nebavili, až na jeden telefonát, počas ktorého sa zase hrala na moju najlepšiu kamarátku.

Pripadalo mi to ako úbohá pretvárka.

Ale teraz sedí tu. A vyzerá úprimne. Vyzerá ako predtým. Opäť na mne visí očami a čaká, čo poviem. Problém je, že jej už nechcem povedať vôbec nič.

Po chvíli mlčania sa slova chopila sama: „Aké máš plány na leto?“

„Žiadne,“ odsekol som. „Na rozdiel od teba nemám letné prázdniny.“

Prevrátila oči. „Ale tak dovolenku si vziať môžeš, či nie?“

Môžem. Francine si určite vezme týždeň voľna. No ja som sa nad tým ešte ani poriadne nezamyslel a Annie mi to nejakým zázrakom vyčítala z očí.

Chápavo prikývla a poznamenala: „Mal by si si dať prestávku.“

„Aj tak neviem, čo by som robil…“

„Nie? My sme sa s kamarátkami dohodli, že pôjdeme k moru,“ pochválila sa. „Na dva týždne. A potom by som mala ísť ešte na týždeň s priateľom, ale to sa uvidí.“

Netušil som, čo na to povedať. Čo odo mňa vlastne čaká…

Annie na mňa trpezlivo hľadela a každou sekundou bolo ticho medzi nami trápnejšie a trápnejšie, no asi si to nechcela pripúšťať, lebo napriek tomu nevstala.

„Ako sa vlastne máš?“ hlesla nakoniec.

„Fajn. Chodím z domu do práce a z práce domov. Sem-tam do knižnice. Mám sa vážne fajn,“ zopakoval som ešte viac ironicky.

Annie zaujato poklopkala nechtami po stole. „Tvoja mama stále nikde nepracuje, predpokladám. Takže dávaš celú výplatu rodičom?“

„Nie, celú nie,“ odvetil som po sekunde váhania, pretože rodičia o tom ani nevedeli.

„Šetríš si na vysokú, však?“ vytušila Annie. Stále ma poznala lepšie než ktokoľvek. „A koľko ti ešte chýba? Teda… kedy si vôbec plánuješ podať prihlášku?“

„Možno už tento rok.“ Prvýkrát som to priznal nahlas.

„To sa mi páči,“ odvetila potešene. Hoci jej sa už vôbec netýkalo, že vypadnem z nudnej práce a vezmem život do vlastných rúk. Ak všetko pôjde podľa plánu.

Podoprela si bradu rukou a skúmavo sa na mňa zadívala.

„Prečo si sem prišla, Annie?“ spýtal som sa, lebo ten jej pohľad sa nedal vydržať.

„Celkom úprimne? Nemám čo robiť. Kamaráti prídu až v sobotu. Samej sa mi nikam ísť nechce. Tak mi napadlo, že by sme… mohli niekam vyraziť my dvaja?“

„To asi nie,“ strčil som notebook do tašky a v rýchlosti ju zazipsoval.

„Nie? Netvár sa, že nemáš čas,“ ponad stôl do mňa štuchla.

„Nemám. Musím skočiť do lekárne po mamine lieky a potom do obchodu.“

„To stihneš za pol hodiny!“ zaúpela.

„A prečo si si taká istá, že s tebou chcem niekam ísť?“

„Pozri, ja ťa nevolám do žiadneho zaplneného podniku. Určite to stále neznášaš. Len som dúfala v kratšiu prechádzku po meste…“

Prehodil som si tašku s notebookom cez rameno a vstal od stola.

Annie hneď vyskočila a schmatla ma za zápästie. „No tak, Will, prosím!“

„Nie. Prepáč, ale nejde to,“ vytrhol som si ruku z jej zovretia.

„Prečo to nejde?“ smutne skrivila pery.

„Lebo na teba nemám náladu. Proste sa s tým zmier,“ odsekol som.

Vzápätí mi to bolo ľúto.

Annie ostala stáť s pootvorenými ústami, akoby chcela niečo povedať, ale už z nej nevyšla ani hláska. Obrátil som sa k východu z knižnice a ona na mňa nezavolala. Nerozbehla sa za mnou. To by určite bolo pod jej úroveň.

Možno by stačilo, keby ešte raz vyslovila moje meno… Keby sa trochu viac snažila. Aby som nemal pocit, že ma len využíva vo chvíli, keď nemá nikoho iného poruke.

Vyšiel som z knižnice a nechal ju stáť ďaleko za sebou.

* * *

Namiesto polhodiny mi obehnúť obchody trvalo hodinu. Doma ma už čakala mama a len-len že sa nevrhla k taške s nákupom. Unavene som zložil veci na kuchynskú linku.

„Prepáč, mami, ale…“

„Nie! To snáď nie! Ani mi to nehovor!“ vyhŕkla. Prehrabala celú tašku. Dvakrát. Potom si priložila prsty na spánky a zavrela oči.

„Bol som vo všetkých lekárňach, ale v každej tvrdia to isté. Asi to ešte chvíľu potrvá.“

Mama sa na mňa obviňujúco pozrela, ako keby som za všetko mohol ja.

Sám som bol z tej situácie zúfalý. Denne vyrobím toľko všemožných elixírov. Desiatky. Mesačne stovky. Ročne tisícky. Toľko elixírov, hoci pre chýbajúce vzdelanie ani poriadne neviem, na čo sú a čo do nich dávam!

Ale svojej mame neviem spraviť ani jediný.

„To nič. Nemôžeš za to,“ povedala nakoniec a oprela sa o kuchynskú linku. Vyzerala zničene, pod očami mala tmavé kruhy, neustále sa sťažovala na to, ako ju bolí hlava… Občas ma zarážalo, že s tým nikto nič nerobí.

Ale na druhej strane… ona bola človek. Obyčajný človek. V tomto svete nemala čo hľadať. Keď tu navyše žije iba pár ľudí, komu by sa oplatilo vyrábať pre nich lieky?

Donedávna boli na trhu aspoň obyčajné tabletky proti bolesti, ale posledný mesiac sa mi nedarilo zohnať nič. A elixír v jej prípade nikdy nezabral.

„Nevadí. Netráp sa,“ mávla rukou. „Radšej mi povedz, aký si mal deň.“

„Celkom nudný,“ odvetil som a pustil sa do vykladania nákupu. V piatok väčšinou varil otec. Bolo fajn mať o starosť menej, ale on chodil domov až okolo deviatej a ja som mal už teraz strašný hlad.

Mame to bolo jedno. Posledných pár týždňov o jedlo nejavila žiadny záujem.

„Ako sa má Francine?“ nadhodila.

„Dobre.“ Nemyslím si, že by som vôbec spoznal, keby sa mala zle…

Mama iba prikývla. „A prečo si prišiel tak neskoro?“

„Bol som v knižnici.“

„Dva dni po sebe?“

Mykol som plecom. „Len som si potreboval niečo vyhľadať.“

Včera som tam bol kvôli elixíru s čiernou značkou. Trvalo to pár hodín, ale nakoniec sa mi podarilo nájsť niečo, čo celkom zodpovedalo jeho farbe aj zloženiu.

Mama o tom, samozrejme, nesmela nič tušiť. Iba na mňa vyčkávavo hľadela. Rovnako ako Annie, aj ona si priala, aby som viedol konverzáciu za ňu a aby sa nemusela každý deň tak namáhať.

Nakoniec si unavene vzdychla a nechala ma na pokoji.

„Asi si pôjdem ľahnúť,“ zamrmlala.

Ešte než prešla popri mne, slabo sa usmiala a pohladila ma po vlasoch.

Bolo mi jasné, čo tým chce povedať…

Že ďakuje.

Vždy bola rada, že nerobím zbytočné problémy. Že som ju počúvol, keď mi vybrala prácu. Že som nerobil scény, keď mi s otcom zakázali ísť na vysokú…

Ale občas to už proste nešlo vydržať.

„Mami?“ ozval som sa, keď bola zhruba dva kroky odo mňa. „Viem, že sme sa o tom už bavili. Ale tak mi napadlo… dovolili by ste mi tú školu, kedy som si na ňu zarobil sám?“

„Zlatíčko, to nie je o peniazoch,“ vzdychla a pošúchala si čelo.

„Ale ja myslím, že…“

„Will,“ obrátila sa ku mne. „Si šikovný. Veľmi šikovný. Tvoja nadprirodzená schopnosť je cenná a silná a určite by si dosiahol veľké úspechy. A presne o to ide. Nechceme na seba upozorňovať, pamätáš? Väčšine sa nepáči, keď sa sem pripletie človek.“

„Ale ty tu žiješ už roky…“

„Nejde o mňa.“

„Ja chápem, že sa celý život bojíš, aby mi niekto neublížil. Ale okrem tej schopnosti na mne nie je nič výnimočné. Mám len trochu viac ľudskej krvi, to je celé. Podľa mňa to už nikoho netrápi. Časy, keď potomkov napoly psov a ľudí zatvárali a testovali, sú už dávno preč.“

„To si myslíš ty. Stále sa nájde pár neprajníkov a… nechcem nič riskovať,“ uzavrela.

„A keby som si aspoň našiel inú prácu?“ nevzdával som sa.

„Je normálne, že ťa to prestáva baviť. Ale ver mi, takto je to najlepšie. V tej lesnej ordinácii si v bezpečí a navyše je to dobre platené miesto.“

„Sama si vravela, že o peniaze nejde,“ podotkol som.

„Kým sme s otcom tu, tak nie. Ale potom…“

„Takže čakáš, že tam budem pracovať do konca života?“

Mama mi so skľúčeným výrazom položila dlaň na líce a mne dalo zabrať, aby som sa neodtiahol. „Preberieme to pri večeri. Teraz si už vážne musím ísť ľahnúť.“ A jednoducho odkráčala.

Bolo mi vopred jasné, že pred otcom tú tému radšej ani nevytiahne, lebo by ho to zbytočne vytočilo. Zastával názor, že som nevďačný. Že od prvého momentu robia všetko preto, aby ma ochránili, a ja to chcem teraz celé zahodiť.

A na tom tvrdení bolo niečo pravdivé, priznávam.

Ale…

Stále to špatí jedno „ale.“

Možno mi paranoidné správanie rodičov veľakrát zachránilo život, ale čo je to za život, keď sa musíme stále skrývať?

Nečaká ma tam vonku niečo lepšie?

No, možno to čoskoro zistím. V devätnástich mi už nemôžu zabrániť, aby som odišiel. A tak ako každý piatok, aj dnes som si vzal časť peňazí a schoval ich k sebe do izby…

S nádejou, že nový začiatok je presne to, čo potrebujem.

4. kapitola / Yasmin

Klopkanie topánok dievčaťa za mnou ma tak znervózňovalo, že som sa v polovici chodby jednoducho zmenila na psa a zvyšok cesty do haly prebehla po štyroch.

Bolo to ako inštinkt.

Iba nepatrný záblesk svetla.

Žiadna bolesť. Žiadna námaha.

Čistá, rýchla a prirodzená premena, po ktorej som namiesto ľudského tela mala psie. Bez akýchkoľvek vonkajších známok nadprirodzenosti.

V hale s okrúhlymi stenami už postával riaditeľ, no nebol sám. Vedľa neho som zazrela ďalšieho muža. Vysokého, možno v rovnakom veku ako on. Zachovávali si odstup niekoľkých krokov a riaditeľ čosi hovoril, no ten druhý akoby ho počúval len na pol ucha.

Cupitala som bližšie. Ani nie v polovici haly som sa však zasekla.

Riaditeľove myšlienky boli v pohode. Rovnako povýšenecké a vypočítavé ako vždy. Ale ten neznámy muž vedľa neho… no, buď mal natoľko prázdnu hlavu, že na nič nemyslel, alebo sa pred našimi schopnosťami vedel chrániť, alebo…

Alebo mal rovnaký talent ako ja.

Fialové si medzi sebou nevedia čítať myšlienky.

Z čírej nedôvery som sa pred nimi nepremenila a stála som tam ako gaštanová sučka so vztýčenými ušami a voľne spusteným chvostom.

Chvíľu po mne dobehli Ružové dievča a Sivý chalan.

„Ušla nám,“ informoval riaditeľa zadýchane. Dievča vedľa neho na dôvažok prikývlo.

Až vtedy sa muži otočili naším smerom a pohľad neznámeho padol rovno na mňa. Očný kontakt nič nezmenil. Stále som mu do hlavy nevidela. Bol ako skala. Hľadel bezvýrazne. Ako keby mu okrem myšlienok chýbali aj pocity…

A ja som stála uprostred haly ako kôl v plote.

„To je ona,“ ledabolo na mňa kývol riaditeľ.

„Viem,“ odbil ho neznámy. „Ale mali by nosiť šatky, ktoré nepodliehajú premene, aby sa dali v psích podobách ľahšie identifikovať.“

Podráždene som odfrkla. Takže nejaké myšlienky mal. Veľmi praktické.

„Vďaka, ale fialového oblečenia mám dosť aj bez šatky,“ odvrkla som. Prirodzená potreba hájiť sa zakaždým zvíťazila.

V zlomku sekundy som sa premenila späť na človeka, vystrela sa a uhladila si šaty.

„Ste si tým výberom istý?“ spýtal sa riaditeľ so zdvihnutým obočím.

„Úplne,“ prikývol neznámy a Sivý chalan mu podal pero, aby na pripravený papier načmáral podpis. Netušila som, o čo ide. Riaditeľ dokázal myslieť len na to, že som to najhoršie možné dievča. Najhoršie z triedy. Najhoršie z Fialových. A tí dvaja pomocníci zrejme nič konkrétne nevedeli, lebo v mysli dokola rozoberali, čo budú robiť, až ich odtiaľto pustia.

Frustrovalo ma to. Neskutočne ma to frustrovalo.

Ten nový podišiel ku mne a predstavil sa ako Kieron Daye, no ruku mi nepodal.

„Yasmin,“ hlesla som s naklonenou hlavou.

„Akú máš teraz hodinu?“ zaujímal sa.

„Tréning nadprirodzených schopností. Ale už som v podstate hotová, teraz boli na rade Modré…“

„To je fajn,“ prerušil ma a vzápätí sa obrátil k riaditeľovi. „Na zvyšok vyučovania si ju požičiam, ak nebudete nič namietať.“

Riaditeľ kývol k dverám v oslobodzujúcom geste a z jeho myšlienok sa dalo ľahko spoznať, aký je rád, že sa ho zbavil. Že sa nás oboch zbavil.

Potichu som sa zasmiala.

Takže Kieron rozhodne vie čítať myšlienky.

Prešli sme cez halu a vysoké dvere rovno do hlbokého lesa. Budova školy, tak ako aj naša ubytovňa, bola medzi stromami dobre ukrytá. Od jednej k druhej viedla len úzka vyšliapaná cestička. Po nej Kieron vykročil a ja som šla za ním. Čisto zo zvedavosti. No po niekoľkých metroch som sa zastavila.

„Ďalej nejdem,“ oznámila som.

„Nie?“ Kieron na mňa iba mrkol cez plece.

„Nie. Najprv mi to vysvetli.“ Snažila som sa neznieť hystericky. Len neznieť hystericky. No bez pomoci cudzích myšlienok a bez informácií navyše to šlo ťažko.

„Je to zvláštny pocit, že? Keď si nemôžeš pomáhať schopnosťou.“

Zhlboka som sa nadýchla. Chcelo sa mi kričať. „O čo tu ide?“

„Zamyslela si sa niekedy nad tým, čo sa stane s Fialovými, až skončia túto školu? Až dovŕšia osemnásť rokov?“

„Nie,“ precedila som cez zaťaté zuby. V pästi som zovrela lem svojich šiat a preklínala som toto povinné oblečenie. Džínsy s vreckami by lepšie zakryli nervozitu.

„To je ten problém, Yasmin. Ty sa nad vecami nepotrebuješ zamýšľať. Za teba myslia iní. Si zvyknutá, že za teba myslia iní. Nevyužívaš schopnosť len vtedy, keď je to nevyhnutné. Alebo vtedy, keď ťa do toho nútia. Používaš ju neustále a s radosťou. Nevieš bez nej žiť, mám pravdu?“

Zamračila som sa naňho, čím som vlastne tie slová potvrdila.

„Dobre si to vystihla v jednom slohu. Napísala si niečo v zmysle, že čítanie myšlienok je tvojou súčasťou rovnako ako psia podoba…“

„Odkiaľ máš moje slohy?“ vyprskla som. Za posledný mesiac ich bolo veľa. Pani Davisová nás nútila písať o budúcnosti a o svojich schopnostiach, lenže ani jeden sloh neoznámkovala a časom sme na to všetky zabudli.

„Nie sú tajné,“ odvetil Kieron. „A pre teba je tajných len veľmi málo vecí, keďže sa neštítiš používať svoju schopnosť aj vo chvíľach, kedy je to úplne nevhodné.“

„Nič o mne nevieš, tak sa netvár…“

„Nie? Chceš to poprieť?“ prerušil ma. „Čiže si vôbec nečítala myšlienky riaditeľovi aj tým úbohým žiakom, čo len plnili príkazy?“

Preglgla som.

Okej. Je pochopiteľné, že na to prišiel. Žiadnu hlavu nemôžu okupovať dvaja. Keď som sa s takou samozrejmosťou nabúrala do myšlienok všetkých okolostojacich, jeho spojenie s nimi to automaticky prerušilo. Akosi som to nedomyslela.

Vtipné. Nedomyslela.

Akože ľahostajne som nad tým pokrčila ramenami.

„Dobre. Takže k veci,“ priblížil sa ku mne o jeden krok. „Možno chápeš svoju schopnosť ako súčasť seba, ale pravda je taká, že ten tvoj úžasný dar nezaberá viac ako maličké miesto v tvojom mozgu. A v dnešnej dobe sa ho dá veľmi rýchlo zbaviť.“

„Čože!“ vyhŕkla som.

Inštinktívne som si priložila prsty na ľavý spánok. Po dlhom dni mi to miesto pulzovalo bolesťou, hlavne keď som niekomu čítala myšlienky príliš vytrvalo. Vždy som vedela, že to spolu súvisí. Že moja schopnosť sa neukrýva v srdci ani nie je roztrúsená po celom tele. Ale… Kieron mal pravdu, nezamýšľala som sa. Nikdy. Veď načo?

„To je odpoveď na otázku, čo sa stane s Fialovými,“ pokračoval. „Tvoje spolužiačky čítanie myšlienok nenávidia. V osemnástich ich zrejme pošlú na pár vyšetrení do mesta, zistia rozsiahlosť schopnosti, dajú im podpísať jeden papier, no a… stačí krátka operácia a celé kúzlo je preč.“

Z tej predstavy mi prebehol mráz po chrbte.

„Dobrovoľne,“ hlesla som. „Všetko to musí byť dobrovoľné. Tým som si istá.“

„Iba sa to tak tvári. Vážne si myslíš, že by ti po tom všetkom utajovaní dovolili len tak behať po svete a robiť si, čo sa ti zachce? Že by ťa už nikto nekontroloval? A ešte k tomu s tvojím temperamentom? Od prvej chvíle by si si koledovala o problém.“

Nechápala som, prečo mi o tom nikto nepovedal.

Prečo nikdy nikto nespomenul, že sa dá nadprirodzenej schopnosti zbaviť…

A možno len tej našej. Veď čo by urobili Žltým a Modrým? Odťali im ruky? A Ružovým by vyrvali srdce? Hlúposť. Celé to bola hlúposť.

Zvrtla som sa na päte so slovami: „Vraciam sa na hodinu.“

„Nechceš si to vypočuť do konca?“

„Nemám záujem. Aj tak mi klameš,“ odvrkla som.

„Neklamem. Pokojne sa spýtaj riaditeľa alebo učiteľov. Ak sa nevzdáš čítania myšlienok, budeš musieť ostať tu. Do konca života. Pravdepodobne ťa zamestnajú niekde na vrátnici.“

Neochotne som sa obrátila. „A? Načo mi to všetko hovoríš? Chceš ma vytočiť?“

„Len ti predstaviť možnosti,“ opravil ma.

„Je ich viac?“ zdvihla som obočie.

„Prvú a druhú som ti už spomenul. Láka ťa niečo z toho? Život bez schopnosti alebo život tu?“

Pokrútila som hlavou skoro bez premýšľania.

„Fajn. Treťou je, že by si sa mohla pridať k Východnej svorke. Je tam mnoho napoly psov so vzácnymi schopnosťami a nikto to veľmi nerieši.“

„Som skôr mestské dievča,“ odvetila som.

Štrnásť rokov v centre mesta urobí svoje. Hoci aj les má niečo do seba. Vždy som bola v prírode spokojná a potrebujem ju, ale žiť na jednej kope s ďalšími dvadsiatimi psami ma fakt neláka. Mám radšej svoje súkromie.

Kieron prikývol. „V tom prípade ostáva už iba štvrtá možnosť.“

„Hádam dobre, že bude mať niečo spoločné s tebou?“

„Dá sa to tak povedať,“ naklonil hlavu nabok a sústredene si ma premeral. „Ak budeš mať pri sebe niekoho s rovnakou schopnosťou – niekoho dôveryhodného, kto na teba dá pozor –, tak ústav tvoj odchod nebude rozpitvávať.“

Prekrížila som si ruky na hrudi. „Vieš byť aj konkrétnejší?“

„Keď chceš,“ mykol plecom. „Ako ti znie Yasmin Daye?“

Skoro som zalapala po dychu. Na poslednú chvíľu som sa ovládla a uvedomila si, že podľa štatistík sú všetci so schopnosťou čítania myšlienok takpovediac bezcitní. Vypočítaví. Chladní. Tento tu slová vedcov presne vystihoval.

„Takže účelové manželstvo? Len naoko?“ zhrnula som. „Čo z toho budeš mať ty?“

„Ako sa to vezme… v jednom slohu si uviedla, že napriek svojej schopnosti nechceš byť celý život sama, ale zároveň nečakáš, že budeš niekoho naozaj milovať. Toto by mohlo spĺňať tvoje očakávania. Mesto, sloboda, nový život, plno možností…“

„Počkať, počkať,“ zastavila som ho. „Možno nečakám, že budem niekoho milovať ja. Doteraz som sa nezamilovala, tak na tých rečiach o našej citovej neschopnosti asi niečo bude. Ale to neznamená, že nechcem byť milovaná. Chápeš? Prečo by som mala svoj život upísať niekomu, komu na mne nezáleží? A ani nikdy záležať nebude?“

„Takže chceš žiť s niekým… obyčajným?“

„Nikto v tomto svete nie je obyčajný,“ namietla som.

„Viem. Ide o to, že v takom prípade by sa tvoja schopnosť s veľkou pravdepodobnosťou preniesla na vaše deti. A tiež by skončili zavreté tu. To určite nechceš.“

Zaťala som zuby. Ďalší fakt, ktorý mi nikto nepovedal. A na ktorý som nemyslela.

„My dvaja si svoju schopnosť navzájom nulujeme,“ dodal. „Ako v bežnom živote, tak aj geneticky. Neexistuje šanca, že by sa to prenieslo na dieťa.“

„Teraz už trochu… predbiehaš udalosti,“ cúvla som.

„Chápem. Je to narýchlo, ale ja nemám čas hovoriť ti to na trikrát.“

„Čo ťa sem vôbec priviedlo?“ vyhŕkla som. „K tomuto zariadeniu? A ku mne?“ Nebola som zvyknutá klásť otázky. Odpovede som si predsa zisťovala sama.

Pri Kieronovi bolo všetko také nové a neznáme, až ma to desilo.

„Dlhý príbeh,“ sykol. „Skrátene – asi pred polrokom sa niečo pokašľalo. Niečo vážne, vďaka čomu som si uvedomil, že život nebude trvať večne a že všetok ten majetok, čo sa mi za posledných desať rokov podarilo získať, vlastne ani nemá kto zdediť.“

„Aha. A prečo ti na tom vôbec záleží?“ nechápala som.

O lásku očividne nestál. A mať deti iba ako dedičov mi prišlo… tak trochu nanič.

„Hej, ja sa nevyžívam v čítaní myšlienok ako ty,“ obvinil ma. „Doma myšlienky druhých ani neznesiem. S tebou by to mohlo byť iné. A tie tvoje slohy sa mi vážne páčili.“

Prevrátila som oči.

„Pozri. Ty nechceš byť sama a zároveň potrebuješ slobodu. Ja chcem niekomu odkázať dom a štyri milióny. Podľa mňa by to bol vzťah výhodný pre oboch.“

„Až na to, že by to žiadny vzťah vlastne nebol,“ odvetila som.

„To všetko sa uvidí neskôr. Premysli si to,“ zakončil a obrátil sa smerom k ubytovni. „Do školy sa už určite vrátiť nechceš, tak ťa aspoň odprevadím na izbu?“

„Ak máš čas,“ nebránila som sa.

Bolo to asi päť minút cesty. No stačilo to, aby som si všimla, že sa odo mňa drží ďalej, že príliš neobľubuje očný kontakt a že na zvuky lesa takmer nereaguje. Na rozdiel odo mňa. Ja som sa obzrela za každou veveričkou. Za každou prasknutou vetvičkou. On si žil vo svojej bubline.

Vlasy mal uhľovočierne a oči zvláštnej škoricovej farby, ktorá ma celkom zaujala, ale inak na ňom nebolo nič výnimočné.

Aspoň nie na prvý ani na druhý pohľad.

Keď sme zastali pred prázdnou ubytovňou, trochu pohŕdavo si ju obzrel a skonštatoval: „Nič extra. Ale v lese sa asi nedá čakať päťhviezdičkový hotel.“

Zasmiala som sa. Pripomínal mi mňa, keď som sem prišla prvý raz.

Ako mestské dievča stratené medzi stromami…

„Možno sa dohodneme, ale ešte mám jednu otázku,“ ozvala som sa. Kieron sa na mňa opatrne pozrel. „Prečo si mi dnes v hale nepodal ruku? Aj riaditeľ na to čakal.“

„Zo zvyku. Nemám to rád. Cudzie dotyky, cudzie myšlienky…“

„Myslela som si,“ kútikom úst mi šklblo. Trvá to síce dlhšie, ale čoskoro ho budem mať úplne prečítaného aj bez nadprirodzenej schopnosti.

Som v tom jednoducho dobrá.

5. kapitola / Willaim

Víkend sa vliekol. A tak som v sobotu popoludní zašiel do lesnej ordinácie. Doktor mal službu iba doobeda. Nebol problém dostať sa dnu, keďže mne aj Francine zveril kľúče. S menšími výčitkami svedomia som potom prehrabal všetky zložky. Bol som rozhodnutý pokračovať v pátraní.

Našiel som zásuvku venovanú iba deckám z ústavu. Ani to nebolo ťažké. Od zložiek členov Východnej svorky sa líšili práve farebnými rámčekmi, ktoré značili jednotlivé schopnosti.

Pár farieb som porovnal a všetko sedelo s informáciami nájdenými v knihe.

Zhruba sto dievčat. Päťdesiat chlapcov.

Najmladší zverenec ústavu mal dvanásť, najstarší niečo málo cez dvadsať.

Zastavil som sa až pri Yasmin. Znovu som prelistoval tých pár strán, ktoré sa týkali jej osoby. Do lesa prišla ako štrnásťročná. Podľa všetkého jej zmazali priezvisko a rodičia už viac nemali právo, aby si ju vzali späť. Bola prakticky majetkom ústavu. Odsúdená na milosť a nemilosť vychovávateľov.

Keďže lekárske záznamy sú jedinými oficiálnymi dokumentmi obyvateľov lesa, bolo v nich zahrnuté naozaj všetko vrátane mien rodičov a… adries.

Našiel som adresu jej mamy. Nebývala ďaleko. Pokojne by som sa tam dostal na bicykli. V momente som zaklapol zložku, vrátil všetko na správne miesto a bežal preč skôr, než by som si ten šialený nápad stihol rozmyslieť.

* * *

Brianna Holdenová mala dom v drahej štvrti. Trochu ma to prekvapilo. Na príjazdovej ceste stáli dve nablýskané autá, no i to som videl len cez medzeru v bráne, pred ktorou som musel čakať dobrých desať minút, než mi niekto prišiel otvoriť.

„Nič nekupujeme,“ odbil ma muž, ktorý sa zjavil. V ruke mal kľúče od auta. Zrejme sa chystal vyjsť von a ja som mu tam čírou náhodou zavadzal.

„A ja nič nepredávam,“ odvetil som. „Potrebujem hovoriť s Briannou Holdenovou, ak je doma.“

Sčasti podozrievavo, sčasti zaskočene zdvihol obočie. „O čo ide?“

Niežeby som bol dobrý klamár, ale tie slová zo mňa vypadli úplne bez plánu: „Robím prácu do školy o nadprirodzených schopnostiach a rád by som s ňou hovoril o jej dcére.“

Skoro až urazene vyprskol: „Naša dcéra Gwen nemá žiadnu nadprirodzenú schopnosť!“

„Hovorím o Yasmin,“ upresnil som.

V tom istom momente z domu vyšla žena zhruba okolo štyridsiatky, v kvetovaných letných šatách a s dieťaťom v náručí. „Yasmin?“ zopakovala. Chvíľu zmätene postávala na prahu. Potom sa vynašla a hlesla: „Moment.“ Odniesla to blonďavé dievčatko do auta a pripútala ho k detskej sedačke.

„Choď za malou, ja hneď prídem,“ postrčila svojho namosúreného manžela, ktorý ma zatiaľ prepaľoval vražedným pohľadom. S hundraním si sadol za volant, tresol dverami a ona sa neochotne obrátila ku mne: „Tak, o čo ide? Kto vlastne si? A skráť to, nemám veľa času.“

„Ide o prácu do školy. Zaoberám sa nadprirodzenými schopnosťami a jedným konkrétnym ústavom, kam ste pred časom umiestnili svoju dcéru. Mám len pár otázok.“

Založila si ruky na hrudi a vyčkávavo na mňa hľadela.

„Ste s Yasmin v kontakte?“

„Nie, posledné štyri roky som ju nevidela, nehovorila s ňou a nemám o nej žiadne správy,“ odvetila úsečne. „A ani ma nezaujíma, ak sa chceš spýtať aj na to.“

Najradšej by som sa spýtal prečo, ale to by skazilo profesionálny dojem, takže som rovno prešiel k pripravenej otázke: „Kedy sa u nej prejavila nadprirodzená schopnosť?“

„Hneď. Len čo začala rozprávať. Opakovala slová, ktoré nemohla nikde počuť. Bolo nám to divné. V piatich rokoch jej detská lekárka zistila nejakú psychologickú schopnosť. Vtedy ešte nikto netušil, do akej miery sa u nej rozvinie. Tak sme čakali…“

Na chvíľu sa odmlčala.

„V škole bola vždy najlepšou žiačkou. Spätne si uvedomujem, že zrejme čítala myšlienky spolužiakom a učiteľom. Pri testoch aj ústnych odpovediach. Nedalo sa s ňou vybabrať. Neustále liezla do hlavy mne aj svojmu otcovi a ako dvanásťročná prišla na to, že ma podvádza. Po rozvode si ju pochopiteľne nechcel vziať k sebe.“

„Čo vás viedlo k tomu, že ste ju umiestnili do Ústavu na ochranu vzácnych nadprirodzených schopností?“

„Zúfalstvo,“ zamrmlala. „Bolo to s ňou na nevydržanie! Aj čítanie myšlienok má svoje hranice. Nedalo sa pred ňou nič utajiť, nemala som žiadne súkromie ani osobný život, lebo všetkých odohnala. Nehanbila sa priznať k čítaniu myšlienok ani na verejnosti!“

Ako keby ju to ospravedlňovalo…

„Prečo ste zvolili práve ústav v lese? Prečo nie mestskú školu a internát, kde by mohla ďalej študovať a rozvíjať svoju schopnosť? V okolí je ich tu viacero.“

„Ale musela by chodiť domov na víkendy, či prinajlepšom raz za mesiac. Ja som sa jej chcela definitívne vzdať,“ odvrkla rozčúlene.

„A kde ste sa dozvedeli o lesnom zariadení?“

„Najprv som ju chcela strčiť do polepšovne alebo do detského domova. Tam ju samozrejme odmietli prijať. A jedna pracovníčka mi medzi rečou poradila toto. Ešte nejaké otázky?“

„Už len posledná. Má niekto z vašej rodiny podobnú nadprirodzenú schopnosť?“

„Pokiaľ viem, tak nie,“ odsekla a vykročila k autu.

Chcel som sa jej poďakovať za čas a za odpovede, ale to už vhupla na sedadlo spolujazdca a jej druhý manžel netrpezlivo trúbil, aby som uhol z cesty. Elektronická brána sa sama zavrela, len čo z nej vycúvali, a mne ostávalo len vziať svoj bicykel a pobrať sa ďalej.

* * *

V nedeľu som sa do lesnej ordinácie vkradol ešte na svitaní. Odfotil som si adresy v ďalších dvoch zložkách – so žltým a s modrým rámčekom. Mamu Yasmin som napoly chápal a napoly odsudzoval. Určite to mala s dcérou ťažké, ale prečo sa jej musela definitívne zrieknuť? To k nej po štrnástich rokoch vôbec nič necítila?

Potreboval som zistiť, ako je to s inými schopnosťami. S tými, čo sú menej… nebezpečné.

Za jedno popoludnie som teda navštívil dve rodiny a kládol som im podobné otázky. Prečo sa svojho dieťaťa vzdali, kedy sa u neho schopnosť prejavila, kto im poradil ústav v lese a či sa v ich rodine už takéto schopnosti vyskytli. Potešilo ma, že nie všetci sú rovnako ľahostajní ako Brianna.

„Vydesilo ma, keď malej z ničoho nič začala svietiť ruka. Akoby doslova horela! Nikto nám s tým nevedel pomôcť. Nikto ovládanie tejto schopnosti neučil. Nechceli sme sa jej vzdať, ale bolo to jediné riešenie. Aspoň sme si istí, že je v bezpečí a že má okolo seba tých, ktorí jej schopnosti rozumejú,“ povedala matka dievčaťa, ktorej zložka bola orámovaná žltou.

„Ste s ňou v kontakte?“ spýtal som sa.

„Áno, píšeme jej každý týždeň,“ odvetil otec a položil manželke ruku na rameno. „A len čo bude mať osemnásť, vezmeme ju späť k sebe.“

Títo rodičia ma dokonca pozvali do obývačky. S ďalšími som sa síce rozprával len medzi dverami, ale i tak boli ochotnejší než Yasminina matka.

„Vedela ovládať počasie! Na svoje narodeniny rozpútala hotovú víchricu! Báli sme sa, že jej schopnosť niekoho príliš zaujme. Že ju budú chcieť využiť a proste nám ju vezmú,“ obhajovala svoje rozhodnutie mama dievčaťa z modrej zložky.

„Okrem toho bolo nevyhnutné, aby sa svoju schopnosť naučila ovládať,“ dodal otec. „Tu v meste by bol akýkoľvek tréning príliš nápadný.“

„A ste s dcérou v kontakte?“

„Raz za čas nám napíše, ale nie často,“ zamrmlali.

„Objavila sa táto schopnosť vo vašej rodine už skôr?“

Rodičia si vymenili dlhý pohľad, podľa ktorého som zhruba odhadol, že jednoznačné nie odpoveďou nebude.

„Kedysi dávno,“ zamumlala žena a mávla rukou, akoby nešlo o nič dôležité. „Ani netuším, či je tá schopnosť dedičná, no o mojej prababke sa hovorilo, že dokáže čarovať s počasím.“

Konečne užitočné informácie.

„Ďakujem za váš čas,“ usmial som sa po dlhom čase naozaj úprimne a samého ma to prekvapilo. Celkom som si od toho pocitu odvykol… od toho, keď sa vám mimovoľne zdvihnú kútiky úst, keď vás niečo poteší, keď sa naskytne spontánny dôvod na úsmev…

Zavrtel som hlavou a už aj kráčal preč od ďalšieho prepychového domu. Zvláštna náhoda, že rodičia všetkých detí z ústavu sú… prinajmenšom dobre zabezpečení, ak nie bohatí.

* * *

Keď už som toľko klamal o práci do školy, rozhodol som sa všetky zozbierané poznatky skutočne spísať. Vyšlo to na päť strán. A určite by vyšlo aj na viac, keby som si tak nezakladal na stručnosti. Po dvoch hodinách v kaviarni som bol hotový. Zbalil som notebook a…

„Stále pri rovnakom stole?“ usmiala sa na mňa Annie.

„Prenasleduješ ma?“ vypadlo zo mňa ako prvé.

Zasmiala sa. Trochu neúprimne. Trochu silene. Nebola to ona a niečo ju očividne trápilo. Uhla mi pohľadom a namiesto mojej tváre spočinula očami na taške s notebookom.

„Na čom pracuješ?“ spýtala sa.

„Na ničom. To len…“

„Aha,“ prerušila ma. „Takže na ničom.“

„Prepáč, Annie, ale už musím ísť.“ Za čaj som zaplatil už pred desiatimi minútami, takže bolo načase vypadnúť. Vstal som od stola a Annie ktovie z akého dôvodu kráčala za mnou.

Vonku bola tma. Zaskočilo ma to. Začiatkom leta predsa býva svetlo až do noci.

Oblohu však zakrývali tmavosivé mračná a všetko naznačovalo, že bude pršať. A ja som so sebou nemal ani len bicykel.

Annie ma letmo chytila za lakeť a so mnou to tak myklo, ako keby sa ma chystala okradnúť.

„Mám tu auto,“ poznamenala.

„Radšej sa prejdem,“ odbil som ju. Už mi to bolo trápne. Najmä keď ulicu osvetlil blesk. Chvíľu po ňom sa ozval hrom a zem pokropila spŕška dažďových kvapiek.

„Nebuď ako malý,“ zamumlala Annie a znovu ma chytila za lakeť. Tentokrát som sa nemykol. Tentokrát ma dovliekla až k svojmu autu zaparkovanému na kraji cesty. A tentokrát ma dokonca presvedčila, aby som nastúpil, pretože na mňa zízala naozaj dlhým a naozaj neodbytným pohľadom.

Po desiatich mesiacoch sme zase sedeli vedľa seba. Vzduch mi azda nikdy nepripadal taký ťažký…

Annie sa so štartovaním neponáhľala. Chvíľu si kľúče prehadzovala z ruky do ruky a mne to vzhľadom na náročný deň prišlo ako týranie.

„Myslel som, že svojich kamarátov máš už doma. Nemali sa vrátiť v sobotu?“

„Aj sa vrátili,“ odvetila a konečne otočila kľúčom v zapaľovaní.

„Prečo potom nie si s nimi?“

Jemné blonďavé kučery jej spadli cez pravé rameno a mňa skoro až automaticky popadla túžba zase jej ich odhrnúť, ale ani som sa nepohol.

Nepohol som sa. Vôbec som sa nepohol.

Dokonca som sa obrátil a hľadel výhradne na ubiehajúcu cestu. Rovno pred seba a nikam inam.

„Niečo ti musím povedať,“ šepla, keď zaparkovala neďaleko našej bytovky. Pozrel som sa na ňu aspoň kútikom oka a Annie sa natočila viac ku mne. „Vtedy, keď som sa s tebou rozišla… nebolo to len pre tú vzdialenosť a pre tvoje dobro, ako som písala. Vlastne to bolo sebecké a hlúpe. A zbabelé, lebo som ti nedokázala ani zavolať.“

Prikývol som. Čisto zo zvyku. Skoro som jej slová nevnímal, ale ona tárala ďalej. Tuším samé nezmysly, lebo som jej nevedel uveriť. Neveril som jej ten ubitý výraz, tú ľútosť v očiach. Nič. Keď ma v piatok prekvapila v knižnici, bolo to úprimnejšie. Oveľa úprimnejšie než teraz v aute.

„…uvedomila som si to len nedávno. Že náš vzťah bol omnoho lepší než ten, za ktorý som ho v podstate vymenila.“

„Annie?“ opatrne som jej skočil do reči. Pohľad mala už dlho priklincovaný k palubnej doske a očividne jej bolo do plaču, tak prečo to naťahovať? „Ten tvoj priateľ sa s tebou rozišiel, že?“

Pokývala hlavou. Raz. Dvakrát.

Už som ani nevedel, či to má byť áno alebo nie.

„Asi som si to zaslúžila,“ skonštatovala sucho a pokúsila sa o ironický úsmev, ktorý teda vyzeral iba zúfalo.

„Nikto si to nezaslúži…“

„Prestaň,“ sykla a prižmúrenými očami sa na mňa pozrela. „Bola som u vás doma. Hľadala som ťa. Tvoja mama sa na mňa dívala ako na vrahyňu a potom mi to celé tak nejako… došlo.“

Znovu som sa obrátil k čelnému sklu.

Vzduch medzi nami ešte viac zhustol. A keď ku mne Annie natiahla ruku, nedotkol som sa jej. Ani náhodou. Radšej som pevnejšie zovrel popruh tašky.

Rýchlo sa zase stiahla. „Ty si s tým rozchodom asi až taký vyrovnaný nebol, však?“

Vyrovnaný? Vyrovnaný! Najradšej by som do niečoho udrel…

Zdvihol som obočie, ale pritom som stále hľadel iba pred seba.

„Mňa to tak strašne mrzí, Will,“ zašepkala a k slzám jej chýbal už len kúsok. „Spravila som obrovskú chybu. Nechala som sa strhnúť vysokou a novými zážitkami a možnosťami a…“

„Stačí,“ uťal som to.

Pozreli sme sa na seba.

„Jednoducho mi povedz, čo chceš.“

Podvihla dva prsty so slovami: „Druhú šancu?“

Zvláštne. Posledný polrok sa mi už ani nesnívalo, že Annie dolezie a bude prosiť o druhú šancu. Síce som na to prvé týždne čakal… a možno aj prvé dva mesiace. Ale nie teraz.

Nie tu. Nie takto.

Proste: „Nie.“

„Nie?“ zopakovala neveriacky, čo ma len utvrdilo v presvedčí, že skočiť do toho istého stroskotaného vzťahu druhýkrát by bolo vrcholom hlúposti.

„Vážne si si myslela, že len tak pricestuješ, spravíš na mňa psie oči a všetko bude ako predtým?“

Annie síce otvorila ústa, ale nič z nich nevyšlo.

„Čiže áno? Super. No to sa podrž, lebo… nič také sa nestane.“

Otvoril som dvere a vyšiel von do dažďa, zatiaľ čo Annie na mňa zavolala: „Odkedy si taký krutý?“ A ja som jej chcel odseknúť niečo ešte horšie, no došiel mi vzduch.

Prebehol som cez parkovisko k dverám, nezastavil som sa ani na schodoch, a keď som bol na tom najvyššom poschodí – pred tým malým podkrovným bytom, kde sme žili –, na tretí pokus sa mi podarilo z tašky vyloviť kľúče a odomknúť.

Oprel som sa o stenu a konečne sa zhlboka nadýchol.

Mokré vlasy sa mi lepili na čelo. Pripomínali mi, ako strašne neznášam dažďovú vodu. Ako strašne neznášam život bez Annie. Ako strašne ju chcem späť. Tak veľmi, až to niekedy hraničí s fyzickou bolesťou. Ale aj tak som ju v kľúčovej chvíli poslal do kelu. Lebo ktorý hlupák sa nepoučí ani z vlastných chýb? To by mi už vážne nebolo pomoci.

Mama sa zjavila na chodbe. Zavinutá v župane, ktorý bol celkom náhodou fialový, a to mi zase pripomenulo pátranie a niečo, na čo som sa mohol zamerať. Aspoň dočasne. Kým ostrá bolesť zase neprejde k otupenej. A neustáli sa na nejakej prijateľnej hladine.

„Nebolo to auto,“ začala.

Nestihla dokončiť, lebo som ju predbehol: „Zviezla ma Annie.“

Štvalo ma, že zase všetko sledovala z okna. Že sa zase pletie do vecí, do ktorých ju nič nie je.

Dokonca si vzdychla a nahodila ten utrápený výraz s prímesou sklamania, skôr než povedala: „To dievča… už nie. Will, myslím to vážne. Nestačilo to už?“

„Veď sa nič nestalo.“

Nepočúvala ma. „Len nedávno si sa z toho dostal a chceš zase skončiť tam, kde predtým? Je úplne nemysliteľné, aby si sa s ňou stretával.“

„Mami. Nič sa nestalo,“ zopakoval som rozhodnejšie. Vyzul som si tenisky a naštvane si odhrnul mokré vlasy z čela. „A vieš čo? Aj keby hej, tak teba to fakt nemusí zaujímať.“

Mama na mňa ohromene hľadela.

Bolo to voči nej nefér a ja som to vedel, ale akosi to už nešlo vziať späť.

Zamkol som sa vo svojej izbe, hodil notebook na posteľ, a keď som cez okno zahliadol auto Annie stále na tom istom mieste, z čistého vzdoru som vytočil jej číslo.

„Will?“ hlesla tak chabo, že som to sotva započul.

„Niečo ti pošlem. Prednedávnom som narazil na jednu záhadu a ešte mi v tom celom pár vecí nesedí. Pošlem ti svoje poznámky. Možno na niečo prídeš.“

„Len tak z ničoho nič?“ zapochybovala.

„Tvoj otec ešte pracuje na Správe lesa?“

„Áno, ale… vieš, že nemá ktovieaké právomoci.“

„Na tom nezáleží. Možno bude niečo vedieť. Posielam ti to mailom,“ jednou rukou som otvoril notebook. Annie chvíľu užasnuto mlčala.

„Mám ti na ten mail potom odpísať alebo…“

„Nie. Zapíš si všetko, čo zistíš a zajtra poobede sa stretneme v knižnici.“

„O druhej pri našom stole, ako vždy?“ šepla.

„V práci končím až o tretej. Ale do hodiny by som prísť mohol. Proste ma čakaj.“

„Rozkaz,“ zasmiala sa, pretože to vyznelo naozaj panovačne.

Klikol som na odoslať. Mail bol úspešne doručený do jej schránky a už to nešlo vziať späť. Rovnako ako slová, ktoré som povedal mame.

A oboje som skoro okamžite oľutoval.

6. kapitola / Yasmin

Kieron mi tu nechal vizitku s menom, telefónnym číslom a adresou, keby som niečo chcela. A vraj sa mám uňho zastaviť budúcu sobotu. Po jeho odchode som ešte dlho sedela v izbe a nevedela sa prestať smiať. Sama som netušila prečo.

Po nekonečných štyroch rokoch ma čakalo niečo nové a ja som presvedčila samu seba, že to bude zábava! Lebo inak by ma to desilo. A to nesmiem dopustiť.

„No, ja neviem,“ mumlala Lucy, keď som jej vizitku strčila pod nos spolu s čudesným vysvetlením od Kierona. V izbe bola aj moja spolubývajúca Savanah. Fialová. Letargicky zízala do steny, zatiaľ čo my s Lucy sme sedeli vedľa seba na druhej posteli a ja som udržiavala kamarátkine myšlienky pod svojou kontrolou. „Určite je to dobrý nápad?“

„Najlepší!“ odsekla som. Koho by nenaštvalo, že najlepšia kamarátka nezdieľa nadšenie?

Lucy pochybovačne zdvihla oči.

„Možno by si si mala tú vec s operáciou najprv overiť,“ navrhla.

Vtedy ožila aj Savanah, a hoci sa na nás nepozrela, celkom bezvýrazne hlesla: „Je to pravda. Osemnáste narodeniny mám budúci mesiac a predvčerom si ma zavolal riaditeľ, aby mi dal o tej operácii nejaké papiere. Vraj si to mám prečítať.“

„Ale nezaujíma ťa to, však?“ hádala som.

„Vôbec,“ pokrútila hlavou. „Veľa možností nám neostalo, Yasmin. Východná svorka, doživotný pobyt v tomto ústave alebo jedno oslobodzujúce rozhodnutie…“

„Možno pre teba,“ prižmúrila som oči. Savanah bola typická Fialová, ktorá brala svoju schopnosť ako ťažobu. Ako niečo, čoho sa potrebuje zbaviť. Preto ju myšlienka na operáciu vôbec nevykoľajila. Preto ju nezaujímali žiadne riziká.

Ale mne sa z každého pomyslenia na ňu zvieral žalúdok.

Lucy bez opýtania schmatla z jej nočného stolíka papiere od riaditeľa. Očami prebehla pár riadkov a zaujato si mumlala popod nos: „Nemusí to byť až také strašné.“

„Už som podpísala súhlas,“ dodala Savanah.

„Zbabelec!“ odfrkla som. „Čo tak trochu bojovať? To ti nenapadlo?“

„Bojovať o čo? O čítanie myšlienok?“ venovala mi kratučký pohľad plný opovrhnutia, ako keby som ja bola tá zlá. Len preto, že mám svoj mozog rada vcelku…

„Tá schopnosť je našou súčasťou!“ prskla som.

„To áno. Je našou súčasťou asi tak, ako keď má niekto krivý nos. Nikomu sa to nepáči a sám nositeľ by ho rád upravil. Bude mi bez tej schopnosti lepšie. Aj tebe by bolo.“

Chcela som zase naštvane odseknúť, ale Lucy ma predbehla svojím chlácholivým hlasom: „Dívaj sa na to objektívne. Po operácii už si pred tebou nikto nezakryje oči, nikto ti neuhne pohľadom. Budeš mať toľko slobody, koľko len chceš! Môžeš študovať alebo pracovať. Nájsť lásku svojho života a nie len niekoho, kto ťa berie ako továreň na deti…“

„Reč bola iba o jednom,“ opravila som ju kyslo. „A okrem toho povedal, že sa uvidí. Že sa všetko uvidí. Zbytočne budeme predbiehať udalosti.“

„O Kierona tu nejde, Yasmin. Ide o teba,“ zúfalo šepla Lucy. „Ty sa nechceš zamilovať?“

„Pochybujem, že som toho vôbec schopná…“

Savanah sa neveselo zasmiala.

„Čo je tu vtipné?“ osopila som sa na ňu.

„Nič,“ mykla plecom. „Len mi napadlo, že tento problém operácia nerieši. Síce prídem o schopnosť, ale nikto nezaručuje, že potom budem… citlivejšia, súcitnejšia a tak.“

„To ani nebudeš,“ odfrkla som viac-menej sama pre seba.

„Bez urážky, Savanah,“ pridala sa Lucy. „Ale Yasmin je v porovnaní s tebou a inými Fialovými ozajstné zlatíčko. Má viac kamarátov, je spoločenská a rada sa objíma…“

Na dôvažok ma objala okolo ramien a ja som si o ňu oprela hlavu.

„Čo to dokazuje?“ spýtala sa Savanah. „Že sa raz vydá z lásky a o pár rokov bude hojdať v náručí svoje dieťa? To je viac než nepravdepodobné.“

„Podľa mňa nie,“ zamračila sa na ňu Lucy. „Zväzkom s tým Kieronom si zničí šancu na skutočný život. Koľko má vôbec rokov?“

„Možno niečo cez tridsať,“ odvetila som opatrne.

Lucy zaúpela: „To nemyslíš vážne! A ty nad tým ešte uvažuješ!“

„Nebol škaredý,“ zdôraznila som. „A ani zlý, on vlastne… nepôsobil až tak bezcitne. Podľa mňa sa snažil byť milý.“

„Milý, milý,“ frflala Lucy, ako keby to nič dobré neznamenalo.

„Nebuď taká skeptická,“ štuchla som do nej.

„Prečo sa nad inými možnosťami ani nezamyslíš?“ plesla hárkom papierov o matrac. „Manželstvo z rozumu nie je najmenším zlom.“

„Nie? Fakt máš pocit, že by som prišla o menej, keby som sa vzdala svojej schopnosti?“

„Presne,“ potvrdila.

„Och, Lucy,“ odtiahla som sa od nej.

Mala ma chápať. Vždy ma aj chápala. Až doteraz…

„Podľa mňa by si vedela žiť aj bez čítania myšlienok,“ hovorila ďalej. „V podstate by si si to ani neuvedomila. Bola by si slobodná. Našla by si si nové záujmy a nových kamarátov. Neostal by ti čas smútiť nad stratou schopnosti, ktorá ani nie je taká úžasná, ako vyzerá.“

„Je,“ namietla som. „Je viac než úžasná.“

„Láska je tiež úžasná,“ argumentovala.

„Keby som aspoň mohla myslieť na niekoho konkrétneho, Lucy! Ale takto je to všetko… vzdialené. Neviem si predstaviť nič a nikoho, kto by mi stál za to, aby som sa vzdala kúska seba.“

„Príliš to dramatizuješ,“ odvetila nevzrušene.

„S tým súhlasím,“ pridala sa Savanah.

„Teba do toho nič!“ uzemnila som ju a potom som sa rovnako naštvane pozrela na Lucy.

Tá len nevinne pokrčila plecami. „Skús sa nad tým aspoň zamyslieť.“

Ako to povedal Kieron? Nezamýšľam sa. Za mňa myslia iní! Schmatla som jeho vizitku a šla hľadať pochopenie niekam inam.

* * *

Východná svorka bola od našej ubytovne vzdialená asi dvadsať minút rýchlej chôdze. V psej podobe som to stíhala za desať. Bez zaváhania som sa premenila a vykĺzla hlavným vchodom skoro nepozorovane, hoci v čase vychádzok si s príchodmi a odchodmi nikto ťažkú hlavu nerobil.

Bežala som spamäti k hlavnému táboru, bezpečne skrytému v lesnej húštine. Šikovne som prekľučkovala cez spletité krovie a vynorila sa pred malou jaskyňou.

V zuboch som ešte stále jemne držala Kieronovu vizitku.

„No pozrime sa, kto sem náhodou zablúdil,“ uškrnul sa na mňa Chester. On a jeho kamarát Mick stáli na stráži pred jaskyňou, obaja rovnako v psích podobách.

Chester – ten normálnejší, väčší a svetlejší hnedý pes. Mick – ten trafenejší, menší a tmavšej hnedej farby s čiernou škvrnou na jednom oku.

Položila som im vizitku pred labky. „Tak von s tým. Čo ste vyviedli tentokrát, že vás vodca necháva celý deň strážiť tábor?“

V zlomku sekundy som sa premenila a usadila sa na trávu oproti nim. Nerada niečo hovorím v psej podobe. Ide to ťažšie. Nemusím síce otvárať ústa – komunikácia funguje čisto telepaticky –, ale slová sa zo mňa súkajú akoby nasilu a je ťažšie odhadnúť tón hlasu.

„Nič výnimočné,“ zatiahol Mick. „Len taká menšia bitka…“

„V ktorej som bol nevinne,“ doplnil Chester a šibol po Mickovi vražedným pohľadom.

„Hej, donieslo sa ku mne, že sa často potuluješ okolo našej ubytovne, Micky,“ uškrnula som sa od ucha k uchu, pretože sa to ku mne nedonieslo slovami, ale len v myšlienkach.

Ďalší dôkaz, že život bez mojej schopnosti by bol ťažký.

„To sú reči,“ odfrkol Mick.

„Len to priznaj,“ štekol Chester. „Zaplietol si sa s tou Ružovou a potom si nedokázal prežiť, že sa na teba vykašľala.“

Potichu som sa zasmiala.

Nič nemuseli hovoriť. Ich myšlienky boli také štedré ako u nikoho iného! Ale aj tak som bola rada, že sa so mnou normálne rozprávajú.

Mick a Ružové. To je kapitola sama osebe. Akosi mu nevieme vysvetliť, že ich schopnosť vytvára len ilúziu zamilovanosti a že sú strašne prelietavé, takže ich to s ním čoskoro prestane baviť a pohnú sa ďalej. Napríklad k Červenému chlapcovi – obdarenému nadľudskou silou –, ktorého môžu vídať na chodbách ubytovne každý deň. Bolo iba otázkou času, kedy sa to zase stane.

„Takže si sa s ním pobil?“ prehodila som smerom k Mickovi.

„Žiarlivý hlupák,“ zamumlal Chester na jeho adresu.

Mick nám obom uhýbal pohľadom. Čítala som v jeho myšlienkach, že nešlo len o nevinnú bitku. Že sa to pekne zvrtlo. A s Červenými teda nie sú žiadne žarty! Nebyť Chestera, ktorý sa kamarátovi hneď vrhol na pomoc, neskončilo by sa to inak než smrťou.

Súcitne som potľapkala Micka po psej hlave.

„Nájdeš si inú. Podstatné je, že sa nikomu nič nestalo,“ šepla som.

„Len, prosím ťa, už nie Ružovú!“ zaúpel Chester.

„Buď pokojný,“ sykol Mick. „Vodca nám aj tak zakázal približovať sa k ubytovni a ku škole. Nechal som to zájsť príliš ďaleko. Prepáč, Yasmin.“

„To nič. Veď ja môžem prísť za vami do tábora, nie?“ zaborila som prsty do hustej srsti na jeho krku a Mick si potichu vzdychol. Vyprchalo z neho napätie a ja som sa usmiala.

Napoly psy žijúce vo svorkách ma vždy fascinovali. Boli také slobodnejšie. Také divokejšie. Také… vlčie!

Sledovala som ich pri love a pri tom, keď učili svoje šteňatá zápasiť. No a potom som narazila na Chestera a Micka, ktorí moje predstavy o vlčích napoly psoch úplne vyvrátili, pretože na rozdiel od svojich rodičov a rovesníkov boli… nie celkom mierumilovní, ale prítulní a milí rozhodne! Za jedno pohladenie by pokojne zapredali celú svorku, čo samozrejme ich vodca nesmel vedieť, inak by ich bez zaváhania vyrazil.

„Čo máš nové?“ spýtal sa ma Chester, keď som pridlho mlčala, spontánne im čítala myšlienky a pritom škrabkala Micka za uchom.

„Je toho dosť,“ priznala som.

Chester sa premenil a siahol po vizitke. Podiel psej krvi mal podobný ako ja, takže svojimi nešikovnými prstami hneď pokrčil okraje a ja som mala čo robiť, aby som ho nezahriakla.

V ľudskej podobe mal na sebe čierne džínsy a čierne tričko. Typická farba svoriek. Okrem toho si vďaka ničím nezľahčenému životu v lese tunajšie napoly psy zachovávali schopnosť zhmotňovania. Nikdy sa nemuseli prezliekať. Nemuseli si kupovať žiadne oblečenie. Všetko bolo po premene čisté a ušité priamo na nich. Odjakživa som nad touto schopnosťou žasla.

„Kieron Daye,“ čítal pomaly.

Úprimne? Bol zázrak, že vôbec pár členov svorky vedelo čítať.

Chester zdvihol obočie.

„A teraz si k tomu priezvisku daj moje meno,“ ozvala som sa so stále širokým úsmevom. Micka to pobavilo, ale Chester na mňa len vyvalil oči.

„Robíš si srandu, však?“ uisťoval sa.

„Nie. Teraz celkom vážne. Premýšľam nad svadbou.“

Mick sa rozosmial. Pobúrene som stiahla ruku z jeho srsti a on sa v smiechu zvalil do trávy, ako keby som mu povedala vtip dňa.

„Aha,“ odvetil Chester s predstieraným pokojom. „A kedy si vlastne stihla spoznať toho svojho budúceho manžela? Ešte predvčerom si bola nezadaná, ak si dobre pamätám.“

„Prišiel za mnou do školy. Uliala som sa z tréningu nadprirodzených schopností a boli sme sa prejsť. Celkovo sme spolu strávili asi pol hodiny? Neviem presne. Ale rozumel mi. Aj ja som mu rozumela. Má rovnakú schopnosť ako ja. Mohlo by to fungovať.“

„Polhodinový vzťah? Teraz už znieš tak trochu ako Mick.“

„Hej!“ štekol Mick a šikovne sa vyšvihol na všetky štyri.

„Prepáč, kamarát, ale vážne… kto mi to tu naposledy tvrdil, že tá Ružová, s ktorou si strávil hodinu čistého času, je stopercentne dievča tvojich snov?“

Prevrátila som oči a uviedla veci na pravú mieru: „Do Kierona nie som zamilovaná.“

„Tak potom nechápem. Prečo si ho chceš vziať, ak ho nemiluješ?“ znechutene mi hodil vizitku do lona a ja som po nej automaticky chňapla.

„Pretože, ak si ho nevezmem, prídem o svoju schopnosť.“

„O čítanie myšlienok alebo o schopnosť premieňania sa?“ nechápal Chester. Preňho to bolo jedno a to isté. Dokonca schopnosť premien považoval za dôležitejšiu. Ibaže tá sa nedala odstrániť. Tá nám kolovala v žilách.

Znovu som prevrátila oči. „O čítanie myšlienok. Vraj sa toho dá zbaviť jednou jedinou operáciou a moja spolubývajúca sa na ňu už chystá. Ibaže ja… ja si bez nej neviem predstaviť život, chlapci.“

„Stále nechápem, ako to súvisí s Kieronom,“ zamrmlal Chester.

„Z ústavu ma nepustia len tak. Buď podstúpim operáciu, alebo vstúpim do svorky, alebo sa vydám za Kierona… viac možností neexistuje a tá posledná mi príde ako najmenšie zlo. Chcela som počuť váš názor, lebo moja kamarátka Lucy s tým ani náhodou nesúhlasí.“

„Náš názor?“ zopakoval Mick. Znelo to neveriacky. A dôvod som si rovno prečítala v jeho myšlienkach. Chesterov zranený pohľad to už len doplnil.

„Mysleli sme si, že…“

„Prepáčte mi to,“ vyhŕkla som skôr, než by stihol dopovedať. „Ale ja nemôžem skončiť vo Východnej svorke. Čo by som tu robila?“

Chester pokrčil plecami. „Našla si novú kamarátku, hrala sa so šteňatami a čo ja viem, čo dievčatá bežne robia. Hlavne by si ostala s nami.“ Mick rázne prikývol.

Bolo mi to tak ľúto. Úprimne ľúto. Tých dvoch som milovala. Skutočne milovala. Kašľať na reči, že Fialové nie sú schopné lásky! Chester a Mick mi za štyri roky tak neuveriteľne prirástli k srdcu, že bude hrozne ťažké ich opustiť. Nikdy som nemala súrodencov. Ale keby som si mohla vybrať, obaja by boli skvelí kandidáti.

Strčila som si vizitku do vrecka. „Tak ja si to ešte premyslím.“

„To dúfam,“ opáčil Chester.

Aké šťastie, že oni mne nevedeli čítať myšlienky! Vnútri som sa totiž už dávno rozhodla.

Od dievčat zo svorky sa vyžadovala absolútna poslušnosť a podriadenosť vodcovi. Mali oveľa prísnejší režim než u nás. Dokonca aj teraz – v čase lovu – mohli len sedieť v jaskyni, starať sa o šteňatá a čakať na chlapcov. Nič viac. Bolo by to také ubíjajúce!

Definitívne. Žiadna svorka.

Práve som si to pomyslela, keď krovie po mojej ľavici rozrazila ďalšia psia postava. Mick a Chester sa naraz strhli.

„Došľaka,“ sykol Mick.

Chester bol v okamihu zase psom. Každý sa postavil z jednej strany vchodu do jaskyne a predstierali, že takto stoja celý čas… Lenže prichádzajúci čierno-biely pes ich hneď prekukol.

„Už zase ich rozptyľuješ, Yasmin?“ spýtal sa ma. Trochu povýšenecky, trochu pohŕdavo. Ako sa na správneho vodcu patrí. Mohla som byť rada, že ma oslovil menom a nie farbou.

„Už som na odchode,“ hlesla som a tiež sa premenila na psa.

Vizitka ostala zabudnutá vo vrecku fialových džínsov a zrejme tiež podľahla premene. Naivne som dúfala, že v ľudskej podobe ju nájdem tam, kde bola. Že nezmizne… Nemohla zmiznúť, však nie?

Maxim – vodca Východnej svorky – si nás všetkých troch podozrievavo premeral.

„Chester, Mick,“ len čo vyslovil ich mená, obaja sa ako na povel vzpriamili. „Menej dievčat a viac sústredenia. Berte to ako zlaté pravidlo. Lebo inak vám trest tak skoro neodpustím.“ Naposledy na mňa fľochol nebesky modrými očami a stratil sa v útrobách jaskyne. Všetci sme si počuteľne vydýchli.

„Jemu sa to povie,“ zamrmlal Chester. „Pri tej úbohej štvrtine psej krvi so sústredením problém nemá. Ani s ničím iným. Nechodí na lov. Prespáva v dome. A potom si príde len rozkazovať…“

„Počkať. Vodca tu s vami neostáva cez noc?“ zarazila som sa.

Hodnú chvíľu som len hľadela na to miesto, kde zmizol. Maxim bol jediný, komu som nedokázala čítať myšlienky.

Nie, nemal rovnakú schopnosť ako ja… Ale jeho myseľ bola nedobytná pevnosť, do ktorej ma jednoducho nepustil.

Chester zavrtel hlavou. „Pre štvrtinového psa je asi ťažké spať v psej podobe a na tvrdej zemi. Takže chodí domov.“

„Domov? Kam domov?“

„No, do toho domu na kraji lesa,“ odvetil Mick.

„Aha.“ To by sa mi páčilo. Bývať pri lese a mať zároveň mestský život aj svorku. Mať zároveň slobodu aj Chestera s Mickom…

„A je zadaný?“ vypadlo zo mňa.

Moji kamaráti sa naraz rozosmiali.

„Si robíš srandu,“ smial sa Mick a opäť sa zvalil na zem.

„Teraz kopeš trochu vysoko, nie? Je to vodca Východnej svorky!“ pripomenul Chester.

„No a? Nejaké dievča si nájsť musí,“ odvrkla som.

Mick nebol schopný odpovede. Chester doňho štuchol labou, aby sa aspoň neváľal v tráve ako šteňa. „Náš vodca nie je s ničím spokojný. Má dvadsaťpäť a zatiaľ uňho pohorelo každé dievča. Ty máš svoje osobité kúzlo, Yasmin, ale naňho,“ zavrtel hlavou, „naňho proste nedosiahneš.“

„Okej, beriem na vedomie,“ otočila som sa na odchod.

„A vyhoď si z hlavy to s tým Kieronom!“ zavolal na mňa ešte.

Radšej som neodpovedala. Len som sa prešmykla cez krovie a trielila preč.

7. kapitola / Willaim

„Ideš za Annie?“ spýtala sa mama, keď z ničoho nič otvorila dvere mojej izby a zazrela, ako si jednou rukou dávam notebook do tašky a druhou píšem Annie esemesku, že som už na ceste.

„Uhm, tak trochu.“

Annie mi okamžite odpísala. Stručne ako vždy: Ja čakám.

Usmial som sa. A vzápätí som mal chuť všetko odvolať a prinajmenšom tresnúť mobil o stenu. Pretože toto nebolo v poriadku. Medzi nami bol koniec. Nikdy som ju nemal zapojiť do pátrania. Nikdy som jej nemal poslať tých vzácnych päť strán informácií. A už vôbec som si s ňou nemal písať dlho do noci a odpovedať na jej nekonečné otázky ohľadom ústavu.

Mama sa plecom oprela o rám dverí a spýtavo na mňa hľadela.

„Som v pohode,“ odvetil som na otázku vytesanú v jej očiach.

„Tak tomu neverím. Ale si už dosť starý nato, aby som ti dávala domáce väzenie.“

„Takže?“ prevesil som si tašku cez plece a netrpezlivo čakal na jej verdikt. Odobrí mi to?

Ale ona si len utrápene vzdychla. „Na svete je toľko dievčat a ty aj tak chceš len to jediné? Stále? Po tom všetkom?“

„Nie. Vôbec nie. S Annie to už nikdy nebude ako predtým a ani sa o to nesnažím. Ale prečo by sme nemohli ostať kamarátmi?“

Mama zdvihla obočie. Dobre vedela, že ničoho takého nie som schopný.

„Je to azda náhoda?“ ozvala sa. „Celých desať mesiacov skoro nevytiahneš päty z domu, a keď sa tu zjaví ona, zrazu si preč celý víkend.“

„To nemá s Annie nič spoločné,“ zavrtel som hlavou.

„Nie? A s čím?“

„Ide o… jedno pátranie. V lese som narazil na zariadenie, ktoré by podľa oficiálnych zdrojov vôbec nemalo existovať. Chcem o ňom vedieť viac, ale sám som sa ďaleko nedostal.“

„Takže si požiadal o pomoc Annie?“

„Má predsa otca na Správe lesa. Podľa mňa je logické ísť najprv za ňou,“ využil som moment nepozornosti a prešmykol sa vôkol nej do chodby.

„Podľa mňa by bolo logickejšie držať sa od nej čo najďalej,“ odvrkla.

Ja som si zatiaľ v rýchlosti obul tenisky. Mama nado mnou stála, ako keby som mal päť rokov.

„Mami,“ neochotne som k nej zdvihol hlavu.

„Neublížila ti už dosť?“ šepla.

„Áno. Ublížila. Vykašľala sa na mňa, keď som ju najviac potreboval. Takže mi už horšie ublížiť nemôže.“ S tým som jej na rozlúčku len letmo kývol a zabuchol za sebou dvere.

* * *

Annie bola pre mňa všetkým.

Jedinou záchranou, keď ma naši paranoidne držali doma, keď mi zakázali ďalšiu školu, keď som hneď v lete po strednej musel väčšinu času tráviť zatvorený v lesnej ordinácii. Vždy tu bola pre mňa a ja som tu bol pre ňu, keď sa jej rodičia hádali a trpela tým celá rodina.

Naopak, my s Annie sme sa nehádali nikdy. Perfektne sme sa dopĺňali. Perfektne sme si rozumeli. A ja som si v záplave ideálov naivne myslel, že za žiadnych okolností nenájde dôvod na rozchod. Aj keby bola tisícky kilometrov vzdialená. Vždy sa vráti. Osud to však chcel trochu inak…

„A vraj že si už na ceste,“ zamrmlala, keď som sa konečne zjavil v knižnici.

Sadol som si k nášmu stolu, vybral notebook a ešte hodnú chvíľu ho akože sústredene zapínal, aby som sa nemusel dívať na jej priam neprirodzene dokonalú tvár.

„Will,“ pod stolom ma kopla do členka. „Vôbec to nepotrebuješ. Mám všetko na papieri.“

Trochu neveriacky som zdvihol hlavu a ona sa blažene usmiala.

„Zhrniem ti to, ak chceš,“ bez čakania na moju odpoveď si pridržala papier pred očami. „Kľúč. Vždy je podstatné nájsť kľúč. V každom hľadaní, na tom sa snáď zhodneme. A celú noc mi trvalo, kým som pochopila, že si mi dal nesprávny kľúč, Will.“

„Nesprávny kľúč?“ nechápal som.

„Hľadal si informácie o nejakom bezvýznamnom ústave.“

„Bezvýznamnom?“

„Presne,“ veľavravne prižmúrila oči. „Ústav je len výsledkom niečej snahy. A v neposlednom rade zastierací manéver, ale k tomu sa dostaneme. Zo všetkého najskôr si položíme kľúčové otázky.“

Čakala, že na nich prídem sám, ale ja som mlčal.

„Kto ústav založil? A prečo?“

„Predpokladám, že odpovede si už našla,“ ozval som sa.

Mohol som spochybňovať jej vernosť aj lásku, ale inteligencia a šikovnosť sa jej uprieť nedali. Spokojne sa zamrvila a spustila: „Ústav na ochranu vzácnych nadprirodzených schopností existuje už dvadsaťpäť rokov. A nebol založený nikým z lesa, pochopiteľne, pretože žiadny vodca by na niečo také nemal peniaze. Hľadala som preto sponzora alebo zakladateľa vonku.“

„Vonku?“

„U nás v meste,“ upresnila. „Momentálne ústav vlastní vodca Východnej svorky, ale všetky výdavky platí istý Kieron Daye. Hovorí ti to meno niečo?“

„Tuším sponzoruje aj lesnú ordináciu,“ odvetil som.

Annie prikývla. „Tak trochu som sa vkradla do kancelárie správcu lesa a prehrabala zopár zásuviek. A našla som účty. Účty za jedlo, za nové vybavenie do školy, za opravu ubytovne, za elixíry… všetko zaplatila jedna a tá istá osoba.“

„Kieron Daye,“ doplnil som.

„Ide o celkom známu osobnosť. Na internete už o ňom popísali veľa. Najprv som si myslela, že možno založil ústav on. Ale to nebolo možné. Má iba tridsaťdva rokov. Nemohol založiť ústav ako sedemročný…“

„Tak kto ho založil?“ prerušil som ju netrpezlivo.

„Počkať. Nepredbiehajme. Keď mal sedem rokov, stala sa iná udalosť, ktorá dala veci do pohybu. Potvrdili uňho nadprirodzenú schopnosť.“

„Nejakú z tých, čo som ti spomínal?“

Prikývla. „Podľa dostupných údajov ide o čítanie myšlienok. Jeho otec sa potom dlhé roky venoval výskumu nadprirodzených schopností. Asi chcel synovi pomôcť. Práve on dal postaviť ústav a jeho zásluhou sa dnes už úspešne vykonávajú operácie, ktoré bytosť tejto ťaživej schopnosti zbavia. Pozoruhodné, nie?“

„Páni,“ dostal som zo seba.

„Teraz príde tá zaujímavá časť,“ uškrnula sa ponad papier. „Kieron v osemnástich túto operáciu odmietol. Vyjadril sa o tom v jednom článku. Vraj jeho schopnosť nie je natoľko silná, aby bolo potrebné sa jej zbavovať. Navyše teraz, keď sa s ňou už naučil žiť.“

„Takže úsilie jeho otca bolo úplne zbytočné?“

„Nie celkom. Za svoj výskum zožal veľa uznania. A peniaze. Kopec peňazí. Také čísla, o akých sa ti ani nesnívalo! Pripadalo mi logické, že ústav rozšíril a otvoril aj pre bytosti s inými podivnými schopnosťami, keď už si to mohol dovoliť. Ale pán Daye bol celkom sebec.“

„Bol? Takže už nežije?“

„Počkaj, nepredbiehaj,“ napomenula ma zase. „Pointou je, že ústav nemohol postaviť v meste, a preto potreboval silného spojenca. Vtedajšieho vodcu, ktorého syn sa zhodou okolností narodil presne v tom roku, kedy bol ústav založený.“

„A ako to s tým súvisí?“

„V kancelárii správcu som medzi staršími papiermi našla stavebné povolenie na rodinný dom a odsúhlasenie sobáša. Ľudského dievčaťa a vodcu Východnej svorky.“

Nepatrne som sa strhol.

„Počuješ dobre. Vtedajší vodca si vzal človeka. To znamená, že všetky ich deti sú štvrtinové psy a ty najlepšie vieš, že to nie je práve ideálny status. Hlavne nie v čase, keď boli tieto bytosti lovené a zneužívané na pokusy. Vodca Východnej svorky chcel, pochopiteľne, svoje deti ochrániť, a tak sa podieľal na založení ústavu z úplne iných dôvodov.“

Dokázal som na ňu len bez slova hľadieť.

„V papieroch sa uvádzajú dva názvy. Ústav na ochranu vzácnych nadprirodzených schopností, ako si to želal pán Daye. A ten druhý – Ústav na ochranu štvrtinových psov – ako si to želal vodca.“

„To nedáva zmysel,“ pokrútil som hlavou.

„Nie?“

„Keby v tom ústave vážne žili aj bytosti… povedzme podobné mne, tak prečo by nemali priradenú farbu? Našiel som rozpis všetkých schopností. Všetky farby. A sedelo to s lekárskymi záznamami. Všetky sú orámované fixkou!“

„Farby sú podľa mňa iba zastierací manéver,“ odvetila Annie pokojne. „Aj keď sa v tom niekto rýpe, nič nevzbudí podozrenie. Tak to predsa chceli. Inak, starší Daye, ten vedec, naozaj zomrel. Už pred ôsmimi rokmi. Všetok majetok zdedil jeho jediný syn Kieron a rozhodol sa ústav, ordináciu aj Východnú svorku naďalej sponzorovať.“

„Musím s ním hovoriť,“ vyhŕkol som.

„S kým? S Kieronom?“

„Nie! S vodcom Východnej svorky! Niekde ukrýva ďalšieho človeka. A dosiahol toho už dosť veľa nato, aby svoju manželku nechal len tak napospas osudu. Určite má aj nejaké lieky…“

Vstal som, ale Annie ma ponad stôl chytila za zápästie.

„Neblázni!“ sykla. „Tak po prvé – reč bola o bývalom vodcovi. Už dva roky vedie svorku jeho syn Maxim. A po druhé – o pár hodín sa zotmie. Nemôžeš ísť do lesa teraz!“

Neochotne som sa posadil. „Kde postavili ten svoj rodinný dom?“

„Neviem presne. Pozrieme si mapu, ak chceš. Musí to byť nejaká lúka pri lese alebo v blízkosti ústavu,“ z tašky vytiahla mobil a palcom poklepala po displeji.

„A čo tábor Východnej svorky?“

„Čo s ním?“ nedôverčivo zdvihla obočie.

„No, čo keby som išiel rovno za tým Maximom?“

Ani som nedopovedal a už krútila hlavou. „Hlavne za ním nechoď do tábora. Svorky zle znášajú votrelcov a narušenie bezpečnosti tvrdo trestajú. Čo si od toho stretnutia vôbec sľubuješ?“

„Neviem. Čokoľvek. Informácie. Nejaký kontakt. Hocičo, čo by ma priviedlo k liekom pre mamu alebo k ďalším ľuďom a…“

„Will,“ skočila mi do reči. „Úprimne? Nemyslím si, že nejaké lieky nájdeš.“

„Prečo musíš byť hneď taká pesimistická?“

„To všetko som ti nehovorila kvôli tvojej mame. Ani vodcovej manželke. Je to len jeden človek, Will. Ale predstav si, koľko štvrtinových psov ten ústav ukrýva? A prečo? To sú otázky, nad ktorými by si sa mal zamyslieť.“ Dívala sa na mňa rozšírenými očami a prsty mala ešte vždy položené na mojom zápästí. Pomaly som sa odtiahol.

„To ma nezaujíma.“

„Nie?“ medzi obočím sa jej na zlomok sekundy spravila vráska.

„Vôbec. Nemám s tými pokríženými bytosťami nič spoločné.“

Tentokrát sa už skutočne mračila.

„Som tiež človek, Annie,“ dodal som.

„Nerada ti kazím ilúzie, ale ľudia zvyčajne nemajú dvadsaťtri percent psej krvi,“ odvrkla.

Chcel som jej chrstnúť do tváre starý dobrý argument, že som sa nikdy nepremenil. Nemal som ani lepší sluch alebo čuch. Aspoň som to tak nevnímal. Vždy som sa viac pokladal za človeka než za nejakú podivnú bytosť…

Annie čakala.

Samozrejme som zo seba nedostal ani slovo. Nevedel som sa s ňou hádať.

„Prečo si sa do toho pátrania pustil?“ spýtala sa napokon.

„Do ordinácie prišlo jedno dievča… Yasmin,“ vysloviť jej meno pred Annie bolo fakt zvláštne. Akoby do rozhovoru vôbec nepatrilo. „Doktor o nej hovoril ako o zvierati a pochopil som, že bytosti z toho ústavu nenávidí. Alebo sa ich bojí. A ja som bol zvedavý prečo.“

„Ale nečakal si, že objavíš človeka…“

„Nie, nečakal,“ priznal som.

„Tak sa drž pôvodných plánov a radšej sa zaujímaj o ústav.“ Hodila svoj mobil späť do tašky a papier s poznámkami šuchla bližšie ku mne na znamenie, aby som si ho nechal. „A ujasni si, čo vlastne chceš. Záhadu a odpovede na otázky. Alebo sa budeš bezhlavo hnať za liekmi…“

Z tónu jej hlasu som vytušil, čo je podľa nej správne.

Ona nemala s mamou najlepší vzťah. Keď sa jej rodičia hádali, vždy bola na strane svojho otca, ale ani k nemu nemala ktovieako blízko.

Vstala od stola a venovala mi posledný pohľad. „Zavolaj, keď niečo zistíš.“

Prikývol som. „A ďakujem za všetky informácie. Fakt mi to pomohlo.“

„Uvidíme, či to bude aj na niečo dobré,“ zamrmlala, mobil jej v taške zavibroval a ona ho zase vytiahla, aby sa pozrela na prichádzajúcu správu. „Maj sa, Will.“

Než som stihol odpovedať, otočila sa a do minúty bola preč.

8. kapitola / Yasmin

Odjakživa som neznášala čas jedla.

Stoly v jedálni boli rozdelené podľa našich farieb. Takže kým Lucy spokojne debatovala pri stole priateľských Žltých, ja som sedela za štvormiestnym stolom so zamračenými Fialovými.

„Strašné,“ mrmlala som nad miskou nechutnej ovsenej kaše. „Asi by som si radšej išla uloviť niečo do lesa. Čo myslíte?“

Savanah pokrčila plecami bez toho, aby ku mne zdvihla oči. Taina sa tvárila, že okrem nej na svete nikto iný neexistuje. A chudinka Noelle si zakrývala uši v nádeji, že aspoň chvíľu nebude počuť myšlienky druhých. Jedáleň bola preplnená. A nie každá z nás bola zvyknutá na taký zmätok vo vlastnej hlave.

„Musíš sa vedieť sústrediť,“ poradila som jej. „Buď sebecká. Mysli na seba. Rozoberaj svoje problémy, maj svoje myšlienky. Okolitý hluk tým proste vytesníš.“

Noelle bezútešne potriasla hlavou.

A ja som si rezignovane vzdychla. Podoprela som si bradu rukou a rozhliadla sa. Náš stôl samozrejme trčal na samom kraji jedálne. Úplne v rohu. Čo najďalej od učiteľského stola a iných Farbičiek. Ale aj z diaľky som si ľahko vyhliadla zaujímavú bytosť a votrela sa jej do hlavy. Pretože mňa nebaví sústrediť sa na vlastné myšlienky. Chvíľu som sa prehrabávala v tých klasických veciach ako – och, na izbe si spravíme niečo lepšie pod zub, och, zajtra bude ťažký test, och, ten chalan sa na mňa pozerá už celú minútu!

Uškrnula som sa. Naozaj nikto nemyslí na nič iné?

Prešla som pohľadom celú miestnosť. Stôl v rohu má svoje výhody. Vidím každého, od pultu na výdaj jedla až po dvojkrídlové dvere na druhej strane.

Zastavila som sa pri chlapcovi v modrom tričku, ktorý so mnou ako jediný nadviazal očný kontakt. Usmiala som sa a naklonila hlavu do boku. A on si zatiaľ s povzdychom myslel niečo v zmysle: Aká škoda, že je to práve Fialová…

Pobúrene som sa zamračila a on na mňa ospravedlňujúco kývol, aby som prišla bližšie. Pri stole Modrých mali jedno voľné miesto.

Chvíľa zaváhania.

Dva kontrolné pohľady k učiteľskému stolu.

Dve sekundy, kým som si pretiahla cez hlavu fialové tričko a v sivom tielku celkom splynula s davom, pretože som sa vzápätí zdvihla a vykročila.

„Tak,“ plesla som tácku s miskou na stôl k Modrým. „Snáď ma nikto nevidel.“

„Šikovná,“ uškrnul sa chalan, teraz sediaci po mojej pravici. A podľa myšlienok jeho priateľov menom Ethan.

„Som Yasmin,“ predstavila som sa.

Rozhovor pri stole trochu zamrzol, lebo sa tam zjavila Fialová a všetci sa tak úpenlivo snažili skryť svoje tajomstvá, že na ne naopak vytrvalo mysleli. Vždy mi to pripadalo vtipné. Jeden pohľad a všetko som o nich vedela. Ich hlúposť, že nedokázali zachovať pokoj. Strach je rovnaký nepriateľ ako očný kontakt.

Jedno dievča sa na mňa pozrelo s čistou nenávisťou a v mysli dokola opakovalo: Vypadni, vypadni, vypadni. Toto je náš stôl.

„No, asi tu nie som vítaná,“ skonštatovala som.

„Ich si nevšímaj,“ zamrmlal Ethan.

A Jenny sa ku mne nahla so slovami: „Myslím, že im viac vadí tvoja povesť než nadprirodzená schopnosť.“

„Čo sa vám o mne donieslo?“ zaujímalo ma.

„Bitkárka Yasmin?“ prehlásila s úškrnom a ja som jej ten pohľad opätovala.

„Nemusíte sa báť,“ prehovorila som k zvyšku osadenstva. „Dovolím si týrať len svoju spolubývajúcu. Vám žiadne nebezpečenstvo nehrozí.“

Pár sa ich zasmialo, ale zvyšok ostával stále buď paranoidný alebo chladný.

„Ako k tomu vlastne došlo?“ spýtala sa Jenny – hnedovlasé dievča s modrými očami, celkom skromne považované za jednu z mojich kamarátok. Okrem nej a Lucy sa so mnou bez problémov bavila už iba jedna Ružová a pár Sivých, čo toho všeobecne veľa nenahovorili.

„Zvesti preháňajú. Bola to len jedna facka, žiadna bitka…“

„Ale prečo? Savanah vyzerá tak nekonfliktne.“

„Možno vyzerá,“ prevrátila som oči. „Ale v skutočnosti do mňa stále rýpe a tvári sa, ako keby pojedla všetku múdrosť sveta. Nedá sa to s ňou vydržať.“

„Tak si jej jednu vlepila,“ uzavrela Jenny.

„Dve,“ šepla som, čo sčasti poprelo prehlásenie o žiadnej bitke. Pravda je taká, že Savanah ma pokmásala za vlasy a ja som ju udrela ešte raz. Keby vzápätí neprišla vychovávateľka, neviem, či by sa to takto aj skončilo.

„Páči sa mi, že si nenecháš skákať po hlave,“ strčila Jenny lyžicu do svojej kaše, ale neplánovala ju zjesť. Čosi mi vravelo, že už raňajkovala. Jej myšlienky vždy pôsobili priezračne čisto. Tak nevinne a usporiadane, až to nebolo možné. A ja som vedela, že niečo skrýva. Za tou tajnou stenou niekde v hĺbke svojej mysle. No nepýtala som sa.

Jenny patrila k málu bytostí, čo boli výnimočné aj v záplave rovnakých Farbičiek.

„Si v ústave už dlho?“ spýtal sa Ethan, ktorý o mne až tak veľa nepočul. Zrejme preto, že ho sem strčili iba pred troma mesiacmi.

„Čoskoro to budú štyri roky.“

„To je dosť,“ poznamenal. Naoko súcitne.

Tak som mykla plecom a ako vždy odvetila: „Som tu spokojná. Nie je dôvod ľutovať ma.“

„Nepodobáš sa na ostatné Fialové,“ dodal zaujato. Myslel tým: menej uzavretá, menej zamračená, menej bezproblémová… menej všetko.

Ale jedného som mala trochu viac. „Možno je to tým, že namiesto typických vlastností Fialových u mňa prevládajú skôr tie psie.“

„Máš viac než päťdesiat percent?“ napadlo mu.

„O celých sedemnásť viac,“ zasmiala som sa. Toto nezvyklo odrádzať. Nie v lese. Ale Ethan sa zatváril až prehnane skepticky. Niečo sotva počuteľne zamrmlal. Asi že sa uvidíme neskôr alebo nabudúce. A šiel odniesť tácku k pultu na špinavý riad.

Jenny nado mnou pokrútila hlavou. „Pekne si ho odohnala.“

„To nebol zámer,“ sykla som. Ethan sa mi vážne páčil. Síce bol mladší, ale dostatočne vysoký a s tmavohnedými očami – presne podľa môjho vkusu. Na chvíľu som pri ňom zabudla, že už čo nevidieť budem vydatá.

„Vieš,“ hlesla som smerom k Jenny, „je ťažké viesť s niekým priateľský rozhovor, keď sa ho vlastne nemusím nič pýtať. A aj keby som sa pýtala… no, načo by to bolo? Každý vie, že si informácie dokážem zistiť sama.“

„Proste musíš nájsť niekoho, kto tvoje schopnosti bude tolerovať.“

„Niekto taký existuje?“ pochybovačne som zdvihla obočie.

„Určite. Jedného takého som poznala,“ nepatrne sklopila oči k miske a na perách jej pohrával úsmev. Očividne smutný. Mysľou jej prebleskla spomienka na rodičov. V tej chvíli som si bola istá, že jeden z nich vedel čítať myšlienky. A napriek tomu boli šťastní, myslela si Jenny.

Nadýchla som sa, že jej poviem o Kieronovi a plánovanej svadbe, ale hlas sa mi v hrdle zadrhol, keď som si uvedomila, ako na nás väčšina prísediacich zíza.

A Jenny by to aj tak nepochopila.

Ona verila v lásku na prvý pohľad, na osud a na podobné hlúposti, ktoré boli mne na míle vzdialené. A nielen pre moju citovú neschopnosť, ako sa ukazuje… Pohľadom som ešte raz zablúdila k Ethanovi.

Bavil sa so skupinkou svojich kamarátov v sivých tričkách. Asi preferoval nenápadnú a tichú spoločnosť. Miesto, kde sa bude môcť vyrozprávať, a nie priestor, kde mu jedno nepodarené dievča všetko vytiahne z hlavy, len čo na to pomyslí.

Nepodarené. To slovo často opakovala mama.

Nezvládnuteľné. To hovorili vychovávatelia.

A napokon učitelia omieľali slová: zle vychované.

Všetky tie prívlastky sa mi páčili. Hocičo by sa mi páčilo. Nechcela som byť typická letargická Fialová, ktorá kráča ako ovca tam, kam jej ukážu. Ani Sivá, čo drží jazyk za zubami.

Chcela som byť Yasmin.

Chcela som, aby to meno pre niekoho niečo znamenalo. Aby ho niekto vyslovoval inak a aby som v tom jedinom slove jasne cítila, kým som.

Sklopila som zrak k fialovému tričku skrčenému na svojich kolenách. Nenávidela som tú farbu. Bola taká… škatuľkujúca. Všetky farby boli také.

„S Ethanom si to tak neber,“ štuchla do mňa Jenny.

Poťahala som ju za rukáv modrého trička. „Tiež to tak nenávidíš?“

„Farby?“ hlesla a ja som prikývla. „Ja… modrú mám rada.“

„Hodí sa ti k očiam,“ pripustila som.

Jenny sa usmiala. Hľadala v mojich vlasoch fialový prameň, čo som si farbila každé ráno, lebo po prvej premene zmizol. Ale dnes som na to nemala nervy. Chcela som sa tým odlíšiť od iných Fialových, no asi som len prilievala olej do ohňa.

Vtom sa mi cudzie ruky zozadu ovinuli okolo krku.

„Lucy,“ šepla som so zatvorenými očami a spokojne sa o ňu oprela.

„Ešte sa hneváš?“ mrnkla.

„Ja? Ale prosím ťa. Na tú operáciu aj na Kierona môžeš mať vlastný názor. Neberiem ti ho. Nemusíme sa vo všetkom zhodnúť.“

„To som rada.“ Cítila som, že sa usmieva, a ja som sa usmievala tiež.

„Nepôjdeme si radšej zabehať? Tie raňajky sa nedajú jesť.“

„Skvelý nápad,“ súhlasila a odtiahla sa odo mňa. „Možno cestou stretneme chlapcov a dajú nám nejaký úlovok.“

Venovala som jej akože zaskočený pohľad.

Viem, že si robila srandu, ale nikdy nezaškodí upresniť fakty.

„Chester a Mick?“ hlesla som. „Tí dvaja flákači sotva nalovia dosť pre seba. To už skôr nakŕmime my ich. Ale… nie je od veci ísť ich sledovať.“

„O sledovaní reč nebola,“ zdráhala sa Lucy.

„Veď keď na nich náhodou narazíme…“

„Dokážeš vyhľadať ich myšlienky aj z dvoch kilometrov,“ prerušila ma s prižmúrenými očami.

„No dobre,“ rezignovane som vstala a vzala svoju tácku.

„Dobre?“ zdvihla obočie Lucy.

„Proste si pôjdeme zabehať. A zvyšok…“

„Zvyšok?“ zopakovala zase.

„Zvyšok necháme na osud,“ žmurkla som na Jenny a tá mi hneď ukázala zdvihnutý palec.

Škoda, že osud praje len tým, ktorí naň veria.

9. kapitola / Willaim

Zo zvedavosti som opäť nahliadol do lekárskych záznamov. Uvádzali sa tam aj percentá. Keby bol ústav plný štvrtinových… bytostí z nadprirodzenosti a ľudskosti… určite by som na to prišiel.

Aspoň som si to myslel. Spočiatku.

Lenže vo viacerých zložkách údaje o percentách chýbali. Žeby to bola náhoda? Možno mala Annie pravdu, preblesklo mi mysľou a práve vtedy sa za mnou zjavil doktor a strojene si odkašľal, aby na seba upozornil.

Strhol som sa, akoby ma pristihol pri čine.

„Čo hľadáš?“ podráždene si prekrížil ruky na hrudi.

„Nič, len… tak mi napadlo… aké sú podľa vás ideálne percentá pre napoly psa?“ vypadlo zo mňa celkom neplánovane.

Doktor sa skutočne zamyslel a ja som si nebadane vydýchol.

„Z lekárskeho hľadiska sú ideálne tie tvoje,“ odvetil. „Okolo dvadsiatich percent. Bytosti tohto typu zvyčajne netrpia ľudskými chorobami, ani tými našimi, a dožívajú sa pomerne vysokého veku.“

„Pýtal som sa na percentá pre napoly psa, ja vlastne… nie som,“ nedokázal som to vysloviť a na zlomok sekundy som privrel oči. Musím sa dať dokopy, vážne sa musím dať dokopy…

Doktor sa sústredene zamračil. „Tak ideálny napoly pes má okolo päťdesiatich percent psej krvi. To nemôžem vyvrátiť.“

„Aha. A aký je problém, keď ich má šesťdesiat a viac?“ pod ruku mi už tretíkrát zablúdila zložka Yasmin. Tej Fialovej, ktorou to celé začalo.

Doktor si na ňu očividne tiež spomínal a zhrabol zložky zo stola, aby ich vrátil späť do zásuvky. Preč z môjho dosahu.

„Šesťdesiat a viac,“ mumlal. „Všeobecne platí, že čím bližšie k sedemdesiatke, tým horšie. A úplne najhoršie, ak ju niekto prekročí. Taká bytosť by už vôbec nemusela mať ľudskú podobu. Ale nejde len o premieňanie. V týchto bytostiach sú silno zakorenené psie inštinkty a majú odlišné vnímanie sveta. Ťažko ich chápať. Zomierajú mladé. V psej podobe síce vynikajú rýchlosťou aj silou, ale v tej ľudskej sú… príšerne krehké.“

„A aj napriek tomu im dávate ten elixír?“ znechutene som fľochol na nový rad ampuliek prichystaných na stole. Všetky mali čiernu nálepku bez popisu.

„Ak ešte stále myslíš na to dievča,“ unavene si vzdychol, „tak u nej sa prihliada na nebezpečnú schopnosť a nie na percentá.“

„To je trochu nespravodlivé,“ zamrmlal som. Už-už som počul, ako mi hovorí, nech sa vrátim k práci. K Francine. K návodom a fľaštičkám s elixírmi. Ale ja som zavesil laboratórny plášť späť na vešiak miesto toho, aby som si ho obliekol. „Na dnes si beriem voľno.“

„Len tak? Z ničoho nič?“

„Potrebujem vypadnúť,“ odvrkol som a on samou zlosťou skoro zaškrípal zubami. A pokojne ma za tú drzosť mohol prepustiť, ale bol som si istý, že z úcty k mojim rodičom nič také nespraví. V podstate by mi len urobil láskavosť.

* * *

Hodnú chvíľu som sa túlal po lese. Našiel som pár vyšliapaných cestičiek, ale žiadna neviedla na konkrétne miesto. Končili v húštine kríkov alebo len tak medzi stromami. Začínal som strácať nádej, keď vtom som sa čistou náhodou vynoril na rozľahlej lúke z dvoch strán obklopenej lesom a ďalej sa zvažujúcej do údolia. Pár minút som po nej kráčal, obzeral sa a hľadal stopy po psoch, ale nebolo treba dlho čakať a ukázal sa mi spomínaný rodinný dom.

Dobre ho ukryli. Medzi stromami vyzeral ako súčasť lesa.

Len ranné svetlo, odrážajúce sa od okien na poschodí, stavbu prezradilo.

„Asi mám zlý deň,“ zasmialo sa dievča, čo práve vyšlo z vchodových dverí. Stál som ďaleko. Pre istotu som hneď skočil za strom a sledoval situáciu odtiaľ.

V modrých šatách – na pohľad rovnakých ako mala Yasmin, len inej farby – spravila dievčina otočku okolo vlastnej osi a po nej vyšiel z domu chalan a chytil ju za ruku.

„Neblázni a premeň sa,“ zamrmlal.

„Nie, vážne, mám zlý deň,“ odvetilo dievča, ale vážne to teda neznelo.

„Jenny,“ vzdychol si a aj z tej diaľky som cítil, ako sa na ňu prísne pozerá. „Nebuď ako…“

„Náš milovaný mladší braček?“ doplnila ho so smiechom a komusi zakývala do okna.

„Presne,“ sykol.

„No, v desiatich rokoch mu nemôžeme zazlievať, že sa nevie premeniť na psa, kedykoľvek na to pomyslí. Možno má naozaj len zlý deň. Nemal by si byť naňho taký prísny, Maxim.“

„On sa vôbec nesnaží!“ odvrkol.

„Takže ja sa teraz tiež nesnažím?“

„Ty si v strese. A to je rozdiel. Berieš tie testy v škole príliš vážne a potom sa z toho stresu nedokážeš premeniť. Ale to nevadí. To je v pohode,“ odhrnul jej z čela prameň vlasov. „Zabeháme si večer. Teraz by si už mala ísť.“

Podal jej tašku, zrejme s učebnicami a zošitmi, a ona si ju prevesila cez plece.

Zhlboka sa nadýchla a hlesla: „Drž mi palce.“

„Väčšinu dňa budem v psej podobe, tak asi ťažko…“

„Vodcovské povinnosti?“ štuchla doňho s úškrnom.

A on jej určite chcel povedať niečo viac, ale v poslednej chvíli si to rozmyslel, zavrtel hlavou a odsekol len: „Hej.“

Bok po boku vykročili do lesa. Našťastie opačným smerom, než som stál ja.

„A dávaj si pozor, poobede má pršať,“ upozornila ho Jenny.

Maxim k nej otočil hlavu. Už som videl len ich vzďaľujúce sa chrbty. „Mohla by si to zmeniť, keď už si tá… Modrá.“

Jenny ho otvorenou dlaňou plesla po ramene. „Buď rád, že to dokážem predstierať v škole! Tie tréningy ma ničia. Cítim sa ako úbohá klamárka.“

„Náhodou, je to super krytie. A podľa mňa si aj bez schopnosti ovládať počasie skvelá až-až.“

Jenny odrazu zvážnela. „Neviem, ako dlho to klamstvo udržím.“

„Prečo? Niekto má podozrenie?“

„Len mi robí starosti jedna Fialová,“ zamrmlala so sklonenou hlavou.

„Jenny,“ oslovil ju, akoby jej meno znamenalo niečo veľmi pekné, a pritom jej jednu ruku ovinul okolo ramien. „Ak si sa od našich rodičov niečo naučila, tak to, že myšlienky patria len tebe. Keď ti robí starosti nejaká Fialová, jednoducho ju do svojej hlavy nepusť.“

„Práve toto by v nej vyvolalo podozrenie. Myšlienky dokáže čítať všetkým! Keby som jej z ničoho nič prestala prezrádzať úplne všetko, hneď by… hneď by spozornela.“

„Ach, ty myslíš tú malú potvoru, čo sa obšmieta okolo chlapcov zo svorky…“

„Nie je to potvora! Je to kamarátka!“ opravila ho Jenny pobúrene.

„Nebezpečná kamarátka,“ doplnil ju Maxim.

„Aj keby na to prišla, nikomu o mojom tajomstve nepovie.“

„Našom tajomstve,“ pošepol jej Maxim do ucha a boli už tak ďaleko, že som ich podľa všetkých logických zákonov nemal počuť. Ale ja som počul. A cítil som ich, pretože vietor fúkal mojím smerom. A všetky tie skutočnosti mi prišli neskutočne… psie.

Potriasol som hlavou, aby som sa mohol opäť sústrediť.

„Yasmin nič neprezradí,“ uzavrela Jenny.

„Tak potom sa nemáš čoho báť.“

Po tých slovách sa rozdelili. Maxim sa premenil na psa zhruba vo veľkosti huskyho a Jenny pokračovala v ľudskej podobe do školy.

A ich rozhovor potvrdil presne to, čo vravela Annie… Napoly pes je nadprirodzená bytosť s podielom psej krvi od 40 do 70 percent. A pokiaľ má percentá v tomto rozmedzí, narodí sa v psej podobe. Ako šteňa. Ľudskú podobu získa okolo tretieho roku života. Neexistuje iné vysvetlenie, prečo by Jenny a jej mladší brat mali problém s premenou na psa, iba keby… iba keby mali všetci tri štvrtiny ľudskosti.

Ako ja.

Chvíľu som počkal, než som vyrazil k domu. Obišiel som ho spredu dozadu. Hľadal som známky prítomnosti nejakých ďalších osôb. Nejakého ďalšieho človeka. Za sklom som na okamih zazrel čiernovlasú hlavu asi desaťročného chlapca, o ktorom sa Maxim a Jenny bavili.

Hneď sa skryl a zatiahol žalúzie.

Bál sa. Čakal som, že sa pôjde vyžalovať a niekto vyjde von, aby skontroloval toho votrelca, čo sa poneviera okolo ich domu. Ale ani po desiatich minútach nikto neprišiel a ja som sa pohol ďalej.

Ten malý bol doma určite sám.

Lámal som si hlavu nad tým, kde sa asi schovávajú ich rodičia. Prečo tu nechávajú deti napospas osudu, hoci dve sú už očividne dospelé. To tretie… to tretie si to nezaslúži.

A vzápätí mi napadlo, že vodca svorky je doživotná funkcia. Vedenie prevezme najstarší syn, keď pôvodný vodca zomrie. Takto mi to kedysi vysvetľovala Annie, keď som začal pracovať v lese a dianie tam ma prirodzene zaujímalo.

Doživotná funkcia, opakoval som si v hlave.

Až kým som nedošiel doprostred lúky k veľkému stromu s takými hrubými konármi, že by na nich pokojne mohla visieť hojdačka. A aj visela. Drevená, stará, dlho nepoužívaná. A hneď pod ňou sa skveli dva kamene. Náhrobky. Nalepené tesne k sebe, až uprostred splývali do jedného.

Namiesto mien boli označené prívlastkami: Ľudská láska & Psia oddanosť.

Pod každým bol dátum narodenia. Aj v dnešnej dobe by mali len niečo cez štyridsať rokov. Ten tretí dátum – dátum úmrtia – bol pre oboch spoločný. A sedelo to. Annie vravela, že Maxim vedie svorku už dva roky. Všetko to zrazu dávalo zmysel, ale aj tak som sa pýtal…

Prečo? Už len kvôli tomu malému.

A drobné zlaté písmo úplne dole mi odpovedalo slovami:

Pretože hviezdy sa musia čím skôr vrátiť späť na nebo.

Tunajšie zvyky som nepoznal a mohol som si len domýšľať, čo si členovia svoriek hovoria o smrti. Ale znelo to pekne. Tak zvláštne… nádejne.

Naposledy som sa pozrel k domu. Zrazu boli zatiahnuté žalúzie na všetkých oknách. Už som toho chlapca nechcel ďalej strašiť, a tak som sa vybral späť do lesa.

* * *

Jenny si dávala pozor. Neostala po nej žiadna vyšliapaná cestička, hoci kráčala v ľudskej podobe a každé ráno mierila do tej istej školy. Možno často menila trasu. Alebo chodila po špičkách. Dosť ma to štvalo, ale tak či tak som sledoval jej stopu…

Aspoň som sa snažil.

Akoby sa v inak čistom vzduchu vznášala jedna výraznejšia vôňa, ktorej som sa držal. Ktorá ma viedla. A nejakým zázrakom som sa ocitol pri rozľahlej štvorposchodovej budove. Od nej už celkom jasne viedla vyšliapaná cesta, po ktorej sa hnalo pár deciek v pastelových šatách a s taškami.

Nie, nebola to škola. Takže… možno samotný ústav?

Nejaká ubytovňa?

Podišiel som bližšie, aby som si ju prezrel. Posledné hlúčiky žiakov sa už náhlili po cestičke do školy a nikto z nich si ma nevšímal. Celkom podvedome som prestal dávať pozor.

A presne vtedy z dokorán otvorených dverí vybehlo dievča v ružových šatách a než som sa stihol uhnúť, neohrabane do mňa vrazilo.

„Och, tak strašne ma to mrzí,“ začala sa ospravedlňovať. Z rozzipsovanej tašky sa jej vysypali knihy a perá a ja som sa automaticky zohol, že ich pozbieram.

„Nič sa nestalo,“ zamrmlal som a podal jej ich.

Všetko si narýchlo postrkala do tašky. Tvár jej v tej chvíli zakrývali dlhé blonďavé vlasy. Rovné. Úplne rovné. Ale vtom ku mne zdvihla pohľad, naše oči sa stretli a tie rovné vlasy sa akoby zázrakom zmenili na kučeravé a hnedé oči nadobudli modrú farbu.

A ja som v nej videl… Annie.

Celkom určite to bola Annie. Bez ohľadu na to, ako dlho som si opakoval, že moje bývalé dievča by si nikdy v živote neoblieklo nič ružové.

,Annie’ v ružovom mierne naklonila hlavu. Cítil som, ako si ma prezerá od hlavy až po päty, ale vždy prerušila očný kontakt len na tak krátko, že som sa za ten čas nestihol spamätať.

Moje biele tričko, čierna bunda a bledomodré džínsy jej asi neprezradili, odkiaľ pochádzam, takže sa bez okolkov spýtala: „Zablúdil si?“

„Také niečo,“ odvetil som úplne v tranze.

Chcel som sa pozrieť inam, ale nešlo to…

Dokázal som hľadieť len na ňu. Okraje videnia som mal rozmazané. A ona pôsobila tak hypnotizujúco sladko, tak dokonale, tak nádherne… že som k nej natiahol ruku a z čistej zvedavosti sa jej dotkol, len aby som si overil, že je skutočná.

A bola. Pohladil som ju po líci a ona sa usmiala.

„Prídeme neskoro, Yasmin!“ zakričal ktosi a kútikom oka som zazrel odlesk žltej farby. A hneď po ňom z dverí vyšiel fliačik fialovej.

„Veď už idem!“

Ten hlas som poznal. Ale ani to ma nedonútilo odtrhnúť oči od tej nekonečne krásnej verzie Annie, ktorá sa za mnou tiež natiahla a pohladila ma po ruke.

10. kapitola / Yasmin

„To snáď nie!“ zhíkla som a taška sa mi zviezla z ramena rovno na zem.

„Čo je?“ nechápala Lucy. Tvárila sa podráždene a v mysli opakovala, že by sme už vážne mali vyraziť, lebo zase prídeme posledné. Ale ja som zavrtela hlavou.

Kto by v tej chvíli mohol myslieť na školu?

Olive – jedna z tých zákernejších Ružových – už zatínala nechty do Willovej ruky. Nevedel sa brániť! Tou halucináciou ho úplne poplietla a ja som sa na to nemohla dívať.

Spravila som pár rýchlych krokov k nej a schmatla ju za obe plecia.

„Hej!“ vykríkla, ale neotočila sa, aby nepretrhla očný kontakt. A ja som mala sto chutí vlepiť jej facku ako vtedy svojej spolubývajúcej.

„Padaj!“ sykla som a necitlivo do nej strčila. Zapotácala sa. Ešte celkom neodvrátila hlavu a Will sa k nej natiahol, ako keby jej chcel pomôcť, za čo by som najradšej jednu vlepila aj jemu, ale udržala som sa.

„Videla som ho prvá!“ bránila sa Olive, keď som Willa chytila za tričko a prudko ním zatriasla. No on sa nespamätal. Čo za kúzlo naňho tá krava použila!

Nenávistne som na ňu fľochla. „Ja som ho poznala už dávno pred tebou!“

„Hm,“ zahmkala Olive pochybovačne.

„Ešte raz sa k nemu priblížiš a vyškriabem ti oči!“ prskla som. Kiežby som to isté urobila už vtedy, keď sa prsty prvej Ružovej zaťali do Micka. Vyhodila som si tú spomienku z hlavy, pevnejšie zovrela Willovo tričko a zdvihla sa na špičky, aby som naňho lepšie dosiahla. Namiesto facky som mu vlepila pusu. Rovno na pery. A keď sa po prvom letmom bozku ani nehol, skúsila som to ešte raz o trochu naliehavejšie…

Konečne sa prebral a silno ma odstrčil.

„Čo sa to,“ dostal zo seba a potriasol hlavou.

„Vitaj späť,“ vydýchla som si.

Olive smutne zamraučala. Jej kúzlo bolo zlomené.

Will sa najprv zmätene pozrel na mňa a potom chcel kmitnúť očami k tej ružovej beštii, ale ja som mu rýchlo priložila dlaň na líce. „Už sa na ňu nedívaj!“

Znechutene striasol moju ruku. Odtiahol sa a tvrdohlavo zazrel na Olive, ale tentokrát mal dosť rozumu, aby sa vyhol očnému kontaktu. V jeho myšlienkach som videla, ako ju s kýmsi porovnáva. S Annie. So svojou bývalou. Po chvíli zhodnotil, že Olive je minimálne o desať centimetrov nižšia, má okrúhlejšiu tvár, rovné vlasy a nepopierateľne hnedé oči. A že nechápe, ako si tie dve mohol pomýliť.

„Halucinácia,“ šepla som. „Ružové vedia vyvolať halucinácie. Podmienkou je očný kontakt. A fyzický kontakt tomu len napomáha.“

Zamračil sa. Nechápal to.

Prečo práve Annie? Kládol si tú otázku stále dokola.

„Olive sa chytila tvojej poslednej spomienky na zamilovanosť. Nevidí ti do hlavy tak ako ja, ale vidí len… len spomienky na lásku. Asi veľmi nemala z čoho vyberať.“

Bodaj by áno, keď mal za celý život len jedno dievča. To mi prišlo fakt dosť hlúpe. Žije si v meste. Na slobode! Nie je zavretý v žiadnom ústave. A na každom rohu má desiatky možností. Ale on sa aj tak utápa v jednom nevydarenom vzťahu. Asi láske vážne nerozumiem…

Lucy si odkašľala, aby sme sa konečne pohli.

Olive pohodila vlasmi a drzo odsekla: „Nabudúce ho už nezachrániš.“ Chcela som po nej skočiť a vytrhať jej vlasy, ale Lucy ma našťastie chytila.

„Neblázni! Budeš mať z toho zbytočný problém!“

„Ty si ju nepočula!“ kričala som. „Normálne sa mi vyhráža! Čo je to vôbec za dievča, že sa tak správa? Najprv Mick a teraz…“

„Upokoj sa!“ húkla na mňa Lucy práve v momente, keď sa mi zlomil hlas. Mick to bral z väčšej časti ako zábavu. Občas sa do toho príliš zamotal a potom bol sklamaný, ale vždy sa z toho dostal.

No Willovi ublížila. Vážne ublížila.

Cítila som jeho boľavé myšlienky a nikto, ani Lucy, to nemohol pochopiť.

„Zabudnime na to,“ myknutím som sa vymanila z kamarátkinho zovretia. „Ty choď do školy a povedz učiteľke, že mi prišlo zle. Alebo si niečo vymysli. Proste že som musela ísť za doktorom, detaily sú mi fuk. A odnes moju tašku k lavici. Ja o chvíľu prídem.“

Strčila som jej popruh tašky do dlane a Lucy zmätene zažmurkala.

„Tak už bež!“ postrčila som ju.

„Si si istá…“

„Áno, som si istá,“ odvrkla som.

Lucy ohrnula nos a urazene sa otočila. Nechcela som k nej byť zlá. Naozaj nechcela. Ale občas mi nedávala na výber.

Len čo sa nám stratila z dohľadu, zvrtla som sa späť k Willovi. Díval sa pozdĺž cesty ku škole. Ale nie za Lucy. Za Olive. Stále to v hlave preberal a rozoberal a nevedel si to vysvetliť…

A tými zmätenými myšlienkami ma donútil vyhŕknuť: „Neznamená to, že ju stále miluješ.“

„Koho?“ spýtal sa, ako keby som ho vytrhla z tranzu.

„Annie. Tá halucinácia nepôsobí len na zrak. Áno, pomýlil si si ju. A áno, možno si k jej obrazu v tom momente niečo cítil. Ale to je súčasťou kúzla. Ružové spôsobujú zamilovanosť, chápeš? Aspoň zdanie zamilovanosti… a úprimne, väčšina chalanov v nich vidí svoje bývalé.“

Pochybovačne zdvihol obočie.

„Znamená to len toľko, že do iného dievčaťa si sa zatiaľ nezamiloval. Ale o láske to nehovorí vonkoncom nič. Všetko je to len… ilúzia.“

„Ilúzia,“ zopakoval.

„Presne. Nič skutočné,“ prikývla som a opatrne sa pohla ďalej od ubytovne, z okien ktorej mohla každú chvíľu vykuknúť vychovávateľka. Stačilo pár krokov, aby som bola lepšie skrytá medzi stromami. Willa som k sebe potiahla za rukáv.

„Mám kamaráta zo svorky, ktorý je stále zapletený s nejakou Ružovou. Nikdy predtým nebol zamilovaný, takže vidí ich skutočnú tvár, ale aj tak sú všetky jeho pocity k nim len ilúziou. A on to nechápe. Opakuje tie isté chyby stále dokola…“

Chcela som tým Willa utešiť, ale on aj tak len skleslo sklonil hlavu. Ruky mal vo vreckách bundy a teniskou kopol do kameňa.

Videla som všetky tie hrozné veci. Annie. Jediné šťastie. Jediné svetlo. A potom už len tmu a myšlienky, čo mu stokrát napadli po rozchode. Skončiť to, skončiť to, skončiť to…

Na okamih som zatajila dych.

„Will?“ hlesla som.

„Som v pohode,“ zaklamal a z vrecka vylovil mobil.

„Nerob hlúposti,“ moja ruka sa sama od seba vymrštila, aby ho chytila za zápästie.

„Aj tak tu nie je signál,“ zamrmlal.

„Nevolaj jej. Ani neskôr. Nie z dôvodu, že na ňu nevieš prestať myslieť. To je úbohé! Ak sa s tebou rozišla raz, pokojne to spraví zase. Vôbec ti to nedochádza?“

„Čo ty o tom vieš,“ odbil ma. A ten nenávistný pohľad, čo na mňa vrhol, vo mne na chvíľu umlčal aj tlkot srdca, lebo presne tak sa na mňa dívala mama. Ako keby bolo čítanie myšlienok porovnateľné s vraždou. Stiahla som sa. Jedna otočka. Dva kroky. Čas ísť do školy. Ale nedostala som zo seba ani slovo, takže to vyzeralo, že chcem len urazene odkráčať.

„Yasmin, počkaj!“

„Nemusíš nič hovoriť. Som len ďalšia obluda. Ďalšia obluda, čo sa ti vŕta v hlave a zneužije každú informáciu. Kašli na to. Nemusíš sa ospravedlňovať, že ma nenávidíš,“ mrmlala som popri chôdzi. Razila som si cestu medzi stromami namiesto toho, aby som použila vyšliapaný chodník.

Will ma ľahko dobehol. „Tak to nie je.“

„Nie? A čo si chcel povedať?“ zvrtla som sa k nemu.

„Že ďakujem,“ odvetil prvoplánovo. „Keby si sa tam neukázala…“

„Tak by ťa namiesto mňa pobozkala Olive. Žiadny rozdiel by v tom nebol. Do piatich minút by mala dosť a išla by do školy,“ uzavrela som.

Znechutene prižmúril oči. „Tie Ružové to…“

„Áno, robia to často,“ predbehla som ho. „Ale len niektoré. Existujú aj dobré, čo sa k halucinácii neznížia, no musíš dlho hľadať.“

Teraz už lepšie chápal, prečo žijeme v izolovanom ústave uprostred lesa.

„Mohlo to byť aj horšie,“ pokračovala som. „Mohol si naraziť na Oranžovú.“

„Čo robia Oranžové?“ zarazil sa.

„Pri očnom kontakte sú schopné ovládať náladu. Zvyčajne spôsobujú záchvaty hnevu, ktoré dokážu otočiť proti hocikomu v okolí. A potom si chceme navzájom vytrhať vlasy,“ tlmene som sa zasmiala. Oranžové nado mnou nemajú žiadnu moc, ale som dosť hašterivá aj bez nich.

„Aha,“ odvetil Will a v mysli už plánoval, ako si prezrie doktorove zdravotné karty. Nájde Ružovú či Oranžovú a potom si zistí nejaké nové informácie u ich rodičov…

Skoro som zalapala po dychu, keď som sa dozvedela, že bol aj u mojej mamy.

„Ako si mohol!“ vyhŕkla som.

„Čo?“ poplašene cúvol, keď som sa napriahla.

Nechcela som ho udrieť. To len… inštinkt. „Čo si robil u mojej matky? Zbláznil si sa!“

„Možno by si s tým čítaním myšlienok mala už prestať…“

„Teraz nie,“ schmatla som ho za zápästie a vykročila iným smerom. Von z lesa. „Toto mi musíš dopovedať.“

„Nič som ti ani nezačal hovoriť!“ bránil sa, ale ja som len o to silnejšie stískala jeho ruku.

„Myšlienky sú mocné, Will. A ty si sa do toho všetkého už príliš zamotal.“

11. kapitola / Willaim

Stačilo pätnásť minút chôdze a z mojej hlavy dostala aj ten zvyšok.

O všetkých výsledkoch pátrania. O rozhovoroch s rodičmi. O Jenny, Maximovi a ich mladšom bratovi, ktorého som zazrel v okne. Pri spomínaní na dnešné ráno mi Yasmin čoraz silnejšie zarývala nechty do kože.

„Jenny! Vážne Jenny? Ako mi to mohla,“ šepkala rozzúrene a ja som sa mykol. Uvedomila si, že ma jej zovretie bolí a v rýchlosti ho uvoľnila.

Došli sme až na koniec lesa. Od mesta ho oddeľovala široká lúka s udržiavaným trávnikom a strážnou budovou uprostred, aby sa tadiaľ neprešmykol nikto nepovolaný. Les nebol otvorený návštevám. Ale až pri pohľade na Yasmin mi napadlo, že možno nie je otvorený ani smerom k mestu…

Zastali sme pri poslednej skupine stromov.

Yasmin ma schmatla za plece a chrbtom prirazila ku kmeňu.

„Nesmú nás vidieť,“ sykla.

„Kto? Strážnik?“

„Tie kamery, hlupáčik. Strážna budova je nimi celá oblepená a majú oči ako jastrab.“

„A čo by sa stalo, keby ťa…“

„To nechci vedieť,“ uťala. Hlas sa jej zachvel. A podľa toho, ako sa dívala na mesto s obavou a zároveň túžobne, mi bolo jasné, že útek z ústavu sa tvrdo trestá.

Yasmin sa vyklonila spoza stromu, skontrolovala situáciu na lúke a pritom kŕčovito zvierala moje tričko, ako keby sa bála, že jej utečiem vo chvíli nepozornosti.

Nemal som to v pláne. Už aj tak o mne všetko vedela. O mojom pátraní. O Annie. O tom, že aj ja som štvrtinový… Ani v mysli som to nedopovedal a ona sa v tom okamihu ironicky zasmiala. Jej dych ma pošteklil na krku. Prestala kontrolovať lúku a očami kmitla zas ku mne.

„Prečo to robíš?“ spýtala sa. „Načo je to pátranie dobré? Pracuješ pre niekoho? Posielaš tie informácie ďalšiemu? Teda, okrem svojej bývalej.“

Preglgol som a ledva som si odpoveď pomyslel, znovu sa krátko zasmiala.

„Všetko v tvojom živote súvisí s ňou, však? Annie tamto, Annie toto,“ prevrátila oči. V pästi držala skrčenú látku môjho trička a hánkami prstov ma štuchla do hrude, aby som sa chrbtom pritisol viac k stromu. „Takže začneš pátrať, aby si na ňu toľko nemyslel, a potom ju do toho všetkého zasvätíš? To je hlúpe, Will, nesmierne hlúpe.“

Pokrútila nado mnou hlavou.

S tým som nemohol nesúhlasiť.

„Celkovo to bola hlúposť,“ zamračila sa. „Les nie je ihrisko, kde si môžeš len tak behať a zbierať informácie. Odhalil si tajomstvá silných osôb, Will. A keby na to niekto prišiel… keby ťa vodca Východnej svorky pristihol, ako odpočúvaš ich rozhovor a zakrádaš sa vôkol jeho domu alebo pri ubytovni, čo by mu bránilo, aby ťa zabil?“

„Zákony?“ navrhol som.

„Hlupáčik,“ zopakovala Yasmin, „vražda je zločin iba v meste. Zabitie na území lesa nikto nerieši. Hlavne ak ide o votrelcov. A presne to si. Votrelec.“

Naklonila hlavu, akoby si chcela zboku prezrieť môj profil. Kým stála na špičkách, boli sme skoro rovnako vysokí.

„Zahrávaš sa s ohňom,“ poznamenala.

Ktovieako mi na tom nezáležalo.

„Nebojíš sa ani smrti?“ vyhŕkla.

Neviem. V posledných mesiacoch som ju vnímal skôr ako vykúpenie. Yasmin pri tej myšlienke ovisli kútiky úst. Narovnala hlavu a pozrela sa mi do očí tak priamo, že mi určite videla až do duše.

„Tak nadprirodzené schopnosti ťa nedesia, ale fascinujú. Za odpovede na otázky si schopný riskovať aj život. A doteraz si mi ani raz neuhol pohľadom,“ zhrnula. „Páčiš sa mi.“

Zasmiala sa, pretože ma ešte stále mala v hrsti. Držala ma prirazeného k stromu pár milimetrov od seba a celkom určite si myslela, že sa jej nedokážem vzoprieť. Ale ja som proste nechcel. Čím viac rozprávala, tým viac častí skladačky do seba zapadalo.

„Takže Oranžové vedia ovplyvniť náladu,“ ozval som sa opatrne a Yasmin zdvihla obočie, ako keby odo mňa žiadne slová nečakala. „A čo robia Žlté? Ako vytvárajú svetlo?“

„Rukou,“ odvetila.

„Rukou?“

„Sústredia všetku energiu do dlane a z nej potom vyšľahnú slnečné lúče.“

„A čo Modré? Ako ovládajú počasie?“

„Tiež rukami. Alebo skôr pohybmi prstov. Ukazovákom si vedia privolať mraky napríklad. Ale len keď pracujú v skupine. Osamotená Modrá toho veľa nespraví.“

„Aha. A existuje aj Ružový…“

„Nie, chlapčenská verzia schopnosti Ružových neexistuje,“ predbehla ma Yasmin s úškrnom. „Ako ti to vôbec napadlo? Blázonko. To by teda vyzeralo, keby ma nejaký pajác v ružovom tričku jedným pohľadom dostával do kolien.“

„Tak potom… existuje aj nejaká schopnosť výhradne pre chlapcov?“

„Samozrejme. Červení sú len chlapci. Dievča s nadľudskou silou si tiež neviem predstaviť. Aj keď,“ zadívala sa dohora, akoby rozmýšľala. „Červení chlapci sú veľmi podobní Ružovým dievčatám. Tiež sú z nich všetky namäkko. Dokonca aj bez očného kontaktu.“

„To platí aj pre teba?“ napadlo mi.

Zreničky sa jej rozšírili a dívala sa na mňa, ako keby som sa skutočne zbláznil. „Ja som Fialová, Will. A Fialové… Fialové nemajú city.“

Nemajú city?

Pozornejšie som sa na ňu zahľadel. Jej tvár prezrádzala mnoho pocitov. Radosť, súcit…

„Máš city,“ odsekol som.

„Možno trošku,“ prižmúrila oči. „Som iná než ostatné. Ale nič to nemení na skutočnosti, že sa nedokážem zamilovať.“

Aj v tejto chvíli som chcel niečo namietnuť, no Yasmin mi ukazovák voľnej ruky pritisla na pery a ráznejšie dodala: „Teraz budem klásť otázky ja.“

Čakal som.

„To tvoje pátranie. Ako dlho potrvá?“

Pokrčil som plecami. „Kým nedospejem k záveru.“

„Zlá odpoveď,“ hánky prstov mi znovu zaryla do hrude.

„A aká je správna?“

„Skončíš s tým hneď. Teraz. Od tohto okamihu sa už nebudeš potulovať po lese, odpočúvať cudzie rozhovory, snoriť v blízkosti ubytovne alebo školy ani navštevovať rodičov detí z ústavu a robiť s nimi prihlúple rozhovory za účelom písania neexistujúcej práce.“

Tak to… tak to mi zakázala naozaj všetko.

„Rozumel si?“ sykla.

„Nie.“

„Nie? Došľaka, Will! Robím to pre tvoje dobro! Ak s tým trápnym pátraním neprestaneš, do týždňa skončíš ako mŕtvola niekde v lese. A ja sa na to vážne nechcem pozerať.“

„Tak sa nepozeraj,“ odvrkol som.

„Willaim!“ zaúpela. Trochu prihlasno. A vedľa nás sa čosi šuchlo.

Yasmin okamžite spozornela. Chcela sa vykloniť spoza kmeňa, aby dovidela na lúku až k strážnikovi, no zrejme to spravila príliš prudko a skoro stratila rovnováhu.

Automaticky som jej položil ruku na bok.

Možno so mnou chvíľami zaobchádzala ako s handrou a vyhlasovala o sebe, že je Fialová bez citov… ale v skutočnosti bola krehká.

Tak ako povedal doktor.

Len čo som jej pomohol znova nadobudnúť rovnováhu, v zmätku ma pustila a chcela odstúpiť, ale ani to jej nevyšlo, lebo zakopla o koreň.

„Ty chceš silou mocou spadnúť, čo?“ cítil som, ako mi kútikom úst myklo, keď som jej ovinul ruku okolo pása.

„Som nemehlo. Prepáč,“ zavrtela hlavou.

Líca jej mierne sčerveneli a už nevedela, čo viac povedať, tak som prvoplánovo nadhodil: „Čo noha? Zahojilo sa to?“

„Presne ako si povedal. Do večera bola v poriadku.“

„To som rád,“ usmial som sa. Tentokrát viac-menej silene.

„Mimochodom, bol by z teba dobrý doktor. Oveľa lepší než ten terajší. A tuším by ťa to aj bavilo viac než miešanie elixírov,“ vševediaco zdvihla obočie.

„V podstate niečo také plánujem,“ priznal som nahlas. Aj tak by mi to vyčítala z myšlienok, nie? „O rok sa možno skúsim dostať na vysokú. Nebude to úplne medicína, len niečo s elixírmi. Ale aspoň o nich budem vedieť viac než teraz.“

„Vidíš? Tohto sa drž,“ poukázala. „A nehľadaj životné ciele v nejakom pátraní.“

Nehľadal som v tom životný cieľ. Len som sa potreboval rozptýliť a ústav ma zaujal. Ale to už Yasmin neriešila. Schmatla ma za tričko, aby ma odlepila od kmeňa, a vzápätí do mňa celou silou strčila, takže som o dva kroky cúvol a ocitol sa na lúke nechránenej stromami.

Jedna kamera už iste zaregistrovala môj chrbát.

Yasmin sa schovala za kmeň a sykla: „Vypadni! A už sa nevracaj. Nikdy. Zabudni na celé pátranie, na všetky Farbičky, na Východnú svorku…“

„Farbičky?“ zopakoval som. Znelo to tak… čudne.

„Tak si hovoríme,“ šepla Yasmin. „A teraz už bež. Strážnika bude zaujímať, s kým sa tu bavíš.“

Cúvol som ešte o pár krokov.

„Bež!“ súrila ma.

Keď to isté zopakoval jej hlas v mojej hlave ešte trikrát za sebou, vážne som sa otočil a pridal do kroku.

Telepatia. Všetko to bolo také neskutočné.

* * *

Doobeda som sa túlal po meste a potom som strávil ešte niekoľko hodín v knižnici, aby rodičia nemali podozrenie.

Nie, nezvykol som im klamať. Ale neplánovaný deň voľna by si mohli zle vyložiť. A tak som radšej zabránil zbytočným konfliktom, než aby som potom musel vymýšľať výhovorky.

Cestou domov som poslal Annie správu s textom: Pátranie je dočasne prerušené.

Odpísala: Narazil si na problém? Veľký problém, chcel som dodať, ale radšej som už nenapísal nič.

Doma ma čakala mama. Pod očami mala ešte temnejšie kruhy než minule. Trápilo ma, že sa mi roky nedarí stretnúť ďalšieho človeka. A ak aj nejakého vypátram, je dávno po smrti. A zomrel mladý.

Čosi mi vravelo, že aj keby som študoval a pokúsil sa sám vyvinúť ľudský liek, trvalo by to príliš dlho. Príliš dlho. Ktovie, koľko času má mama…

Vyzul som si tenisky a ona na mňa v šere chodby zažmúrila.

„Si v poriadku?“ hlesla.

„Úplne. A čo ty? Cítiš sa dobre?“

„V rámci možností,“ usmiala sa. Tým núteným spôsobom, len aby som si nerobil starosti.

Prešiel som vôkol nej do kuchyne, v ktorej polovicu miesta zaberala maličká kuchynská linka a rovnako skromný štvorcový stôl.

Bol utorok, takže s prípravou večere som bol na rade ja. A keďže mama verila na zázračnú moc slepačieho vývaru, zahŕňali sme ho do jedálnička prakticky každý deň. Požadovaný efekt sa však nie a nie dostaviť.

„Čo povieš na cestoviny?“ navrhol som ako druhý chod. Mama sa zamyslene oprela o linku. „S kuracím alebo s lososom?“

„To je jedno. Máme všetko. Môžeš si vybrať.“

„Ak sa ti nechce variť, mohli by sme si jednoducho objednať pizzu,“ odvetila a usadila sa za stôl. Neznášala pizzu. Odjakživa ju neznášala. A pár obedov či večerí bolo úplné minimum, čo som pre ňu mohol spraviť. Prvých pätnásť rokov vždy varila ona. Trikrát denne. Trochu mi tie časy chýbali, ale nahlas som to nikdy nepriznal.

Bez slova som vybral z chladničky lososa a v maminej tvári sa mihol vďačný úsmev.

12. kapitola / Yasmin

Takže Jenny.

A Ethan, ktorý zdupkal pri prvej zmienke o percentách, lebo sa nechcel prezradiť myšlienkami.

A kto ďalší? Podľa Willa je ich tu mnoho!

Nestrácala som čas. Do školy som zavítala akurát na prvú prestávku. A nájsť si Ethana nebol žiadny problém. Chodil do chlapčenskej triedy o ročník nižšie.

„Ethan!“ zvolala som, len čo sa jeho modré tričko mihlo na chodbe. Venoval mi jeden polovičatý úsmev.

„Musíme sa porozprávať,“ zašepkala som mu do ucha predstierane sladko. No len čo som ho odvliekla do slepej uličky pri dievčenských záchodoch, pochopil, že je zle.

„Tak to vyklop!“ pritlačila som ho k stene ako predtým Willa.

Možno ešte o trochu silnejšie, pretože kým Will na mňa hľadel s absolútnym pokojom a neskrývaným zaujatím, Ethanov pohľad pripomínal vyplašené zviera.

„Čo… čo,“ habkal.

„Kto si? Čo robíš v ústave? A koľko máš v skutočnosti percent?“ chrlila som otázky a pri každej jednej mi uhýbal očami.

„Vyklop to!“ pritlačila som ho k múru celou silou.

„Ja… ja… neviem, o čom hovoríš,“ dostal zo seba na tretí pokus.

Kútikom úst mi šklblo. Bol taký priehľadný! Stačilo trochu nátlaku a trochu strachu a jeho myšlienky boli hneď prístupnejšie.

Ethan, štvrtinový pes. Rovných 25% psej krvi. Poslali ho do ústavu po smrti otca, ktorý bol človekom a ktorý sa oňho v tomto svete staral. Čo sa stalo s jeho matkou, to mi už tak blahosklonne neprezradil.

„Dobrý chlapec,“ zasmiala som sa a pustila ho.

Ethan si narovnal pokrčené tričko.

„Ty nevieš ovládať počasie, však?“ zašepkala som sprisahanecky a Ethan na mňa urazene fľochol. Toto priznanie bolo len čerešničkou na torte.

Jasné. Všetko to dávalo zmysel.

Modrí a Žltí mali len skupinové tréningy. Nikto nemusel svoju schopnosť dokazovať samostatne. Medzi Fialovými by som si podvodníka všimla hneď. Možno preto nás bolo tak málo. Nechala som Ethana ísť.

Logicky bola na rade Jenny, ale postaviť sa pred ňu a len tak priznať, že poznám jej tajomstvo… to by nebolo najmúdrejšie. Zaujímala by sa odkiaľ. A ja som nechcela Willa ohroziť.

Na ďalšiu hodinu som dorazila až po zazvoní a vôbec som sa nesústredila na výklad pani Davisovej. Namiesto toho som celý čas posielala telepatické správy Lucy. O Willovi a o pravom poslaní tohto ústavu. Mykala sa a vrážala do lavice vždy, keď ju niečo prekvapilo. Takže prakticky každých päť minút.

„Lucy!“ okríkla ju učiteľka. Skôr či neskôr musela stratiť nervy.

A ja som sa prihlúplo zasmiala, takže sa zo mňa stala druhá podozrivá. Pani Davisová si ma zmerala prísnym pohľadom, ale hneď zase uhla.

Myšlienky sú mocné, pani učiteľka. A niekedy si proste žiadajú svoj čas, dodala som v mysli a ona si pritlačila prsty na spánky ako pri migréne. Ach, telepatické správy nikdy neboli jej parketa.

Svoj čas.

Aj moje myšlienky chcú svoj čas.

Hlavne odkedy mi Kieron tak priamo povedal, že za seba nechávam myslieť druhých. Od pol deviatej som preto len ležala na posteli a zízala do stropu. Ktovie? Možno prídem na niečo úžasné. Uškrnula som sa sama pre seba a zavrela oči.

„Počula som dobre?“ húkla Savanah, keď sa vrátila do izby. A klamala by som, keby som tvrdila, že ma vytrhla zo zamyslenia. Už dávno som nepremýšľala. Nechcelo sa mi.

„Čo si počula?“ zamraučala som ospalo.

„Vraj kradneš Ružovým prácu.“

„Och, Olive sa sťažovala?“ môj úškrn bol teraz ešte širší.

„Niečo tárala. Niečo o tom, že si jej ukradla sladkého cudzinca alebo čo. Ale teraz vážne, Yasmin,“ predniesla ako na výsluchu. „Poznala si ho už skôr? Alebo je tvojím novým koníčkom bozkávať neznámych chalanov?“

„Uhádla si. Momentálne je to moja najväčšia záľuba,“ zasmiala som sa.

„Čomu nerozumieš na slovách teraz vážne?“ zahučala.

„Nemám náladu na vážnosť. Willa som už predtým stretla. Ale vlastne… čo teba do toho? Odkedy sa zaujímaš, čo robím a s kým?“ otvorila som jedno oko a šibla po nej krátkym pohľadom.

Savanah si vzdychla. „Ja len že ten tvoj budúci manžel by s tým nemusel byť úplne spokojný.“

„Ešte nie som vydatá,“ odvrkla som.

„Viem. Ale budeš. Teda pokiaľ si to s tou operáciou nerozmyslíš…“

„Sklapni už,“ zavrčala som na ňu.

A práve vtedy dnu vbehla Lucy.

„Počula som, že si dostala poštu,“ vyhŕkla ako prvé.

„V tomto ústave sa nič dlho neutají,“ vzdychla som si, posadila sa a vytiahla spod vankúša tučnú obálku. Lucy okamžite skočila ku mne.

„Ukáž!“ natiahla sa k nej a oči jej skoro vypadli z jamiek, keď vnútri zazrela pravé bankovky.

„Pozornosť od Kierona,“ šepla som jej do ucha. „Vraj si mám cestou na naše sobotňajšie stretnutie kúpiť niečo… menej fialové.“

„Tak to povedal?“ zdvihla obočie.

„Tak to napísal,“ upresnila som. V obálke bol aj list. Veľmi krátky, v ktorom mi stručne vysvetlil, ktorou cestou sa najrýchlejšie dostanem k jeho domu.

Samozrejme som to už vedela. Poznala som tú ulicu ako svoje topánky…

„Prečo ťa proste nevyzdvihne tu?“ nechápala Lucy.

„Asi nemá čas. Alebo sa len nechce ukazovať pri ústave, čo ja viem. Záleží na tom?“

„Takže tam pôjdeš pešo? Je to dosť ďaleko,“ premýšľala.

Ach, ďalší dôkaz, že za mňa myslia druhí…

„Asi si zoženiem odvoz,“ navrhla som prvoplánovo a Savanah sa neskrývane zasmiala, pretože moje jediné známosti sú chalani zo svorky a tí nemajú ani len peniaze, nieto ešte vodičák a auto.

„Odvoz?“ zopakovala Lucy rovnako pochybovačne.

„Niečo už vymyslím,“ zamrmlala som. Zhrabla som obálku a skryla ju späť pod vankúš. S týmto majetkom by som pokojne zorganizovala aj útek.

Znovu som sa s úškrnom zvalila do perín a nechala čas po zvyšok večera lenivo plynúť.

* * *

Zobudila som sa na volanie o pomoc. S trhnutím som sa posadila a sústredila sa na ten zvuk…

Teda, on to vlastne ani zvuk nebol. Skôr šepkanie. Šepkanie hlboko v mojej mysli, akoby ma o pomoc prosilo niečie podvedomie.

Vyskočila som z postele, navliekla si cez pyžamo tenkú bundu a rozbehla sa prízemím ústavu, ako keby mi horelo za pätami. Nezastavila ma ani vychovávateľka s nočnou službou. Asi kontrolovala poschodia. Tým lepšie pre mňa.

Les bol v noci chladný a zradný. Sotva som rozrazila dvere, inštinkt ma premenil na psa a ja som ozlomkrky uháňala ďalej za tým zvukom. Za tým volaním… Až kým som nenašla jeho zdroj. Ešte skôr, než moje oči zaregistrovali tú spúšť, nozdry mi naplnil nezameniteľný pach krvi a vôňa niečoho známeho. Niekoho známeho. Zaskučala som.

„Chester?“ podarilo sa mi vyhŕknuť.

To slovo vyšlo z ľudského hrdla a ja som si až vtedy uvedomila, že som v druhej podobe. Premeny plynuli tak rýchlo, keď som sa na ne nemohla sústrediť…

„Chester? Chester, povedz niečo,“ šepkala som. Dobitý pes predo mnou ležal úplne bez pohybu. Ťažko dýchal. A ja som sa každou sekundou viac a viac bála, že čoskoro prestane. Rozhliadla som sa.

Mick nikde nebol. Ako ho mohol nechať tu? Samého?

Prsty som pritlačila k rane na jeho krku, ale krvácanie nechcelo ustať a Chester sa ani nemykol od bolesti. Bol dohryzený. Nielen na krku. Prehmatala som mu laby. Všade som cítila lepkavú krv, pozliepanú srsť a kožu prederavenú psími zubami na toľkých miestach, až bolo neuveriteľné, že stále dýcha. Že má ešte nádej…

Pridržala som sa tej myšlienky a vzala Chestera do náručia.

„Vydrž,“ šepla som. „Nájdeme pomoc. Niekto nám… pomôže.“ Tie slová zneli tak krásne naivne a tak krásne sladko…

Pritisla som si Chesterovo nevládne telo k hrudi. Krv sa mi vpíjala do trička. Jeho hlava klesla na moje rameno a laby mu viseli vo vzduchu. Ale dýchal. Dýchal. Rovno mne do ucha.

Predrať sa všetkým krovím a kľučkovať medzi stromami bolo aj bez nákladu občas nad moje sily. Niekedy som kráčala slimačou rýchlosťou. Niekedy som robila miniatúrne kroky. Ale Chester mi nespadol, a to bolo hlavné.

* * *

V celom lese pracoval iba jediný doktor. No v noci aj tá maličká ordinácia zostávala prázdna a ja som sa tam ani nepokúsila ísť, pretože to tak či tak bolo ďaleko.

V ústave by nám nikto nepomohol. Napoly psov zo svoriek neznášali.

A jediná ďalšia stavba okrem ordinácie, ubytovne a školy bol ten dom, o ktorom hovoril Will. Na ktorý myslel Will. Kiežby si tú cestu predstavoval detailnejšie…

Keď som sa vynorila na kraji lesa, uši mi napĺňalo len vlastné dychčanie a Chesterov dych naopak rýchlo slabol. Preglgla som a sústredila sa na svetlá.

Svetlá! Niekto bol v dome. Niekto…

„Ak nepríde pomoc k nám, my prídeme za ňou,“ prehodila som k Chesterovi, ako keby ma vo svojom zúboženom stave mohol počuť. Snažila som sa pridať do kroku, ale cez vysokú trávu to šlo ťažko.

„Pomôžte mi niekto!“ zakričala som, keď sa mi podlomili kolená a ruky sa mi námahou roztriasli. K domu to bolo len pár metrov… ešte pár metrov…

Rozsvietilo sa ďalšie svetlo. Asi v obývačke. A potom ďalšie. Možno v predsieni? Zviezla som sa na kolená a už len kúsok chýbal, aby mi z náručia vypadol Chester… keď vtom sa konečne otvorili dvere a vynorila sa z nich prekvapená ľudská tvár vodcu Východnej svorky.

„Pomoc,“ mrnkla som a z posledných síl podvihla Chestera.

Maxim mi nekládol hlúpe otázky. Vlastne mi nekládol žiadne. Dvoma rýchlymi krokmi sa dostal k nám a vytrhol mi Chestera z rúk – náhlivo a zároveň opatrne –, aby ho odniesol do vysvieteného domu.

Celá som sa triasla. Sotva sa mi podarilo zavrieť dvere.

Vnútri bolo príjemné teplo.

Maxim nohou skopol deku z gauča a zložil na ňu Chestera. V jasnom umelom svetle vyzerali jeho zranenia ešte hrozivejšie.

„Prežije to?“ dostala som zo seba.

„Teraz mlč, Yasmin!“ okríkol ma Maxim a navrchu schodiska sa zjavila jeho mladšia sestra. Ironicky by som sa usmiala, keby to nebolo také smutné…

„Čo sa stalo?“ vyhŕkla Jenny. Zbehla schody rýchlosťou blesku. Ľudská podoba bola pre ňu očividne tou správnou kožou.

„Nestaraj sa a prines obväzy,“ odbil ju Maxim.

Jenny ho bez slova poslúchla. Venovala mi iba jediný pohľad. Čítala som v ňom tak veľa ospravedlnení, ale úprimne… nestačil by ich ani milión.

13. kapitola / Willaim

Ráno bolo ako každé iné. Hmla sa vznášala nad lesom a tráva bola pokrytá rosou. Celou cestou som si hovoril, že si od pátrania skutočne odpočiniem. Že na to zabudnem. Aspoň na istý čas. Ale potom mi to prekazil jeden hlúpy detail…

„Yasmin?“

Sedela pred ordináciou. Kolená pritisnuté k brade, v tvári skľúčený výraz. Jej pyžamo bolo pokryté krvou a pod zadkom mala zloženú svoju bundu, ako keby bolo najpodstatnejšie zvyšok oblečenia uchrániť pred rosou. Zarazene som stál dva metre od nej a ona ku mne lenivo zdvihla oči.

„Will,“ kývla mi hlavou na pozdrav.

„Čo tu robíš?“

„Len tak sedím a čakám,“ pokrčila ramenami. „Uprostred noci som našla svojho kamaráta celého dohryzeného. Odniesla som ho k tomu domu, čo si mi spomínal…“

„To ma mrzí. Nemusíš pokračovať,“ prerušil som ju chvatne.

Ale Yasmin iba nakrčila čelo. „Nezaujíma ťa, čo bolo ďalej?“

Zaujíma. Strašne. A ona mi to vyčítala z myšlienok, takže hneď pokračovala: „Maxim nám veľmi pomohol. Do hodiny zburcoval doktora a odniesol Chestera do ordinácie. Ale tu nastal problém, vieš… nechcú ma k nemu pustiť. Vraj preto, že nie som zo svorky.“ Podráždene odfrkla. Ten skľúčený výraz bol stále tam.

Odprisahal by som, že ešte pred minútou sa v jej očiach zaleskli slzy. Ale ona všetko hovorila tak vecne!

„To ma mrzí,“ zopakoval som.

„Prečo by ťa to mrzelo? Chestera si nikdy nevidel,“ odsekla.

„Mrzí ma to kvôli tebe…“

Potichu a bolestne sa zasmiala. Znelo mi to skôr ako vzlyk. „Daj pokoj. Ja nemám city.“

„Len deväť z desiatich Fialových nemá city. Možno si tá desiata,“ opáčil som a ona si ma pobúrene zmerala od hlavy až po päty.

„Ty si si zase niečo vyhľadával?“

„Mal som trochu času zájsť do knižnice…“

„Hlúpa výhovorka,“ sykla. „Čo som ti vravela včera? Nemáš náhodou s pátraním skončiť?“

„Aj som skončil. Táto informácia ma zaujímala mimo pátrania.“

„Hlupák,“ odsekla s prižmúrenými očami.

Aj hnevať sa vedela. Rozhodne mala city. A rozhodne by sa mala ísť prezliecť, lebo pach krvi z jej oblečenia ešte priláka k ordinácii lesné zvieratá.

„Staraj sa o seba,“ zareagovala urazene a odvrátila pohľad.

Práve som to chcel spraviť a radšej vojsť do ordinácie skôr, než mi oficiálne začne pracovná doba, keď sa vtom dvere otvorili a vyšla z nich Jenny.

Prekvapivo na sebe nemala vôbec nič modré. Len samú čiernu.

Yasmin hneď vyskočila na nohy a schmatla ju za ramená. „Tak ako je na tom?“

Jenny stisla pery a Yasmin svoju otázku zopakovala hlasnejšie.

„Hovor!“ dodala.

„Najprv sa upokoj,“ schladila ju Jenny a kútikom oka mrkla na mňa, ako keby som bol ja na ich území a nie ony na mojom.

„Mohli by ste ma…“ pustiť k tým dverám, prosím?

No ani som nestihol dopovedať a začiatok tej otázky zrejme nikto nepostrehol, lebo Jenny sa nezaujato obrátila späť k Yasmin a rovnako vecným hlasom spustila: „Je na tom lepšie. Nesľubujem ti, že sa úplne zotaví, ale prežije. To si chcela počuť, však?“

„Čo znamená, že sa možno nezotaví úplne?“ zaspätkovala.

„Časť pravej zadnej nohy má rozmliaždenú a zrejme na ňu už nikdy úplne nedošliapne. Aspoň to povedal doktor. Maxim práve v tejto chvíli vybavuje, aby ho previezli do nemocnice na ďalšie vyšetrenia. Ale musíš byť trpezlivá. K lesným napoly psom tam pristupujú… nie práve otvorene.“

Yasmin na ňu civela s pootvorenými ústami.

„Je mi to ľúto,“ zašepkala Jenny a chcela jej stisnúť ruku, ale Yasmin sa jej vytrhla.

„Ľúto? Ľúto! Čo s ním teraz bude?“ zaúpela.

Nastala krátka pauza a ja som sa neplánovane vmiešal do ich rozhovoru: „Vyjadrenie jedného doktora ešte nič neznamená, Yasmin.“

Jenny na mňa vrhla nahnevaný pohľad a Yasmin ma okríkla: „Neznamená? Myslíš, že ani nespozná, kedy je to vážne zlé? Nebuď naivný, Will.“

„Možno je na tom zle, to nepopieram. Ale v meste sú doktori a nemocnice na oveľa vyššej úrovni. Určite sa nájde odborník, ktorý tvojmu priateľovi pomôže. Proste… nestrácaj nádej.“

Chcel som sa prešmyknúť popri nich do ordinácie, ale Yasmin naštvane rozhodila rukami a zase ma odrezala od vchodu.

„Uvedomuješ si vôbec, čo všetko zahŕňa život v lese? Možno máš pravdu a Chester bude môcť chodiť, ale stačí to? Už aj tak je mizerný lovec. Tá noha mu beh a skákanie ešte sťaží! A čo potom? Čo potom, keď bude pre svorku neužitočný? A keď vodca zhodnotí, že by to liečenie aj tak trvalo príliš dlho a neoplatí sa mu doň zbytočne investovať?“ chrlila zo seba slová takmer bez prestávky a ja som na ňu len neveriacky hľadel.

Už som si začínal myslieť, že svorky sú strašne kruté. Ale Jenny našťastie zavrtela hlavou. „To by môj brat nikdy neurobil. Maxim sa o Chestera postará. Aj keby mal zaplatiť to najdrahšie liečenie a potom ho nechať žiť v meste.“

„Chester nechce žiť v meste!“ zaúpela Yasmin. „Tu má všetkých svojich priateľov, svoju rodinu…“

„Upokoj sa!“ okríkla ju Jenny, práve keď začínala byť hysterická.

Yasmin si pritisla dlane na rozhorúčenú tvár. Neplakala, ale bola na tom očividne zle. Špinavá, unavená, zúfalá… Mimovoľne som ju chytil za lakeť a odtiahol od Jenny, aby sa na ňu v návale zlosti nevrhla. „Poď, odvediem ťa na ubytovňu.“

„Nechcem,“ odvrkla.

„Musíš sa aspoň prezliecť, Yasmin.“

„Daj mi pokoj!“ odbila ma, ale kolená sa jej podlomili a ja som si ju bez námahy pritiahol k sebe. Jenny na nás s obavou hľadela, kým som Yasmin viedol od ordinácie pomedzi stromy a na úzku cestičku, ktorou sa dalo dostať k ústavu. Už som sa tu začínal orientovať.

Kráčali sme mlčky a ja som po chvíli pustil jej lakeť. Nečakal som, že sa zakolíše. Znovu som sa za ňou natiahol a chcel ju chytiť za ruku, ale ona sa radšej oprela o strom.

„Yasmin…“

„Prídeš neskoro do práce,“ prerušila ma.

„Záleží na tom?“

Zamyslene naklonila hlavu. Možno sa dívala na mňa, ale jej kedysi intenzívny pohľad bol taký zahmlený, akoby sa na nič nevedela sústrediť.

„Bude v poriadku. Ten tvoj kamarát určite vyzdravie…“

„Nemusíš ma utešovať,“ odvrkla. „Nič mi nie je. Alebo si v živote nevidel smutné dievča?“

„Annie sa väčšinou… nechala utešiť,“ zašepkal som a ona prevrátila oči.

„Ale ja nie som Annie. Takže ma nechaj a kašli na to.“

Chcela sa odlepiť od stromu a pohnúť sa ďalej, ale ja som k nej v poslednej chvíli natiahol ruku a odhrnul jej z čela prameň vlasov. Tiež bol špinavý od krvi. Zastrčil som jej ho za ucho a Yasmin sa roztrasene nadýchla. Ale neodtiahla sa. Ani sa nestrhla.

„Nie je ti to nepríjemné,“ skonštatoval som.

„Ďalšia zaujímavosť o Fialových?“ zdvihla obočie. „Tak ma pobav. Na čo si prišiel?“

„Vraj neznášate dotyky.“

„Už predtým si sa ma dotkol.“ Na krátky moment kmitla očami k svojmu boku, kde len včera skončila moja ruka, keď Yasmin stratila rovnováhu. Vtedy som si nestihol všimnúť, ako na to zareagovala. Bola trochu rozpačitá. Trochu prekvapená. Pokladal som to za zlé znamenie. Možno jej to predsa len bolo nepríjemné. A na skúšku som sa tentokrát dotkol jej líca, ale ona sa ani nepohla.

„Väčšina poučiek na mňa neplatí,“ zamrmlala a ja som ruky stiahol späť do vreciek.

„No vidíš. Takže nie si bezcitná.“

Potriasla hlavou a uhla pohľadom. Nikdy predtým neuhýbala pohľadom. Zadívala sa do diaľky ponad moje rameno a potichu si vzdychla: „Kiežby.“

„Ty a Chester spolu…“

„Nie! Je to len kamarát,“ skočila mi do reči, skôr než som to stihol dopovedať. „Veľmi dobrý kamarát. Je skoro ako môj brat.“

„A určite vyzdravie,“ dodal som.

Yasmin sa zamračila. „Ty to nechápeš, Will. Toto nie je prvý raz, čo bol Chester zranený. V lese sa také veci proste stávajú. Chápem to. Akceptujem to. Väčšinou takto nevyvádzam, ale beriem všetko ako fakt. Len tentoraz… tentoraz je to iné. Nebyť mňa, toto by sa nestalo.“

„Máš pocit, že je to tvoja vina?“ zarazil som sa.

Yasmin rázne prikývla. „Podľa Maxima nešlo o obyčajnú bitku. Chester sa vôbec nebránil. Nemal krv na zuboch ani na pazúroch. Nesnažil sa útočníkovi vzoprieť, preto ho tak doriadil…“

„A ako to súvisí s tebou?“

„Nedávno som mu oznámila, že odídem z lesného ústavu. A neplánujem vstúpiť do svorky. Akosi mi nedošlo, že Chester so mnou počíta a že ho tá správa tak vezme. Občas mám… problém vnímať pocity druhých. Vidím len myšlienky. Len slová. Len fakty. A zabúdam, že to nie je všetko.“

„To je hlúposť. O mne a Annie si vedela hneď…“

„Och, Will,“ šepla. „Ty máš jej meno v každej druhej myšlienke. Máš tú bolesť z vášho rozchodu vytesanú v tvári. Ale Chester nie je ani zďaleka taký… priehľadný. Mala som sa viac sústrediť.“

Prikývla sama pre seba a zaťala pritom zuby. Nech už hovorila čokoľvek, určite sa jej chcelo plakať.

„Yasmin…“

„Buď chvíľu ticho,“ zahriakla ma. „Chcem premýšľať.“

Ako na povel som zmĺkol.

Yasmin zavrela oči a chrbtom sa oprela o kmeň stromu. Netrvalo to však dlho a zase ich otvorila. Vzdychla si, pohla sa vpred a potichu hlesla: „Musím hovoriť s Mickom.“

„Kto je Mick?“

„Chesterov najlepší kamarát. On bude vedieť, čo sa stalo.“ Zišla z cesty a asi sa chcela premeniť na psa. Spoznal som to podľa toho, ako natiahla ruky pred seba. Rýchlo som jej položil dlaň na rameno.

„Čo je?“ netrpezlivo ku mne mykla hlavou.

„Najprv by si sa mala prezliecť a oddýchnuť si. Veď si bola celú noc hore a s Mickom môžeš hovoriť neskôr, alebo nie? Neutečie ti.“

„Hm, mohol by,“ zamrmlala.

„Ale no tak,“ za plece som ju vtiahol späť na cestičku.

Yasmin sa veľmi nevzpierala. Nemala na to silu. Pre istotu som ju chytil za ruku a ona neochotne kráčala za mnou. Chvíľu mala zvesené plecia a zízala do zeme.

Ale ako sme sa blížili k ubytovni, pomaly ožívala…

„Kamaráti,“ ozvala sa z ničoho nič.

„Čo s nimi?“

„To ti chýba. Preto na Annie tak visíš. Nemáš kamarátov.“

Už zase to bola ona. Tá Yasmin s intenzívnym pohľadom, čo nikdy neváhala a obrala ma o všetky zvyšky súkromia. Ktovie prečo ma to prvý raz tešilo.

„Vždy som sa bavil viac s dievčatami a potom…“

„A potom si začal chodiť s Annie a ona ti všetky ostatné zakázala?“ doplnila.

„Nie tak celkom. Len by bolo divné, keby som chodil s ňou a zároveň sa bavil aj s inými.“

„Nebolo by to divné,“ namietla.

„Pre Annie áno. Nebolo by to voči nej fér.“

„To ti nahovorila?“ šklbla mojou rukou a ja som zastal. Múry ubytovne sa už črtali pár metrov od nás. „Pripravila ťa o všetky kamarátky a nakoniec sa s tebou rozišla?“

„Nie, ona…“

„Vážne ju chceš stále obhajovať?“ sykla.

Zavrel som ústa a Yasmin nado mnou pokrútila hlavou. Na okamih som si v hlave prebehol zoznam všetkých bývalých kamarátok. Desivo krátky zoznam. Navyše väčšina z nich odišla na vysokú a zdržiavala sa ďaleko odtiaľto. Ozývať sa im nemalo žiadny zmysel.

Yasmin znovu pokrútila hlavou.

Určite mala na jazyku to, čo všetci. Že by som mal viac chodiť von a nájsť si nových priateľov. Aj nové dievča. A možno by som vážne mal…

No ona v jednej chvíli len pokrčila plecami a odvetila: „Fajn. Ak si radšej v knižnici než na nejakej párty, tak… beriem. Chápem. Nie každý musí byť prehnane spoločenský.“

Rád by som vedel, aká bola ona ešte predtým, než ju zavreli do ústavu. Ale k tomu sa už nemienila vyjadrovať. Omotala prsty okolo môjho zápästia, nadýchla sa a zrazu ťahala k ubytovni ona mňa.

„Musím ísť do práce,“ zdráhal som sa.

Budova sa týčila predo mnou ako dobre ukrytý palác.

„Nemusíš,“ odvrkla Yasmin. „Sama to nezvládnem. Vyučovanie sa už začalo a celá ubytovňa bude prázdna. Potrebujem tvoje myšlienky. Potrebujem sa na niečo sústrediť. Rozptýliť sa. Inak sa z pomyslenia na Chestera úplne zbláznim!“

Ani sa na mňa nepozrela, no znela tak naliehavo, že som sa nechal zavliecť až do vstupnej haly, kde za neveľkým stolom sedela postaršia žena s okuliarmi na nose. Zadívala sa na nás ponad ich rám a Yasmin k nej neisto spravila dva kroky.

„Fialová,“ odfrkla žena a pozrela sa do papierov na stole, kde trónil menný zoznam s príchodmi a odchodmi. U mena Yasmin nebol zapísaný žiadny čas. „Nebola si tu ráno. Podľa všetkého si utiekla uprostred noci. Vieš mi k tomu niečo povedať?“

„Môj kamarát zo svorky sa zranil a museli sme ho preniesť na ošetrovňu. Chcela som byť s ním,“ vychrlila Yasmin bez zaváhania.

„To ťa neospravedlňuje. Škola je prednejšia a okrem toho si nedala vedieť nijakej vychovávateľke. Robíš si z nás dobrý deň?“ oborila sa na ňu. „A čo si sem dotiahla za chlapca?“

„To je…“

„Willaim z výroby elixírov,“ predbehol som ju.

Cítil som, ako Yasmin stuhla ruka, keď som vzápätí dodal: „Doktor ma poslal, aby som Yasmin odprevadil a uistil sa, že príde na ubytovňu v poriadku. Bola na tom dosť zle. Prosím, mohli by ste jej ten dnešok odpustiť?“

Vychovávateľka si prekvapene zložila okuliare a zažmurkala. „Akože ju nemám potrestať? To dievča má na konte prehreškov viac než dosť.“

„Ale za dnešok nemôže. Prosím.“

Nakoniec si rezignovane vzdychla a mávla rukou, aby sme prešli. Dokonca zapísala do papierov vymyslený čas odchodu do školy.

Neuveriteľné.

Ani Yasmin sa nezmohla na slovo, len bleskovo rozrazila ďalší vchod a viedla ma dlhou chodbou a popri schodisku k posledným dverám. Až za nimi si konečne vydýchla a pustila ma.

„To bolo… skvelé. Vážne ďakujem,“ šepla.

„Nie je za čo.“

„Na takého priehľadného a nevinne vyzerajúceho chlapca vieš až pridobre klamať,“ štuchla do mňa s úškrnom a skopla z nôh tenisky. Z nočného stolíka zhrabla gumičku a zopla si ňou vlasy na temene. Plynule pokračovala ku skrini, a keď ju otvorila, zahliadol som narýchlo zložené kôpky fialového oblečenia. Výhradne fialového oblečenia.

Yasmin si vzala pár čistých vecí a lakťom otvorila dvere do kúpeľne.

„Počkaj ma tu,“ nakázala mi.

Keď sa chcela prešmyknúť dnu, zastavil som ju otázkou: „Čo ťa čakal za trest?“

„S prihliadnutím na moju všeobecnú drzosť a sústavnú neposlušnosť asi,“ zamyslela sa s naklonenou hlavou, „dva či tri dni na samotke. Tak ďaleko od ostatných, aby som nikomu nemohla čítať myšlienky.“

Sekundu som na ňu neveriacky zízal.

„Je to tu ako v base, však?“ spýtala sa pobavene.

Až vtedy som si všimol kovové mreže na oknách a Yasmin sa na mojom výraze tlmene zasmiala.

14. kapitola / Yasmin

Dala som si len rýchlu sprchu a poriadne som si vydrhla vlasy. Všetko páchlo krvou. A Chesterom.

Chudák Chester… nezaslúžil si takýto osud. Pod prúdom horúcej vody som privrela oči a nechala tú myšlienku doznieť, až kým ju nenahradili Willove zvedavé otázky z vedľajšej miestnosti. Prechádzal sa po mojej izbe. Počula som jeho kroky. Vnímala som jeho myšlienky a tak rada by som mu odpovedala na každú vetu, čo končila otáznikom… ale bola som príliš unavená.

Vypla som vodu, navliekla si pyžamové šortky a voľné tričko a vyšúchala som si vlasy uterákom. Špinavé veci ostali ležať na podlahe. Povedala som si, že ich upracem neskôr. Vystrčila som hlavu z kúpeľne a mrkla na Willa. „Bavíš sa?“

„Máte to tu pekné,“ odvetil zdvorilo, na čom som sa uškrnula.

„No… také… fialové,“ pokrčila som plecami nad fialovou stenou. Will si ju zaujato obzrel. Všetko si zaujato obzeral. Dokonca aj toho spoly roztrhaného plyšového medveďa na mojej posteli.

Mysľou mu preblesklo, že by na mňa plyšové zvieratá netipoval.

„Vážne nie?“ zavrela som za sebou a podišla k posteli. Usadila som sa doprostred matraca, skrížila nohy do tureckého sedu a Will si sadol na kraj, kúsok odo mňa. Keď sa na mňa lepšie pozrel, musel svoju predošlú úvahu poopraviť.

„Máš pravdu. Hodí sa k tebe,“ skonštatoval pri pohľade na medveďa. Síce sklopil oči, ale aj tak som tú myšlienku videla zreteľne. To, ako si celkom spontánne pomyslel, že v tomto pyžame a s mokrými vlasmi vyzerám ako malé dievčatko… Rozhodne nie na sedemnásť.

„Vedel si, že keď používaš nadprirodzenú schopnosť pravidelne a intenzívne, tak starneš pomalšie?“ nadhodila som. Will prekvapene zdvihol oči. „Vážne. Nikdy ti to nenapadlo? Ani si si to nevšimol, keď si sa pozrel do zrkadla? Stavím sa, že s tými elixírmi pracuješ tak od sedemnástich. Vyzeráš na sedemnásť. Tak ako ja vyzerám zhruba na pätnásť, však?“

Iba na mňa bez slova hľadel.

„Teoreticky som svoju schopnosť používala už odjakživa, ale skutočné tréningy som spoznala až tu. Takže od takých štrnástich rokov starnem pomalšie. Zreteľne pomalšie. Ale nemusíš si robiť ilúzie, že to predlžuje život. V podstate ide len o výzor. Aj tak zomriem mladá.“

„Čo?“ vyhŕkol po poslednej vete. Asi len nečakal, že to priznám takto priamo.

„Percentá, Will,“ poťukala som si na zápästie, ako keby som chcela zdôrazniť význam psej krvi kolujúcej v mojich žilách. 67 nie je zanedbateľné číslo.

Will nechápal, ako s tým môžem byť jednoducho zmierená. Len som pokrčila plecami, schmatla z periny rozpadajúceho sa medveďa a uhladila jeho zničenú fialovú srsť.

„Dali mi ho, keď som sem prišla,“ poťahala som ho za prednú labu. Visela iba na posledných nitkách a skoro som ju tým úplne odtrhla. „Väčšina dievčat po príchode do ústavu plakala. Ja som sa len premenila na psa, vliezla pod perinu a celú noc žuvala tohto medveďa, až kým som od únavy nezaspala. Zaháňalo to všetok ten stres.“

Nikdy nevedel, ako reagovať na zmienky o psoch. Vždy iba prikývol. Ale tentokrát sa navyše súcitne usmial a mňa to povzbudilo, aby som tárala ďalej: „Doma som mala podobného. Bieleho. Stále som si kupovala len biele hračky, aby čím skôr zosiveli a zaprášili sa. Rodičia mi tak aspoň kúpili nové.“

„Skvelá taktika,“ uškrnul sa, ale len tak napoly. Skoro som to nepostrehla.

„Veľká škoda, že tu nefunguje,“ s povzdychom som odložila medveďa do rohu postele. „Keď som od vychovávateľky pýtala nového, povedala mi, že som ho nemala zničiť.“

„No, to si asi nemala,“ uznal.

Frustrovane som si objala plecia. Pri každom pomyslení na Chestera ma prepadlo nutkanie znovu zaliezť pod perinu s medveďom v papuli a žuvaním ho úplne dokatovať… Klasický psí problém. Nechcete si zničiť hračku, ale zároveň sa inak neviete upokojiť. Willovi som sa určite zdala padnutá na hlavu.

Z ničoho nič vstal z postele. „Mal by som ísť…“

„Do práce,“ hlesla som. „Jasné. Chápem.“

„Aj tak už idem neskoro.“

Prikývla som. „Možno si chvíľu pospím a tiež pôjdem. Do školy teda.“

Hovorila som trochu sekane a prirýchlo, takže sa na mňa znovu skúmavo pozrel. „Budeš v pohode?“

„Úplne,“ vyhŕkla som ešte skôr, než to dopovedal.

„Yasmin…“

Natiahol ku mne ruku a ja som sykla: „Choď.“ Takže ju zase stiahol a cúvol odo mňa. Hneď mi to bolo ľúto. Ale mala som na výber? Každému na mne niečo vadilo. Pre matku som bola obluda. Väčšina sa ma stránila kvôli čítaniu myšlienok. Ethanovi a jemu podobným prekážali moje psie spôsoby. Mick a Chester sa hnevali, že s nimi nechcem ostať v lese. Lucy neuznávala môj názor na operáciu. Tú klamárku Jenny radšej ani nespomínam… Každý mal niečo.

Ale Will… Will sa ma dotýkal tak nežne a toľkokrát vyvrátil moju domnienku o vlastnej bezcitnosti, že som si myslela… že som dopustila naivnú myšlienku, že možno je iný. No len ma vrátil späť k problému s názvom percentá. Ľahla som si na bok tvárou k stene a Will za sebou pri odchode potichu zavrel.

* * *

Nechcela som sa vrátiť do školy. Ani nikomu nič vysvetľovať. Takže som akože prespala celý zvyšok dňa. Savanah brázdila izbu a nespokojne frflala, že by som sa aspoň mohla otočiť a pozdraviť ju. Lucy tu párkrát bola a mykala mojím ramenom. Celý čas som sa tvárila, že tvrdo spím. Aj keď som nespala. Nepodarilo sa mi vypnúť ani na chvíľu.

Okolo polnoci už bolo všade ticho. Všade až na svet za oknom. Cvrlikanie cvrčkov a šumenie listov… a niečie myšlienky. Počula som ich stále jasnejšie a jasnejšie, a potom mi ten niekto zaklopal na okenné sklo, takže som vyskočila a oprela sa o parapetu.

„Mick!“ šepla som šťastne.

Vidieť ho v ľudskej podobe bol nezvyk. Zakýval mi. Spod okna mu trčala len hlava, lebo aj na prízemie viedli dva malé schody. Celý čas sa obzeral, či v tieňoch medzi stromami nezazrie strážnika na obhliadke, svojho vodcu alebo nášho vychovávateľa.

Až po chvíli sa odvážil pristúpiť bližšie a zašepkať: „Videla si Chestera?“

„Či som ho videla? Niesla som ho na rukách cez pol lesa!“ prskla som.

„A? Je v poriadku?“

„Nie! Podľa doktora bude mať trvalé následky! Čo sa mu to, došľaka, stalo? Kto mu to urobil?“ Mick cúvol, ako keby sa chcel vyhnúť môjmu rozčúleniu. „Hovor!“

Nervózne si prehrabol tmavohnedé vlasy, lesknúce sa v mesačnom svite. Očividne bol nesvoj. Dokonca prestupoval z nohy na nohu.

„Mick, hovor!“ zaúpela som.

„S Chesterom sme sa tak trochu pohádali,“ priznal vyhýbavo a ja som sa naňho vražedne zamračila. „Chcel ťa stále presviedčať, aby si ostala v lese. Chcel prísť sem za tebou, Yasmin. Ale ja som mu povedal, nech sa nespráva ako idiot a nech ťa nechá ísť…“

„To si mu povedal vážne pekne,“ zamrmlala som ironicky.

„A čo mi ostávalo? Strašne na tebe visí. A tvoje rozhodnutia väčšinou nikto nezmení, tak načo by to bolo, keby sem chodil a prosíkal, aby si ostala?“

„V tom máš pravdu…“

„No vidíš,“ mrnkol.

„Pohádali ste sa len na tom?“

„A ešte som doňho trochu rýpal… že nikdy nemal dievča a že či to náhodou nesúvisí s tebou. Mám pocit, že na teba priveľa myslí. Ale Chester sa naštval a vykričal mi samé nezmysly, že nemá čas behať za dievčatami, keď každú chvíľu musí zahladzovať moje prešľapy a tak…“

„Možno je to pravda, Mick,“ odvrkla som. „Stále lietaš v nejakom probléme.“

„Ty tiež,“ opáčil tvrdo.

„No a? Po mne to nikto napravovať nemusí.“

„Ani Chester nemusí…“

„Ale chce. Záleží mu na tebe,“ najradšej by som Micka vyfackala, keby nás neoddeľovalo okno a tie nedobytné mreže. Mick pre istotu ešte o krok cúvol.

„Chester po našej hádke ušiel a večer sa ani nevrátil na lov. Vždy sme lovili spolu. Čakal som ho pred táborom, ale on neprišiel. Myslel som si, že sa len urazil alebo čo. Išiel som loviť sám a neskôr pri ohnisku mi pár chalanov povedalo, že sa Chester správal agresívne a naschvál vyvolal nejaký konflikt na hraniciach Západnej svorky.“

Zalapala som po dychu. Hranica je odtiaľto vzdialená niekoľko kilometrov!

Ak k bitke došlo až tam, Chester musel zranený prejsť poriadne dlhú cestu…

„Bál som sa, že ho už neuvidím,“ ozval sa Mick po chvíli.

„Uvidíš. Je nažive. Ale to je zatiaľ všetko. Naposledy som ho videla ráno, a to sa ešte ani neprebral. V podstate nám teraz neostáva nič iné, než čakať.“

Prikývol, ešte trochu odstúpil od okna a znovu sa paranoidne obzrel.

„Dáš mi vedieť, keby si zistila niečo nové?“ zašepkal.

„Váš vodca toho bude vedieť viac. Mňa už k Chesterovi nepustia, keď nie som rodinný príslušník ani člen jeho svorky. Proste sa spýtaj vedenia a mne s tým daj pokoj.“

Odstrčila som sa od parapety. Mick na mňa zarazene hľadel.

„Prepáč mi to,“ dodal, ale ja som sa naňho radšej už nepozrela. „Yasmin, prepáč mi to. Nemal som sa s ním pohádať. Nemal som mu povedať tie hrozné veci…“

„Vinní sme obaja, tak už s tým prestaň,“ zahriakla som ho.

Mick chcel ešte niečo povedať a otvoril ústa, ale ja som ho predbehla strohým: „Dobrú noc.“ A rýchlo som zavrela okno. Ďalšiu ľútosť by som už nezvládla.

* * *

Lucy som o Chesterovi povedala až ráno. Bola vážne zhrozená. Chester je inak bezproblémový chalan. Dokonca som vedela, že sa jej pred rokom páčil – skôr než tiež podľahla kúzlu Červených –, takže sa zmohla len na neveriace krútenie hlavou a v duchu si opakovala, že to nie je možné.

To predsa nebolo možné.

Stále som dúfala, že sa z toho zlého sna napokon zobudím.

Deň sa vliekol a cez prestávku si ma odchytila Jenny. Nasilu ma zatiahla do prázdnej triedy a napriek mojim protestom zatresla dvere.

„Musíme sa porozprávať,“ hlesla.

„Ak mi nenesieš žiadne novinky o Chesterovi, tak sa nemáme o čom baviť.“

„Ach, Yasmin, nebuď urazená,“ vzdychla. „Vieš, že som to musela tajiť. Kvôli bratovi. Maxim by sa strašne hneval, keby sa dozvedel, že naše tajomstvo rozprávam kdekomu…“

„Nemala si ho rozprávať hocikomu. Mala si to povedať mne! Bola som tvoja kamarátka!“ vyletela som a Jenny mi bleskovo zakryla ústa dlaňou.

„Bola? Takže už nie si?“

Odtiahla som sa a Jenny spustila ruky späť k telu.

„Neviem, čo si mám myslieť,“ priznala som. „Možno aj naše kamarátstvo bola len hra.“

„Už to tak nedramatizuj!“ zaprosila.

„To ty to dramatizuješ. Vážne je až takým prevratným tajomstvom, že tvoj brat je vodca a že máte v žilách len štvrtinu psej krvi? Mne to príde ako úplná banalita… štvrtinových psov je aspoň milión.“

„Milión? Milión!“ vyhŕkla. „Tak aby si vedela, je nás presne tridsaťpäť a väčšina žije v tomto ústave. Ostatných vyhubili. Alebo odvliekli do sveta ľudí.“

„Prečo by to niekto robil?“ zháčila som sa.

„Prečo? Tak napríklad pre ľudí sme ľahkou korisťou. Väčšinou majú páky, aby daného jedinca dostali do svojho sveta. Je to jednoduchý spôsob, ako získať nadprirodzené bytosti a navyše veľmi mocné. Máme všetky výhody psov aj ľudí. Naše schopnosti sa dajú všelijako využiť…“

„Dobre, nepokračuj,“ zastavila som ju. „Nechcem to vedieť.“

„Nie? Nezaujíma ťa, prečo sme v nebezpečenstve aj tu, vo svete napoly psov?“ zaťala mi prsty do pleca, aby som z triedy nemohla utiecť. „Aj v dnešnej dobe existujú výskumy zamerané len na tento druh. A nikto s tým nič nerobí, pretože… prakticky nepatríme nikam. Ani k ľuďom, ani k vám. A tuto sa nás navyše zvyknú báť, lebo naše schopnosti môžu byť až dvakrát silnejšie.“

Preglgla som.

Vybavila sa mi spomienka na Willa, ako mi potrel ranu na nohe elixírom. Svojím čerstvo vyrobeným elixírom. Zo zvedavosti som nakukla pod obväz už po prvej hodine v škole, hoci mi nakázal nechať si ho do večera. A rana bola preč. Úplne preč.

Jenny prikývla, ako keby vytušila, na čo myslím.

„Ten tvoj kamarát z ordinácie,“ šepla. „Willaim. Nezjavil sa tu len tak náhodou. Jeho rodičia prešli Polnočnou bránou pred desiatimi rokmi. Predtým bezstarostne žili vo svete ľudí, než sa ich malého Willa niekto pokúsil uniesť z detského ihriska.“

„To je hlúposť. To by mi povedal,“ odvrkla som.

Určite by sa aspoň myšlienkou zmienil o svete ľudí. Alebo… možno nie. Možno si to ani veľmi nepamätá. Možno mu po živote tam ostalo len v podvedomí zakorenené slovo človek, ktorým tak rád nazýval seba aj iných naokolo. Bol taký presvedčený o svojej stopercentnej ľudskosti, až mi to chvíľami prišlo vtipné.

A podľa Jenny by to malo aj logický dôvod.

Stisla som pery a ona pokračovala: „Jeho rodičia sľúbili, že naňho dohliadnu a nebudú vyčnievať z davu, preto sa do toho ústav veľmi nemontuje. Ale nebyť ich a dohodnutej práce v ordinácii, Willaim by dávno skončil tu s tebou.“

Zatvorila som oči. No jasné. Každého zavrite do ústavu, aby bol v „bezpečí.“ Popadla ma šialená zlosť. Takže jeho sen o vysokej škole a menej nudnej práci bude tak či tak nesplnený. Aj keby preň celé roky drel. Nedovolia mu to. Nedovolia mu prejaviť svoj talent. Nedovolia mu vyčnievať z davu. Lebo je to príliš nebezpečné. Presne ako to nedovolili mne.

„To je tak nefér!“ zaúpela som a Jenny mi znovu zakryla ústa rukou.

„Nikomu o našom tajomstve nehovor. Prosím.“

„Nie som hlúpa!“ prskla som.

„Takže nepovieš?“

Zavrtela som hlavou.

„Čestné psie?“

„Môžeš mi veriť,“ odsekla som, naštvaná na celý svet. Ak už nie ja, tak aspoň Will si zaslúžil lepšiu budúcnosť. A teraz? Teraz to celé leží v prachu.

15. kapitola / Willaim

Asi som niečo vážne pokašľal.

Poobede som šiel domov cez park, kde sa hrali rozbláznené šteňatá a ich rodičia sa zhovárali na lavičkách. Stále to bolo také… cudzie. A navyše som pritom myslel na Yasmin a jej sklamaný výraz. Niečo som pokašľal. Tým som si bol istý. Ale čo?

Možno vycítila, že nemám rád psy.

Psy v ľudskom svete boli iné. Ako malý som na ne často ukazoval a chcel ich pohladkať, ale potom prišla pravda a tie bláznovstvá s percentami. A už to nebolo ako predtým.

Napoly psy sú totiž zvláštne. Narodia sa ako šteňatá, v dospievaní si pripadajú ako polovičné psy, ktoré si medzi svojimi podobami nevedia vybrať, ale čím viac sa blížia k starobe, tým viac preferujú ľudskú podobu. A nakoniec zomrú v podstate ako ľudia.

Môj otec je napoly pes. Má necelých päťdesiat percent psej krvi, ale nikdy som ho v druhej podobe nevidel. Pre mňa bol vždy človek. Aj pre mamu bol vždy človek. Doteraz mi ani nenapadlo, že s premenami možno skončil kvôli nám…

V zamyslení som kopol do kameňa a jedno zo šteniat v parku sa po ňom hneď vrhlo. Chytilo ho do zubov, vtom si uvedomilo, že to nie je loptička a zase ho vypľulo. A fľochlo na mňa urazeným pohľadom, ako keby som za všetko mohol ja.

Čo ak sa aj Yasmin urazila takto bezdôvodne?

* * *

Večer som sa s chystaním jedla zabavil dlhšie než zvyčajne. Proste mi nič nešlo. Polievka vzkypela skôr, než som stihol stíšiť plameň. Mäso sa z jednej strany pripieklo. Zemiaky boli nedovarené, ale pri tej všetkej smole som sa bál nechať ich tam dlhšie, aby nedopadli ako zvyšok. V jednej chvíli som sa už len zničene oprel o linku a zízal pred seba.

Mama sedela schúlená na gauči. Od rána bola úplne bez života a každú moju otázku odbila jednoslovnou odpoveďou, tak som ju radšej nerušil. Ale bola to chyba. Všetko bola jedna veľká chyba. Nič sa mi nedarilo urobiť správne.

Keď sa ozvalo štrnganie kľúčov, poplašene som nadskočil a hneď sa zase tváril, že sústredene chystám večeru.

„Ahoj,“ pozdravil ma otec, keď si zložil veci v predsieni.

„Čau,“ zamumlal som. Na jedlo som sa nedokázal už ani pozrieť. Vlastne ma úplne prešiel hlad. Otvoril som okno a na chvíľu som sa dlaňami oprel o parapetnú dosku.

„Ťažký deň?“

„Najťažší,“ vydýchol som, ale vzápätí som potriasol hlavou. „Nie, vlastne ani nie. V práci je všetko v pohode, len mama… asi by si mal ísť za ňou. Necíti sa dobre.“

„A čo ty?“ spýtal sa.

„Som v pohode. Fakt. Nerob si starosti.“

Kútikom oka som sledoval, ako podišiel ku kuchynskej linke a zazrel na výsledok mojej celovečernej snahy.

„Väčšinou ti to ide lepšie,“ poznamenal. „Určite si úplne v pohode?“

Prikývol som a skúsil sa usmiať, ale… nevyšlo to. Nič mi nevychádzalo.

„Aha, takže nie si,“ skonštatoval. „Súvisí to nejako s tým, že na schodoch pred naším bytom sedí tvoja bývalá frajerka, alebo je to len náhoda?“

„Annie?“ vyhŕkol som, akoby mi jej meno celý čas ležalo v hlave.

Otec sa pobavene zasmial. „Len bež za ňou. Ja to tu dokončím.“

Nebolo mi to treba hovoriť dvakrát. Sotva to dopovedal, už som otváral hlavné dvere a spod schodiska na mňa vykúkala známa blonďavá hlava. Annie si nervózne obtáčala jednu kučeru okolo prsta. Sedela ku mne chrbtom a najprv ma ani nezaregistrovala. Určite mala v ušiach slúchadlá.

„Ak si chcela prísť na návštevu, stačilo zaklopať,“ ozval som sa a ona sa strhla tak prudko, až ramenom narazila do zábradlia.

„Au,“ sykla a vyskočila na nohy. „Prepáč. Volala som ti, ale…“

„Nechal som si mobil v izbe.“

„Jasné. Nevadí,“ rozpačito prikyvovala a v rukách si prehadzovala plastovú nádobku.

„Čo to máš?“

„Nič. Teda, v podstate ma poslala mama. Piekla jahodový koláč a ostalo ho veľmi veľa, pretože u nás doma nikto nemá rád sladké. Okrem nej. Veď vieš,“ prekrútila očami. „Tak mi nakázala, že mám kúsok odniesť svojmu priateľovi.“

„A ty si jej ešte nepovedala, že sa s tebou ten tvoj rozišiel, však?“

Zatvárila sa kyslo. „No a? Čo ju do toho? A mal by si byť rád, že som si spomenula na teba. Aspoň budeš mať raz za čas jedlo bez práce. Na.“ Vtisla mi nádobu do rúk a ešte pár sekúnd stála v mojej tesnej blízkosti, až kým som sa sám neodtiahol.

„Annie, to je…“

„Proste povedz ďakujem a kašli na to,“ predbehla ma.

„Ako chceš,“ vzdychol som si. „Tak vďaka.“

„Nie je za čo.“ Z vrecka džínsov vytiahla mobil a aj ten si prehodila z ruky do ruky.

„Ešte niečo si chcela?“

„Nie. Teda… dnu ma asi nepozveš,“ ponad moje plece zaškúlila do chodby.

„Prepáč, ale akurát budeme večerať a moji rodičia by z tvojej prítomnosti neboli dvakrát nadšení. Takže ak je to všetko, mala by si ísť.“

„Aha. Fajn. Ako myslíš.“ Za každým slovom slabo prikývla. Plecia jej ovisli a zrazu mi jej bolo strašne ľúto. Keď sa otočila, najradšej by som ju zavolal späť a pozval k nám na večeru ako kedysi.

Ako kedysi…

Lenže už nič nebolo ako kedysi.

„Annie?“

S nádejou ku mne zvrtla hlavu.

„Teraz nemám čas, ale potom ti napíšem, dobre?“

„Budem čakať,“ šepla a v rýchlosti spravila krok ku mne, aby mi vlepila letmú pusu na líce. Mohla si to odpustiť, ale radšej som nič nepovedal. Len som sa díval, ako po schodoch zbehla dolu a vrátil som sa do bytu, kde už na stole čakala hotová večera.

Ale rodičia v jedálni neboli.

Z chodby som sa vyklonil do obývačky. Televízor bol pustený, ale nikto sa na obrazovku nedíval. Mama sa chúlila otcovi v náručí a ramená sa jej chveli, akoby potichu vzlykala a on jej niečo šepkal do ucha. Nič som nepočul kvôli zvuku filmu. Alebo som sa len málo snažil…

V podstate som to nechcel vedieť.

Mama tento svet a všetko ostatné trpela len kvôli nám. Pokojne sa mohla vrátiť domov a žiť medzi ľuďmi. Mohla byť šťastná niekde inde, no zakaždým túto ponuku odmietla. Nezáležalo na tom, koľkokrát jej to otec navrhoval.

Nikdy by nás neopustila. Nikdy by ho neopustila. Ale Annie ma opustiť zvládla, tak som pre ňu asi nebol ten pravý.

* * *

Večera zbehla a nikto nahlas Annie nespomenul. Mama si potom šla ľahnúť, otec upratal kuchyňu a ja som skončil v izbe s notebookom. Chvíľu som hľadal Yasmin na sociálnych sieťach, no neúspešne. Do ústavu prišla v štrnástich. Predtým určite mala nejaký profil. Kdekoľvek…

Prešiel som všetky výsledky, ale Yasmin Holdenová akoby neexistovala.

Možno pracovníci ústavu jej profily zmazali. Z bezpečnostných dôvodov. Alebo to urobila ona sama pred odchodom. Alebo boli po takmer štyroch rokoch bez aktivity zrušené. Ktovie.

Napokon som našiel aspoň profil jej mamy. Podľa zadaných údajov sa znovu vydala pred troma rokmi, čiže tesne po odchode Yasmin. A prekvapovalo ma, že hoci sa už nevolá Brianna Holdenová, na poštovej schránke pred domom bolo stále toto priezvisko.

Jej nástenka bola plná fotiek dvojročnej Gwen. Yasmininej nevlastnej sestry.

Ešte chvíľu som sa preklikával fotkami z rôznych dovoleniek, než som narazil na jedno staršie video. Podľa dátumu mala na ňom Yasmin asi dvanásť rokov. Prvých pár sekúnd balansovala na okraji fontány. Ruky rozpažené, v jednej dokonca zvierala kornútok so zmrzlinou. Striekajúca voda jej zmáčala členky a tielko a drobné kvapky sa jej ligotali vo vlasoch. Muselo to byť niekedy v lete. Nakoniec sa šmykla a zletela rovno do vody.

Spoza kamery sa ozval smiech, a hoci mne sa to nezdalo ani spolovice také vtipné – napadali mi len samé hlúposti typu, či si pri tom páde nemohla ublížiť – Yasmin sa v posledných sekundách videa smiala tiež. Točila to zrejme jej mama, lebo v zábere sa po chvíli zjavil jej otec a naťahoval k nej ruku, aby jej pomohol vyliezť z fontány.

Vyzerala na tom videu tak šťastne…

Nič prekvapivé. Veď vtedy ešte mala oboch rodičov, s ktorými chodila na zmrzlinu, a čítanie myšlienok nikdy nestrpčovalo život jej samotnej. Vždy to vadilo iba okoliu.

Najstaršia v galérii bola práve jej fotka. S veľkou tortou a dvanástimi sviečkami. V tom roku sa všetko muselo pokaziť.

Zaklapol som notebook, keď sa na to už dlhšie nedalo pozerať. A zároveň s tým mi prišla esemeska od Annie: Sľúbil si, že napíšeš, a neozývaš sa. Deje sa niečo?

Bolo už po desiatej. Pokojne som ju mohol ignorovať a neskôr sa vyhovoriť, že som zaspal. No napriek tej myšlienke som skúsil napísať správu… Zmazal som ju. Napísal ju odznova. A potom ju zase zmazal. O desať minút som definitívne odložil mobil na nočný stolík s vedomím, že Annie nie je tá, ktorej chcem napísať. Ktorej by som mal napísať…

Musím sa zajtra ospravedlniť Yasmin.

* * *

Vo štvrtok som však mal toľko práce, že som na nejaké ospravedlnenie už ani nepomyslel. V ordinácii som dorábal elixíry za vynechaný pondelok a časť utorka.

Ďalší večer som si písal s Annie asi dve hodiny. Len pár zvyčajných fráz… ako sa máš, čo nové, čo robíš, aké máš plány na víkend… nič hlboké.

A v piatok sa zase všetko upokojilo.

Annie niekam vyrazila s kamarátkami, takže som mal od jej správ pokoj. Francine si predĺžila víkend. Doktora poobede zavolali k naliehavému prípadu. Tesne pred koncom pracovnej doby som teda skončil v laboratóriu úplne sám. Miešal som elixíry a skladal kartičky na kopu, čo len zdôraznilo príšernú nudu a ticho.

A potom sa ozvalo pípanie pohotovostného zvončeka.

Dvere do ordinácie som nechal odomknuté a v hlavnej miestnosti bol zvonček na privolanie doktora, keby sa náhodou nezdržiaval tam, ale tu vzadu. Niekto ho musel stlačil.

Sčasti som dúfal, že sa len hrá. Alebo že to nebude nič vážne. Nechal som rozrobený elixír na stole a šiel sa pozrieť.

„Mal by si zamknúť. Ešte to tu niekto vykradne,“ upozornila ma Yasmin. Prechádzala sa po ordinácii a nazerala do skriniek.

„Tak taká sprostosť by napadla len tebe,“ odsekol som.

„Máš pravdu,“ zamrmlala. „Kto by chcel kradnúť obväzy a náplasti?“

„Čo tu vlastne robíš? Zase si sa chytila do pasce?“ mimovoľne som skĺzol pohľadom k jej nohe. Lýtko mala úplne čisté, ako keby nikdy nebola zranená. Ukázala sa tu v školskej uniforme – v tých krátkych šatách, čo sa do lesnej školy vôbec nehodili – a v rohu miestnosti nechala pohodenú tašku.

„Idem rovno z vyučovania,“ mávla rukou. „A prečo máš pocit, že sa tie šaty do lesa nehodia?“

Nechápavo som zdvihol obočie. „Ktorý blázon chodí do lesa v šatách? A ešte v takých krátkych? Keby si sa nedržala tej vychodenej cesty, máš celé nohy doškriabané od krovia.“

„Skvelý postreh, génius,“ teatrálne si uhladila lem sukne.

„Nič viac k tomu nepovieš?“

„A čo ti mám povedať? Tak to dopadá, keď pravidlá ústavu vymyslia dvaja muži. Ale na ubytovni môžem nosiť, čo chcem,“ vtom sa zháčila a rýchlo opravila svoje tvrdenie. „Teda. Všetko oblečenie mi pridelili, takže… asi nemôžem nosiť len tak hocičo. Všetko mám fialové. Až na jedno tielko, čo som si požičala od Sivej.“

„Požičala?“ zopakoval som podozrievavo.

„No dobre,“ vzdychla si. „Tak som ho ukradla. To si chcel počuť?“

„Buď ku mne aspoň úprimná, keď už mi vidíš do hlavy…“

„Ak ti to spraví radosť,“ ľahostajne mykla plecom a venovala mi jeden letmý úsmev. Bolo to prvýkrát od jej príchodu, čo sa mi pozrela do očí. Asi sa ešte stále tak trochu hnevala.

„Máš chvíľu čas?“ nadhodila a prešmykla sa popri mne do laboratória. Zase sa začala obzerať a ja som šiel za ňou. Možno by som ju mal vyhodiť…

„Na to ani nepomysli!“ zahriakla ma.

„Prišla si to tu zmapovať alebo vážne chceš kradnúť?“

„Len sa chcem porozprávať.“ Nenašla stoličku, tak sa usadila rovno na kraji laboratórneho stola. Tesne pri mojej rozrobenej práci.

Podišiel som k nej, aby som všetko krehké a sklenené odsunul z jej dosahu, ale Yasmin ma chytila za zápästie. „Nechaj tak. Bude to len rýchly rozhovor.“

Vytrhol som si ruku z jej zovretia a schoval ju do vrecka bieleho plášťa. „Tak začni.“

„Ako je na tom Chester? Nevravel ti doktor nejaké novinky?“

„Včera ráno ho previezli do mestskej nemocnice…“

„A?“ bola taká netrpezlivá, že ma ani nenechala dohovoriť.

„Je po operácii nohy a dnes prišla správa, že sa prebral. Bude v pohode. Trochu sa zotaví a začne s rehabilitáciou. Daj tomu pár týždňov a zase bude behať po lese ako predtým.“

„Si prehnane optimistický,“ zamrmlala.

„Čakala si niečo iné?“

„Nikdy neviem, čo mám od teba čakať. Si zvláštny.“

Pre istotu som vážne odsunul tých pár sklenených fľaštičiek a Yasmin sa na stole zamrvila. „Budem sa tváriť, že to bol kompliment. Ešte niečo mi chceš povedať?“ Pozrel som sa na ňu a ona mi uhla očami.

„Ty sa ešte stále hneváš, však?“ spýtal som sa. Yasmin iba ľútostivo skrivila pery a nič nepovedala. S rozpustenými mahagónovými vlasmi a smutnými tmavohnedými očami skoro nepripomínala to dievča z videa…

„Díval si sa na mamin profil?“ zháčila sa.

„Ja… áno, ale… nemalo to nič spoločné s pátraním.“

„Nie? Tak o čo ti išlo?“ nechápala.

„Bolo mi ľúto, že som sa k tebe zachoval tak… hnusne. Nemal som odísť, keď si ma potrebovala. A nemal som sa na teba pozerať ako na psa.“

„To si nemal,“ potvrdila s prižmúrenými očami.

„Chcel som sa ti ospravedlniť.“

„Už som na to aj tak zabudla,“ mykla plecom. „Ale čo s tým má spoločné mamin profil?“

„No… vlastne nič. Proste sa niečo stalo a nutne som potreboval rozptýlenie. Nechcel som vyhľadávať informácie o ústave, tak som si hľadal niečo o tebe. A… prepáč,“ dokončil som a Yasmin šokovane zažmurkala.

„Tá tvoja bývalá sa len tak ukázala pred vašimi dverami!“ hlesla.

„Kedysi k nám často chodila na večeru…“

„Došľaka, Will!“ schmatla ma za ramená a trochu mnou zatriasla. „Rozišla sa s tebou! Nemala tam čo hľadať! A už vôbec vám nemala nosiť koláč a čakať pozvanie k stolu, to je šialené!“

Zamračene som sa od nej odtiahol. „Proste ma chce späť. Možno ten rozchod fakt ľutuje. Nič šialené na tom nevidím…“

„Úboho za tebou dolieza,“ pokrčila nosom.

„No a? Čo jej ostáva, keď ju zakaždým pošlem preč?“

„Veď práve. Mala by to pochopiť a stiahnuť sa,“ frflala a pritom sa pohrávala s prázdnou skúmavkou. Už-už som videl, ako ju pri svojej nešikovnosti rozbije. „Neviem si predstaviť, o čo tomu dievčaťu ide. Ibaže by ťa tak chcela citovo vydierať.“

„Neblázni,“ zamrmlal som.

„Len nad tým uvažuj. Annie dobre vie, že si z vášho rozchodu nebol najšťastnejší. A teraz jej hrozí, že bude celé leto sama. Stavím sa, že ak za tebou príde ešte párkrát, nakoniec to nevydržíš a vzdáš sa. Dáš jej druhú šancu. Chvíľu spolu budete chodiť, na konci leta sa vráti do školy, znovu zahliadne zaujímavejší objekt a pošle ťa k vode. Fakt ti to stojí za to?“

„Ďakujem za predpoveď budúcnosti, ale takto to nebude,“ odvrkol som.

„Nie? Podľa mňa má tento scenár reálnu šancu,“ spokojne odložila skúmavku nabok.

„Och, Yasmin,“ prevrátil som oči a oprel sa dlaňami po stranách jej kolien. Asi podvedome ich stisla tesnejšie k sebe a ja som sa chcel bleskovo odtiahnuť, ale neurobil som to. Nemala liezť na môj stôl.

„Annie je minulosť, jasné? Už sa k nej nevrátim,“ zdôraznil som.

„Zrazu si nemyslíš, že ju ešte stále miluješ?“

„Nie. Chvíľu som to zvažoval, ale nie je to tak. Ostala len čistá nostalgia. Proste mi je smutno za tým, čo sme mali, ale ona to zničila. Je koniec. Zmieril som sa s tým a som v pohode, tak by si to mohla prestať dokola rozpitvávať.“

„Nič nerozpitvávam,“ odfrkla. „A keď si tak neuveriteľne v pohode, ako vravíš, prečo si konečne nenájdeš iné dievča?“

„Čo ak chcem byť chvíľu sám?“

„Chvíľa už prešla,“ sykla. „Čím skôr si začneš s inou, tým skôr ťa Annie prestane otravovať. A už vážne začni myslieť na niečo iné, aby sme stále nerozoberali len tvoju bývalú.“

„Kážem ti ja niečo rozoberať?“ Spontánne mi napadlo, že keby som jej tiež videl do hlavy, mohol by som sa z pomsty pitvať v jej poslednom vzťahu, ale Yasmin sa len zasmiala.

„Fialové bez citov nemajú vzťahy,“ ozrejmila pobavene.

„Máš predsa kamarátov…“

„Ale nie priateľa,“ skočila mi do reči a vzápätí sa zarazila. „Teda… ja vlastne nie som až taká nezadaná, ako tvrdím. Budem sa vydávať.“

Skoro som sa rozosmial, aké mi to prišlo ironické. Našťastie mi len šklblo kútikom úst. „Vydávať? Ty? Kto by to s tebou vydržal?“ Zo zvedavosti som mrkol na jej prsty, ale žiadny prsteň nemala.

Yasmin si pobúrene prekrížila ruky na hrudi. „Z lásky sa samozrejme vydávať nebudem. Bola to len taká ponuka, ktorú som dostala… možná alternatíva. Do svorky vstúpiť nechcem, operáciu podstúpiť nechcem, v ústave ostať nechcem, takže mi ostáva len vydať sa za Kierona.“

„Kieron Daye? Ten sponzor, ktorého otec založil ústav?“ zarazil som sa.

Yasmin prikývla.

„Páni. Tak to ti gratulujem. Budeš mať vážne rozprávkový život.“

„Prečo myslíš?“ medzi obočím sa jej spravila vráska. Nepristalo jej to. Mimovoľne som zdvihol ruku a dotkol sa prstami jej čela pod zámienkou, že jej chcem odhrnúť za ucho prameň vlasov. Hneď sa prestala mračiť.

„Asi budeš do konca života bohatá, nie? Stavím sa, že má dom s vlastným bazénom.“

Yasmin prevrátila oči. „Peniaze sú mi viac-menej ukradnuté. Proste chcem vypadnúť.“

„A to sa ti splní. Mala by si sa tešiť.“

Potichu si vzdychla a bol som pri nej tak blízko, že ma jej dych pošteklil na tvári. „Od tej veci s Chesterom o všetkom pochybujem. Neviem… myslíš, že robím správnu vec? Kieron si ma vezme len kvôli tomu, aby mal dediča. A je to typický Fialový. Odmeraný, chladný. Neznáša dotyky…“

„Je to tvoje rozhodnutie, Yasmin.“

„Ja viem, ja viem. Ale dosť by mi pomohlo, keby ma v tom rozhodnutí niekto podporil.“

Vyčkávavo na mňa hľadela. Možno chcela podporu hneď teraz.

„Prepáč mi to, ale ja…“

„Nedokážeš si predstaviť manželstvo bez lásky. Jasné. Chápem. Nemusíš sa za všetko ospravedlňovať,“ uhla pohľadom k malému oknu po svojej pravici.

„Ale ak si ho vieš predstaviť ty, tak je to v pohode.“

„No, zatiaľ sme sa stretli len raz,“ priznala váhavo a prsty jej zablúdili k jednému rozopnutému gombíku na mojom plášti.

„To je dosť málo nato, aby si sa mohla definitívne rozhodnúť.“

„Nemyslím si, že budem mať viac času. Kieron chce počuť verdikt už túto sobotu. A keď sa o tom tak bavíme… nemáš náhodou auto?“

Ja a auto? „Nie,“ odvetil som pobavene.

„Čo je na tom vtipné?“ hlesla.

„Nie som bohatý ako Kieron. Mama nepracuje, otec je od rána do večera v lekárni a ja mám výplatu dosť mizernú. A aj tak šetrím na vysokú, takže…“

„V lekárni? S elixírmi? Tú nadprirodzenú schopnosť máš po ňom?“ vytušila.

Prikývol som.

„Dobre, späť k tomu autu,“ stále sa pohrávala s gombíkom. „Ako chodíš do práce?“

„Niekedy pešo, niekedy na bicykli…“

„Nemáš jeden bicykel nazvyš?“ nadhodila.

„Mamin sa len váľa v pivnici. Prečo? Chceš si ho požičať?“

„Musím sa nejako dostať za Kieronom,“ pokrčila plecami. „A bolo by perfektné, keby si ma odprevadil. Býva na tej istej ulici ako moja matka.“

Cestou tam sa jej určite vybaví kopec spomienok… Samozrejme, že na to nechce byť sama.

„Vezmem ťa tam,“ súhlasil som prvoplánovo. Vôbec mi nedošlo, čomu sa to vlastne upisujem. Yasmin potešene zoskočila zo stola a ja som to nečakal, takže sme sa na okamih ocitli tesne oproti sebe. Tesnejšie to už ani nešlo. Cúvol som a Yasmin sa uškrnula.

„Super. Tak zajtra o druhej? Stretneme sa pri lese.“

„Máš byť u Kierona tak skoro?“

„Nie, ale potrebujem si predtým nakúpiť. Nepôjdem k nemu od hlavy až po päty fialová,“ s opovrhnutím zazrela na svoje oblečenie. „Pomôžeš mi aj s tým?“

„Podľa toho, ako si tú pomoc predstavuješ…“

„Je mi jasné, že nemáš vkus módneho kritika ani peniaze na sponzoring,“ rozosmiato ma štuchla do boku. Niekedy ma tým čítaním myšlienok tak štvala a fascinovala zároveň! „Kieron mi peniaze poslal a oblečenie si viem vybrať aj sama. Ale po štyroch rokoch som možno vyšla z cviku…“

„Takže?“ súril som ju, nech sa dostane k jadru veci.

„Potrebujem len obyčajný názor. Nikdy som nenakupovala bez kamarátky.“

„To snáď zvládnem,“ vynútil som zo seba jeden úsmev. Strašne neúprimný. A Yasmin to tak dopálilo, že sa natiahla a chytila ma za golier.

„Na mňa s tými polovičatými úsmevmi nechoď,“ sykla. „Buď budú od srdca, alebo sa radšej tvár ako na pohrebe. Neznášam pretvárku.“

„Fajn, fajn, hlavne ma neuškrť,“ chytil som ju za zápästie, aby som sa jej vymanil, ale Yasmin len o to silnejšie zovrela v pästi látku.

Zasmiala sa a z ničoho nič mi dala bozk na líce.

„Ďakujem,“ šepla a pustila ma.

„Ďakuješ dopredu? Čo ak si to zajtra rozmyslím a pri lese ťa čakať nebudem?“

„Obaja dobre vieme, že takého podrazu nie si schopný,“ odvetila a pohla sa k dverám. Všetky ostali otvorené, a keď sa laboratóriom prehnal závan chladného vzduchu, trochu jej nadvihol šaty a ona po mne skoro okamžite šibla varovným pohľadom, lebo veľmi dobre vedela, ako som sa na ňu pozrel.

Nebola krásna takým spôsobom ako Annie. Nie. Lebo Annie bola presne ten typ dievčaťa, do ktorého sa zamiluje takmer každý. Yasmin bola iná. Možno výnimočnejšia? Ešte stále počúvala moje myšlienky a zdvihla nad tým obočie.

„Počkaj, až uvidíš moju psiu podobu,“ uškrnula sa.

Radšej som sa vrátil k rozrobeným elixírom. Yasmin to brala tak, že ma odradila, kývla mi a pobrala sa z ordinácie.

Zavrela za sebou a ja som obrátil pozornosť ku kartičke na stole. Prečítal som si návod, vzal prvú fľaštičku a vlial jej obsah do pripravovaného elixíru… Primiešal som ešte ďalšie dve, než mi došlo, že som si úplne poplietol značky a farby. A že stále myslím len na to, o koľko úprimnejšia bola pusa od Yasmin než tá predvčerom od Annie. Odhadom tak o stodesať percent.

Zvláštne.

Tvrdohlavo som primiešal ešte fialový elixír, uzavrel nádobu a hodil nepodarok rovno do koša. Musím sa spamätať, inak tu ešte niekoho priotrávim.

16. kapitola / Yasmin

„Si nervózna?“ spýtala sa ma Lucy, kým sme postávali pred kanceláriou riaditeľa. Ona sa ležérne opierala o stenu a ja som vkuse podupkávala pravou nohou. Nevedela som sa upokojiť. Na jej otázku som len prikývla a ďalej sledovala neurčitý bod na dverách.

„Je fakt divné, že si ťa už na prvé rande pozval k sebe domov,“ nadhodila, pretože vôbec netušila, čoho sa tá moja nervozita týka. A mnou tie jej hlúpe domnienky pekne mykli…

„O to nejde,“ odvrkla som.

„Nie? Takže nie si nervózna z Kierona?“

„Možno trochu. Neviem mu čítať myšlienky a trochu dlhšie trvá, než ho odhadnem. Ale inak si rozumieme…“

„Až tak dobre si rozumiete?“ pochybovačne zdvihla obočie.

Je fakt, že ma mohol pozvať do reštaurácie alebo kaviarne, do parku na zmrzlinu či kamkoľvek inam. Nejaké neutrálne prostredie by bolo lepšie. Ale nie pre ten jej stupídny dôvod.

„Prosím ťa, Lucy,“ otrávene som prevrátila oči. „Kieron sa ma ani nedotkne. Ani keby sme spolu boli zatvorení v jednej miestnosti dvanásť hodín. Tým som si istá.“

„No, keď myslíš,“ neochotne cúvla.

„Nemyslím! Som si istá!“ vyprskla som.

„Fajn, fajn, len sa upokoj…“

„S tou svojou nenávisťou k dotykom mi nedokázal ani len podať ruku,“ precedila som cez zaťaté zuby. „Takže fakt nie som nervózna z Kierona. Ide o mesto. O tú ulicu, kde býva… je to tá istá ulica, Lucy. Tá istá ulica! Takže to bude ako návrat do minulosti. A toho sa desím.“

„To zvládneš,“ päsťou ma povzbudivo buchla do ramena.

„Snáď. Inak, vravela som ti, že tam idem s Willom?“

Oči sa jej rozšírili od prekvapenia. „S tým Willom? Och, keby o tom vedela Olive…“

„Ešte naňho stále myslí?“

„Veď vieš, aké sú Ružové. Kým objekt záujmu nezískajú pre seba, nevzdávajú sa. A včera večer od kohosi zistila, kde ten tvoj Will pracuje.“

„Nie je to môj Will,“ odsekla som. „Je to proste Will. A Olive nemá žiadnu šancu, lebo kým pracuje v zatvorenom laboratóriu, ani sa k nemu nedostane.“

„Možno si naňho počká,“ navrhla opatrne a hneď zase sklapla, lebo som ju spražila vražedným pohľadom.

Vzdychla som si. Prečo mi na tom vôbec záleží? Nech si Olive chodí, za kým chce.

„Mne je to fuk,“ vytisla som zo seba.

Našťastie z dverí konečne vyšiel riaditeľ a podal mi vytlačenú priepustku z ústavu, inak by som musela priznať, že fuk mi to teda určite nie je.

* * *

Podala som tlačivo strážnikovi v búdke pred lesom a on si ho hodnú chvíľu sústredene prezeral. Niečo si mrmlal. Neveril mi. Skúmal ma prižmúrenými očami, porovnával podpis riaditeľa s tým na mojej priepustke a až po nekonečnom čase mi kývol, aby som prešla.

„Hlupák,“ zamrmlala som. Bolo už pol tretej, keď som sa vytrepala z lesa na začiatok asfaltu. Chodník sa tiahol od lúky až k prvým domom na predmestí. A tam na obrubníku sedel Will.

„Meškáš,“ oznámil mi, ako keby som to už dávno nevedela.

„Možno si ty prišiel skoro,“ opáčila som provokačne a natiahla sa po prvom bicykli postavenom na rozhorúčenom chodníku. Nutne som sa potrebovala dostať z tesných džínsov. Vysadla som naň a v rukách tuho zovrela riadidlá.

„No to si zo mňa robíš srandu,“ vyhŕkla som šokovane, keď mi pohľad padol na rám bicykla. Bol fialový. Fialový! Dokonca v rovnakom odtieni ako moje oblečenie!

„Prepáč,“ hlesol Will so zrakom upretým na svoj vlastný bicykel. Ten jeho bol modrý.

„Vymeníme si ich,“ navrhla som.

„Ani náhodou. Trochu fialovej znesieš,“ uškrnul sa, a než som stihla zareagovať, už sa oprel do pedálov a nahnal si poriadny náskok.

Jeho myšlienky som vždy znášala dobre. Boli jednoduché, občas zvedavé, dokonca nepopierateľne pekné…Teda až na dnešok. Vety typu, že fialová je obľúbená farba jeho mamy a že nechápe, prečo sa tvárim, ako keby mi uleteli včely… to sa proste nedalo vydržať. Zaťala som zuby a odrazila sa od zeme.

Vietor v tvári moju nervozitu trochu rozfúkal. Šliapala som ako divá, len aby som s Willom udržala tempo. Najhoršie to bolo, kým sme sa dostali k mestu. Chodníky boli hrboľaté. Na niekoľkých miestach som trafila kolesom rovno do výtlku. Ale medzi domami a po kraji cesty to už šlo ako po masle.

Na predmestí sa mi ho podarilo dohnať a chvíľu som šliapala rovno po jeho pravici. Will sa na mňa uznanlivo pozrel. Vraj že na väčšinového psa bicyklujem dobre. Aspoň tak mi to šepkali jeho myšlienky, kým mi na pleciach nadskakoval fialový batoh a na čelo sa mi lepili vlasy.

„Takže kam najprv?“ spýtal sa.

Kvôli mne trochu spomalil. Fyzická aktivita v ľudskej podobe nebola nič pre mňa. Oveľa radšej by som bežala po štyroch a namiesto vlasov nechala vo vetre viať svoje uši. Ale to by Willa natoľko pohoršilo, že by už so mnou nechcel mať nič spoločné… a tak som radšej urputne šliapala.

„Obchodné centrum,“ vyhlásila som prvú zastávku.

Will si zmučene vzdychol, ale poslúchol ma. Zahol doprava na o niečo rušnejšiu cestu. Sem-tam sa okolo nás prehnalo auto. Stále sa to však nedalo porovnať s ruchom veľkomesta, ktoré som navštívila iba dvakrát v živote. Toto bolo skôr ako dedina.

Zaradila som sa za jeho zadné koleso, udržiavala som potrebný odstup a konečne som odlepila zrak od asfaltu, aby som si okolité domy lepšie prezrela.

Neboli iné. Nič sa tu nezmenilo. Do očí mi síce bili žiarivé farby vynovených fasád, ale vône boli známe, ako keby som odtiaľto nikdy neodišla…

Will zabočil na sídlisko, kde sa medzi bytovkami hrali šteňatá a staršie deti si kopali loptu. Počuť ten známy krik a štekot bolo ako prehrať si minulosť v zrýchlenom zábere, lebo popri ihriskách a cez park sme len tak prefrčali.

Bytovky vystriedali domy. A potom ďalšie bytovky… Mesto sa mi dostávalo pod kožu. Už som sa ani nedívala na zem. Očami som blúdila po ubiehajúcej scenérii plnej života. Akčného života. Nie lesného ticha a spomalenosti.

Keď sa pred nami zjavila strecha obchodného centra, už som sa neskrývane usmievala od ucha k uchu a vdychovala mestské vône plnými dúškami. Na moment som zavrela oči. Riadidlá sa mi v rukách zachveli. Predným kolesom som nabrala obrubník a než som rozlepila viečka, preletela som cez riadidlá…

„Yasmin!“ zakričal Will a matne som vnímala, že prudko zabrzdil.

Našťastie som spadla rovno do čerstvo posekaného trávnika.

„Došľaka,“ sykol. Ani neodpratal naše bicykle z cesty.

Pri páde som si udrela rameno a spravila akýsi čudný kotrmelec. Na chvíľu mi to vyrazilo dych. Ostala som ležať na chrbte s rozpaženými rukami a zízať do svetlomodrého neba s jedným bielym, nadýchaným oblakom.

„Yasmin! Ublížila si si?“ dobehol ku mne Will. Sklonil sa nado mňa tak prudko, až sa nosom skoro dotkol môjho a ja som sa… ja som sa proste z ničoho nič rozosmiala.

Smiala som sa, lapala som po dychu a kašľala. A bola som taká opitá mestom a šťastím, že Willov šokovaný výraz šiel úplne mimo mňa.

„Tak čo? Už sa netvárim, ako keby mi uleteli včely?“ vytisla som zo seba chrapľavo, keď sa jeho výraz zmenil na zamračený. Pochopil, že mi nič nie je a len som ho zbytočne vydesila.

„Nie,“ odfrkol. „Práve teraz sa tváriš ako úplný blázon.“

Znovu som sa rozosmiala. Will by mi určite veľmi rád zapchal ústa. Už sa po nás začínali obzerať okoloidúci, ale mne bolo všetko jedno.

„No tak, prestaň,“ dohováral mi a sám sa aspoň vytiahol do sedu, aby sme sa tu obaja neváľali ako spadnuté hrušky. Vzápätí mi podával ruku a ja som ju ignorovala.

„Yasmin,“ napomenul ma. „No tak! Musíš všade vyvolať rozruch?“

„Práve som vyšla z ústavu, ak si nespomínaš…“

„Ale nie z psychiatrickej liečebne,“ odsekol. „Nie si blázon. Tak vstávaj.“

Od smiechu ma už bolelo brucho.

Will nakoniec stratil nervy, schmatol ma za obidve ruky a na nohy ma postavil nasilu. Zapotácala som sa a on ma bleskovo objal okolo pása.

„Prepáč,“ vyhŕkla som. Naozaj som spravila poriadny rozruch. Na chodníku sa už vytvoril hlúčik zaujatých pozorovateľov. Niekto nám odpratal bicykle na trávnik, aby nebránili premávke a jedno dievča vytiahlo mobil, ako keby si chcelo spraviť fotku.

Prudko som od Willa cúvla a znovu som sa zapotácala.

Tentokrát ma chytil za lakeť. „Vážne si schopná ísť nakupovať?“

„Potrebujem nové handry,“ zamrmlala som a utrela si spotené dlane do džínsov. Už aj som sa začala zháňať po batohu. Dopadol kúsok odo mňa. Schmatla som ho, prehodila si ho cez plece a nedočkavo sa pozrela na Willa, či už môžeme zase vyraziť.

„Ach, Yasmin,“ vzdychol rezignovane a natiahol ku mne ruku, aby mi z vlasov vybral steblo trávy.

„Ideme?“ poskočila som nedočkavo.

A len čo Will prikývol, rozbehla som sa po bicykle.

Dotlačili sme ich pred obchodné centrum a zamkli v stojane. Teda Will ich zamkol. Ja som len poskakovala na mieste tak dlho, až kým ho to nerozosmialo. Zo žartu ma potľapkal po hlave ako svojho psa. Nespokojne som sa zamračila.

„Trochu sa upokoj, lebo budeš priťahovať pozornosť úplne všade,“ poradil mi a ja som sa zamračila ešte nespokojnejšie.

„Chceš tým povedať, že sa za mňa hanbíš?“

„Neviem,“ odvetil, lebo úprimne… ani sa nad tým nestihol zamyslieť. V tom momente som ho už držala za ruku a vliekla k preskleným dverám.

Nevidela som obchody skoro štyri roky. Oči mi určite svietili šťastím. Will sa naopak tváril, akoby ich ani vidieť nechcel. Len kvôli nemu a jeho zarytej introvertnej povahe som sa vyhla natrieskaným predajniam. Prešli sme až na druhý koniec, kde sa mi podarilo natrafiť na jeden skoro prázdny obchodík s predraženým oblečením.

Na širokej chodbe však bolo plno a párkrát sme do niekoho vrazili. Will sa tváril už úplne frustrovane.

„Si horší než Kieron,“ zamrmlala som, keď si po vstupe do prázdneho obchodu počuteľne vydýchol.

„Vďaka,“ odvetil ironicky.

Hneď som svoju poznámku oľutovala. Will rozhodne nebol ako Kieron. Nebol odmeraný a ľadový. Práve naopak. Iba trochu zle zvládal preľudnenosť. Horšie sa mu dýchalo a častejšie privieral oči, ale inak to nebolo nič strašné.

Z čistého súcitu som ho pohladila po ruke a on sa chcel nasilu usmiať, ale kvôli mojim včerajším slovám to neurobil a naďalej sa tváril zničene.

„Niečo si vyberiem a ty sa zatiaľ daj dokopy,“ s výčitkami svedomia som sa od neho odtrhla. Čas bol proti mne. Ostávala mi hodina na kompletný nákup aj s cestou.

* * *

„Vedela si, že ten tvoj Kieron je celkom slávny?“ pýtal sa ma Will, kým som sa prezliekala v kabínke. Spamätal sa za neuveriteľných pätnásť minút a potom celý čas zízal do mobilu.

„Zase si niečo vyhľadávaš?“ mrkla som naňho cez štrbinu v červenom závese.

„Má profil na každej sociálnej sieti.“

„To je skvelé,“ prekrútila som očami. „A ďalej? Zverejňuje niečo?“

„Stovky fotiek, pár videí,“ mumlal, zrak stále prišpendlený k obrazovke.

Už som to nevydržala a vrhla sa k nemu, aby som mu uchmatla mobil z ruky.

„Hej!“ zaprotestoval, ale to som už sama prechádzala prstom po displeji. Odvíjalo sa predo mnou vlákno Kieronových fotiek. Samé nóbl oslavy. Večierky. Namyslení chlapi v oblekoch a ženy v drahých večerných róbach. Mohlo mi byť jasné, že sa ťahá po akciách zbohatlíkov.

Znechutene som zdvihla oči. Will o svoj mobil už ani nebojoval. Len pokojne sedel na stoličke a díval sa na mňa, ako keby ma videl prvý raz…

„Všetko v pohode?“ spýtala som sa, pretože hodnú chvíľu na nič konkrétne nemyslel.

„Uhm. Pristane ti to,“ poznamenal a ja som rýchlo odvrátila pohľad. S oneskorením mi došlo, že som si v tom zmätku nestihla zapnúť vrchný gombík na blúzke. Chvatne som to napravila.

„Stále ti to pristane,“ zdôraznil, akoby mi vravel, že tam sa nepozeral.

Otočila som sa k zrkadlu.

Tyrkysová blúzka bez rukávov a biele šortky. Nič prevratné. Ale hlavne nič vo fialovej farbe. Z výkladu som vzala ešte slnečné okuliare a zastokla si ich do vlasov.

„Vezmem si to,“ rozhodla som sa.

„Takže môžeme vypadnúť?“

„Nie. Ešte potrebujem kabelku a tenisky, ale to pôjde rýchlo.“ Odtrhla som všetky visačky, aby som sa pred platením nemusela znova prezliecť. Will zatiaľ prehľadal môj batoh. Hľadal peňaženku, ale pod ruku mu prišla len tučná obálka s peniazmi od Kierona.

„No páni,“ zapískal. „Ty si snáď bohatá už teraz, Yasmin.“

S červenými lícami som mu ju vytrhla z ruky. „To som dostala.“

„Len na dnešok?“ zdvihol obočie.

„Tak nejako.“

„Máš fakt šťastie,“ pokrútil hlavou. Určite to bol aspoň trojnásobok jeho mesačnej výplaty. Až mi pred ním bolo trápne kupovať si drahé veci a vôbec sa nedívať na cenovky.

Pri pokladni som zaplatila. V jednej ruke som držala obálku, v druhej Willov mobil a on mi zatiaľ niesol batoh s ostatnými vecami. Plynule sme zamierili do ďalšieho obchodu. Prebrala som vedenie a cestou si ešte vyhľadala profily oboch svojich rodičov. Našla som fotku svojej nevlastnej sestry Gwen aj otcov nedávny status, v ktorom sa písalo, že jeho manželka je tehotná…

Stislo mi z toho srdce a zastala som uprostred chodby.

Will mi uchmatol svoj mobil. „Nemala by si sa na to pozerať.“ Za ruku ma ťahal ďalej, aby ma dav okoloidúcich neušliapal.

„Čoskoro budem mať dvoch nevlastných súrodencov. Nie je to vtipné?“ predniesla som sucho.

Will iba prikývol. „Ja viem.“

„A? Teba by nemrzelo, že sa obaja tvoji rodičia pohli ďalej? Ako keby som ani neexistovala. Zavreli ma do ústavu a v tom momente na mňa obaja zabudli.“

„Do ústavu ťa zavrela mama,“ opravil ma.

„Otec tiež podpisoval súhlas!“ prskla som.

Zatiahol ma do obchodu s topánkami a mobil si schoval do vrecka. „Práve preto by si sa na ich profily nemala pozerať. Zabudni na nich. Bude to tak lepšie.“

Veľmi som neverila, že to ešte môže byť lepšie… Čo sa stalo, už sa neodstane. Ale potom som zazrela dlhé rady plné úhľadne vyskladaných topánok. Oči mi zablúdili k teniskám a Will pomaly pustil moju ruku.

„Tak bež,“ postrčil ma a mne viac nebolo treba hovoriť.

* * *

V stanovenom časovom limite sme sa stihli vymotať z obchodného centra, odomknúť bicykle a znova sa pustiť dolu ulicou. Bolo krásne. Slnko svietilo a slnečné okuliare mi prišli vhod. Cítila som sa voľná a opäť sama sebou… ako tá stará Yasmin, ktorá nemala s ústavom nič spoločné.

Kiežby to mohlo byť dokonalé…

Ale z mysle mi ešte vždy neschádzala Gwen.

„Keď o mojej rodine vieš tak veľa,“ načala som opatrne. Krikom som sa snažila prehlušiť vietor, pískajúci nám vôkol uší. Zladila som s Willom tempo a dokončila: „Koľko má rokov? Myslím Gwen.“

„Dva,“ odvetil bez toho, aby sa na mňa pozrel.

Stisla som riadidlá pevnejšie.

„Dva? Tak skoro získala ľudskú podobu? To musí mať fakt mizerné percentá,“ mumlala som si viac-menej sama pre seba, keď vtom mi došlo, že Will sa v ľudskej podobe zrejme už narodil. A pripadala som si hlúpo, tak som hlesla: „Prepáč.“

Prikývol. Cesta pokračovala hore kopcom a on zoskočil z bicykla, lebo vedel, že šliapať až hore by bolo pre mňa príliš ťažké. Mal ma celú prečítanú a ja som nechápala, kedy to stihol.

„Will?“ štuchla som doňho, kým sme kráčali vedľa seba a po boku tlačili každý svoj bicykel. „Myslíš, že by som ju mohla vidieť?“

„Gwen?“ zarazene sa na mňa pozrel.

„Je to predsa moja sestra a tak…“

„Ale tvoja mama nebola veľmi nadšená, keď som pred ňou spomenul tvoje meno.“

„Neznáša ma,“ ironicky som sa uškrnula, no ani matkina nenávisť nemenila nič na fakte, že na Gwen som bola zvedavá.

„Možno by si to mala nechať tak,“ uzavrel Will.

Jasné, jemu sa to ľahko povedalo… sám nevedel zabudnúť na svoju bývalú, ale bez problémov mi radil, aby som si z hlavy vyhodila vlastných rodičov. A sestru.

„To nejde,“ zastala som. Bicykel mi skoro vypadol, ako veľmi sa mi chveli ruky.

Will sa ku mne celkom automaticky otočil. „Máš ich rada, však?“

„Aj v ústave mi bolo lepšie než s nimi,“ odfrkla som. „Ale občas… občas si spomeniem na tie pekné chvíle a… zaujímalo by ma, či na mňa náhodou nemyslia tiež.“

„O tom pochybujem, Yasmin. Obaja majú nový život…“

„Ktorý sa ma netýka,“ doplnila som. „Ja viem.“

Upierala som naňho oči so skľúčeným výrazom a Will sa smutne usmial. „Vidíš, máš ich rada,“ poznamenal a zastrčil mi za ucho uvoľnený prameň. „A vraj že si Fialová bez citov…“

Pri tých slovách sa mi zdvihol kútik úst. Čím bezcitnejšie som si pripadala, tým menej ma zraňovali pohľady a slová iných. Takže opakovať si tú formulku malo niečo do seba. Hlavne keď ma čakalo stretnutie s Kieronom.

Tlačili sme bicykle ešte ďalších päť minút, než sme zastali pred vysokou elektrickou bránou. Opreli sme ich o lampu a ja som porovnala číslo na schránke s adresou, ktorú som dostala od Kierona. Sedelo to, ale aj tak som ešte pár sekúnd nerozhodne prešľapovala z nohy na nohu.

„Počkám ťa tu,“ navrhol Will.

Upäto som sa usmiala. Jasné, že ma počká. Kam by šiel?

„Drž mi palce,“ šepla som a stlačila zvonček. V tejto pokojnej štvrti sa málokedy ulicou prehnalo auto. Žiadne zvuky ma nemohli rozptyľovať. Nič ma nemohlo upokojiť…

Keď brána zabzučala a začala sa otvárať, Will mi položil ruku na predlaktie.

„Zvládneš to,“ povedal mi ako posledné, skôr, než som vošla dnu.

Rovnomerne posekaný trávnik a záhony kvetov ma neprekvapili. Určite to nebolo dielo Kierona, ale skúseného záhradníka. Kieron si mohol zaplatiť čokoľvek. Chcela som stlačiť aj zvonček pri dverách, no vtom som si všimla, že je otvorené a radšej som rovno vstúpila do chodby.

Vnútri bolo chladno. Oveľa chladnejšie. Kdesi nad mojou hlavou vrčala klimatizácia a z obývačky sa ozývali hlasy.

„Kieron?“ hlesla som, vyzula si tenisky a po špičkách došla na koniec chodby – až k dverám, odkiaľ som počula ten zvuk. Skutočne tam nebol sám. Pri konferenčnom stolíku postával ďalší muž a o čomsi sa s Kieronom rozprávali.

„Len poď ďalej, Yasmin,“ kývol na mňa, len čo ma zaregistroval.

Nesmelo som vkročila dnu. Zvyčajne som kráčala suverénne a všade som narobila prievan, ale trochu ma zarazila identita jeho druhej návštevy.

Maxim mi len kývol hlavou na pozdrav. S povytiahnutým obočím si prezrel môj zjav – on bol ako vždy v čiernom – ale našťastie mi na zmenu farby nič nepovedal.

„Prečo ma neprekvapuje, že si si vybral práve Yasmin?“ nadhodil smerom ku Kieronovi.

„Veľa tých možností nebolo,“ zamrmlal.

„Presne štyri. Ale mohol si ešte rok alebo dva počkať. V nižších ročníkoch máme aj… vhodnejšie Fialové,“ odvetil Maxim a kútikom oka na mňa zazrel.

„Čo myslíš tým vhodnejšie?“ nesúhlasne som pokrčila nosom. Samozrejme som sa musela hneď ohradiť a to oboch pobavilo.

Maxim naklonil hlavu a tretí raz si ma premeral. „Proste krotkejšie. Viac prispôsobivé. Z teba tá nadprirodzená schopnosť srší na všetky strany. Fakt si neviem predstaviť, ako to utajíte.“

„A musím to tajiť?“ oduto som si prekrížila ruky na hrudi.

„Je to jedna z podmienok pri opustení ústavu. Nesmieš sa svojou schopnosťou prezentovať na verejnosti,“ odvetil s vážnou tvárou a položil na konferenčný stolík prázdny pohár, ktorý dovtedy držal v ruke. „Asi už pôjdem. Svorka nepočká.“

Kieron sotva prikývol a ani slovom sa s ním nerozlúčil.

Keď Maxim prechádzal popri nás, ešte pobavene zašepkal: „Dúfam, že ma pozvete na svadbu.“ Takmer som naštvane vyprskla, aby s tým nepočítal, ale Kieron sa na mňa varovne pozrel. Čosi mi vravelo, že si Maxima váži. A tak som radšej poslušne sklapla. Aj tak už bol skoro preč.

Chcela som si vydýchnuť, keď sa za ním zaklapli dvere. Jeho prítomnosť ma vždy stresovala, pretože mal také nedostupné myšlienky… a pretože mal toľko tajomstiev.

Ale Kieron nebol o nič lepší, a tak mi hrdlo stále zvierala neviditeľná ruka. Nevládala som ani preglgnúť, keď pokynul k čiernej koženej sedačke so slovami: „Sadni si. Budeš chcieť niečo na pitie?“

„Iba vodu,“ mrnkla som a neochotne sa usadila.

Kuchyňa priamo nadväzovala na obývačku. Celý čas som sa mohla dívať na jeho chrbát, kým mi šiel po pohár s vodou, ale ja som namiesto toho blúdila očami po izbe.

Nábytok bol čierny a steny sterilne biele. Dlážka príšerne studená. Všetko tu vyzeralo neosobne a okrem dvoch pohárov na stolíku sa nikde neváľali žiadne veci… akoby tu nikto nebýval.

Striaslo ma a túžobne som sa zahľadela na okno.

Kiežby som sa mohla vrátiť von. Na slnkom zaliatu ulicu. K Willovi…

„Fajn. Tak prejdime rovno k tomu, prečo si prišla,“ ozval sa Kieron, keď položil môj pohár na stolík a sadol si na gauč dobrý meter a pol odo mňa.

„Počkaj. Čo tu chcel Maxim?“ prerušila som ho.

„Len doriešiť financovanie liečby toho zraneného chlapca.“

„Chestera?“

„Asi tak sa volal,“ prikývol Kieron.

Skoro som zalapala po dychu. „Je v nemocnici niekde tu blízko? Mohla by som ho ísť navštíviť? Prosím. Od tej strašnej noci som ho nevidela…“

Kieron zdvihol ruku, aby ma umlčal. „Mňa sa to netýka. Rieš si to s Maximom.“

„Netýka? Platíš jeho liečbu a aj tak povieš, že sa ťa to netýka?“ asi som podvedome zvýšila hlas, ale on ma nenapomenul, ani sa ma nesnažil upokojiť. Proste tam len nezaujato sedel a na moje poznámky nereagoval.

„Rieš to s Maximom,“ zopakoval po chvíli.

Uvedomila som si, že takto to nikam nepovedie, a rýchlo som zavrtela hlavou. „Okej, prepáč.“

„Tak ako si sa rozhodla?“ chvatne zmenil tému.

„Ja… asi budem potrebovať viac času na premyslenie,“ ošívala som sa. Kožená sedačka sa mi nepríjemne lepila na stehná a všetko navôkol ma frustrovalo.

„Takže sa nechceš vrátiť do mesta?“

„Chcem,“ hlesla som bez zaváhania.

„V tom prípade ti nerozumiem. Myslel som si, že po nákupoch a ceste sem budeš nadšená a rozhodnutá. Prečo ešte stále váhaš?“

Sklopila som oči k svojim rukám zloženým v lone. Áno, mesto sa mi páčilo. Áno, rada som si vyberala oblečenie sama. Áno, chcela som si nechať svoju schopnosť. Ale…

„Asi ti to ešte nedošlo,“ ozvala som sa, „ale nie každé dievča skočí do manželstva s neznámym len tak, po hlave. Potrebujem zvážiť všetko, čo ma to bude stáť.“

„Stáť? Nič ťa to nebude stáť,“ zamračil sa. „Nič od teba nechcem, Yasmin.“

„Vážne nie?“ nervózne som si hrýzla spodnú peru.

Kieron si to všimol a rýchlo zareagoval: „Dobre. Nevadí. Počítal som s tým, že budeš trochu vyplašená. Tak si to zhrnieme?“

Prikývla som.

„Osemnásť budeš mať o tri mesiace,“ začal. „Dovtedy by sme sa mohli stretávať každú sobotu. Aj častejšie, ak budeš chcieť, ale cez týždeň som väčšinou pracovne vyťažený. Mohli by sme to rozšíriť len o nedele a piatky. Nechám to na teba.“

„To by bolo fajn,“ šepla som. Silou vôle som zabudla na Willa aj na slnko, aby som si ľahšie predstavila chlad jeho sveta.

„Týždeň alebo dva nato by mohla byť svadba. Nič veľké. Len pár hostí. Neplánujem pozývať tvoju rodinu, ale ak chceš, môžeš. Pokojne si zavolaj aj kamarátov z ústavu alebo zo svorky. Vidíš, že ti dávam vo všetkom voľnú ruku.“

„A cením si to,“ usmiala som sa.

„Od toho dňa budeš prakticky voľná. Už žiadne mreže na oknách, žiadne uniformy a predpísané farby. Nasťahuješ sa ku mne, a keby si sa chcela napríklad po roku presťahovať na iné miesto, zvážime to. Všimol som si, že tvoja mama býva len o pár domov ďalej a asi ti to nie je príjemné.“

Viac vecí mi tu nie je príjemných, dodala som v duchu.

„Potom môžeš začať pracovať alebo chodiť do školy,“ pokračoval. „Čokoľvek chceš. Len pri tom nesmieš okato zneužívať svoju nadprirodzenú schopnosť. Môžeš si nájsť nové kamarátky…“

„Aj kamarátov?“ vypadlo zo mňa skôr, než som si to stihla rozmyslieť.

Kieron sa trochu zarazil. „No, tak s tým opatrne. Aspoň zo začiatku. Pár mesiacov budú novinári striehnuť na každý tvoj krok, aby ťa pred verejnosťou zhodili. Si o dosť mladšia a možno budú písať, že si sa vydala pre peniaze. Ale stačí to ignorovať a utrasie sa to.“

„A pre toto nesmiem mať kamarátov?“

„Môžeš všetko, ak budeš opatrná. Veľmi opatrná. Lebo úplne stačí, keď svojho kamaráta náhodou chytíš v meste za ruku alebo sa naňho usmeješ, niekto spraví fotku a zase z toho bude senzácia. Nepotrebujem, aby sa po svete hovorilo, že ma podvádzaš.“

„Tak asi ostanem pri tých kamarátkach,“ zamrmlala som otrávene. Nedokázala som totiž spočítať, koľkokrát sa ma Will cestou sem dotkol. Koľkokrát ma chytil za ruku, za lakeť, za zápästie. Koľkokrát som doňho zo žartu štuchla…

„Zatiaľ ti to znie dobre?“ uisťoval sa Kieron a ja som nasilu prikývla.

„Minule si sa zmieňoval ešte o dieťati,“ nadhodila som.

„Ale to nerátam ako blízku budúcnosť. Najskôr o tri roky. A aby bolo jasné, len čo budeš tehotná, končíš s prácou či so školou a najbližších pár rokov ostaneš doma, lebo ja cez týždeň nemám čas a niekto to dieťa vychovávať musí.“

Tak to už neznelo ani v najmenšom pekne. „Myslím, že si môžeš dovoliť opatrovateľku…“

„Nie. Ani náhodou. O dieťa sa budeš starať ty, o tom nemienim diskutovať.“

Stiahla som sa. Vždy mi vedel dať jasne najavo, kadiaľ cesta nevedie a kedy proste nemá zmysel vyjednávať. A bolo úplne jedno, ako veľmi som sa cítila naštvaná…

„Ešte nejaké pravidlo?“ sykla som.

„Kým som doma, nikoho si sem neprivedieš. Cez týždeň si buď navaríš sama, alebo si jedlo objednáš. O to sa starať nebudem. A na neporiadok sa pokojne vykašli, máme upratovačku.“

Aspoň jedna dobrá správa…

„Na víkendy si radšej nerob program,“ dodal vzápätí. „Väčšinou sa koná nejaká akcia, na ktorej sa musím ukázať.“

„A ja tam mám chodiť s tebou?“ chcela som sa napiť vody, ale keď som si predstavila seba v nejakých komplikovaných šatách a medzi zbohatlíkmi, skoro mi zabehlo.

„Áno, musíš,“ zdôraznil Kieron. „Až tak veľa toho od teba nechcem.“

V tej chvíli som sa cítila, ako keby mi niekto vytrhol srdce z hrude.

Kieron si môj zranený výraz všimol a na okraj poznamenal: „Si dnes zvláštne precitlivená.“

„Možno som taká stále,“ zašepkala som.

A jeho to skoro rozosmialo. „Veď si Fialová. Určite sa cítiš dobre? Nie si chorá?“

„Nie. Je mi fajn,“ mrnkla som.

„No dobre, tak si poď pozrieť izby.“ Vstal a ja som šla za ním ako v tranze. Srdce mi oťažievalo a oťažievalo, až som sa nakoniec presvedčila, že ho necítim vôbec.

Nemám cítiť nič. Som Fialová.

Opakovala som si to, kým ma Kieron previedol po dome. Všetky izby boli veľké, priestranné, plné ostrých hrán, nudných farieb a svetla.

Tvárila som sa nezaujato, až kým…

„Táto bude tvoja,“ povedal a otvoril mi dvere. Polovica izby slúžila ako šatník, ale zatiaľ prázdny. V druhej polovici sa nachádzal písací stôl, gauč a police na knihy. Mohla by sa z toho stať celkom útulná pracovňa, keď to tu zaplním.

Na stole ma už čakal notebook. A nový mobil ešte v pôvodnom obale.

Všetko ladené do béžovej a hnedej.

„Páči?“ spýtal sa Kieron.

„Veľmi,“ prstom som prešla po mobile. Najradšej by som si ho zobrala hneď, ale načo by mi v ústave bol?

„Od tejto izby dostaneš kľúč iba ty. Sem ti nikto chodiť nebude.“

„Tiež máš takú izbu?“ vytušila som.

„Pre teba trvalo zamknutú izbu,“ podotkol, ako keby som sa tam chcela dobývať. Dal kus súkromia mne, kus si vzal. Pripadalo mi to fér.

„Tak už teda si rozhodnutá?“ ozval sa napokon, kým ma viedol späť k hlavným dverám. Naše stretnutie bolo zrejme na konci. Medzitým sa mi už darilo odosobniť.

Mesto. Plno možností. Plno slobody. Len pár pravidiel a povinností. Rozum mi vravel, že je to najlepšia možná ponuka.

„Čo tak ešte týždeň na premyslenie?“ navrhla som napriek tomu.

„Teraz alebo nikdy,“ uťal.

„Tak ja… tak ja to beriem,“ vytisla som zo seba.

Obaja sme sa tvárili ako pri uzavieraní obchodu. Kieron tak vyzeral celkom prirodzene, ja som sa musela neskutočne snažiť.

„Počkaj tu,“ povedal mi a stratil sa v obývačke.

Po chvíli sa vrátil aj s malou čiernou škatuľkou, v ktorej sa schovával obzvlášť nádherný prsteň.

Bola som taká fascinovaná lesklými kamienkami, že som Kierona automaticky nechala, aby mi ho navliekol na prst. Prvýkrát sa ma dotkol a mne po chrbte prebehol mráz. Jeho ruky boli ľadové, rovnako ako jeho srdce.

„Tak. Ešte mi ukáž priepustku, aby som dopísal čas, kedy si odišla.“

Vytiahla som z kabelky zložený papier. Dole bolo miesto na druhý podpis a hore kolónka s časmi. Sledovala som, ako píše 22:00.

„Ale to je,“ vyhŕkla som.

„Trochu podvod, ale ty to nikomu nepovieš, však?“ zložil priepustku a vrátil mi ju. „Máš ešte päť hodín, aby si si užila mesto.“

Pekné. Možno som ho zle odhadla. Možno nebol až taký bezcitný.

„Ďakujem,“ šepla som.

„Nie je za čo. A za týždeň sa daj trochu dokopy. V tvári ti vidno toľko pocitov, až začínam pochybovať, či si skutočne Fialová.“

„A citlivú by si ma asi nechcel, že?“ prižmúrila som oči.

„Blázniš? Veď by si mi utiekla s prvým chudákom, pri ktorom by sa ti roztĺklo srdce. Nie, ak je nejaká šanca, že sa zamiluješ, tak do toho vôbec nechoď. Nemalo by to zmysel. Celý život by sme sa len hádali. Potrebujem mať v tebe istotu a nie nepriateľa.“

Prikývla som. Bez rozlúčky. A Kieron ma nedôverčivo sledoval, až kým som nevyšla pred bránu.

17. kapitola / Willaim

Yasmin bola nejaká divná…

Zvyčajne pôsobila sebaisto a rozhodne. Nič s ňou nezamávalo. Ale od tej veci s Chesterom mi pripadala snáď ešte citlivejšia než Annie. Videl som v jej tvári, ako ju každá hlúposť zranila. Ako sama so sebou vnútri bojovala. Ako ju byť na tejto ulici a myslieť na rodičov stálo plno síl…

Keď sa mi stratila za bránou, mal som čo robiť, aby som sa za ňou nerozbehol. Strašne som sa o ňu bál. Strašne. A vôbec som nechápal prečo.

Sadol som si na obrubník, rozhodnutý čakať a zízať na dom oproti hoci aj donekonečna, keď vtom som za sebou začul kroky. Strhol som sa v nádeji, že sa možno po niečo vrátila…

Ale nie. Bol to len ten štvrtinový pes Maxim.

Odvrátil som sa. Oficiálne ho predsa nemám odkiaľ poznať.

„Pekný deň, však?“ nadhodil z ničoho nič. Prešiel cez Kieronov pozemok a posadil sa ku mne na obrubník, ako keby sme boli starí známi. Nechápavo som sa naňho pozrel.

„Tebe sa snáď nemusím predstavovať,“ zasmial sa na mojom výraze.

Bál som sa vysloviť čo i len slovíčko. Tváril som sa, že ho nespoznávam. Že si neviem priradiť meno k tvári. Alebo že som ho ešte nikdy v živote nevidel.

„Prišiel si s tou malou Fialovou potvorou?“ spýtal sa stále rovnako uvoľnene.

„Uhm. Asi. Ak myslíš Yasmin…“

„Niekedy vie byť fakt otravná. Stále lezie za mojimi chlapcami a je úplne jedno, koľkokrát im zatrhnem kamarátstva s deckami z ústavu. Yasmin si pokojne napochoduje až do tábora,“ naštvane potriasol hlavou. „Ale je pravda, že od zranenia Chestera som ju u nás nevidel.“

„Dosť ju to vzalo,“ zamrmlal som s pohľadom upretým na stred cesty.

„Hej, mala ho rada…“

„Má ho rada,“ opravil som ho, ale vzápätí mi napadlo, že možno minulý čas použiť chcel. „Alebo? Chester je v nemocnici a zotavuje sa, však?“

Zazrel som naňho kútikom oka, no on sa tváril absolútne nečitateľne.

„Áno, je v nemocnici,“ potvrdil. „Ale nezotavuje sa. Jeho stav je stále kritický.“

„To je hlúposť, veď doktor vravel, že sa už prebral.“

„V jeho prípade to ale neznamená nič dobré. Je to lesný napoly pes. Cíti sa tam ako v pasci a už niekoľkokrát sa pokúsil o útek. Do lesa by sa určite aj doplazil, keby mu to dovolili,“ vravel ďalej, ale mne sa pointa slov akosi strácala.

„To mu to neviete vysvetliť? Že tam proste musí vydržať?“

Maxim sa nad tými naivnými otázkami pousmial. „Je to v podstate ešte dieťa. Má čerstvých šestnásť. Nikdy nebol bez svorky dlhšie ako pár hodín. Psychicky je na tom dosť zle a ja ho chápem, ale… v tejto chvíli preňho nemôžem nič urobiť.“

„A prečo ho neprevezú späť do lesa?“ zašepkal som. Keby to všetko počula Yasmin, určite by sa zrútila. V duchu som si predsavzal, že na to pred ňou nebudem myslieť.

„Späť do lesa? Do tej malej ordinácie s jediným lôžkom?“ opáčil pobavene a oprel si lakte o kolená. „To nejde. A doktor sa oňho odmieta starať. Vraj má dôležitejšie prípady.“

Bola to síce pravda, no voči Chesterovi mi to prišlo strašne nefér. Zrazu som nevedel, čo ešte povedať. Je mi to ľúto? Snáď sa to vyrieši? Kvôli Yasmin mi to bolo oveľa viac než len ľúto…

„Ty pracuješ s elixírmi, že?“ ozval sa Maxim opäť sám od seba.

Prikývol som.

„Doktor mi spomínal, že ťa tá práca ale vôbec nebaví,“ pokračoval a snažil sa ma zatiahnuť do rozhovoru, no ja som len pokrčil plecami. „Prečo vlastne?“

„Neviem. Proste ma nebaví práca v laboratóriu,“ odvetil som. Veď koho by to bavilo? Každý deň robiť to isté? Aj Francine zdieľa názor, že tam drieme ako otroci.

„A premýšľal si už nad niečím iným?“ zaujato naklonil hlavu k ramenu.

Priznať sa? Nepriznať sa?

„Ani nie,“ zaklamal som napokon.

„To je dobre. Vieš, bol by som nerád, keby sa jeden z nás dostal do problémov,“ nepatrne kývol hlavou na koniec ulice.

Bol som si istý, že mi chce niečo naznačiť.

Zažmúril som do slnka na čierne auto sčasti schované za okrasnými kríkmi. Niekto v ňom sedel. Aj z diaľky som videl, ako poklopkáva prstami po volante. Na očiach čierne okuliare, čierny oblek. Zdalo sa, že hľadí priamo na nás.

V tom momente som zabudol dýchať a Maxim ma musel udrieť do ramena. Tá spomienka sa z ničoho nič vynorila predo mnou…

Ihrisko. Deti. Mama sediaca na lavičke a čítajúca noviny. Pamätal som si hojdačku a ten pravidelný rytmus, keď svišťala vzduchom raz dopredu, raz dozadu. Neskôr na mňa zamávala jedna kamarátka zo školy, aby som sa pridal k nej na kolotoč. Tak som zoskočil.

Pamätal som si aj dopad na zem a ako ma niečia ruka stiahla späť…

Ten muž s čiernymi okuliarmi ma oslovil menom, a to ma zmiatlo, takže ma ešte pár sekúnd nástojčivo ťahal za sebou a vysvetľoval mi, že včera na ihrisku našiel mobil, ktorý som si tu vraj zabudol. Ale v tom čase som ešte mobil nemal.

Pokúsil som sa mu vytrhnúť, no on mi zvieral plece čoraz pevnejšie. A vtedy som zazrel to auto. Čierne. Sedel v ňom ďalší muž a netrpezlivo klopkal prstami po volante…

V panike som zavolal na mamu, a keď ma ten neznámy napriek tomu ťahal ďalej, mama sa rozkričala tak nahlas, že na ihrisku vypukol hotový chaos.

Zažmurkal som. Spomienka bola preč. Pochovaná presne tam, kam patrila.

„Si v pohode?“ uisťoval sa Maxim.

„Len som si na niečo spomenul,“ silou vôle som odtrhol zrak od auta.

Sprisahanecky sa naklonil ku mne, ako keby o všetkom vedel. „Hej, nie je sa čoho báť. Po prvé, teraz už nemáš deväť rokov. Dokážeš sa brániť. A po druhé, nie sme vo svete ľudí. Tu za tebou nemôžu len tak prísť a odvliecť ťa do auta.“

„Nie?“ zapochyboval som.

„Aspoň nie na verejnosti,“ pripustil Maxim a veľavravne kývol na kameru umiestnenú na pouličnej lampe. „Jedno stretnutie v tmavej uličke a máš po slobode, takže by som ti radil dávať si pozor.“

Preglgol som. Jasné, dávať si pozor, to stále opakovali rodičia…

„Chápeš už, prečo bývate tu?“ pokračoval. „Toto mesto je na všetko prispôsobené. Žiadne tmavé uličky a skvelý kamerový systém. Do lesa sa nedostanú vôbec, preto pracuješ tam. Možno pravidlá vo svojom živote berieš ako obmedzenia, ale my sa ťa len snažíme chrániť.“

Hlúposť.

„Čo s tým všetkým máš spoločné ty?“ nevraživo som naňho fľochol.

„Veľa,“ zaklonil sa a dlaňami sa oprel o asfalt. „Čo sa týka ochrany štvrtinových psov, prakticky tomu šéfujem. A tvoja zložka mi už dlho leží na stole, Willaim. Neviem, čo s tebou. Keď ťa práca v laboratóriu nebaví, musíme vymyslieť niečo iné. Veď ťa nenecháme zomrieť od nudy, nie?“

V jeho podaní to znelo, akoby nešlo o nič vážne. Akoby nás niekto nesledoval na každom kroku.

Znovu som zazrel na auto. Dovtedy som si ho nikde nevšimol. Nápad s vysokou vo veľkomeste mi už nepripadal taký skvelý…

„Ale keď som bol včera za Chesterom, zrazu mi to docvaklo,“ pokračoval Maxim. „Doktor sa často sťažuje na decká z ústavu. Vraj za ním chodia s hlúpymi zraneniami a zdržujú ho od vážnych prípadov. A on ich vlastne ani nemá rád. Týra ich tými šialenými elixírmi na zhoršenie bolesti.“

Znechutene sa zamračil a ja som mu musel dať za pravdu. Bolo to týranie.

„Potrebovali by sme doktora priamo v ústave,“ dodal. „Ale nikto to nechce robiť. Tých našich Farbičiek sa každý bojí, vieš? Teda okrem teba. Rád sa potuluješ okolo ubytovne, čo som počul. S Fialovou máš nadpriemerne dobrý vzťah a divné schopnosti ťa nedesia.“

„Kam tým mieriš?“ prerušil som ho.

„Mám pre teba novú prácu,“ vystrel sa. „Chcem zriadiť ošetrovňu v budove školy. Už mám na to vyhradený malý priestor. V podstate by si mal na starosti sklad základných elixírov a postaral by si sa o tých pár škrabancov a odrenín, čo sa naskytnú.“

Čosi sa mi na tom nezdalo, ale on ma naďalej presviedčal.

„Len si to predstav. Všetky Farbičky by si mal ako na dlani. Všetky ich fascinujúce schopnosti. Mohol by si im klásť stovky otázok a každý deň by bol iný. Už žiadna nudná práca v laboratóriu, Willaim. No neznie to lákavo?“

„Možno,“ zamrmlal som.

„No tak,“ zasmial sa. „Nenechaj sa prosiť. Myslel som, že po tej ponuke skočíš hneď. Byť sám sebe šéfom a každú hodinu vidieť Yasmin neponúkam len tak hocikomu.“

Nepáčilo sa mi, že spomína Yasmin. Načo ju do toho ťahá? Aj tak sa bude vydávať. Ale mať ju nablízku aspoň dovtedy vážne vyzeralo lákavo.

„Možno by som to vzal,“ pripustil som.

Maxim sa usmial. Jeden kútik úst mal vyššie než druhý a evidentne bol spokojný sám so sebou, že ma tak rýchlo spracoval. „Výborne! Príď v pondelok ráno do mojej kancelárie, nech doladíme detaily.“ S tým sa zdvihol a strčil si ruky do vreciek.

„Tvojej kancelárie?“ nechápal som.

Kde ju mám akože hľadať?

To v ňom opäť vyvolalo smiech. „Pracujem z domova. Už si tam bol. Túlal si sa okolo domu, pamätáš? A špehoval si ma s Jenny.“

Za ten dodatok som sa cítil trochu previnilo. „Prepáč.“

„Je to v pohode,“ mávol rukou. „Štve ma, že som si ťa nevšimol, ale inak ti to nevyčítam. Bol si zvedavý. Všetci so psou krvou sme zvedaví.“

„Ak si si ma nevšimol, tak potom odkiaľ…“

„Och, kým si ty špehoval nás, môj mladší brat Bax zatiaľ špehoval teba. A veľmi ho pobavilo to tvoje stretnutie s Ružovou.“

„Ten malý chalan v okne?“ zarazil som sa. Asi som ho podcenil. Nebol to vystrašený malý chlapec, ak mal odvahu vyjsť z domu a sledovať ma až k ubytovni.

„Hej, občas sa tvári ako decko a potom spraví niečo také,“ odvetil Maxim so smiechom. „Už sa s Jenny tešíme, až vyrastie. Bude z neho pekné číslo.“

To rozhodne.

Spravil krok vzad a hneď sa zastavil. „Inak, ešte som ti nepovedal, ako to súvisí s Chesterom. Tá malá ošetrovňa na škole by bola skvelým miestom aj preňho. Prakticky by bol v lese, Mick by ho mohol prísť navštíviť a Yasmin by pri ňom iste sedela každú prestávku.“

„Ale… určite nepotrebuje dozor doktora, keď je na tom tak zle?“ zaváhal som, no Maxim nad tým znovu len mávol rukou.

„Stačí mu otvorené okno, trochu jedla a vody, raz za deň vymeniť obväzy, skontrolovať hojenie rán a podať mu elixír. To zvládneš. A Yasmin ti pomôže.“

O tom som nepochyboval. Už teraz som sa nemohol dočkať, až jej to poviem.

„Tak platí?“ spýtal sa Maxim.

Chvíľu som o tom akože uvažoval. Ale pre mňa bolo rozhodnuté už dávno, lebo v tom momente neexistovalo nič, čo by som pre Yasmin nespravil. Nakoniec som teda len prikývol.

„Skvelé. Tak príď v pondelok. Ideálne ešte pred začiatkom vyučovania,“ zvrtol sa na päte a s rukami vo vreckách kráčal naprieč ulicou. „A užite si s Yasmin deň, je fakt nádherne!“

Toľko optimizmu v jednej bytosti…

Až mi napadlo, že pri Maximovi si musí každý pripadať ako zúfalec.

* * *

O pol hodiny neskôr z domu konečne vyšla aj Yasmin. Inštinktívne som sa skryl za susedný plot. Kieron Daye ju sledoval a bolo by len na škodu, keby nás spolu videl.

Stavím sa, že mu o mne nepovedala. Prečo by aj?

Elektrická brána sa za ňou s vrznutím zavrela a Yasmin sa bez jediného slova zviezla na obrubník. Presne tam, kde som pred chvíľou sedel.

„V tých bielych šortkách by si nemala…“

„Ja viem,“ odsekla. Osud jej jednodňového oblečenia ju očividne nezaujímal. V ústave ho aj tak nemôže nosiť.

„Yasmin,“ opatrne som sa k nej blížil. Nepripomínala vyplašené zvieratko. Skôr kamennú sochu, ale aj tak. Bez pohnutia sedela a zízala na svoju ruku s vystretými prstami.

Cez rameno som jej dovidel na prsteň.

„Takže si súhlasila,“ skonštatoval som a Yasmin sa zachveli plecia, ako keby som povedal niečo zlé. Stiahla si prsteň a strčila ho do kabelky.

Zľakol som sa, že plače, a rýchlo som si kľakol.

„Yasmin…“

Jej líca však boli úplne suché. Očami bez iskry života hľadela rovno pred seba a s týmto pohľadom by som jej možno uveril, že nemá city. Možno.

„Som v pohode,“ zašepkala. Pery sa jej ledva hýbali.

Díval som sa, ako si rukami objala vlastné plecia.

„Určite?“ zapochyboval som.

„Len mi je trochu chladno,“ znovu sa zachvela, hoci vonku bolo minimálne tridsať stupňov. Automaticky som jej dlaňami pošúchal paže.

„Ak ti ten Kieron ublížil, vieš že mi to…“ môžeš povedať, chcel som dokončiť, ale hlas sa mi zlomil a Yasmin našťastie len prekrútila očami.

„Nič sa nestalo. Iba sme sa rozprávali o budúcnosti a prebrali zopár pravidiel.“

„Tak potom? Čo ťa tak…“ rozhodilo?

Akosi sa mi nedarilo dopovedať konce viet. Ale Yasmin ich počula. Počula ich v mojej hlave a bol som si tým istý o to viac, keď sa mi konečne pozrela do očí.

„Proste som si myslela, že to bude iné. Že celý čas budem myslieť len na všetky tie možnosti, ktoré sa mi vďaka nemu otvoria. Mesto. Noví priatelia, akcie, školy, obchody, možno by som si našla aj prácu snov, čo ja viem,“ pokrčila plecami. „Časom by sme mali aj rodinu.“

„A to je všetko skvelé, nie?“ nechápal som.

Mal som pocit, že presne to chcela. Utiecť z ústavu. Na slobodu. Čo iné?

Ale Yasmin sa stále tvárila nešťastne a dokonca mi uhla pohľadom. „Čakala som, že to bude skvelé. Že budem zase sama sebou. Len Yasmin a nie Fialová. No namiesto toho ma Kieron celý čas znervózňoval a uvedomila som si, že sa pri ňom vôbec necítim dobre.“

„Tak prečo si potom súhlasila?“ trhol som hlavou k prsteňu schovanému v kabelke.

„A čo som mala robiť? Odmietnuť ho? To je ako keby za mnou pricválal princ na bielom koni, chcel by mi zniesť modré z neba a ja by som ho poslala do kelu,“ predniesla kyslo.

„No a? Možno príde ďalší.“

„Nepríde,“ zamračila sa. „Kieron je jediný, kto vybaví, aby ma pustili z ústavu. Nikto iný na svete nemá takú moc. A ja sa odtiaľ potrebujem dostať.“

Naliehavosť v jej očiach ma úplne pripravila o reč.

Yasmin si potichu vzdychla a sklopila pohľad k zemi. „Vieš, Will, keď sme sa s Kieronom stretli prvý raz, bola som v pohode. Ešte ma netrápili názory druhých ani Chester. V tej chvíli som si chcela Kierona vziať. Páčil sa mi a bol celkom tolerantný a milý.“

„To nestačí,“ zašepkal som, ale Yasmin sa na mňa škaredo pozrela.

„V mojom prípade stačí. Vážne. Život s ním by mal toľko neprekonateľných výhod! Žila by som si ako princezná. V hlave som si spravila dokonalú predstavu.“

„A čo sa s ňou stalo?“ nadhodil som zo zvedavosti.

„Stále existuje. Vidím ju pred sebou. Logicky viem, že to rozhodnutie bolo správne. Ale nečakala som, že,“ prsty zovrela v päsť a pritlačila si ich k hrudi. „Proste som nečakala, že sa mi srdce bude chvieť na protest. Doteraz som ho sotva cítila a zrazu musí vyvádzať?“

Neviem prečo, ale rozosmialo ma to.

Yasmin sa tvárila, ako keby srdce nebolo jej súčasťou, ale nejakým pochybným votrelcom, ktorého by najradšej vysťahovala. Proste komické. Fakt ho nikdy nepočula tĺcť?

„Neuťahuj si zo mňa,“ celou silou ma tresla do ramena.

Len tak-tak som udržal rovnováhu a potlačil smiech. „Pre-prepáč.“

„Och, dnes si úplne nemožný,“ zamrmlala. „Jasné, že svoje srdce počujem! Roztlčie sa mi napríklad zo strachu. Ale toto… toto je iné. Neviem ten pocit definovať.“

„Možno sa aj teraz len bojíš,“ navrhol som, ako najvážnejšie sa dalo. No u Yasmin som si to už očividne pokašľal.

Oduto hľadela do strany a mumlala: „Možno.“

„No tak, nehnevaj sa na mňa,“ ukazovákom som jej ťukol do líca, aby otočila tvár ku mne. S trhnutím ju zvrtla do druhej strany. „Yasmin, prosím. Nechcel som ťa uraziť.“

„Kieronovi by to bolo jedno…“

„Čo?“

„Nestaral by sa,“ sykla. „Keď ma niečo z jeho slov naštvalo, iba nahodil nekompromisný pohľad. A keď som sa tvárila zranene, sucho skonštatoval, že som dnes čudne precitlivená.“

Posledné slovo vyslovila so značnou nechuťou.

„Takto by sa nemal správať,“ odvetil som.

Ale to Yasmin počuť nechcela. Pozrela sa na mňa so zdvihnutým obočím. „Prečo nie? Tým neustálym ospravedlňovaním a utešovaním sa len zhadzuješ. Kieron si zachováva autoritu.“

Tak toto… toto mi v živote nenapadlo. Annie sa vždy nechala utešiť. Annie vždy chcela počuť prepáč, keď som niečo skazil. Na povrch vyplávala ďalšia spomienka, ako mi Annie sedí na kolenách a potichu vzlyká. Musel som vstať a ísť si po bicykel. Hýbať sa. Čokoľvek. Ten obraz sa nedal vydržať.

„Plakala často?“ spýtala sa Yasmin. Zase znela ako tá stará verzia seba, s ktorou nič nezamáva.

„Dosť často,“ pripustil som. „Doma to nemala ľahké a jej rodičia sa stále hádali.“

Zamyslene si podoprela bradu rukou. Na rozdiel odo mňa sa ešte ani nezdvihla. „Teraz to už všetko dáva zmysel, Will. Od začiatku ťa iba využívala. Bol si k nej milý, utešoval si ju, ospravedlňoval si sa jej za každú hlúposť…“

„Prestaň.“

„Neznie ti to logicky?“ uškrnula sa. „Teraz je zase sama a potrebuje utešiť, tak zo zvyku behá za tebou. Ja sa jej ani nečudujem. Si tak prehnane empatický, až to bolí.“

So zaťatými zubami som zazrel na špičky svojich tenisiek. Vážne mi to musela povedať takto? V pästiach som zvieral riadidlá bicykla. A čo by povedala, keby som teraz odišiel? Čo by povedala, keby som ju tu nechal?

Yasmin vyskočila na nohy a prihnala sa ku mne.

„Will, ja…“

„Chceš sa ospravedlniť?“ odsekol som naštvane. Neskutočne ma škrelo, akým spôsobom pošliapala môj vzťah s Annie. Rozchod je jedna vec, o tom sa baviť nechcem. Ale nazvať najlepší rok môjho života využívaním a klamstvom? To proste prehnala.

„Mrzí ma to,“ šepla.

Jednu ruku mala položenú na mojom zápästí, akoby sa bála, že vážne odídem. Čo nebolo nutné. Nedokázal som to. Nedokázal som odísť a nechať ju tam bezradne stáť, tak ako som nedokázal povedať Maximovi nie na to, že si vezmem na starosť Chestera.

„Čože?“ Yasmin zarazene cúvla.

Vzápätí však vystrela ruku a položila mi prsty na spánok. V mysli sa mi bez vlastného pričinenia prehral celý rozhovor s Maximom. Do posledného detailu. Všetko mi to vytiahla z hlavy jediným dotykom a potom sa rýchlo stiahla.

Perami naznačila: „Prepáč. Musela som to vedieť.“

„Mohla si sa proste spýtať!“ odvrkol som ešte naštvanejšie.

A ona s nepatrným úškrnom hlesla: „A ty si sa mohol odtiahnuť.“

Je fakt, že som nestihol zareagovať. Nikdy som nebol dosť pri zmysloch, keď sa ma dotkla, a ju tá myšlienka slabo rozosmiala…

„Ach, Will,“ dojato pokrútila hlavou. Znovu. A znovu. A znovu. Napokon prestala hľadať tie správne slová a namiesto nich na mňa rovno skočila.

„Ďakujem!“ šepla a tuho ma objala okolo krku.

Bicykel mi v tom zmätku spadol na zem. Počul som ho dopadnúť, ale nevidel som nič okrem jej vlasov, a v druhom momente som sa už pristihol, že ju tiež objímam.

„Si úplne najlepší! Chestera vôbec nepoznáš a aj tak ho zachrániš. Kvôli mne. To je šialené, Will. Úplne šialené! Ale som tak veľmi rada, že si na tú ponuku kývol.“

Skoro som ju nepočúval. Dve minúty mi niečo pišťala do ucha a ja som ju so zatvorenými očami hladil po chrbte. A pokojne by som sa tam nechal uškrtiť, keby som ako posledné mohol vdýchnuť vôňu jej vlasov… Asi mi to len chýbalo. Tá blízkosť, pevné objatie a náklonnosť niekoho ďalšieho než len vlastných rodičov.

Ani som si nevšimol, kedy Yasmin zmĺkla. Určite jej došlo, že ju nepočúvam. A určite si prečítala všetky myšlienky, lebo sa ani neskúsila odtiahnuť, až kým som to nespravil sám.

„Nemusela si…“

„Ja viem,“ predbehla ma trochu previnilo. „Doteraz mi ani nenapadlo, že potrebuješ objatie. U Chestera a Micka som na to zvyknutá, ale… proste keby mi to došlo, objala by som ťa skôr.“

„Tým sa netráp,“ bez ďalších slov som zdvihol svoj bicykel.

Yasmin urobila to isté a ruky sa jej pritom chveli, akoby bola veľmi nervózna či veľmi šťastná. Alebo oboje. Sledoval som ju, až kým na bicykel nevysadla.

„Kam teraz?“ nadhodila veselo. Jej zlá nálada bola definitívne preč.

„K lesu, nie? Nepotrebuješ sa vrátiť do ústavu?“

V tej chvíli sa na mňa uškŕňala ako šialenec, čo skutočne utiekol z blázinca.

„Mám čas do desiatej!“ zakričala na celú ulicu a oprela sa do pedálov.

„Tak sa trochu povozíme po meste?“ navrhol som, ale Yasmin ma cez svoj smiech sotva počula. Vyrazila dolu kopcom.

„Yasmin! Počkaj!“ vyskočil som na bicykel.

„Skús ma dohnať!“ zvolala cez plece a pomaly sa mi strácala z dohľadu.

Bola strašná. Nepredvídateľná. Náladová. Občas ako pes utrhnutý z reťaze. Občas ako kopa nešťastia a hneď nato opitá šťastím. Vôbec som jej nerozumel. Ale bola to Yasmin. Yasmin. Ju som proste musel dohnať.

18. kapitola / Yasmin

Ako malá som si myslela, že keď budem šliapať dostatočne rýchlo, raz sa odrazím od zeme a vzlietnem. A budem slobodná. Lenže akokoľvek som sa snažila, nikdy to nevyšlo.

„Yasmin, zastav!“ volal za mnou Will.

„Čo? Už nevládzeš?“ odfrkla som posmešne, ale on si o mňa len robil starosti. Hnala som sa s vetrom opreteky už dobrú hodinu. Bez námahy so mnou držal tempo, no moje ľudské nohy na to neboli zvyknuté.

Napokon som zabrzdila. Zletela som z bicykla ako prezretá hruška a so smiechom sa skotúľala do trávnika, lapajúc po dychu. Úprimne, dychčala som ako pes a všetko navôkol sa krútilo a krútilo…

Will spôsobne oprel bicykel o pouličnú lampu a môj zdvihol zo zeme.

„Ani sa neprídeš pozrieť, či som prežila?“ rypla som doňho.

„Načo? Mŕtvoly nerozprávajú.“

Kyslo som sa uškrnula a zaúpela: „Ale no tak!“

Naveľa prosenia sa ku mne nakoniec sklonil. Z krku mi odhrnul spletené vlasy a priložil naň dva prsty, akoby mi kontroloval tep. Zadržala som dych, no veľmi to nepomohlo.

„Radšej sa upokoj, lebo to tvoje úbohé srdce nevydrží,“ poznamenal a ja som zase zalapala po dychu. V ušiach mi dunelo. Samé bum, bum, bum, akoby mi srdce chcelo vyskočiť z hrude.

„Prehnala som to?“ vytisla som zo seba.

„Trochu,“ oprel sa Will o lakeť. Ležali sme vedľa seba na trávniku kdesi v parku. V pozadí som počula radostný psí štekot, ale nič nedokázalo prehlušiť to rýchle bubnovanie.

Kým som sa snažila upokojiť, Will z vrecka vytiahol mobil.

„Čo robíš?“ natiahla som sa za ním, no včas uhol.

„Len napíšem rodičom, že neprídem na večeru.“

Posadila som sa, zatiaľ čo on už sústredene vyťukával správu a podľa vrásky na jeho čele bolo zjavné, že mu to nejde.

„Will, ale ja mám hlad,“ zafňukala som strojene. V skutočnosti som na jedlo doteraz ani nepomyslela.

„Tak sa choď niekam najesť. Máš v kabelke kopec peňazí,“ zamrmlal bez toho, aby ku mne zdvihol hlavu.

„Nechcem míňať na jedlo,“ odvrkla som.

„Tak budeš hladná,“ uzavrel.

Bez ďalších rečí som mu vytrhla mobil z ruky.

„Yasmin!“ vyhŕkol a ja som zatiaľ rýchlosťou blesku napísala: Čo tak večera vo štvorici?

Až potom som si všimla, že esemeska bola odoslaná jeho otcovi.

„Vráť mi to,“ Will ku mne rozzúrene natiahol dlaň. Nemienil sa so mnou preťahovať. O sekundu mi prišla odpovedať: Chceš sem niekoho priviesť?

Uškŕňala som sa na displej ako blázon a chvatne odpisovala: Jedno úžasné dievča.

„Yasmin, vráť mi to,“ opakoval Will dokola, čo mu samozrejme nebolo nič platné.

Ďalšia odpoveď znela: Udobrili ste sa s Annie?

Zamračila som sa a naštvane búšila palcami po displeji. Nie! Ešte to tak. Tá krava u mňa dávno skončila. Druhé šance sa proste nedávajú.

Will by ju nikdy nenazval kravou. Došlo mi to, až keď som správu odoslala a dlhú minútu som tŕpla, či si tú podivnosť nevšimne. Ale jeho otec vzápätí odpísal: Tento nový prístup sa mi páčiJ Aj so smajlíkom! Skoro som sa nahlas zasmiala.

Will snahu o mobil dávno vzdal a len na mňa odovzdane hľadel.

Takže môže prísť? Uisťovala som sa.

Samozrejme. Večera bude hotová o pol hodiny.

To bolo všetko, čo som potrebovala vedieť. Spokojne som vrátila mobil Willovi.

Prečítal si správy, pri každej jednej sa nesúhlasne zamračil a potom mi povedal: „No prepáč, ale jediná krava si tu ty.“

„Och, ďakujem!“ zazubila som sa.

V jeho myšlienkach som vzápätí videla, že do mobilu napísal niečo v zmysle: Oci, prepáč, ale to písala Yasmin. Ukradla mi mobil a sama sa pozvala na večeru…

Nastala dlhšia pauza. Will zízal na prázdny displej.

„Nemusel si ma prezradiť,“ štuchla som doňho, aby sa netváril ako na pohrebe.

Našťastie mobil zavibroval a ja som sa nahla k nemu, aby som si mohla prečítať správu spolu s Willom. Stálo tam: Tak ju už priveď, keď si s tým dala toľko námahyJ

„To snáď nemyslí vážne,“ zamrmlal Will.

„Ale myslí,“ zasmiala som sa. Neskutočne ma tešilo, že je jeho otec na mojej strane.

No potom sa ku mne obrátil s tým najvražednejším pohľadom a moja bublajúca radosť pomaly vädla…

„Ja ťa zaškrtím,“ sykol.

„Len do toho,“ mrnkla som v nádeji, že to predsa nemôže spraviť.

Ale on sa na mňa vážne vrhol a ja som s pišťaním uskočila.

„Si obyčajná potvora!“ zvolal, no to som už letela cez trávnik v psej podobe, ako keby mi horelo za pätami. Bolo to o toľko ľahšie než bicyklovanie! Vietor v tvári, vejúce uši, zábery predných a zadných láb… Will nemal šancu.

Skvele som sa prebehla! Pohyb v psej podobe mi už strašne chýbal. Presnorila som celý park, a dokonca som si našla pár psích kamarátov, s ktorými sme na seba skákali a hrýzli sa, až kým to jeden či druhý nevzdal. Will zatiaľ sedel na lavičke a čakal ma, hoci by najradšej ušiel.

„Kde berieš toľko energie?“ spýtal sa, keď som k nemu pricupitala.

Striasla som zo seba steblá trávy, prach a sliny psích priateľov, no stále som nevyzerala ani trochu k svetu. Will na mňa znechutene hľadel.

Neprestal s tým pohľadom, až kým som sa nezmenila na človeka.

„Zvyčajne som dosť hyperaktívna,“ pripustila som.

„A vôbec ti nevadí, že tie psy…“

„Že po mne skáču, hryzú a oslintajú ma?“ zasmiala som sa. „To je súčasťou hry. Mne sa to zdá úplne prirodzené. Navyše po premene na mne nič neostane, tak načo to rozoberať?“

Nezaujato pokrčil plecami a vstal z lavičky. Bez slova zdvihol môj batoh. Od obchodného centra mi ho ochotne nosil, kamkoľvek som sa pohla. Mne teda úplne stačila kabelka. Zavesila som si ju na rameno a spolu sme vysadli na bicykle, aby sme sa čím skôr dostali k jeho domu.

Pardon, teda k bytu.

Will zabrzdil pred nízkou bytovkou s troma poschodiami. V podstate vyzerala ako taký širší rodinný dom. Hnedá, ošarpaná, bez výťahu a bez jediného balkóna. Dosť ma znechutila aj pivnica, do ktorej sme odkladali bicykle.

„Tu fakt bývaš?“ vyhŕkla som, keď sa to už nedalo vydržať.

„Čakala si niečo iné?“

„Keď si vravel, že nie si bohatý ako Kieron… nečakala som, že ste totálne na mizine!“ rozhodila som rukami, kým Will zamykal pivnicu, a vzápätí sme sa pobrali na vyššie poschodie.

„Nie sme na mizine,“ odvrkol. „Proste len… naschvál bývame tu. Rodičia chcú byť nenápadní. Keď nemáš peniaze a všade jazdíš na bicykli, aj susedia ťa väčšinou prehliadajú.“

Prikývla som. Do schodov sa mi už šliapať nechcelo. V polovici druhého poschodia som sa zadýchane oprela o zábradlie a Will ma na samý vrch musel dovliecť nasilu.

Podkrovný byt však nevyzeral o nič lepšie. V chodbe bola sivá dlažba, steny špatili vyblednuté tapety a aj nábytok mal už to najlepšie za sebou. Mala som sto chutí ostať obutá.

„Vyzuj sa,“ nariadil mi Will.

Zaťala som zuby a stiahla si tenisky.

Je pravda, že som celý život bývala v luxusne zariadenom dome a ústav bol tiež pomerne nový. Len pred pár rokmi ho rozširovali a rekonštruovali. No toto tu… bolo na plač. Vážne.

Vtom som z vedľajšej izby začula zmes smiechu, šepkania a tlmeného chichotu, ktorá znela tak dôverne známo a milo, že som na nepekné prostredie razom zabudla. Dom robí domovom predsa niečo iné.

Will ma nechal ísť prvú a ja som trielila rovno za zvukom.

„Zdravím!“ vyhŕkla som ako prvé.

Za maličkým jedálenským stolom sedela Willova mama a s úškrnom hľadela do mobilu. Ponad plece sa jej nakláňal muž. Čítali si tú konverzáciu z dneška. Tú, kde som sa hrala na Willa…

„Bavíte sa?“ ironicky sa spýtal Will a postrčil ma do miestnosti, aby som nestála na prahu.

„Len trochu,“ zaklamala jeho mama. „Posaď sa, Yasmin. A vitaj u nás.“ Rýchlo schovala mobil a jej manžel sa vrátil ku kuchynskej linke.

Boli takí mladí!

Čakala som aspoň päťdesiatnikov, ale títo mohli byť len o pár rokov starší od Kierona. Nevyzerali ani na štyridsať. Teda Willov otec pôsobil ako tridsiatnik. Každý deň sa iste babral s elixírmi, čo mu na veku uberalo. A mama… tá mala síce kruhy pod očami a chorobne bledú pokožku, ale aj tak. Určite nebola stará.

Keď som si sadla oproti nej, podoprela si bradu rukou a skúmavo sa na mňa zahľadela orieškovými očami, ktoré po nej zdedil Will. „Čo ťa sem tak ťahalo, že si kvôli tomu ukradla mobil nášmu synovi?“ spýtala sa bez okolkov.

„Jedlo,“ vypadlo zo mňa.

„Si až taká hladná?“ zasmiala sa.

„Úprimne? Ani nie. Ale už štyri roky som nemala domáce jedlo a hrozne mi chýba!“

Na to prekvapene zdvihla obočie, a keď si vedľa mňa sadol Will, s úsmevom k nemu natiahla ruku a nežne ho pohladila po vlasoch. Stislo mi srdce od závisti. Chýbala mi takáto mama.

„Musel si mať ťažký deň,“ prehodila k nemu.

„Ani si nevieš predstaviť,“ vzdychol. „Držať krok s touto hyperaktívnou…“ potvorou, chcel povedať, „občas dá vážne zabrať.“

„Tak to ti verím,“ úsmev sa jej ešte trochu rozšíril.

Vtedy už Willov otec začal na stôl nosiť taniere s jedlom a rovno predo mnou pristálo pečené kuracie so zeleninou a štedrou porciou ryže. Ako zmyslov zbavená som uchmatla príbor.

„Takže u vás doma sa nevarí?“ spýtal sa otec s pobaveným úškrnom, keď som sa do kuraťa zahryzla ako prvá a ani som nikomu nepopriala dobrú chuť.

„Prosím, Yasmin,“ zaúpel Will. „Nemusí každý vedieť, že si viac pes. Trochu spomaľ.“

Na tom sa jeho rodičia zasmiali, akoby o nič nešlo.

„Len ju nechaj,“ pošepla mu mama.

V kútiku mysle boli nadšení, že ničím nepripomínam Annie. Tá tu vraj len zdržanlivo sedela a desať minút prežúvala jedno sústo.

Prehltla som a začala rozprávať, aby som uviedla veci na pravú mieru: „Varí sa u nás. Teda u nás v ústave sa varí, ale jedlo z jedálne proste nikdy nebude chutiť ako doma. Inak, moja matka teda nevarila skvele, keď už o to ide. Sem-tam radšej niečo objednala.“

Zrazu si ma zmätene prezerali.

„V ústave?“ zopakoval otec, ktorý sa na to odhodlal ako prvý.

„Áno, v Ústave na ochranu vzácnych schopností, alebo tak nejako sa volá. Will by vám o tom vedel rozprávať viac. Posledné týždne venuje získavaniu tajných informácií.“ Zo žartu som doňho štuchla lakťom.

„O tom lesnom zariadení sa zmienil,“ priznala jeho mama.

„V štrnástich ma tam šupli rodičia, keď sa o mňa už nechceli starať. Bolo to dva roky po ich rozvode. Teraz majú nové životy, nové rodiny, nové deti… očividne som im len zavadzala.“ Potrebovala som to zo seba dostať. Naštvane som napichla na vidličku kus mäsa.

Rodičia si vymenili súcitné pohľady.

„To nás mrzí,“ predniesla mama.

„Nemusí. Som šťastná aj takto.“

Len malú chvíľočku bolo ticho a všetci spokojne jedli. Willova mama pomenej, akoby na to ani nemala chuť.

Napokon otec pretrhol ticho otázkou: „A čo máš teda za schopnosť?“

„Viem čítať myšlienky,“ usmiala som sa. Will po mojej ľavici stuhol a napäto sledoval reakcie svojich rodičov. Asi preto ma sem nechcel zaviesť.

„Hm, čítanie myšlienok. To je dosť nebezpečná schopnosť,“ mumlal otec. No zo slov v jeho hlave mi bolo jasné, že sa s niekým podobným už párkrát stretol. Pri svojej niekdajšej práci, keď ako súčasť výskumného tímu pomáhal psím agentom vo svete ľudí.

„Tak ste sa stretli?“ nadviazala som na tú myšlienku.

Trochu nechápavo sa zamračil. „Prosím?“

„No, kedysi ste pracovali vo svete ľudí, a tak… vyrábali ste elixíry pre výskumnú jednotku. Napadlo mi, že jedine tak ste sa mohli spoznať s… človekom,“ vytisla som zo seba.

Prekvapivo mu nevadilo, že sa prehrabávam v jeho hlave. Iba s úsmevom mrkol na manželku a dodal: „Áno, stretli sme sa viac-menej náhodou.“

„Pracovala som na článku do školských novín,“ pokračovala ona. Dívala sa výhradne naňho. Zamilovane sa dívala výhradne naňho, čo ma dosť zaskočilo. „Mal to byť vážne strhujúci článok o nadprirodzených bytostiach v našom svete. Bola som na stope niečomu veľkému! Podarilo sa mi vystopovať ich základňu, ktorá bola zhodou okolností v podzemných priestoroch našej školy.“

Tú zvedavosť a túžbu po záhadách má Will určite po nej.

„Keď som sa vrátil do suterénu vyrobiť elixír, našiel som ťa schúlenú pod stolom,“ spomínal a pritom jemne stisol manželke ruku.

„Chcel si mi dať elixír na vymazanie spomienok, ale potom si si uvedomil, že na človeka nebude účinkovať… a radšej si ma rýchlo odviedol preč, aby ma tam nenachytal niekto iný.“

Ešte sekundu si hľadeli do očí, než sa od seba odtiahli a ona sklopila zrak k tanieru s nepopierateľne zamilovaným úsmevom.

„A potom sme sa tak nejako spriatelili,“ dokončil za oboch.

Čo vonkoncom nebola pravda, lebo podľa ich myšlienok kamarátmi neboli nikdy. Znelo to ako láska na prvý pohľad, o ktorej sa v knihách toľko hovorí, ale Fialová na ňu proste nemôže veriť. Podľa mňa len mali šťastie. Šťastie, že sa stretli. Šťastie, že si aj po čase povahovo sadli, hoci to už medzi nimi toľko neiskrilo ako na začiatku. A nakoniec mali aj šťastie na Willa. Ak som ich nesúvislé myšlienky pochopila správne, vzhľadom na okolnosti spolu nemohli byť dlho, no i tak sa jej v krátkom čase podarilo otehotnieť a on sa musel vzdať práce s napoly psami.

Zradil náš druh. Odobrali mu funkciu aj priezvisko. Zakázali mu vstup do nášho sveta, a preto obaja ostali vo svete ľudí, kde fungovali tiež ako vyhnanci s falošnými dokladmi a bez rodiny, ktorá by im pomohla, pretože jej rodičia neboli práve nadšení zo šestnásťročnej tehotnej dcéry.

Skoro mi zabehlo, keď som sa dopracovala k tomu, že bola mladšia než ja. Will do mňa štuchol, aby som s tým čítaním myšlienok prestala.

Preto som nikdy nezistila jeho priezvisko. Will naň nemyslel, nepoznal ho… žiadne nemal. Bol proste len Willaim. A vo svete ľudí mal toľko falošných mien a priezvisk, že si ich ani pamätať nemohol. Tu priezviská nikto z nich nepotreboval, keďže všetko fungovalo na základe čísiel.

„Páni,“ hlesla som. „Mali ste to fakt ťažké. Všetci.“

Úkosom som mrkla na Willa, ale on mi pohľad neopätoval. Zamračene hľadel do prázdneho taniera pred sebou. Hovoril si, že vo svete ľudí bol vlastne šťastný. Že mal ľudí radšej než napoly psy. Že mu prišli normálnejší.

Pri tom poslednom slove som sa mykla.

Jeho mama akoby vytušila tie pochmúrne myšlienky a natiahla sa ponad stôl, aby mu ruku zakryla svojou dlaňou. „Ale hlavne, že sme všetci spolu, však?“

Will na to chabo prikývol.

„A ako ste sa vlastne spoznali vy dvaja?“ preskočil otec ukazovákom zo mňa na Willa. To bola vítaná zmena témy. Hneď som sa prihlúplo uškrnula.

„No, viete, to bola taká neuveriteľná náhoda! Zranila som sa po ceste do školy a nutne som potrebovala ošetrenie,“ začala som im vykladať o pasci a noži, o tom, ako som sa od strachu triasla v ordinácii, kým som čakala na doktora s tým elixírom bolesti. „Ale namiesto neho sa vo dverách z ničoho nič zjavil Will. Hotový hrdina! Ochotne mi ošetril nohu a ani raz mi pritom neuhol pohľadom. Ešte nikdy sa mi niečie myšlienky nečítali tak ľahko.“

Jeho rodičia sa usmievali, prikyvovali a vymieňali si neveriace pohľady, kým som im rozprávala viac o ústave, o Farbičkách a ich schopnostiach. A o našom druhom stretnutí s Willom. „Tá Ružová ho úplne pobláznila! Musela to byť silná halucinácia. Totálne si ju pomýlil s Annie a už-už ho mala vo svojich pazúroch, keď vtom som pribehla ja, odstrčila ju a v stave najvyššej núdze som Willa pobozkala, pretože triasť s ním a vrieskať naňho fakt nepomáhalo.“

Obaja sa na tom smiali a Will si zakryl oči. „Yasmin! Detaily im fakt nemusíš vykladať!“

„Prečo nie? Veď si ma aj tak zhnusene odstrčil,“ zamračila som sa.

Pokračovala som v líčení našej nedobrovoľnej prechádzky lesom a výsluchu. „A potom som ho schmatla za tričko, prirazila som ho k stromu a nakázala mu, aby sa už nikdy nepribližoval k ústavu alebo k Farbičkám a aby si s tým hlúpym pátraním dal pokoj!“

„Vidíte? Od začiatku so mnou zametá a vy ju ešte necháte prísť k nám na večeru,“ frflal Will, ale jeho rodičom to pripadalo vtipné. Len vtipné. Bola som podľa nich zábavná. Nie žiadna Fialová, ani obluda, ani pes…

Užívala som si to.

Do konca večere sme sa bavili aj o bicyklovaní a o škole. A už vtedy som sa cítila ako pri večeri s vlastnými rodičmi. Ako keby som sem odjakživa patrila.

* * *

„Máš úžasných rodičov!“ vyhŕkla som, len čo sa za nami zavreli dvere jeho izby. Ostávali mi dve hodiny na slobode. Will chcel pôvodne upratať a umyť riad, ale jeho otec ho prakticky donútil k tomu, aby sa mi venoval, keď už som výnimočne v meste.

Na Kierona reč nedošla. Našťastie. Nepotrebovali vedieť, odkiaľ mám priepustku.

„O ich dokonalosti som nikdy nepochyboval,“ odvrkol Will.

„Ja viem, ale mala som potrebu ti to povedať.“ Obrátila som sa do stredu izby a spravila pár krokov. Bola malá, ale zato útulná. A plná osobných vecí, ktoré u Kierona chýbali.

„Inak,“ tárala som ďalej, „tvoj otec varí perfekte! Mama sa mu do varenia asi veľmi nestará, však?“

„Už pár rokov nie. Nemá na to energiu a dívať sa na jedlo dlhšie, než je nevyhnutné, jej proste nerobí dobre,“ odvetil so smutným podtónom, ktorý mi pílil uši.

Žeby bola až taká chorá?

Zahnala som to. „A čo ty? Vždy len upratuješ po jedle?“ rypla som doňho, pretože som vedela, že mi niečo tají a snaží sa na to nemyslieť už od začiatku večera.

„Nie,“ zazrel na mňa s prižmúrenými očami. „V pracovné dni chodí otec domov neskoro a… ale jedlo odo mňa by si nechcela. Ver mi. Občas mi to fakt nejde a radšej ostávam pri elixíroch.“

„No, aj varenie si vyžaduje talent,“ mykla som plecom.

Talent, ktorý nemám.

„Ja asi ostanem pri čítaní myšlienok,“ zažartovala som, lebo Will sa do udržania konverzácie nehrnul. Ešte vždy postával pri dverách, zatiaľ čo ja som sa tmolila pri jeho písacom stole.

Mal tam neporiadok. Knihy. Zošity. Notebook. Rozhádzané perá a ceruzky…

Prešla som prstom po zarámovanej fotografii. Fotka Annie. Zamračila som sa a naschvál prevrhla rámček, aby som nevidela ksicht tej dokonalej blondíny s modrými očami. No zbytočne… na nástenke mal fotiek oveľa viac.

Na väčšine boli obaja. V parku, v kaviarni. Jedna bola z knižnice a ďalšia z maturitného plesu. Len tak-tak som potlačila prudké nadýchnutie.

„Čo ťa prekvapilo?“ spýtal sa Will. Zrazu sa ocitol kúsok odo mňa, ale ja som ako v tranze zízala na ich spoločné fotky.

On sa na nich usmieval. Nie tak polovičato a neúprimne ako teraz. On sa skutočne usmieval! A ja som nenávidela tú blonďavú hlupaňu, že mu ten úsmev z tváre vzala.

Začala som skladať fotky z nástenky. Odopínala som magnetky a hádzala fotky na stôl. Will sa ani nepohol z miesta. Sám ich zložiť nedokázal, tak som to spravila ja. Mechanicky som skladala aj iné veci. Lístočky s jej menom a srdiečkami, ďalší s telefónnym číslom, ktoré stopercentne tiež patrilo jej. Jednu ich fotku som si nenápadne strčila do vrecka. Nech mám dôkaz, že sa kedysi vedel usmievať.

Vtom moja ruka zastala nad ďalším lístočkom. Bol na ňom názov ústavu a hneď vedľa rozpis farieb a jednotlivých schopností.

„To na tú nástenku dávaš úplne všetko?“ sykla som.

„Väčšinou len myšlienky. Keď dlho do noci nemôžem spať a stále premýšľam… hodím na papier prvú myšlienku a je to… lepšie,“ vysvetlil zdráhavo.

Lístočky týkajúce sa ústavu a Farbičiek som teda vrátila na nástenku. Išla som zložiť tie ďalšie, ale zasekla som sa…Na malom útržku papiera som našla napísané svoje meno. Yasmin. Len Yasmin. Napísané drobným písmom bez akéhokoľvek dodatku. V krku mi navrela hrča, keď som si uvedomila, že na mňa myslel. Že na mňa myslel v noci. Že pre mňa nemohol spať.

So svojím menom som narazila ešte na ďalšie tri. Dokopy štyri lístočky. O Annie ich síce bolo viac, ale to sa predsa nazbieralo za rok. Samoľúbo som ich pripla do stredu nástenky. Will sa na tom potichu zasmial.

Zhrnula som všetky odstránené papieriky aj fotky do koša pri stole.

„No… tak ďakujem, že si mi upratala nástenku,“ zamrmlal Will ironicky. Vedela som, že tie fotky z koša neskôr vyberie. Preňho mali hodnotu. Pre mňa to bol odpad.

„Čo keby sme si teraz pozreli nejaký film? Máš tu niečo?“ bez čakania som schmatla jeho notebook a usadila sa s ním na rozostlanú posteľ.

Will si rezignovane vzdychol a sadol si vedľa mňa. Natiahol sa, aby naťukal heslo. Samozrejme, súviselo s Annie, a po zapnutí notebooku som ho okamžite zmenila.

Následné hľadanie nebolo ťažké. V notebooku mal prekvapivý poriadok a všetky filmy som našla v jednom priečinku. Will sa oprel o stenu a nechal ma vyberať.

„Môže to byť hocičo?“ uisťovala som sa.

„Fakt sa pýtaš? Veď aj tak stále rozhoduješ ty,“ odvrkol.

„Hnevá ťa to?“ zadívala som sa mu do tváre, ale stopy po hneve sa mi nedarilo rozoznať. Bolo v nej všetko možné… súcit, lebo si myslel, že posledné štyri roky som o pozeraní filmov len snívala, a celková spokojnosť, že si tak dobre rozumiem s jeho rodičmi.

A ešte niečo.

Niečo pekné, čo ma príjemne hrialo na koži, kedykoľvek sa na mňa pozrel. Niečo, čo jeho pohľad v tej chvíli robilo nežnejším.

Odvrátila som sa. Líca mi zahoreli, lebo som naňho zízala príliš dlho.

Bez ďalších rečí som sa pritúlila k nemu, aby na obrazovku tiež dobre videl. Notebook teda ostal položený na mojich kolenách. Neistým prstom som klikla na prvý film, pretože keď ma Will objal okolo ramien, názvy súborov sa mi pred očami celkom rozmazali. A ja som nemohla premýšľať.

Nemohla som.

Premýšľať.

Viečka mi po desiatich minútach samy klesli.

19. kapitola / Willaim

Yasmin sa mi skrútila pod rukou a zaspala ako šteňa uťahané po dlhom dni. Neviem prečo, ale nečakal som to. Ešte pred chvíľou mala plno energie.

Zaklapol som notebook a odložil ho na nočný stolík. Hlavu Yasmin som potom opatrne zložil na vankúš, ale keď som si chcel spod nej vytiahnuť ruku, zranene zamraučala a ja som sa zľakol, že ju zobudím… tak som si radšej ľahol k nej.

Čas sa pomaly vliekol a Yasmin nerušene spala.

Dýchala mi rovno na krk, kým ja som sledoval strop a sem-tam skontroloval hodiny na druhej strane.

20:30…

20:35…

20:50…

21:15…

Chcel som čakať do 21:30. Za pol hodiny cestu k lesu predsa zvládneme. Ale Yasmin sa strhla o desať minút skôr. Prudko sa posadila, a než som jej stihol položiť ruku na chrbát a spýtať sa jej, čo sa deje, bez slova zoskočila z postele a bežala k oknu.

„Yasmin?“

Otvorila ho do korán a vyklonila sa z neho tak veľmi, až som sa zľakol, že…

„Yasmin, dávaj pozor!“ priskočil som k nej, chytil ju za pás a vtiahol späť do izby. „Zbláznila si sa? Aj pádom z tretieho poschodia sa môžeš zabiť!“

Odmietala sa pustiť parapety.

Kŕčovito ju zvierala v pästiach a hľadela do otvoreného okna.

„No tak. Čo sa deje?“ nechápal som. Chcel som ju nasilu otočiť k sebe, ale vzpierala sa a nakoniec sa mi úplne vyšmykla.

Už-už som ju videl rozmliaždenú na parkovisku pod kolesami auta. Tvrdohlavo sa posadila na parapetnú dosku, nohy jej už viseli pozdĺž vonkajšej steny a tými svojimi útlymi rukami sa na okne určite nemohla udržať.

„Yasmin. No tak. Neblázni,“ zašepkal som.

Vôbec nereagovala.

Omotal som jej ruky okolo pása a oprel sa lícom o jej chrbát. Strašne sa chvela a ja som jej chcel pomôcť… kiežby som jej dokázal čítať myšlienky…

„Will?“ hlesla. Svoju ľadovú dlaň mi položila na predlaktie.

„Áno?“ zdvihol som hlavu a bradou sa jej oprel o rameno.

„Asi počujem Chestera. Teda počujem… jeho myšlienky. Akoby ma zase volali o pomoc. Určite mu v tej nemocnici nič nehrozí?“

„To si nemyslím. Možno sa len cíti zle a…“

„Chcem ísť za ním,“ prehodila si nohy späť do izby a chcela sa vysúkať z môjho objatia, ale ja som zovretie nepovolil.

„Je pol desiatej. Do nemocnice ťa aj tak nepustia.“

„Ale ja musím! Musím ho vidieť!“ odvrkla. Do chrbta sa jej oprel studený vietor. Roztrasene sa pritisla ku mne a ja som ju bezmyšlienkovite stiahol z parapety.

„Vieš, čo fakt musíš? Vrátiť sa do ústavu.“

„Prestaň!“ päsťou ma naštvane buchla do hrude.

Pustil som ju, aby som mohol zatvoriť okno. Len čo zacítila voľnosť, rozbehla sa k svojmu batohu v rohu izby a vytiahla z neho svoje pôvodné fialové oblečenie.

„Yasmin, no tak, porozprávajme sa,“ skúsil som to podobrom, ale keď som k nej natiahol ruku, odstrčila ju lakťom a cúvla.

„Nie je o čom.“

„Teraz nemôžeš vidieť Chestera. Zajtra…“

„Na zajtra nemám priepustku!“ zaúpela a na tretí pokus sa jej podarilo rozopnúť gombíky na blúzke. Bola fakt rozrušená. Vôbec jej nevadilo, že stojím dva metre od nej. Vyzliekla si ju a cez hlavu si pretiahla fialové tričko.

„Pozajtra budeš mať Chestera doma,“ zašepkal som. No nič nepomáhalo. Šortky jej skĺzli po nohách na zem a ona chvatne vkĺzla do starých džínsov.

„Zajtra alebo pozajtra,“ mrmlala naštvane. „Chester ma potrebuje teraz!“ Napchala svoje nové veci do batohu. Aj s kabelkou.

A vtom sa zarazila…

Na podlahe ostala ležať preložená fotka mňa a Annie. Musela Yasmin vypadnúť z vrecka šortiek. Zohla sa po ňu skôr, ako som stihol zareagovať.

Chvíľu na ňu hľadela a ja som sa chcel ozvať, že je moja a že mi ju z tej nástenky nemala kradnúť, no keď si ju zase len strčila do vrecka… bol som ticho. Fajn. Tak nech si ju vezme. Hlavne že sa už nesnaží vyskočiť z okna ani nebeží k nemocnici.

Yasmin ku mne opatrne zdvihla oči a dlane si šúchala o džínsy tak dlho a vytrvalo, až ju z toho určite musela páliť koža.

„Chester je v poriadku. Zajtra tam môžem skočiť, ak chceš…“

„Neutešuj ma,“ odsekla.

„Neutešujem ťa,“ natiahol som k nej ruky. Necúvla, tak som jej vzal tvár do dlaní a opatrne jej prešiel palcami po lícach. „Vôbec ťa neutešujem. Fakt ma zaujíma, v akom je stave, takže sa tam zajtra pôjdem pozrieť. Dobre? A keby niečo, vyriešime to.“

„Ale ako?“ zapochybovala.

„Proste,“ pri pohľade do jej lesknúcich sa očí som nedokázal priznať, že neviem. „Proste mi ver.“

Nepresvedčivo prikývla. Ako malé dievčatko, ktoré potrebuje niečomu… niekomu veriť.

Na krátky okamih ma tiež objala a zaborila tvár do môjho trička. Trvalo to sotva pár nadýchnutí. Ledva som ju stihol pohladiť po chrbte. Hneď ma zas odstrčila, vzala svoj batoh a skryla ho pod moju posteľ so slovami: „Môžem si u teba nechať veci?“

„Aj s peniazmi a tým prsteňom?“

„No a? Pokojne si z nich vezmi, keď budete vážne na mizine,“ uškrnula sa. Konečne to bola ona. Upokojilo ma to a zároveň zamrzelo, pretože tá druhá… tá citlivá a neistá Yasmin ma istým spôsobom potrebovala, zatiaľ čo táto si vystačila aj sama.

„Odprevadíš ma k lesu?“ navrhla vzápätí.

„Že váhaš,“ usmial som sa, ale skôr z donútenia, a ona nad tým pokrútila hlavou.

„Čo sme si o tom hovorili?“

„Dobre, dobre, už sa budem poslušne mračiť, ak ti to spraví radosť,“ zamrmlal som a otvoril jej dvere, aby prešla prvá. Yasmin si zahryzla do pery a teatrálne spravila krok cez prah mojej izby, akoby robila niečo prehnane dôležité. Prevrátil som nad tým oči. A šlo sa.

Cestou sme prechádzali vôkol nemocnice. Hodnú chvíľu som sa bál, že sa tam Yasmin rozbehne a začne búchať na dvere, aby jej otvorili, že chce vidieť Chestera… ale ona sa našťastie nezmohla na viac než na zatajenie dychu. A potom si so mnou preplietla prsty.

Nikdy som nevedel odhadnúť, na čo myslí. Hlavne keď celou cestou sústredene zízala do zeme namiesto toho, aby si užila nočné mesto. Vysvietené výklady obchodov, pouličné lampy a postavy mihajúce sa za oknami v bytovkách mi vždy pripomínali svet ľudí, pretože o takomto čase tu bolo všetko také normálne a tiché… žiadny štekot a šteňatá v kočíkoch.

Nič. Proste len nočný vzduch a ja s A… s Yasmin.

Šli sme tak pomaly, že hodiny odbili desať ešte v momente, keď sme stáli na asfaltovom chodníku. A tam sa Yasmin zvrtla tvárou ku mne.

„Dokelu, zabudla som si priepustku v kabelke,“ zamrmlala.

„Môžeme sa po ňu vrátiť,“ napadlo mi.

„Nie, trvalo by to príliš dlho.“

„A keby som po ňu skočil sám a doniesol ti ju do ústavu?“

Yasmin si nahlas vzdychla. „Prestaň byť taký ochotný. Už to fakt neznesiem!“

„Ako chceš. Prepáč.“ Odtiahol som sa, ale Yasmin hneď spravila krok ku mne a ani mi nedovolila vytiahnuť si ruku z jej zovretia.

„Jednoducho im poviem, nech zavolajú Kieronovi a spýtajú sa ho. A že som priepustku niekde stratila. Presne, to bude najlepšie,“ prikývla.

Cez jej rameno som dovidel na búdku strážnika aj na zlovestné rady tmavých stromov črtajúcich sa v diaľke. „Takže… určite nechceš, aby som ťa odprevadil až k ústavu?“

„Žiadny strach. Nič ma v tom lese nezožerie,“ zasmiala sa.

„Ale mohlo by,“ odvrkol som na to.

Zamyslene naklonila hlavu k ramenu a palcom ma hladila po ruke. V mesačnom svetle bola tak zúfalo krásna, že som z nej nedokázal odtrhnúť pohľad…

Znovu sa zasmiala. „Tak sa asi rozlúčime, čo ty na to?“

„Ostáva nám niečo iné?“

„Hm,“ ešte trochu naklonila hlavu. „Nezabudni zajtra navštíviť Chestera.“

„Už som na teba niekedy zabudol?“

„Pravda,“ uškrnula sa a pustila moju ruku. Celkom ju pustila. Dokonca spravila krok vzad. Čakal som, že sa otočí a pôjde k lesu, ale ona si to vzápätí rozmyslela, priskočila späť ku mne, v pästi zovrela moje tričko a vlepila mi letmý bozk na ústa. Tak náhlivo a bez varovania, že som sa ani nezmohol na odozvu.

„To je pokrok! Tentokrát si ma neodstrčil,“ zaradovala sa.

„Len som to nestihol,“ opravil som ju zamračene a ona mi prstami uhladila tričko na tom mieste, kde ho tak neopatrne pokrčila.

Kým ešte stála blízko pri mne, ovinul som jej ruku okolo pása a ona na chvíľu stuhla.

„Will,“ šepla a zdvihla oči. Vždy ju to vykoľajilo. Hlas jej zmäkol a kolená sa jej podlomili, a na pár sekúnd z nej zase bola tá malá, neistá Yasmin.

Tá Yasmin, ktorá sa nevedela ani pohnúť, keď som ju skúsil pobozkať… oveľa jemnejšie a naliehavejšie než ona. Oveľa ľudskejšie. Oveľa skutočnejšie.

Stavil by som čokoľvek, že sa vlastne ani bozkávať nevie, pretože jej trvalo nekonečne dlho, kým mi to dokázala opätovať.

Oprel som sa čelom o jej a ona sa prerývane nadýchla.

„To bol spontánny nápad?“ predniesla zo žartu.

Ktovie… Možno som to chcel spraviť len teraz… Možno som to chcel už celú večnosť…

„Proste som chcel byť prvý,“ s úškrnom som sa odtiahol, aby som videl, ako mi zahanbene uhne očami a objíme si plecia.

Bez slova zízala do tmy. Možno ju len štvalo, že som to spoznal.

„Yasmin?“

„Tak teraz si ma totálne zhodil,“ zamrmlala. „No nič. Odpúšťam ti.“ Bruškami prstov mi prešla po ruke a než som sa jej stihol tiež dotknúť, o dva kroky cúvla.

Zase som sa cez jej rameno pozrel na les. „Dávaj si pozor.“

„Neboj, pobežím späť v psej podobe.“

Nútene som prikývol a strčil si ruky do vreciek.

„A ty nezabudni na Chestera,“ dodala.

„Nezabudnem.“

Ešte chvíľu sme na seba hľadeli a nikto sa nechcel otočiť prvý. Ale ako vždy, Yasmin musela mať posledné slovo a zakričala: „Tak bež už!“

„Ale…

„Choď!“ prerušila ma.

Rezignovane som sa zvrtol a vykročil k mestu, neobzrel som sa ani vtedy, keď som na chrbte cítil jej pohľad.

* * *

Celú noc som nespal. Na nástenke pribudol ďalší útržok papiera s jej menom a fotky ostali ležať v koši. Nahováral som si, že ich nakoniec možno fakt vyhodím.

Jasné, minulosť je dôležitá. Ale nie až tak, aby musela donekonečna ovplyvňovať našu prítomnosť.

Na to som myslel, kým som duchom neprítomne sedel pri raňajkách a len kútikom oka som vnímal, že si rodičia vymieňajú znepokojené pohľady.

„Je všetko v pohode?“ spýtala sa mama ako prvá.

„Úplne,“ odvetil som.

„No, len si doteraz ešte nič nezjedol,“ poukázala zmätene.

Odstrčil som tanier ďalej od seba. „Asi nie som hladný.“

Mamina ruka sa v momente zdvihla. Priložila mi dlaň na čelo a ja som nad tým musel prevrátiť oči. „Ale no tak, už nie som malý,“ zamrmlal som.

„No a? Znamená to, že sa o teba už nemôžeme báť?“ odvrkla a stiahla ruku.

„Neznamená, ale aspoň to nemusíš preháňať. Keď raz za čas nedojem raňajky, fakt z toho netreba robiť tragédiu.“ Vzal som svoj tanier a odniesol ho na linku, aby som sa vyhol ich ustaraným pohľadom. Síce boli super, ale občas mi tým strachovaním sa liezli na nervy.

Prešiel som okolo stola a chcel sa nenápadne dostať do chodby k hlavným dverám, no otcov hlas ma zastavil ešte na prahu kuchyne. „Will, sadni si.“

„Ponáhľam sa,“ odsekol som bez obzretia.

„Sadni si,“ zdôraznil nekompromisne. A po tom všetkom, čo pre mňa obetoval a urobil, by bolo vážne nefér, keby som nepočúvol.

Neochotne som si sadol späť na stoličku.

„Kam máš namierené?“ spýtal sa.

V tom momente mi napadlo plno skvelých výhovoriek, ale kým ma prepaľovali dva páry očí, zmohol som sa len na: „Do nemocnice.“

Otec zvraštil čelo. „A načo?“

„Yasmin tam má… jedného dobrého kamaráta. Ale nepustia ju k nemu. Tak ma poprosila, či by som ho nemohol skontrolovať. Nezdržím sa dlho.“

Mama sklopila oči k tanieru. „Nemusíš pre ňu hneď robiť prvé i posledné.“

To ma naštvalo.

Je fakt, že so mnou Yasmin dosť zametala… aspoň navonok. Ale robila to zo žartu. V skutočnosti odo mňa nečakala ani spolovice tak veľa ako Annie. Ale neplánoval som ju obhajovať.

„Môžem už ísť?“ spýtal som sa netrpezlivo. Kašľať na to, čo si o mne myslia.

„Počkaj!“ znovu ma zastavil otec a ponad stôl ku mne natiahol ruku, no mykol som sa skôr, než mi prstami stihol zovrieť zápästie. „Mama to nemyslí zle. Vážne. Yasmin bola zlatá a sme radi, že ťa konečne odpútala od Annie. Len to hneď na začiatku nepreháňaj, dobre?“

„Neboj sa,“ vstal som od stola a zamieril k dverám. Tentokrát sa na mňa už nesnažili zavolať.

Tunajšia nemocnica nebola veľká. Stačilo sa pýtať na Chestera z Východnej svorky a jedna sestrička ma ochotne zaviedla až k jeho izbe na druhom pochodí. Steny na tej chodbe boli vymaľované všetkými farbami dúhy. Kde-tu sa tmolili deti alebo s rodičmi posedávali na stoličkách a pozerali rozprávky. A nikto by snáď ani nespoznal, že sa nachádzajú na takom bezútešnom mieste.

Teda až kým sestrička neotvorila dvere a nepovedala: „Tu je to.“

„Ďakujem.“ Vkročil som do už na prvý pohľad zašlej izby. Lesný napoly pes musel samozrejme dostať to najhoršie miesto a mne z tej nespravodlivosti bolo fakt zle, ale sestričke som nič nepovedal. Len som zo seba vynútil jeden úsmev a informoval ju, že sa nezdržím viac ako pol hodiny.

Po tých slovách prikývla a odišla.

Fajn. Dostať sa sem nebol problém. Ale čo teraz?

Nervózne som prestúpil z nohy na nohu. Yasmin by sa pri tomto pohľade už určite zosypala. Jej milovaný Chester mal ruky priviazané k rámu postele, takže si z líc ani nemohol zotrieť zaschnuté slzy alebo si odhrnúť vlasy, čo sa mu prilepili na čelo.

„Yasmin?“ zašepkal, a keď po dlhej chvíli otvoril oči a uvedomil si, že pred ním stojí niekto úplne cudzí, spanikáril a laná sa mu bolestivo zaryli do rúk, ako sa snažil vymaniť z toho väzenia.

„Ššš, len pokoj, napravím to.“ Zohol som sa odviazal mu pravú ruku.

V panike sa skúsil posadiť, ale druhé lano ho stále ťahalo nabok. „Ne-nepribližuj sa,“ vyhŕkol. V očiach mal taký číry strach, až mi ho vážne prišlo ľúto.

„Nechcem ti ublížiť,“ obranne som zdvihol ruky pred seba. „Poslala ma Yasmin. Chcela za tebou prísť osobne, ale vieš, že ju z ústavu nepustia len tak.“

Chester sa pri zvuku jej mena trochu upokojil a ja som mu mohol odviazať aj druhú ruku.

„Tak. Nie je to lepšie?“ Zakopol som laná pod posteľ.

Pošúchal si zápästia s hlbokou červenou ryhou a sotva počuteľne odvetil: „Vďaka.“

„Dobre, tak,“ ruky som si strčil do vreciek a zamyslene sa pohojdával na pätách. Čo teraz? Môžem to naňho proste vybaliť? „Včera v noci si volal Yasmin? Myšlienkami?“

Chester prikývol. Stále mal rozšírené zreničky a nedôverčivo na mňa zazeral.

„Prečo?“ spýtal som sa na rovinu.

S odpoveďou dlho otáľal a ja som zatiaľ premýšľal, či sú všetky tie informácie o lesných napoly psoch pravdivé… Chester mal na sebe všetko čierne. Očividne zhmotnené oblečenie, pretože mu dokonale sedelo, a tú pohodlnejšiu verziu džínsov z toho zvláštneho materiálu som ešte v žiadnom obchode nevidel.

Počul som, že keď sa lesný napoly pes raz prezlečie do mestských vecí, stratí schopnosť šaty zhmotňovať. Ale doteraz som tomu príliš neveril.

„Bol tu,“ začal Chester. Rukou si roztrasene prehrabol vlasy. „Včera v noci tu bol taký zvláštny chlapík v čiernom roláku a so žltými očami. Bál som sa, že to chce dokončiť.“

„Že chce dokončiť čo?“ nechápal som.

„Zabiť ma,“ sykol.

„Ale prečo by to robil?“

Mrkol na svoju obviazanú nohu, čo mu len nevládne ležala na posteli. „Nebola to nehoda,“ zašepkal. „Všetko to bolo naplánované. V lese si na mňa počkala partia vlkov a chceli zo mňa vytiahnuť informácie, ale keď som im nič nepovedal, dohodli sa, že ma bude lepšie zabiť.“

„Informácie o čom?“

„O Yasmin,“ hlesol. „Chceli číslo izby, v ktorej je ubytovaná. Ale ja som… ja som im to nemohol povedať. Nemohol som.“

No došľaka. Asi som ani nechcel vedieť, ako to s ňou súvisí. „Si si tým istý?“

„Áno,“ zamračil sa.

„A čo sa vlastne stalo včera v noci? Ublížil ti niekto?“

„Nakoniec nie,“ zabodol oči do matraca. „Bol som si istý, že ten muž je jeden vlk z lesa. Všetci majú žlté oči a vždy si chránia hrdlo. Kto iný by v lete nosil rolák? Ale potom do izby vtrhla sestra, aby sa pozrela, prečo tak vyvádzam… a on proste zmizol.“

„Zmizol?“ zopakoval som šokovane.

„Hej. Povedali mi, že som mal zlý sen. Alebo halucinácie z liekov. Čo ja viem… je to dosť možné. Včera mi dali dvojnásobnú dávku a ja som… bol dosť mimo,“ mumlal.

„Hovoril si o tom s Maximom?“ napadlo mi.

„S vodcom?“ prekvapene zdvihol hlavu. „O tom včerajšku nie. Dnes tu ešte nebol. Ale o tých vlkoch všeobecne… áno, povedal som mu to. Vraj to už rieši.“

„To je fajn.“ Snáď Yasmin nič nehrozí. V ústave predsa nikdy nie je sama a Maxim sa o to postará. Nie je vodcom Východnej svorky len tak pre srandu, nie?

Ale aj tak som si nevedel pomôcť a bál som sa. Kým som si neuvedomil, že v nebezpečenstve je teraz niekto celkom iný.

„Chester, zvládneš to tu ešte jednu noc?“

„Iba jednu?“ nedôverčivo prižmúril oči.

„Zajtra ťa dostaneme späť do lesa,“ potvrdil som.

„Späť do svorky?“

„Nie, nie tak celkom… ale budeš s Yasmin.“

„A s rodičmi?“ dodal.

Prikývol som. „Určite sa na teba prídu pozrieť, keď už od nich nebudeš tak ďaleko.“

„A… budem sa môcť premeniť?“

„Čože?“ zase som nechápal.

Chester si stýkrát pošúchal zápästie. „Dali mi… dali mi elixír, ktorý blokuje premenu. Nemôžem sa premeniť na psa. Vraj je to… vraj je psia podoba proti pravidlám nemocnice.“

„Taký elixír ti dávať nebudem,“ znechutene som potriasol hlavou.

„Ty?“ zdvihol obočie.

„Áno. Od zajtra ťa mám na starosti ja. A pravdepodobne ti budem vyrábať aj všetky elixíry, takže žiadny strach. Na všetkom sa dohodneme. Prvoradé je, aby sa ti vyliečila noha, a nie aby si bol v tej alebo v tej podobe.“

Chesterovi napriek tomu ovisli kútiky úst. „Povedali… povedali, že sa už nevylieči.“

„Hlúposť,“ mávol som nad tým rukou. „Moje elixíry sú dvakrát silnejšie. Fakt sa nemáš čoho báť.“

Stále mi veľmi neveril, no i tak zašepkal: „Ďakujem.“

„Nie je za čo.“ Skontroloval som hodiny. Tridsať minút síce neprešlo, ale my sme si už nemali čo povedať, a tak som sa pomaly otočil na odchod.

„Už ideš preč?“ zháčil sa Chester. Mal som pocit, že nechce, aby som tu bol. Ale keď sa tváril vystrašenejšie z môjho odchodu než z mojej prítomnosti, sadol som si oproti nemu na posteľ a hodil mu svoj mobil.

„To je…“

„Mobil,“ predbehol som ho. „Napadlo mi, že si z tej nudy budeš chcieť niečo zahrať.“

Opatrne ho vzal do prstov.

„Už si tú vec niekedy videl?“ mimovoľne som sa uškrnul, pretože Chester si fakt nevedel dať rady.

„Hm, párkrát… ale ešte som to nedržal.“

„Nevadí, tak to vezmeme od začiatku. Týmto ho zapneš.“ Displej sa rozžiaril a Chester sa ho hneď musel dotknúť. Chvíľu som mu vysvetľoval, ako s mobilom narábať – ako niekomu zavolať, ako poslať správu alebo ako si zahrať hru, a on to všetko zvládol spracovať do niekoľkých minút, čo ma dosť prekvapilo, a tiež ho to rýchlo prestalo baviť.

A tak som mu po zvyšok dopoludnia rozprával o včerajšku.

O Yasmin. O jej šialených náladách, o krádeži môjho mobilu a ako sa sama pozvala k nám na večeru… a ako to nakoniec dopadlo nad moje očakávania.

„A dali ste si pusu?“ spýtal sa z ničoho nič, hoci o bozkávaní nepadlo ani slovo.

Zarazil som sa. „Ako si na to…“

„Ako som na to prišiel? Tváriš sa úplne ako Mick, keď hovorí o ďalšej Ružovej,“ uškrnul sa a bol som vlastne rád, že môžem jeho myšlienky odviesť iným smerom. Aspoň sa tak nesústredil na nemocnicu.

„Podľa mňa som sa tváril úplne normálne,“ odvrkol som a naschvál nahodil kamenný výraz.

Chester len pokrútil hlavou. „No keď myslíš…

Okolo poludnia sa v izbe ukázal Maxim. Spôsobne zaklopal a až potom vošiel dnu.

„No teda,“ zastavil sa hneď pri vstupe. „Tak ja sa celý deň teším, že ti poviem tú skvelú správu a nakoniec ti to za mňa povie Will?“

Rýchlo som schmatol svoj mobil a vrazil si ho do vrecka. „Nemal som v pláne pokaziť prekvapenie,“ vstal som a chcel sa ospravedlniť, ale Maxim ma umlčal zdvihnutou dlaňou.

„Na to kašli. Je fajn, že ste sa skamarátili.“ Sadol si k Chesterovi, jednou rukou ho objal okolo ramien a hodil pred neho tabuľku čokolády, po ktorej sa Chester nadšene vrhol. „Nech ti to trochu vynahradí tú nemocničnú stravu,“ zasmial sa Maxim.

Chester si hodil do úst jednu kocku a zamrmlal poďakovanie.

Vtom sa Maxim zarazil. „Došľaka, čo sa ti to…“

Zamračene si prezeral jeho zápästia a nechápavo krútil hlavou.

„Prečo ti zase priviazali ruky?“ spýtal sa napokon. Chester už zhltol piatu kocku čokolády. Zrazu vyzeral nadmieru spokojne. Radšej som sa vytratil z izby, aby sa mohli v pokoji porozprávať.

20. kapitola / Yasmin

„Bolo to trápne,“ zamrmlala som. Lucy už ani nerátala, koľký raz to hovorím.

„Všetky prvé bozky sú trápne…“

„O to ide, Lucy! Nebol prvý! Prvú pusu som dala Chesterovi. Na líce. A o tom nemienim diskutovať. Will nech si namýšľa, čo chce… nebol prvý,“ uzavrela som, ale Lucy sa naďalej chichotala.

Sedeli sme vedľa seba na školskom dvore. Pár metrov od nás hrali chlapci futbal. Červení samozrejme vyhrávali – a tým sme aj fandili. V tíme Modrých bol totiž Ethan a od tej veci so štvrtinovými psami som ho nemohla vystáť.

„Možno by pomohlo, keby si to prestala tak dramatizovať,“ poznamenala a logla si trochu presladenej malinovky z plastového pohára. Mala som v ruke rovnaký, no celý čas som iba zízala na rozvírenú tekutinu.

„Nedramatizujem to,“ odvrkla som. Pravda je taká, že som klamala. Vo všetkom. Dramatizovala som to až-až! Od soboty som si v hlave stokrát prehrávala všetky pusy, čo som dala chalanom. Okrem letmých bozkov som však nenašla žiadnu spomienku, čo by ma upokojila.

Je to tak. Nebozkávala som sa. A čo je ešte horšie – nielenže mi nikto bozk neopätoval ani nevrátil, dokonca ma ani nikto nepobozkal sám od seba. A presne preto bol Will prvý.

Skrčila som plastový pohár v pästi a červená malinovka vyšplechla na trávu.

„Prečo ťa to tak štve?“ nechápavo si ma prezerala Lucy.

„Veď ma ponížil!“ zaúpela som. „Celý čas som mala navrch! Od nášho prvého stretnutia som sa naňho v podstate dívala zvrchu, chápeš? A potom to proste skazil.“

„Dramatizuješ to,“ zasmiala sa Lucy.

„No a?“ odvrkla som.

„A okrem toho mám pocit, že mi klameš.“

„Ja?“ hodila som na ňu akože nevinný pohľad.

Ale Lucy ma úplne prekukla. „Nebolo to trápne,“ šepla.

Bezmocne som pokrútila hlavou.

„Bolo to krásne,“ zdôraznila. „A teraz nosíš jeho fotku vo vrecku a nemôžeš ho dostať z hlavy.“

Tak. Niekto to musel povedať za mňa. Krásne. Privrela som oči a nervózne som si hrýzla spodnú peru.

Lucy ma plesla po ruke. „Prestaň, lebo si ju rozhryzieš až do krvi a druhýkrát ťa už nepobozká.“

Okamžite som s tým prestala.

Ďalších pár minút som otupene zízala do stredu ihriska a Lucy to už so mnou nemohla vydržať, tak si rezignovane vzdychla a spustila: „Myslím, že tomu jednému bozku prikladáš strašnú váhu. V skutočnosti k nemu skôr či neskôr dôjsť muselo a je úplne jedno či s Willom alebo s niekým druhým. Čím skôr to začneš brať ako banalitu, tým lepšie.“

Zamračene som na ňu fľochla.

„To nemyslíš vážne!“ vyprskla som. Lucy sa svojimi myšlienkami vôbec netajila. Dokonca sa opovážila prihlúplo uškrnúť.

„Čo vieš, možno sa na tomto ihrisku nachádza niekto, kto sa vie bozkávať ešte lepšie než ten tvoj Will. A možno je najvyšší čas to zistiť,“ teatrálne ukázala na hraciu plochu.

„Nie!“ odvrkla som.

„Čím viac sa budeš bozkávať, tým normálnejšie to pre teba bude,“ dobiedzala.

„Nie!“ zakričala som jej do ucha. Našťastie ma cez skandovanie Ružových a krik rozhodcu nebolo počuť. „Nebudem bozkávať náhodných chalanov, len aby som zabudla na Willa! To si vyhoď z hlavy!“

„Ako chceš,“ mykla plecom.

„Čo riešite, baby?“ Jenny sa medzi nás vopchala s úplnou samozrejmosťou.

„Yasmin sa nevie spamätať z prvého bozku,“ chichotala sa Lucy na môj účet a Jenny ako na povel vytreštila oči.

„Fakt? A nebudeš sa ty náhodou čoskoro vydávať?“

Odvrátila som sa od nich a prešla to mlčaním.

Niežeby som si Lucyine rady vôbec nevšímala, to nie. Niečo na nich bolo. To som vedela aj sama. Po futbalovom zápase sa konala taká malá párty v školskej telocvični, a keď za mnou prišiel Dave, bez námietok som s ním šla tancovať.

Statočne som to pretrpela až do konca, hoci so mnou zaobchádzal na môj vkus hrubo a dotýkal sa ma presne tam, kde nemal, takže som ho musela celý čas odstrkovať.

Vypil dosť malinovky a cukor na napoly psy pôsobí omamne. Nemala som mu to za zlé. Proste som si len dokola nadávala, že ja som od rána nevypila ani kvapku.

Napokon prišla nejaká pomalá pesnička a musela som zatínať zuby, aby som to vydržala v jeho objatí. Neustále som sa mu dívala ponad plece a Lucy mi povzbudivo ukazovala zdvihnutý palec. Nazdávala som sa, že to fakt zvládnem…

Ale keď sme si sadli na lavičku, Dave stále mlel iba o futbale, myšlienky sa mu plietli jedna cez druhú a v kľúčovej chvíli sa zasekol a len mi uprene zízal do očí… pripadalo mi to strašné. A ešte oveľa strašnejšie, keď sa ku mne z ničoho nič naklonil.

„Nie!“ vyskočila som na nohy skôr, než sa ma jeho pery stihli dotknúť. „Prepáč, ale nejde to.“ Dave sa nechápavo mračil a chystal sa niečo povedať, ale ja som v tom momente už utekala naprieč parketom. Zdrhla som ako zbabelec. Zdrhla som…

* * *

V pondelok ráno ma čakalo povinné sedenie u psychologičky. Raz za mesiac to museli podstúpiť všetky Fialové, Ružové a Oranžové, aby sa vedenie uistilo, že sme psychicky v poriadku a naše schopnosti nám nelezú na mozog.

Mne samozrejme liezli. Ale na to bola pani Scottová už dávno zvyknutá. Sama bola jedinou známou psychologičkou, ktorá tiež oplýva schopnosťou čítať myšlienky. A tak sme si po štyroch rokoch už celkom dobre rozumeli.

„Čo sa deje, Yasmin? Vyzeráš vyčerpane,“ zhodnotila, len čo som dosadla na stoličku.

„Vzhľadom na to, že je šesť hodín ráno?“ neúprimne som sa uškrnula. Sedenia boli ešte pred vyučovaním. Ale hodina spánku sem, hodina spánku tam…

„Zle sa ti spí?“

„Aj to, ale… v podstate som mala len ťažký víkend.“

Pani Scottová chápavo prikývla. „V sobotu si bola za Kieronom. Hovoril mi. Vraj si sa mu zdala taká zvláštna a roztržitá.“

„Vy ste s ním v kontakte?“ neudržala som sa.

„Už dlhšie. Pochopiteľne ho informujem o pokrokoch všetkých detí z ústavu.“

„Aha,“ šepla som.

„Tak k veci,“ posunula si okuliare na špičku nosa a lakťami sa oprela o stôl. „Bola si pred tou sobotou nervózna? Alebo si bola nervózna z Kierona? Z jeho domu? Popíš mi to.“

„Ja,“ v prstoch som žmolila svoje fialové tričko. „Ja si nemyslím, že išlo o nervozitu. Teda áno, najprv som bola nervózna, ale keď sme sa začali baviť o manželstve a o pravidlách a o fungovaní nášho akože vzťahu, tak som mala taký zvláštny pocit.“

„Zvláštny pocit?“ zopakovala.

„Akoby mi niečo zvieralo srdce. A hrdlo. A…“

„Bála si sa. To je pochopiteľné. Strach z nových vecí a zo záväzkov je vlastný aj Fialovým.“

„Nie, nebol to ani strach, pani Scottová.“

„A čo potom?“ sústredene sa zamračila.

„Dlho som nad tým premýšľala a… ja Kierona nemilujem. A je nad slnko jasnejšie, že ani on nemiluje mňa. Proste ma desí, že sa manželstvom s ním oberiem o niečo dôležité.“

„O lásku?“ doplnila neveriacky.

„Áno, aj o lásku. Či už jednostrannú alebo opätovanú. Nechcem byť úplne bez nej.“

„V prípade Fialových láska len všetko komplikuje, Yasmin,“ poučila ma. „Ver mi, že na svete nenájdeš nikoho lepšieho. Kieron je nadmieru tolerantný. Je schopný vyjsť ti vo všetkom v ústrety a plne si uvedomuje, že si mladšia a zo začiatku to s tebou nebude mať úplne jednoduché.“

„Ale ja to všetko viem, pani…“

„Dosť už o Kieronovi. Budúci víkend sa o svojom psychickom rozpoložení porozprávaš priamo s ním. Zaslúži si aspoň tvoju úprimnosť.“

Prikývla som. Nepokračovalo to dobre.

„Ešte o niečom by si so mnou chcela hovoriť?“ spýtala sa.

„Uhm. Zaujímalo by ma, či… či si myslíte, že by nejaká Fialová… nemusela trpieť na úplnú citovú neschopnosť? Že by mohla byť schopná skutočnej lásky, napríklad?“ habkala som, pretože toto bola téma, ktorú pani Scottová z duše nenávidí.

„Lásky nie,“ odfrkla. „Ale vzhľadom na svoje percentá disponuješ istou mierou empatie a dokážeš vytvárať trvalé priateľstvá. Toto si chcela počuť?“

„Prečo ste tak skoro vylúčili, že by som sa mohla zamilovať?“ šepla som.

„Lebo je to viac než nepravdepodobné. Fialové berú život prakticky. Viac ako city sú pre ne dôležité práve myšlienky, s ktorými pracujú. A dokážu sa presvedčiť o všeličom.“

„Takže si to podľa vás nahováram?“

„Prestaň hovoriť v hádankách, Yasmin,“ uťala. „Čo ťa k tej myšlienke vôbec priviedlo?“

„Včera som plakala. Všetci hovoria, že Fialové neplačú, ale ja v poslednej dobe plačem často a neviem s tým prestať.“

„Bola si včera vyčerpaná?“ prerušila ma.

„Áno, ale…“

„Nie je pravda, že Fialové neplačú. Môžu plakať. Od fyzickej bolesti alebo z veľkého vyčerpania. Jednoducho si sa presilila, Yasmin. Musíš si vedieť urobiť prestávku.“

Prečo som plakala, mi popravde nebolo jasné, tak som radšej nič nenamietla.

„Máš ešte iné príznaky?“ pobádala ma pani Scottová.

„Ja,“ skoro som si pretrhla lem trička, ako silno som ho stískala medzi prstami. „Asi mám rada jedného chlapca.“

„Je z ústavu?“ spýtala sa vecne.

„Nie.“

„Ste spolu často? Trávite spolu veľa času?“

„Nie, ale v sobotu sme spolu boli dosť dlho.“

„A? Čo konkrétne ťa priviedlo k myšlienke, že ho máš rada?“

Preglgla som. „Keď sme sa lúčili… pobozkal ma. A neviem na to prestať myslieť.“

„Chcela by si, aby ťa pobozkal znovu?“ vytušila.

Nebolo čo skrývať, tak som sa donútila prikývnuť.

„Asi ti zase nepoviem to, čo chceš počuť,“ oprela sa a perom poťukala na hárok papierov pred sebou. „Je úplne normálne, že sa ti páčia chlapci. Máš sedemnásť, Yasmin. Pochopiteľne snívaš o tom, ako sa s niekým bozkávaš, a tak. Naozaj. To ešte neznamená lásku.“

„A čo potom znamená lásku?“ vyhŕkla som.

„V tvojom prípade nič. Si Fialová,“ uzavrela nekompromisne a ja som si pod stolom stískala ruky, aby som nevybuchla.

Fialová, Fialová… Pre každého som len Fialová…

„Takže ho nemám rada,“ zašepkala som.

„Nie. Pravdepodobne ťa len priťahuje a možno by si s ním nemala tráviť toľko času.“

„Ale…“

„Yasmin, ja viem, že Kieron je o dosť straší a zrejme ani nie je tvoj typ, ale z dlhodobého hľadiska je váš vzťah lepšou voľbou. Mala by si sa sústrediť na to, a nie sa obzerať po chlapcoch.“

Hľadela som jej do očí a chcelo sa mi kričať. Buchnúť päsťou po stole. Presadiť si svoj názor a zase plávať proti prúdu, ako už toľkokrát predtým. Ale čo by som dosiahla? Aj tak o tom budem musieť hovoriť s Kieronom.

„Nechám si to prejsť hlavou,“ sľúbila som a pani Scottová sa spokojne usmiala. Naše sedenie bolo pri konci a ona mi povolila vstať zo stoličky.

„Zavolaj mi sem Olive, dobre?“ povedala mi.

A ja som chcela odseknúť nie. Ale načo by to bolo? Prvýkrát v živote mi dochádzalo, aké je to vzpieranie sa márne a zbytočné… a aj tak vždy skončím v pasci.

Prechádzala som sa po prázdnych školských chodbách, zo zlosti som kopala do stien a potláčala všetky tie odporné pocity, čo sa mi nahromadili v krku.

Nedokázala som ani preglgnúť.

A potom som zazrela Olive…

„Vážne ti nemôžem pomôcť?“ prosebne špúlila pery na Willa vedľa hromady škatúľ s elixírmi.

„Nie. Vďaka. Odnesiem si to sám,“ odbil ju.

„Budeš sa s tým vláčiť až do obeda,“ fňukala.

„Aj tak tu nemám čo iné robiť,“ odvrkol a vzal jednu škatuľu. Nevyzerali ktovieako ťažké a Olive sa po jednu trucovito zohla.

Will na ňu zavolal: „Ak niečo rozbiješ, Olive, tak si ma fakt neželaj!“

„Neboj!“ trochu sa zapotácala a krátke šaty sa jej vyhrnuli, ale Will jej už našťastie nevenoval ani pohľad. Vybral sa smerom ku mne.

„Yasmin! Čo tu robíš tak skoro?“ oči mu zasvietili ako dve hviezdičky a usmial sa. Skoro tak dokonale ako na tej fotke… ale, samozrejme, ešte bolo čo zlepšovať.

„Mala som… sedenie so psychologičkou,“ vyjachtala som zmätene, pretože Will sa ku mne bez okolkov nahol a vtisol mi bozk na líce. Rovno pred Olive. Tá Ružová chudera ozelenela od závisti!

„Takže máš teraz voľno?“ zaujímal sa a zbežne si ma premeral od hlavy až po päty.

„Pred prvou hodinou sa ešte musím ísť prezliecť, ale teraz mám asi polhodinu čas.“

„To je super,“ kývol bradou ku kope škatúľ. „Pomôžeš mi s tým, však? Jednu si vezmi a novú ošetrovňu nájdeš na konci chodby. Posledné dvere vľavo.“

Prikývla som a už-už sa naťahovala po škatuli od Olive.

„Vezmi si vlastnú!“ osopila sa na mňa.

„Aj tak už musíš ísť za psychologičkou,“ odsekla som.

„No tak, dievčatá, ak tie elixíry rozbijete, fakt vás zaškrtím!“ zavolal na nás Will cez rameno, kým sme sa s Olive naťahovali o škatuľu.

„Padaj!“ dupla som jej na nohu a ona zajačala tak nahlas, že by určite zobudila aj mŕtveho. Ale účel bol splnený. Pustila škatuľu a ja som mohla víťazoslávne odpochodovať za Willom.

Ošetrovňa bola zriadená v malej nevyužitej kancelárii. Zadná stena bola plná políc a skriniek na fľaštičky s elixírmi, ktoré Will už začal vykladať zo škatúľ. Uprostred trónil pracovný stôl podobný tomu laboratórnemu a v ľavom rohu zaberala miesto posteľ. Určite pre Chestera.

Trochu ma to potešilo.

„Poobede ho sem prevezú z nemocnice,“ informoval ma Will, keď si všimol, kam sa pozerám, a ja som rozradostene vyskočila na stôl. Hompáľala som nohami sem a tam. Sem a tam. A pritom som sa dívala, ako fľaštičky s červenými elixírmi skladá do úhľadného radu.

„Do pomáhania sa už veľmi nehrnieš, čo?“ skonštatoval, keď som tam len tak sedela. Vôkol dverí pred chvíľou krívala Olive. Vážne krívala. Asi som jej na tú nohu dupla dosť silno.

„Nemám motiváciu,“ posťažovala som sa teatrálne.

„Tak si ju nájdi. Sám to budem vykladať dozajtra,“ zamračil sa na mňa ponad rameno. Jedna fľaštička sa mu pritom skoro vyšmykla a ja som sa škodoradostne uškrnula.

„Ty si chcel novú prácu,“ odvrkla som.

„Ty si chcela mať nablízku Chestera,“ opáčil a kyslo sme na seba zagánili, hoci by sme najradšej jeden druhému skočili do náručia. Kdesi v mojom vnútri sa všetko chvelo. Musela som to potlačiť. Zaťala som zuby a Will si práve vtedy zmyslel, že nechá škatule škatuľami.

„Ani sa ma nespýtaš, či som za ním zašiel?“ podišiel ku mne a oprel si ruky vedľa mojich bokov. Na moment som zavrela oči. Ale zbytočne.

Celkom ma v tom pocite uväznil.

„Yasmin? Si v pohode? Vyzeráš… smutná.“

„Podľa psychologičky som len vyčerpaná,“ mávla som rukou.

No Willa to neoklamalo. Chvíľu skúmal moju tvár a ja som ho očami prosila, aby sa do mojich trápení nestaral, že ich zvládnem… a tak sa prinútil povedať: „To je fakt, vstávať o piatej je týranie.“

Prikývla som, hoci v skutočnosti som už o štvrtej nespala.

„Prečo vôbec chodíte k psychologičke?“ nadhodil.

„No, vieš… naše schopnosti sú dosť náročné na psychiku.“

„Vážne? Nezdá sa mi, že by si z toho čítania myšlienok mala nejaké psychické problémy,“ hravo do mňa štuchol a ja som sa chcela zasmiať, ale z hrdla sa mi nič nevydralo.

„Ja možno nie, ale napríklad Ružové… tie sú dosť upäté na chlapcov, a keď sa im náhodou nedarí získať svoj vysnený objekt, podliehajú depresiám. Stavím sa, že Olive teraz pani Scottovej vykladá o tebe.“

„A o čom si sa s ňou bavila ty?“ zvedavo naklonil hlavu.

„O Kieronovi a podobne…“

„A čo ti povedala na ten tvoj čudný pocit?“ kútikom úst mu šklblo. Ešte stále mal potrebu robiť si z mojich pocitov žarty.

Zamračila som sa. „Podľa nej je to len strach z nových vecí a zo záväzkov…“

„A možno je,“ prerušil ma.

„A čo ak nie?“ odvrkla som. Will chcel niečo povedať, ale ja som rýchlo dodala: „To je fuk. Mám sa o tom porozprávať s Kieronom, takže do najbližšieho víkendu na to nebudem myslieť.“

„Skvelý prístup!“ pochválil ma spoly žartovne a mne tá jeho povznesená nálada ktovie prečo liezla na nervy. Takého šťastného som ho vlastne ešte nevidela.

„Čo je to s tebou?“ vyhŕkla som.

„Nič,“ zasmial sa. „Nemôžem byť šťastný z novej práce? Konečne som vypadol z laboratória, žiadny nevrlý doktor mi nemusí šéfovať a mám na očiach všetky Farbičky…“

Palcom mi prešiel po stehne, ja som zadržala dych a on tichšie dodal: „Vrátane teba.“

„Ja ti len kazím radosť,“ namietla som oduto. Mysľou mi prebehlo, že som ho možno mala nechať s Olive. Už pred ňou nepotreboval chrániť. Tak prečo som ju vlastne odohnala?

Will ma pozorne sledoval, akoby sa mi snažil nahliadnuť do duše, a ja som mu jednostaj uhýbala očami. Nakoniec sa celkom vážne spýtal: „Určite sa nechceš porozprávať o tom svojom čudnom pocite?“

„Nie,“ vyletelo zo mňa.

„Fajn,“ prikývol, a keď som si obranne skrížila ruky na hrudi, aby som medzi nami vytvorila aspoň chabú bariéru, jeho radosť bola zrazu celá preč.

„Mala by som ísť,“ zoskočila som zo stola. Akosi mi nedošlo, že Will stojí tesne pri mne.

„Au!“ sykol. Skočila som mu rovno na nohu a potom som ani nemala kam uhnúť, takže som sa v panike vyškriabala späť na stôl a dlaňou si zakryla ústa.

„Will, prepáč! Strašne ma to mrzí,“ šepkala som zmätene. Nechápala som, ako sa to mohlo stať. Bola som vážne až tak mimo?

„To je v pohode. Nestihol som sa uhnúť.“

„Vôbec som ti nedala príležitosť!“ zaúpela som a chrbtom ruky si zúrivo stierala slzy z tváre. Tie odporné mrchy ma štvali deň čo deň viac.

„Nie, Yasmin, fakt je to v pohode,“ vzal mi tvár do dlaní a palcami mi osušil líca.

„Strašne ma to mrzí,“ zopakovala som, ale Will len pokrútil hlavou. Zase sa usmieval. Dokonca zo žartu poznamenal: „Musela si nás s Olive predsa vytrestať oboch, nie?“

„Za čo?“ hlesla som. Bola som si istá, že Will sa jej ani nedotkol. Alebo žeby som sa mýlila?

„Zase na teba skúšala halucináciu?“ zamračila som sa a Will mi po tej vráske na čele hneď prešiel ukazovákom.

„Čestne priznávam, že som si ju na pár sekúnd pomýlil,“ uškrnul sa.

Prečo ho to tentokrát nerozhodilo?

„Iba na pár sekúnd,“ zašepkal s tvárou už len niekoľko milimetrov od mojej.

„A potom?“ mrnkla som.

Tak veľmi som mu chcela čítať myšlienky, ale v tej chvíli som bola úplne neschopná.

„A potom,“ pohladil ma po líci a naschvál naťahoval čas, aby som naňho musela bez dychu hľadieť. „A potom som si uvedomil, že na pôde školy iste nemôžeš nosiť ružovú, takže to asi bude len nejaká…“ Nedopovedal, lebo som ho schmatla za tričko.

„Ja? Ja!“ vyletela som. Ruky zvierajúce látku trička sa mi chveli. „To je nehorázna hlúposť, Will! Zamilovať sa do Fialovej… to budeš ľutovať do konca života!“

Ale jemu to bolo jedno. Jeho dlaň sa mi pritisla na chrbát. Naklonil sa bližšie a ľahučko ma pobozkal na pery. A vtedy… a presne vtedy som sa v tom čudnom pocite úplne stratila.

21. kapitola / Willaim

Maxim sa ukázal okolo deviatej a nahral mi do notebooku všetky zložky.

Všetky zložky! Všetky! Všetky tajné údaje, percentá a lekárske záznamy som mal zrazu pred sebou a Maxim mi k tomu povedal len: „Nič z týchto údajov sa nesmie dostať von. S nikým o tom nehovor, nikam to nepíš a tú zložku zahesluj, nech sa k tomu nikto nedostane. Ani tvoji rodičia. Chápeš?“

Asi som prikyvoval až príliš horlivo.

Zasmial sa, s úškrnom nado mnou pokrútil hlavou a na krátky okamih mi položil ruku na plece. „Chestera privezú o jednej. V jeho zložke máš už zoznam potrebných elixírov aj s dávkovaním.“

„Jasné, všetko mám pod kontrolou,“ pritakal som.

Zoznam jeho liekov bol poriadne dlhý. No stačilo pár klikov a hneď som z neho vyškrtal všetko prebytočné… žiadny elixír ovplyvňujúci premeny, žiadne lieky na spanie, menej tlmičov bolesti… fakt na tom nebol až tak zle, aby musel denne piť toľko elixírov.

Maxim moju prácu po očku sledoval.

„Vedel som, že si náš človek!“ skonštatoval spokojne a potom sa od notebooku vzdialil.

Človek.

Tým slovom ma už nik nenazval poriadne dlho a na chvíľu som odtrhol zrak od notebooku, aby som sa pozrel na Maxima, či to nemyslel ironicky… Ale nemyslel. Povzbudivo sa na mňa usmial a potom opustil ošetrovňu.

Zložky v priečinku ma strašne lákali. Chcel som si ich všetky pozrieť, nájsť súvislosti, identifikovať štvrtinových psov… bolo toho toľko, čím som sa mohol zaoberať! Ale nevybalené škatule za chrbtom nehlučne prevolávali moje meno. A tak som sa od notebooku s povzdychom odtiahol a šiel ich vybaliť.

Môj sen o čítaní záznamov sa pomaly rozplynul. Nebolo ani jedenásť hodín a už mi stôl okupovalo tretie dievča. To prvé si zodrelo koleno pri nešikovnom páde na schodisku – vinu samozrejme niesol vysoký podiel psej krvi. Druhé si z rovnakého dôvodu hrotom kružidla oškrelo ukazovák – nebolo treba sa ulievať z hodiny, ale čo už… nikoho nepošlem preč, však? A tretie mi skoro ovracalo tenisky.

„Je ti až tak zle?“ prstom som jej zdvihol bradu. V tvári bola neprirodzene bledá a vlasy sa jej lepili na čelo. Nezmohla sa ani na prikývnutie.

„Strašne, strašne,“ šepkala celý čas.

„Tak fajn, hlavne sa upokoj. Čo si naposledy jedla?“

„Nič. Neviem. Nepamätám si,“ zúfalo si pritisla dlaň na ústa a ja som otvoril notebook, aby som sa pozrel do jej zložky.

„Určite si nespomenieš? Fakt by mi to pomohlo.“

„Hm, včera sme mali oslavu,“ premýšľala nahlas.

„Bolo na tej oslave nejaké jedlo?“

„Nie, nemyslím,“ šepla.

„Dobre. Tak z jedla to nebude. Pila si niečo?“

„Iba malinovku.“

„Malinovku? Sladenú predpokladám. Koľko pohárov si asi vypila?“ jej záznamy mi už svietili na obrazovke. Nemala alergiu na nič. Ale štrnásťročná, drobná a vychudnutá by určite nezniesla viac ako pár pohárov. Dva či tri. Napoly pes s päťdesiatimi percentami psej krvi by to s cukrom nemal preháňať. A decká to pochopiteľne vedeli. Ale párty robí svoje.

„Päť? Desať?“ vyšlo z nej napokon.

„Desať pohárov malinovky?“ Okej, tak to by podľa mňa odrovnalo aj ľudský žalúdok.

„Ja viem, že je to hlúposť… bola som nervózna,“ vyjachtala.

„Nevyčítam ti to. Len sa z toho skús do budúcna poučiť.“ Zaklapol som notebook a šiel po pár fľaštičiek s elixírmi. Jednoduchá kombinácia, ktorú som poznal naspamäť. Zmiešal som ich, pretrepal vzniknutú zmes a podal to tej malej ufňukanej kope nešťastia.

„Vypi to. Mal by zabrať do piatich minút.“

„Určite?“ nedôverčivo sa na mňa pozrela. Krikľavo žlté šaty ešte viac podtrhovali jej bledosť. Prikývol som a strčil jej fľaštičku do ruky.

„Je to úplne neškodný elixír. Len ti upokojí žalúdok. Ale nabudúce si vážne pamätaj, že napoly psy sú na cukor citlivé a účinky jednej hlúpej malinovky ťa môžu trápiť aj do konca týždňa.“

Pri tých slovách vytreštila oči a vyklopila do seba obsah fľaštičky.

„No fuj,“ zaškľabila sa a skoro ju po mne hodila.

„Čo už. Za chyby sa platí hnusnými elixírmi. S tým nič nenarobím,“ mykol som plecom a odpratal prázdne nádobky do voľnej škatule. „Inak, čo ste to oslavovali?“

„Víťazstvo vo futbale,“ zamrmlala.

„Fakt? Mali ste nejaký školský zápas? A kto vyhral?“

Kútiky úst sa jej zdvihli. „Červení, samozrejme.“

„To je super. Hráte tu futbal často?“

Môj záujem ju očividne tešil. Až na tú svoju nevoľnosť úplne zabudla a začala mi vykladať podrobnosti: „Hrá sa v podstate každú druhú nedeľu. A tímy sa skladajú podľa farieb. Niekedy hráme len medzi sebou, občas proti chalanom z Východnej svorky.“

„Dievčatá nehrajú?“

„Nie,“ zasmiala sa. „My len fandíme. Ružové sa hrajú na roztlieskavačky a my ostatné sa ich snažíme prekričať.“

„A darí sa vám to?“

Nad tým prevrátila oči. „Aj keby. Chalani si aj tak všímajú len Ružové.“ Vzápätí sa na mňa pozornejšie zadívala a z ničoho nič z nej vypadlo: „Ty nehráš futbal?“

„Och, nie, mňa športy neberú.“

„A čo potom robíš vo voľnom čase?“

Mrkol som za seba na knihu, ktorú som si priniesol pre prípad núdze a ktorá od rána iba ležala na jednej škatuli. „Hm, asi čítam? Alebo sa hrabem vo veciach, do ktorých ma nič.“

„Pekné,“ uškrnula sa. „Ale musí byť s tebou strašná nuda.“

„Ako kedy. Niekedy mám náladu aj na bicyklovanie.“

Prikývla, hoci v jej tvári som videl, že bicyklovanie zase neberie ju. Nikdy mi nedochádzalo, s koľkými dievčatami by som si vlastne vôbec nerozumel.

„Ale je milé, že sa s nami tak pekne rozprávaš,“ šepla dojato a pritom sa zošmykla zo stola. „Ten zlý doktor na nás vždy iba zazeral.“

Donedávna som zazeral tiež. Na Francine. Och, keď som si na to spomenul, pripadalo mi to ako večnosť.

* * *

O dvanástej som už vykladal poslednú škatuľu elixírov, keď vtom dvere rozrazila Olive a na jednej nohe doskackala k stolu. „Willaim!“ fňukala. „Tá Fialová potvora mi určite zlomila nohu!“

Yasmin. Od rána som ju nevidel. Po poslednej puse sa rozlúčila a zdrhla s výhovorkou, že sa pred vyučovaním ešte musí prezliecť.

Keď zvonilo na prestávku, občas som sa pristihol, že na ňu myslím… Potrebovala si vytvoriť odstup. Chápal som to. Pre ňu to bol len čudný pocit sem, čudný pocit tam.

Na mojich pocitoch vôbec nezáležalo, nie? Nikdy nezáležalo.

Neochotne som sa obrátil k Olive, ktorá už na stole nahlas vzlykala.

„Pozriem sa na to,“ navrhol som a ona si chvatne vyzula prezuvky. Až tak chvatne a bez mihnutia oka, že ju to rozhodne nemohlo bolieť. „Ktorá noha to bola?“

„Ľavá.“

Nohu v kolene zohýbala bez problémov a ani na členku nemala žiadny opuch. Dosť som pochyboval, že ju reálne niečo trápi. Skúsil som jej ohnúť chodidlo a ona sa ani nemykla.

„Nemáš ju zlomenú, Olive.“

„Mám! Určite mám! Strašne to bolí!“

Fakt na mňa len hrala divadlo. „Ale čo presne ťa bolí? Dokážeš ohnúť koleno, prsty aj členok. A nič nemáš červené ani opuchnuté. Čo ťa ešte môže bolieť?“

„Ja neviem,“ mrnkla.

„Okej. Tak v tom prípade to tu nevyriešim. Budeš musieť ísť za skutočným doktorom.“

„Myslela som, že nadprirodzenú schopnosť na liečenie máš ty.“

„Ale to neznamená, že keď sa ťa dotknem, zázračne vyzdravieš! Iba prepožičiavam účinnosť elixírom. Nič viac. Ak nechceš žiadny elixír, tak sa vráť na hodinu.“

Zmätene na mňa zažmurkala.

Nebol som k nej príliš krutý? Možno naozaj nevedela, ako liečenie funguje…

„Prepáč… ja… mám toho veľa. Nechcel som na teba kričať. Len potrebujem vybaliť tie elixíry a vy sem chodíte s každou hlúposťou.“

„Chápem,“ usmiala sa. „Ale mne to vážne pomohlo.“

„Čo ti pomohlo?“

„Keď si sa ma dotkol. Už to bolí menej. Možno máš skutočne…“

„Ale no tak!“ zaúpel som.

No Olive sa nenechala odradiť. Otravovala tak dlho, až kým som sa jej „zranenej“ nohy nedotkol ešte raz. Dával som si pozor, aby pritom nenadviazala očný kontakt a nemohla použiť tú svoju halucináciu.

„Tak. Spokojná?“ vrátil som sa k vybaľovaniu fľaštičiek.

„Hm,“ Olive si nedôverčivo prezerala svoje chodidlo. Vravela, že sa jej na ňom ešte niečo nezdá, ale už som ju nepočúval.

A vtom sa dvere opäť rozleteli.

„Pani Scottová!“ vyhŕkla Olive.

Menovaná jej kývla na pozdrav a potom do mňa zabodla pohľad s ostrosťou britvy. „Ty si Willaim?“

Prikývol som, ale od škatule som nevstal.

Scottová na stôl plesla nejaký papier so slovami: „Toto je zoznam liekov. Vyrob tie elixíry, nalep na nich menovky podľa zoznamu a potom ich odnes vrátnikovi na ubytovňu, aby ich rozdal dievčatám. Je to dosť jasné?“

„Je,“ až taký hlúpy nie som.

Psychologička prižmúrila oči. „Dobre som počula?“

„Povedal som, že áno, je mi to jasné.“

„A nič viac? Niečo som,“ zamračila sa a poklopkala po stole dlhými nechtami. „Prečo sa ti vôbec nedajú čítať myšlienky? Čo to je za…“

Mykol som plecom. Tá psychologička mi pripadala desivá.

„To má byť nejaký vtip?“ spravila dva kroky ku mne a schmatla ma za rameno. Nasilu ma vytiahla na nohy. Jej nechty sa mi zarývali do kože. Nemohol som sa pohnúť. Strašne ma rozbolela hlava. Celý svet sa so mnou zatočil, a keď ma tá ohavná bytosť pustila, zletel som rovno na zem a zalapal po dychu.

„Neubližujte mu!“ vykríkla Olive.

„To je určite Yasminina práca,“ mrmlala Scottová, kým ja som sa ešte ani nevedel pozviechať zo zeme. „Je jediná Fialová s takou silou. Iba ona mohla okolo jeho mysle vystavať nedobytné hradby.“

Hradby?

„Bol si v kontakte s nejakou Fialovou?“ vyprskla na mňa vzápätí.

Neodpovedal som. Nechcel som Yasmin dostať do ešte väčších problémov.

Olive sa našťastie vrhla medzi mňa a tú ženskú, takže sa ma už ani nedotkla. Iba naposledy prešla prstami po papieri na stole a zdôraznila: „Na tých elixíroch si daj záležať.“

O sekundu nato sa za ňou zatresli dvere.

„Čo to bolo?“ šokovane som si prehrabol vlasy. Olive sedela vedľa mňa na zemi. Ľútostivo sklápala oči k rukám zloženým v lone.

„Nechcela ti ublížiť…“

„Nie? A čo teda?“ chrbtom som sa oprel o poličku s elixírmi.

„Len sa nahnevala. Má rada veci pod kontrolou a Yasmin jej znemožnila prístup do tvojej hlavy. Je logické, že ju to vytočilo.“

„Podľa mňa to nie je vôbec logické!“ Sťažka som vstal. Olive mi chcela pomôcť, ale ja som odtisol jej ruku. Potreboval som len vidieť ten papier so zoznamom.

Oprel som sa o stôl. „Často vám predpisuje elixíry?“

„Iba niektorým. Ale Ružové ich dostávajú často.“

„A Fialové?“ otočil som list na druhú stranu. Bolo tam Yasminino meno a presný postup na prípravu dvoch elixírov.

„Tie, myslím, iba výnimočne,“ odvetila Olive.

Obidva elixíry mali viac ako päť zložiek, takže boli vážne silné. Prvý bol na upokojenie, druhý na spanie. V podstate som medzi nimi videl jediný rozdiel, a to ten, že sa podľa psychologičkinho popisu mali brať v inej časti dňa.

Yasmin sa mi síce zdala rozrušená. Ale žeby to s ňou bolo až také vážne?

„Občas to s tými elixírmi preháňa,“ priznala Olive a prstom ukázala na svoje meno. Tiež tam mala pár silných elixírov proti depresii a úzkosti.

„Pomôžeš mi ten zoznam preškrtať?“

Vydesene ku mne zdvihla oči. „Chceš niečo škrtať?“

„Ty tie dievčatá poznáš. Dokážeš mi aspoň pri niektorých povedať, či naozaj potrebujú elixír, alebo to tá psychologička prehnala, nie?“

Okrem toho, podľa mňa by taká osoba vôbec nemala predpisovať lieky. V meste by jej to nikto nedovolil.

Olive zdráhavo prikývla a sklonila sa nad zoznam. Vždy len prstom poťukala po mene a ja som ho vyškrtol. Možno bola mierne otravná a mierne teatrálna. Ale občas je fajn mať Ružovú na svojej strane.

22. kapitola / Yasmin

„… napíšete sloh na tému Aký ste mali víkend.“

Celú hodinu som pani Davisovú skoro nepočúvala, ale po týchto slovách mi hlava skĺzla zo zaťatej päste. Len-len že som sa neudrela o lavicu.

„Prosím?“ vyhŕkla som.

„Ty ma nepočúvaš, Yasmin?“ zamračila sa na mňa.

„Ja… áno, ale… proste len nechápem, prečo by sme mali písať taký zbytočný sloh.“ Och, Kieron, ty si fakt nevieš nájsť lepší spôsob, ako zo mňa vytiahnuť prvé dojmy?

V triede to zašumelo. Lucy do mňa zozadu štuchla ceruzkou, ale nehodlala som jej to vysvetliť.

„Ak ťa nebaví písanie slohov,“ začala pani Davisová.

„Baví! Ale nemohla by som dostať náhradnú tému?“ Spätne som si uvedomila, že to asi znelo príliš hrubo, a tak som doplnila ešte: „Prosím.“

Učiteľka však so stisnutými perami pokrútila hlavou a rozdala papiere. Všetci sa pustili do písania. Všetci okrem mňa. Dlho som váhala. Každý iste písal o nedeli a o futbalovom zápase, ale to nebolo o nič lepšie než moja sobota. Celý uplynulý víkend bol tak otrasne chaotický, že som zo seba nedostala ani slovíčko.

Na konci hodiny mi pani Davisová zobrala prázdny papier.

„To bude za päť,“ oznámila mi.

Ja som len mykla plecom a v duchu som preklínala Kierona.

Deň sa tak strašne vliekol…

Nad všetkým som frflala. Nad výkladom učiteľov, nad obedom v jedálni, nad trápnosťou Ružových, ktoré si už od skorého rána šepkali o tom novom chalanovi z mesta.

Jedna hlupaňa sa bodla kružidlom do prsta, len aby jej učiteľka dovolila ísť na ošetrovňu. A keď sa po neuveriteľných dvadsiatich minútach vrátila, vyzvonila svojej partii všetky nové fakty.

„Ja to proste nechápem!“ tresla som učebnicami o skrinku.

Lucy na mňa vyplašene hľadela. Ako srnka.

„Načo sa s nimi vôbec baví? Veď to nemá v popise práce! Nech im dá elixír a dovidenia!“ rozčuľovala som sa. V šatni bolo našťastie prázdno. Mali sme si tu odložiť veci pred tréningom a väčšina Farbičiek už čakala v telocvični.

„Len pokoj,“ tíšila ma Lucy.

No odbila som ju. „Pokoj? Pokoj! Will sa s nimi rozpráva ako s kamarátkami a ja mám zachovať pokoj? Aj tak sa oňho zaujímajú len preto, že je nový.“

„Presne tak,“ podporila ma Lucy a stisla mi rameno. „O pár dní ich to prejde a zase budú klebetiť o Červených. Len tomu daj čas.“

„Ja nemám čas!“ zavrčala som. Srdce mi v hrudi bolestivo bilo o rebrá. V poslednej dobe som ho cítila až príliš často.

„A nie je pekné, že je k nim priateľský?“ zašepkala Lucy a bokom sa oprela o skrinku.

„Je to introvert! Nemá byť priateľský!“ zúrivo som si zahrabla rukami do vlasov.

Lucy sa skrivili pery. Premýšľala nad tým, či by som bola radšej, keby sa Will správal k Farbičkám ako k odpadu. Keby nami opovrhoval.

„Jasné, že nie! Ale prečo k nim nepristupuje profesionálne? Toto jeho kamarátske správanie je úplne od veci.“

„Možno to tie dievčatá iba zveličujú,“ mykla Lucy ramenom.

„Možno,“ nadýchla som sa.

Z telocvične sa už ozývalo trénerkino pískanie. Bolo načase vyraziť. Lucy sa odlepila od skrinky a ja som si uhladila rozstrapatené vlasy.

„Porozprávaj sa s ním o tom,“ navrhla mi po ceste.

„Nie,“ odsekla som pohotovo.

„Ale prečo? Keby si za ním zašla cez obednú prestávku, teraz by si sa nemusela rozčuľovať nad hlúpymi rečami. Čo ak je všetko úplne inak, než to vyzerá?“

„Nie,“ zopakovala som.

Nechcela som ísť za Willom. Nemala som ho rada. Len som prežila ťažký víkend a on bol v správnej chvíli na správnom mieste. Preto sa mi z neho podlomili kolená. Preto som ho túžila pobozkať… hľadala som v tom útechu. Únik. Nič viac. Vzťah s ním by aj tak len všetko komplikoval. A čím skôr sa o tom presvedčím, tým lepšie.

Dúfala som, že tréning mi pomôže sústrediť sa. No keď som už stála uprostred telocvične so šatkou na očiach, uvedomila som si, že môj stav iba zhorší.

Aby som určila svoju polohu a zistila, kadiaľ mám ísť, musela som sa prehrabávať v myšlienkach okolostojacich dievčat. Všetkých tých dievčat, čo postranne mysleli na Willa.

Zatínala som zuby. Triedila myšlienky. Odolávala tomu. Až kým som neprechádzala vôkol Olive.

V jej mysli som videla, ako sa skláňajú nad jedným stolom, nad nejakým papierom… ako sa im lakte letmo dotýkajú, ako celá Willova pozornosť patrí len jej, ako je Olive v siedmom nebi.

Tými myšlienkami sa mi vysmievala. A vo mne akoby niečo prasklo.

„Nenávidím ťa!“ vykríkla som. Inštinkt a hnev ma premenili na psa, a hoci mi šatka ešte vždy bránila vo výhľade, naslepo som sa vrhla vpred.

Olive zajačala. Telocvičnou otriasli aj ďalšie výkriky, ale tie boli len tónmi strachu, keď sa spolužiačky prizerali, ako sa moje psie tesáky zaryli do jej lýtka… Dievčatá sa okamžite rozbehli k východu. Trénerka pískala. Tlamu mi naplnila pachuť krvi. A hoci mi v tej chvíli spadla šatka, všetko som videla rozmazane.

* * *

Riaditeľov hlas: „Čo to malo znamenať!“

Trénerkin: „Je agresívna! Z ničoho nič vyštartovala po jednej žiačke!“

Hlas pani Davisovej: „Ako ju môžeme nechať medzi ostatnými? Veď ešte pohryzie niekoho ďalšieho! Alebo zabije! Okamžite povedzte strážnikom, nech ju odvedú na samotku!“

Psychologičkin hlas: „Upokojte sa. Yasmin je len vyčerpaná. Mala náročný víkend. Podáme jej lieky na spanie a ja dozriem na to, aby sa už podobný incident neopakoval.“

Do toho krik Olive: „Zavrite ju do klietky a nie na samotku!“

Preglgla som. Ich hlasy mi duneli v hlave už dobrú polhodinu. Lucy po incidente ako jediná ostala pri mne, ale z tejto triedy ju vyhodili. Teda najprv ma trénerka spacifikovala, donútila k premene a potom ma za pomoci riaditeľa dotiahla do prázdnej triedy, kde ma posadili na stoličku a zviazali mi ruky za chrbtom. A vyhodili Lucy. Takže som ostala celkom sama. Od strachu by som sa najradšej rozvzlykala… ale nie pred Olive.

Riaditeľ podišiel ku mne. Prekrížil si ruky na hrudi a zhora na mňa gánil ako na vrahyňu. „Fialová,“ prskol, ako keby šlo o moje meno. „Uvedomuješ si, že za toto by ťa v meste zatkli? Že by si skončila v base za ublíženie na zdraví!“

Mrkla som na obviazanú nohu svojej spolužiačky. Bolo to plytšie zranenie než moja rezná rana prednedávnom. Jeden elixír a bude preč. Tak aké ublíženie na zdraví?

„Bolo to len škrabnutie,“ vydralo sa mi z hrdla.

„Podľa mňa skôr agresívny útok!“ odsekol riaditeľ. „A keby ťa trénerka nezrazila k zemi…“

„Tú nohu som pustila sama,“ opravila som ho.

Trénerka bola v šoku. Keby som chcela Olive zabiť, urobila by som to aj napriek jej prítomnosti. Vrhla sa na mňa celých dvadsať sekúnd po čine! Áno, počítala som to. Čísla som si v hlave odriekala aj teraz. Počet sekúnd do konca vyučovania. Nemôžu ma tu držať dlhšie, alebo áno?

„Čo keby si sa jej aspoň ospravedlnila?“ zavrčala trénerka. Riaditeľ trhane prikývol. Všetci čakali na moje slová, no tie neprichádzali.

„Nech sa najprv ospravedlní ona mne,“ odvrkla som.

„Za čo?“ prskla Olive.

„Naschvál si ma provokovala svojimi myšlienkami, aby som zlyhala na tréningu!“

„Nič z toho ťa neospravedlňuje, Yasmin!“ skríkol riaditeľ.

Bola som v koncoch. V očiach ma štípali slzy, ich pohľady ma boleli ako bodnutia nožom a predstava týždňa na samotke ma oberala o všetky zvyšky síl. Ale pokoriť sa pred Olive? To ani za svet.

Znovu som naprázdno preglgla a vtedy do dverí strčila hlavu Jenny. Chcela len opatrne skontrolovať situáciu, ale jej brat Maxim rozrazil dvere dokorán a suverénne vošiel.

„Tak. Počul som, čo sa stalo. Nejaké návrhy trestu?“ spýtal sa okolostojacich.

Očividne nemal čas nazvyš, keď sa tak ponáhľal…

„Dva týždne na samotke,“ vymeral riaditeľ a ja som sa skoro zadusila, ako sa mi v tom momente ťažko premáhalo vzlyk.

„Sedenie po škole najbližší mesiac,“ pridala sa pani Davisová.

„Tréningy a úlohy navyše,“ dodala trénerka. „Nech si má čím zamestnať hlavu.“

„Podľa mňa,“ ozvala sa psychologička, „úplne stačí nasadiť správne lieky. Jej konanie plynie z psychických problémov, ktoré sa podobnými trestami budú len zhoršovať.“

„Na čom sa teda zhodneme?“ prerušil ich Maxim.

„Musíme ju od ostatných izolovať!“ rozhodila rukami pani Davisová.

„Aby sa ešte viac zvlčila?“ zasmial sa na tom a všetci prítomní naňho šokovane zízali. „Chápem vaše obavy, ale nič netreba preháňať. Podobné útoky riešime vo svorke každý deň. Yasmin má pomerne veľkú časť psej krvi, takže v krízových situáciách nereaguje ako človek. Reaguje ako pes. Cítila sa ohrozená. Dokonca ohrozená niekým z nižšej kategórie,“ ospravedlňujúco sa pozrel na Olive. „Preto reagovala skratovo a jej psia časť musela dotyčnú osobu uzemniť.“

„Toto nie je svorka, ale škola!“ osopil sa naňho riaditeľ.

„Špeciálna škola, ktorá prihliada na potreby výnimočných detí,“ zdôraznil Maxim a tvrdo sa mu zadíval do tváre. „Olive si začala. Je jedno ako, proste si začala…“

„A môže byť rada, že vyviazla len so škrabnutou nohou,“ dodala Jenny.

Prekvapilo ma, že sa za mňa postavili, a Maxim mi dokonca rozviazal ruky, kým sa učiteľský zbor len bez slova prizeral.

„Takže nedostane trest?“ vykĺzlo pani Davisovej.

„Dostane,“ odvrkol Maxim. „Ale nie pred Olive a hlavne bez toľkého rozruchu. Veď ako by to vyzeralo, keby som vyššie postavených členov svorky trestal rovno pred tými podriadenými?“

Olive sa oduto mračila.

Maxim ma schmatol za lakeť a s Jenny ma vyviedli pred triedu. Dvere sa za nami následne zabuchli… a ja som dostala po hlave.

„Au,“ zamračene som si pošúchala zátylok, kam ma trafila jeho ruka.

„To bolo naposledy, čo ťa ťahám z problému!“ sykol. „Naposledy! Budovať si rešpekt je fajn, ale aby ti praskli nervy? Tak to fajn ani náhodou nie je! Čo ťa to popadlo? Pohrýzť Ružovú? Len tak z ničoho nič? A pred všetkými?“

Mlčala som a hľadela do zeme. Myslela som, že tam vnútri mi už naložili dosť.

„Tak odpovedz,“ pobádal ma miernejšie, a dokonca mi zdvihol bradu, aby som sa mu dívala do očí. „Čím ťa Olive vyprovokovala?“

Potriasla som hlavou, že o tom nechcem hovoriť.

„Fajn,“ vydýchol.

„Ďakujem za záchranu,“ vypadlo zo mňa oneskorene.

Maxim nad tým mávol rukou a vykročil na druhý koniec chodby. S Jenny sme ho nasledovali. „Nie som tvoj záchranca, ale len vodca svorky, čo chce pre svojich členov spravodlivosť.“

„Veď nie som zo svorky…“

„No Chester je. A mám pocit, že keby sa jemu nič nestalo, tiež by si bola v poriadku. Všetko to ide v poslednom čase dolu vodou, však?“ chápavo sa na mňa usmial a mne sa konečne trochu uľavilo.

„Už ho sem previezli?“

Prikývol. „Je na ošetrovni. Ale pri prevoze trochu vyvádzal, tak mu zase dali kopu utišujúcich liekov. Minimálne do zajtra bude spať.“

Zastala som uprostred chodby.

„Hlavne sa oňho neboj. Teraz je v dobrých rukách,“ ubezpečil ma.

Pomyslenie na Willa ma zase privádzalo do šialenstva… a Maxim akoby to vycítil, jednu ruku mi ovinul okolo ramien.

Nikdy mi s ním nebolo príjemne, ale ako vodcovi sa mu dalo veriť. Dalo sa k nemu vzhliadať. A v tom mori číreho šialenstva bol skvelým záchytným bodom.

„Savanah sa dočasne odsťahuje z vašej izby,“ povedal po chvíli.

Už sme stáli pred dverami ošetrovne a ja som prestupovala z nohy na nohu.

„Dočasne?“ zdvihla som k nemu oči.

„Týždeň alebo dva. Po tom všetkom budeš potrebovať čas na premýšľanie.“

Nebolo to perfektné, ale stále lepšie než samotka v izolovanej časti.

„A poriadne si oddýchni,“ dodal, skôr než siahol na kľučku. „Teraz musíš byť v pohode, Yasmin. Sebavedomá, ale nie agresívna. Citlivá, ale nie uplakaná. Chester ťa bude potrebovať, vieš?“

Chester.

Prikývla som, aby už otvoril dvere a nechal ma vrhnúť sa k priateľovi.

23. kapitola / Willaim

Práve som sa snažil preliať trochu žltého elixíru do ampulky s niekoľkými kvapkami modrého a vytvoriť svoju obľúbenú kombináciu farieb, keď do dverí vtrhlo dievča v žltých šatách.

Dýchala plytko a rýchlo a… Niečo s ňou očividne nebolo v poriadku.

„Počkať, teba poznám,“ zarazil som sa.

„Lucy,“ napovedala mi. Ale keď mi ani jej meno nič nevravelo, chvatne dodala: „Yasminina najlepšia kamarátka, dá sa povedať.“

Už som ich spolu videl. Vtedy pred ubytovňou, keď som prvýkrát pocítil účinky halucinácie Ružových a keď mi Yasmin dala pusu. Trochu neohrabane, ale dala. A ja som ju v tom zmätku bez rozmýšľania odstrčil. Dodnes nechápem prečo.

„Pomôžem ti?“ spýtal som sa, keď Lucy spočinula očami na spiacom Chesterovi. Chrbtom sa opierala o dvere. A nevyzerala, že by sa od nich v najbližšom čase chystala odtrhnúť.

„Ja len… chcela som… proste som… potrebovala s niekým hovoriť,“ habkala a pritom sa pohrávala s lemom šiat. Ich farba bola oproti elixíru v mojej ruke vážne krikľavá.

„Len to dokončím. Chvíľu počkaj.“ Zmiešal som elixíry, uzavrel ampulku, pretrepal vzniknutú zmes a odložil ju do stojana k ostatným hotovým liekom zo psychologičkinho zoznamu. Už ich chýbalo len pár. Ale to počká.

Nahol som sa nad notebook a otvoril si Lucyinu zložku.

„Tak. Môžeš hovoriť.“

Lucy na mňa hľadela s bledou tvárou a rukami si obopínala plecia.

„Stalo sa niečo?“ ten jej čudný strach sa pomaly doplazil až ku mne. Zovrel mi hrdlo a ja som v tej chvíli vedel, že sa to bude týkať Yasmin. Že sa všetko v mojom živote od nášho stretnutia v ordinácii týka Yasmin.

„Pohrýzla ju,“ vyhŕkla Lucy.

„Koho?“

„Olive. Počas tréningu sa premenila na psa a pohrýzla ju.“

„Len tak? Bezdôvodne?“

Mykla plecom a s prázdnym pohľadom odvetila: „Asi bolo niečo v jej myšlienkach.“

Očami som zablúdil k zoznamu od Scottovej.

Žeby Yasmin vážne potrebovala elixír?

Možno bola zmätená. Unavená. Smutná. Ale nie agresívna.

Nie, musí to mať nejaký racionálny dôvod.

Mimovoľne som pokrútil hlavou a Lucy sa ešte viac skrivili kútiky úst.

„Kde je teraz?“ napadlo mi.

„Odviedli ju a spútali na stoličke… a potom ma odtiaľ vyhodili, ale Jenny už bežala po pomoc. Dostane ju z toho. Možno strávi pár nocí na samotke, snáď nič horšie.“

„Horšie? Čo môže byť horšie?“ Zo školy ju predsa nevyhodia.

Lucy bezradne pokrčila plecami.

„Dobre. To nič. Napraví sa to,“ nasilu som sa usmial. „Nechceš si sadnúť? Vyzeráš fakt rozrušene a Yasmin by nepomohlo, keby sa niečo stalo aj s tebou.“

Prikývla a šla si sadnúť na posteľ k Chesterovi. Poslednú hodinu tvrdo spal. Skoro sa ani nepohol. A odkedy som mu dal protilátku, mohol spať skrútený v psej podobe, presne, ako celý čas chcel.

Lucy ho pohladila po psej hlave a Chester zastrihal ušami.

„Yasmin sa poteší,“ zašepkala a prsty zahrabla do jeho srsti na chrbte.

Chcel som dokončiť zvyšné elixíry, ale nešlo to. Nemohol som sa sústrediť. Farby a nálepky na fľaštičkách sa mi zlievali pred očami. Prečo to urobila?

„Fakt nevieš ani približne, čo mohlo Yasmin tak nahnevať?“ ozval som sa. Lucy vstala a zdráhavo podišla ku mne. A akoby si hľadala hocijakú výhovorku na zmenu témy, pod ruku jej prišiel doškrtaný zoznam od Scottovej.

Zabodla doň ukazovák. „S tým si si nemusel robiť starosti. My si tie elixíry na ubytovni ešte preriedime. Farbičky sú tvrdohlavé stvorenia.“ Slabo sa usmiala.

„Keby som chcel vyrobiť všetky tie elixíry, stvrdnem tu do štvrtej,“ odsekol som.

Lucy zareagovala chabým prikývnutím.

„A okrem toho, neznášam, keď si niekto myslí, že ak do pacienta naleje litre elixírov, vyrieši tým všetky jeho problémy. Len sa pozri na Chestera. Je úplne mimo!“ Kývol som naňho ponad plece a on sa pri zvuku svojho mena ani nestrhol.

„Kedysi sme nedostávali žiadne elixíry,“ prstom zamyslene ohla roh papiera.

„A čo sa zmenilo?“

„Jedna Ružová pred dvoma rokmi vyliezla na strechu ubytovne,“ šepla. „Chcela skočiť. Stále si pamätám, ako strážnici behali po chodbách, vychovávateľky kričali a na druhý deň nám zrušili vyučovanie. Na ubytovni potom bolo také zvláštne ticho… Ružovú odviezli na psychiatriu a všetky sme z toho boli otrasené. No a Scottová z ničoho nič dostala za úlohu predpisovať lieky.“

„A chlapcom to bolo jedno?“

Nechápavo ku mne zdvihla pohľad.

„No, stále mám pocit, že hovoríš iba o Farbičkách… ako dievčatách.“

„Aha, jasné,“ mávla rukou. „Chlapci majú izby na najvyššom poschodí a väčšinou sa ich nedotkne nič. Majú svoj svet.“

„A učia sa v oddelených triedach?“ Napadlo mi, že za celý deň som na chodbe nevidel ani jedného chalana. Nieto ešte aby sa nejaký ukázal v ošetrovni. Ale ich zložky v notebooku boli.

„Väčšinou chodia do školy bočným vchodom, aby nemuseli prechádzať cez celé prízemie. Rovno sa dostanú na schodisko a k svojim triedam hore.“

„A prečo vás tak oddeľujú?“ nechápal som.

„Asi kvôli Ružovým. Ale neoddeľujú nás až tak striktne. Ich izby na ubytovni sú prístupné pre všetkých. Yasmin na ich poschodí kedysi trávila veľmi veľa času.“

„Teraz už nie?“

„Veci sa menia,“ oprela sa bokom o stôl. „Keď sme mali štrnásť, chalani ju brali ako kamarátku. Odkedy v nej každý vidí potenciálnu frajerku, radšej sa v ich izbách nezdržiava. Ale zato chodí do svorky. Za Chesterom a Mickom. Hovorila ti o nich?“

„Len málo,“ odvetil som.

Úkosom som zazrel na Chestera, ktorý ďalej nerušene spal.

„Mick je ten bláznivý a Chester je hlas rozumu, ale inak sú ako dvojčatá,“ usmiala sa na spiaceho psa a asi ju popadlo nutkanie znovu ho pohladiť, lebo si vzápätí sadla späť na kraj postele.

Sám som nevedel, kde je v tomto prípade hranica medzi psom a človekom. Vážne je v pohode napoly psa hladiť? A robila by to tak prirodzene a jednoducho, aj keby bol v ľudskej podobe? Radšej som z nich odtrhol pohľad a vrátil sa k práci.

Potichu som zmiešaval elixíry a Lucy rovnako potichu hladila Chestera, no pritom som sa nevedel zbaviť pocitu, že neprestajne zíza na môj chrbát. Akoby si ma premeriavala a v duchu hodnotila. Párkrát som po nej šibol pohľadom, no vždy stihla očami uhnúť. Nemala ma rada. Neviem prečo, ale bol som si istý, že jej na mne čosi vadí. A že by bola radšej, keby som dal od jej kamarátky ruky preč. No nahlas samozrejme nič nepovedala.

Napätie a ticho medzi nami stále narastalo… Až sa zdalo úplne neznesiteľné.

Dokončil som posledný elixír. Chystal som sa otočiť k Lucy a niečo povedať. Čokoľvek, čo by prerušilo to trápne ticho. Ale v tej chvíli sa už otvorili dvere a dnu vbehla Yasmin.

„Chester!“ vyhŕkla a hodila sa na kolená rovno k posteli svojho kamaráta. Hladila ho po hlave a po chrbte a prechádzala prstami po jeho labách a neustále mrmlala niečo v zmysle: „Chester. Povedz niečo. Prosím. Tak strašne si mi chýbal…“

No on ani neotvoril oči.

Lucy jemne mykala jej ramenom a snažila sa ju odtiahnuť preč, lebo zúfalstvo v jej hlase sa stupňovalo a vážne sa na to nedalo pozerať.

Do ošetrovne vošli ďalšie dve postavy. Jenny, ktorá zastala hneď pri dverách a s rukami založenými na hrudi sledovala situáciu. A Maxim, ktorý podišiel až k pracovnému pultu a nahol sa cezeň ku mne.

„Možno by si ju mal odviesť na ubytovňu,“ pošepol mi sprisahanecky.

Yasminin hlas už hraničil so vzlykaním, ako úpenlivo sa snažila Chestera prebrať.

„Ja?“ Zdvihol som obočie. Mal som pocit, že Lucy by ako jej najlepšia kamarátka mala urobiť viac.

„Hej, ty,“ potvrdil Maxim a elixíry zo stojana vložil do pripravenej škatule. „Toto odnesieš vrátnikovi a potom odprevadíš Yasmin na izbu. Vieš, kde má izbu, nie?“

Ako na to prišiel? Môj zarazený pohľad iste hovoril za všetko.

Maxim sa spokojne uškrnul. „Hlavne na ňu daj pozor,“ dodal a strčil mi škatuľu do rúk. Potom sa otočil k svojej sestre a ukazovákom jej naznačil cestu k východu, no ona tvrdohlavo potriasla hlavou.

Zašepkala, že chce byť s Yasmin. Že s ňou chce ešte hovoriť alebo niečo také. Ale Maxim ju nekompromisne vystrčil z dverí.

„Lucy!“ zavolal na druhé dievča, ktoré sebou poplašene trhlo a pustilo Yasminino plece. „Nechaj ju a poď s nami.“

„Ale,“ zakoktala.

„Poď,“ prerušil ju Maxim a v tej chvíli som pochopil, prečo je práve on vodcom svorky. Nedalo sa mu vzdorovať. Aj Lucy po chvíli skrotla, naposledy mrkla na kamarátku a pobrala sa za Jenny, ktorá svojho brata v duchu určite preklínala. Ak si na to teda trúfla.

Maxim potiahol Lucy za zápästie, keď pred dverami zaváhala, východ sa za nimi zavrel a boli preč. Yasmin ešte vždy visela na krku Chesterovi. Ten ju nevnímal… a v miestnosti už neostal nikto, kto by ju vrátil späť do reality.

Narovnal som všetky elixíry v škatuli. Dával som Yasmin posledných pár sekúnd, aby sa spamätala sama. Ale to sa nestalo.

„Chester. Chester! Chester, prosím,“ mumlala a mykala ním, ako najviac sa dalo bez toho, aby mu ublížila.

„On sa nepreberie,“ ozval som sa.

„Ach, Chester, čo ti to urobili…“

„Nič. Proste si len odpočinie a zajtra ráno mu bude fajn. Možno by si ho mala nechať na pokoji. Z toho neustáleho natriasania bude mať hororové sny.“

Yasmin po mne strelila vražedným pohľadom. Ale aspoň ma registrovala. To bol pokrok!

Vypol som notebook. Odložil ho do tašky. Dlho som sa tváril, že bojujem so zipsom, a dával som tým Yasmin príležitosť, aby sa konečne zdvihla zo zeme. Ale ani to sa nestalo.

„Nadnes končím. Môžem ťa odprevadiť na ubytovňu?“ navrhol som, akože o nič nejde. A celkom nenútene som k nej natiahol ruku, že jej pomôžem vstať.

Yasmin odmietavo trhla hlavou. „Trafím sama.“

„Určite? Aj tak musím odniesť vrátnikovi pár elixírov…“

„Trafím sama!“ zopakovala hlasnejšie, ako keby som to predtým nepočul. „A chcem ešte ostať s Chesterom. Kto naňho vlastne dá pozor, keď tu ty nebudeš?“

„Jedna vychovávateľka od vás z ústavu ho sem príde párkrát skontrolovať. A aj tak bude až do rána spať…“

„Nemal by byť sám,“ zamrmlala a primkla sa k nemu ešte tesnejšie.

„Yasmin, no tak, ty si tiež musíš odpočinúť.“ Stále som k nej naťahoval ruku a čakal, že sa jej chytí. No ona odo mňa bočila pohľadom.

„Prečo mi nedáš pokoj?“ sykla.

„Lebo,“ odvrkol som.

„Lebo čo?“ vyskočila na nohy a dlaňami ma od seba odtisla.

„A ty si prečo pohrýzla Olive?“

Zaťala zuby a očami vyhľadala stenu.

Zase som si myslel, že len potrebuje čas, ale odpoveď neprichádzala ani po niekoľkých minútach. A ja som to už nemohol vydržať. „Záleží mi na tebe. Preto ti nedávam pokoj,“ zdvihol som ruku a chcel jej odhrnúť prameň vlasov z čela, no opäť sa uhla.

„Yasmin. No tak. Prosím,“ natiahol som k nej obidve ruky.

Chvíľu sa na mňa dívala len kútikom oka. A potom z ničoho nič zvrtla hlavu, ruka sa jej vymrštila a dva prsty mi priložila na spánok… a tentokrát som už vedel, čo bude nasledovať. Zatvoril som oči. Celý deň sa mi prehnal mysľou ako v zrýchlenom zábere.

Pri scéne s Olive sa trochu spomalil… akoby sa Yasmin na niečo sústredila, akoby chcela vedieť niečo konkrétne… a čím dlhšie sa mi prehrabávala v myšlienkach, tým viac to bolelo, ale až do poslednej chvíle som sa nemykol.

Yasmin nakoniec odtiahla ruku. A ja som bol zrazu strašne unavený. Tak strašne, že som sa musel oprieť o stenu a pred očami sa mi zahmlievalo. Vôbec som si nevšimol, kedy mi Yasmin vzala tvár do dlaní.

„Prepáč. Asi som to trochu prehnala.“

„To nič,“ zašepkal som. Teplo sálajúce z jej pokožky ma nútilo znovu zavrieť oči.

„Mal si sa odtiahnuť, keď ťa to bolelo,“ bruškami prstov mi prešla po lícach. „Normálne takto myšlienky z druhých neťahám. Vážne. Vlastne to mám zakázané aj v rámci tréningu.“

„Tým sa netráp,“ dostal som zo seba.

Jej úsmev som cítil aj za zavretými viečkami. No keď mi vzápätí dala pusu na nos a ja som sa na ňu konečne pozrel, kútiky úst mala sotva badateľne zdvihnuté.

„Ešte stále ma chceš odprevadiť na ubytovňu?“ šepla.

Prikývol som a ona zo mňa stiahla obidve ruky.

„Dobre. Tak poď. Skočíme do šatne po moju tašku a… môžeme ísť.“

Chcel som sa jej dotknúť, no ani tentoraz mi na to nedala príležitosť. Hneď sa zvrtla na päte a namierila si to k východu.

24. kapitola / Yasmin

Neverila som tomu…

Nie. Scottová si tak rýchlo získala moju dôveru! Vždy som jej vravela všetko. Nikdy som neprikrášľovala pravdu. Mala som pocit, že sa jej môžem zdôveriť úplne so všetkým… A ona si potom napochoduje do ošetrovne k Willovi a…

Och, nie, to sa nemohlo stať. Predstavila som si, ako svoje dlhé nechty zarýva do jeho pleca, ako sa snaží zničiť ten ochranný múr, čo som podvedome vystavala okolo jeho myšlienok.

Prečo to pre ňu bolo také dôležité?

Prečo musí poznať myšlienky môjho priateľa?

Prečo sa musí dostať do hlavy každému?

Bolo mi z nej zle.

Tak. Už sa jej s ničím nezdôverím.

Pevnejšie som stisla Willovu ruku. Celý čas mal so mnou prepletené prsty a nič sa ma nepýtal, ani keď som mu ruku zvierala stále pevnejšie a pevnejšie… a občas mi stisnutie dokonca oplatil. Bol zlatý. Nedobiedzal, že sa s ním musím rozprávať. Mlčky sme prišli do šatne a on si prehodil moju tašku cez rameno. A potom sme rovnako mlčky kráčali po vyšliapanej cestičke smerom k ubytovni.

Will niesol škatuľu s elixírmi, moju školskú tašku aj svoj notebook, a ani náhodou mu nenapadlo, že by som niečo z toho mohla poniesť ja.

Vravím. Proste zlatý. Nazdávala som sa, že mu to musím niečím oplatiť. Možno úprimnosťou? Otvorenosťou?

Určite sa chcel spýtať toľko vecí, ale čakal, či prehovorím ja sama. A tak som sa k tomu nakoniec odhodlala: „Nechcem sa sťažovať, ale… mala som strašný deň. Pani Davisová nám dala za úlohu napísať sloh na jednu hlúpu tému. A ja som v tom hneď spoznala Kierona. On si totiž číta moje slohy, spomínala som ti to? Stavím sa, že mu ich všetky automaticky posielajú.“

Willovi šklblo kútikom úst. „Na akú tému?“

„Vraj že aký sme mali víkend,“ teatrálne som prevrátila oči a znovu stisla jeho ruku. Upokojovalo ma to. On ma upokojoval.

„Chápem,“ prikývol.

V duchu si myslel, že som len nechcela písať o nákupoch s ním, o jazde na bicykli a o návšteve u jeho rodičov. Že by to Kierona naštvalo. Ale pravda je taká, že som túto možnosť ani nezvažovala. Naozaj. Z Willovho uhla pohľadu som mala skvelý víkend! Tak prečo som o ňom nepísala? Možno som sa fakt bála, čo by na to Kieron povedal. Čo by povedal na Willa…

Potriasla som hlavou. „Takže som dostala päťku.“

„Záleží vôbec na známkach? Tu v ústave?“

„Ani veľmi nie,“ pripustila som. „Ale pár deciek to berie vážne a snívajú o univerzite a tak. No mňa učenie nebaví.“

„A čo ťa baví?“ trošičku sa naklonil ku mne, akoby chcel počuť nejaké tajomstvo. A ja som na okamih zatajila dych.

„Čítanie myšlienok,“ odvetila som a Will sa zasmial.

„Vážne nečakaná odpoveď!“

Mykla som plecom a zadívala sa niekam inam, ignorujúc iróniu v jeho hlase. Vedela som, že jeho učenie baví. Alebo skôr bavilo.

„Čo sa stalo na tom tréningu?“ spýtal sa opatrne, keď som spomalila, aby nám cesta trvala dlhšie. A on nadobudol pocit, že sa skutočne chcem rozprávať. Ale ja som nechcela. Chcela som ho len držať. Predĺžiť cestu, aby som nemusela tráviť popoludnie v prázdnej izbe. Už-už som sa chystala odvrknúť, ale Will mi stisol ruku. Stisol mi ruku. Mrkla som naňho kútikom oka a jemne som mu stisnutie oplatila.

„Olive ma vyprovokovala. Svojimi myšlienkami. Už tak som bola dosť na nervy z toho, že všetky Ružové celý deň mysleli na teba… a jej provokovanie bolo poslednou kvapkou, tak som…“

„Tak si sa premenila na psa a skočila na ňu?“

„Hej,“ zamračila som sa na svoje tenisky. Šinuli sa po prašnej ceste zarovno s Willom. „Preto som chcela nahliadnuť do tvojich spomienok. Aby som videla čas s Olive z tvojho pohľadu a aby som si o tom urobila názor…“

Zahryzla som si do pery. Toto už znelo všelijako a bála som sa, ako to pochopí.

Našťastie sa len položartom spýtal: „Takže si žiarlivá?“

„Nemyslím. To len Olive… kedysi mala niečo s Mickom a stále som na ňu nahnevaná. Hlavne, keď si tak dovoľuje.“

„To chápem,“ zopakoval a chcel mi stisnúť ruku, ale ja som v tej chvíli stuhla a jeho to zarazilo.

„Yasmin?“ hlesol.

Stála som na mieste ako prikovaná. V húštine pri kraji cesty sa niečo pohlo a ja som cítila cudzie myšlienky blízko nás, hoci som slová nevedela presne identifikovať. Akoby mal dotyčný veľmi obmedzenú myseľ. A potom sa v kroví zablysol pár žltých očí. A ja som v návale paniky stiahla Willa za svoj chrbát. Pretože on nemal psiu podobu. V stave núdze by sa ani nemohol brániť a mne sa od strachu zovrelo hrdlo.

„Ššš,“ šepla som, keď chcel niečo povedať. Oči zvieraťa sa na nás uprene dívali. Will mi omotal voľnú ruku okolo pása a ja som sa zhlboka nadýchla a zdvihla bradu, aby zviera v kroví vedelo, že sa nemienim vzdať bez boja. Už-už som sa chystala premeniť, keď v tom… zmizlo. Bez stopy. Žlté škvrny tam v jednej chvíli boli a v druhej nie.

Potichu som si vydýchla a Will sa odo mňa odtiahol.

„Žeby vlk?“ zašepkal presne to, čo mi pred chvíľou napadlo. Ale nedávalo to zmysel. Vlci na naše územie nechodili. Nechodili na územie celej Východnej svorky. Maxim by to predsa nedovolil.

„Možno sa nejaký zatúlal,“ mykla som plecom, chytila Willa za ruku a tiahla ho ďalej.

„Yasmin? Musím ti niečo povedať…“

„Už to viem,“ vyhŕkla som.

„Vážne?“

„Chestera napadli vlci a pýtali sa na mňa. Oni mu to urobili. Ktovie, odkiaľ vzali moje meno a čo odo mňa chcú, ale Maxim vravel, že to už rieši. Tak snáď sa o to postará.“

Vrhol na mňa prekvapený pohľad so zdvihnutým obočím.

„Teraz si na to myslel,“ nevinne som pokrčila plecami.

„Si v tom čítaní myšlienok fakt dobrá,“ skonštatoval a znelo to tak pochvalne… akoby som nerobila nič zlé, keď mu každú myšlienku ukradnem z hlavy skôr, než ju sám pre seba stihne rozumne sformulovať.

„To som,“ usmiala som sa. Akurát sa pred nami zjavila budova ústavu a mne odľahlo, že tu už nezazriem žiadneho vlka. Na niečo také sa vôkol ubytovne potuluje priveľa strážnikov.

* * *

„Tak toto mi vysvetli,“ predniesla Savanah, keď sme vošli do izby práve v momente, keď si balila svojich pár vecí a na Maximov príkaz sa sťahovala inam. Zazerala na nás s rukami prekríženými na hrudi. „Podvádzaš Kierona s Willom alebo Willa s Kieronom?“

„Veľmi vtipné,“ zamrmlala som a pretiahla sa vôkol nej do svojej polovice izby. Willa som ťahala za sebou, hoci sa trošičku vzpieral. Predsa len byť v dievčenskej izbe s dvoma Fialovými môže byť desivé.

„Vážne. Ktorý bol prvý?“ nedala sa Savanah.

Zamračila som sa na ňu. „Spoznala som ich v rovnaký deň.“

„Aha. A ktorého skôr?“

„Kieron prišiel až poobede, takže Willa.“

„Máš ty ale šťastie,“ zatiahla ironicky.

Postrčila som Willa k svojej posteli, aby si sadol, a Savanah doňho hneď zabodla pohľad. „Nás ešte nepredstavili. Ja som Savanah. Ale vieš čo, ani nemusíš nič hovoriť, z myšlienok tých bábik, myslím Ružových, viem o tebe viac než dosť.“

„Savanah,“ zavrčala som na ňu.

„Myslím to vážne.“

„Nemala by si už vypadnúť?“ prskla som a ona si hodila do tašky posledné tričko. Jej skriňa ostala poloprázdna, takže sa asi nesťahovala nadlho.

„Veď už idem,“ zamumlala a pobrala sa k dverám. „Užite si to.“

Keď konečne odišla, vydýchla som si.

„Normálne nie je taká zhovorčivá…“

„Nie?“ Will sa uvelebil na mojej posteli a chrbtom sa oprel o stenu. Moja školská taška a jeho notebook ležali na písacom stole. Rovno na kope učebníc, ktoré sa nám so Savanah nikdy nechcelo odkladať.

„Vieš, Fialové toho veľa nenahovoria,“ otvorila som skriňu a prešla prstami po kope úhľadne zložených tričiek. Jedinej úhľadnej kope v celej miestnosti. Skladala som ju ráno snáď večnosť, len aby sa medzi látkou dala bezpečne ukryť tá fotka…

„Podľa mňa tie vedecké teórie neplatia na nikoho,“ odvetil Will. Vychádzal z presvedčenia, že Fialových nikdy nebolo na svete tak veľa, aby mohli vytvoriť pravdivú štatistiku. Aby mohli niečo tvrdiť na sto percent.

„Hm, možno,“ zamrmlala som, myšlienkami niekde inde. Tá fotka. Tá fotka! Ešte ráno tu bola. Viem to.

„Niečo hľadáš?“ ozval sa Will, keď som postupne hodila na zem každé tričko z kopy. Už sa ma zmocňovalo zúfalstvo.

Fotka tam nebola.

„Yasmin?“ pristúpil ku mne, a kým som rozorvane hľadela na prázdny priestor v skrini, utešujúco mi objal plecia. „Nech je to čokoľvek, určite to nájdeš.“

„Nie,“ pokrútila som hlavou. „Vzali mi ju. Vychovávateľka to tu občas kontroluje, keď sme v škole. Len tak sa prehrabáva v našich veciach. Možno ju našla a…“

„A čo to bolo?“

„Tá fotka, čo som ukradla z tvojej nástenky.“ Vedela som si ju živo vybaviť, ale obraz v mysli postupne bledol. Potrebovala som ju vidieť. Potrebovala som ju získať späť. Potrebovala som…

„Došľaka!“ kopla som do skrine a tá sa zatriasla.

Will ma pohotovo stiahol k sebe. „Ublížiš si.“

„Potrebujem tú fotku!“ odstrčila som ho a chcela sa rozbehnúť k dverám. Aj keby som mala obísť všetky vychovávateľky, potrebovala som…

„Bola to fotka s Annie,“ pripomenul mi Will.

„Tú som odstrihla.“

„Čože si!“ zarazil sa a ja som si čupla, aby som prehrabala kôš. Našla som odstrihnutú polovicu fotky a na dôkaz som ňou zamávala. Will pohoršene pokrútil hlavou. A mne došlo, že keby som tú správnu polovicu skryla do koša, urobila by som lepšie…

„Hlúpe pravidlá,“ zaúpela som a zviezla sa na zem. Rovno tam. Ku košu. Už som nemala energiu ani vstávať a všetko to šlo dolu vodou, presne ako povedal Maxim.

„Nesmiete mať pri sebe fotky?“

„Všetky pripomienky života v meste sú tu nežiaduce,“ odvrkla som.

Will si s nešťastným povzdychom kľakol ku mne. „No tak si… spravíme novú fotku.“

„Nie. To nejde.“

„A nemusela by si z nej nič odstrihávať, keby bola bez Annie.“

„Nejde to,“ zopakovala som. A ten jeho pohľad to len dokazoval.

Áno, občas sa usmial. Áno, už som počula aj jeho smiech. Ale ani raz sa netváril ako na tej fotke.

Bol to perfektný cieľ! Keď som sa mohla zamerať na to, aby som z neho vydolovala ten špeciálny bezstarostný úsmev, cítila som sa o čosi lepšie. Ale ako sa mám na niečo zamerať, keď to nemám pred sebou?

„Môžeš si vybrať ďalšiu fotku,“ navrhol Will. „Na nástenke ich bolo aspoň desať.“

„Nie takých. Táto bola… iná.“

„Iná?“ zdvihol obočie.

„Neviem to popísať. Proste som z nej cítila niečo iné,“ odvrkla som.

A veľmi ma prekvapilo, keď si Will uvedomil, že aj on vlastne pozná rozdiel. Pretože väčšina ostatných fotiek bola zhotovených na verejnosti. Napríklad tie z kaviarne, knižnice či maturitného plesu. Ale tá jedna – tá moja obľúbená – bola vyfotená v jeho izbe.

„Tak dobre,“ natiahol sa po svoj mobil, odložený v bočnej priehradke tašky s notebookom. „Skús sa pozrieť sem. Možno niečo nájdeš.“

Chvejúcim sa prstom som začala rolovať galériu. Bolo tam aspoň päťsto fotiek. A skoro všetky z obdobia s Annie. Stavila by som krk, že väčšinu fotila ona.

Stále som rolovala nižšie a nižšie, až kým neprišlo na rad pár najstarších záberov…

„Ako dlho máš ten mobil?“ spýtala som sa.

Will sa ramenom opieral o skriňu po mojej ľavici a celý čas ma sledoval zamysleným pohľadom. Tá blízkosť a ticho medzi nami boli nečakane… krásne.

„Asi tretí rok,“ odvetil.

Mierne naklonil hlavu, oči nespúšťal z mojich pier, akoby visel na každom slovíčku, ktoré vyslovím, a ja som ten moment chcela zadržať, no otázka sa neodbytne šplhala z môjho hrdla.

Otočila som mobil k nemu. „Takže tu máš asi šestnásť?“

Will sa pri pohľade na fotku usmial.

„Presne, fotené na moje narodeniny,“ ťukol prstom na displej, aby ju zavrel. Na snímke boli dve dievčatá a ani jedno z nich nebola Annie.

„Čo teraz robia?“ zaujímalo ma. Galériu som prešla celú a okrem tej poslednej fotky som nič vyhovujúce nenašla.

„Ja neviem. Prestali sme sa kamarátiť už pred dvoma rokmi.“

„A to im nikdy ani nenapíšeš?“ dobiedzala som.

„Nikdy mi to nenapadlo,“ priznal a ja som doňho zabodla prísny pohľad.

„Takže sa radšej utápaš v ľútosti nad nevydareným vzťahom, však?“

„Prestaň,“ natiahol ku mne ruku, no plesla som ho po prstoch.

„Mám pravdu. Uznaj, že mám pravdu. Celé tie mesiace si myslel na Annie namiesto toho, aby si sa posunul ďalej. Načo to bolo? A fakt je také ťažké napísať niekdajším kamarátkam zo strednej? Alebo si nájsť nové? Proste robiť čokoľvek…“

„Prosím,“ zašepkal a ja som zmĺkla len preto, lebo ma tak pekne poprosil.

Chvíľu bolo ticho a ja som sa to snažila chápať. No stále som dochádzala k tomu istému záveru, že láske nerozumiem. Nerozumiem.

Will sa po chvíli slabo usmial – tak slabo, aby to nebolo nasilu – a vzápätí som mu dovolila, aby mi zastrčil za ucho prameň vlasov. „Možno som čakal na teba.“

Nadýchla som sa. „Will. Nerada ti to hovorím, ale o tri mesiace budem vydatá.“

„Len tri mesiace?“ zopakoval a tým tónom mi lámal srdce na polovicu.

„O tri mesiace budem mať osemnásť a Kieron sa s tou svadbou celkom ponáhľa. Takže ak chceš teraz odísť a zabudnúť na mňa, pochopím to.“

Ocenila som, že nenavrhol zásnuby zrušiť. Potrebovala som sa dostať z ústavu za každú cenu. A on to chápal.

„Nechcem odísť,“ našiel moju ruku a pomaly si so mnou preplietol prsty.

„Ale Will…“

„Ja viem. Možno si tým ublížim, ale to nie je tvoja starosť. Proste… skús myslieť na seba. Vážne chceš, aby bol Kieron tvoj prvý? Ako vo všetkom? Aby si hneď skočila do vzťahu bez lásky? Donedávna si sa ani nebozkávala a… pripravíš sa o všetky tie skvelé veci, čo by si mohla zažiť v normálnom vzťahu, ale s Kieronom to bude určite iné, lebo on…“

„Ma vlastne nemá rád,“ doplnila som zaňho.

„Možno sa ani nebudete držať za ruky,“ dodal a tuhšie stisol moju ruku. „A nie je to teraz fajn?“ Sedeli sme na zemi, Will mi hľadel do očí a vôbec nemal potrebu uhnúť pohľadom… a nevedela som si predstaviť nič krajšie a nič viac fajn než toto. Než naše prepletené prsty.

„Tak dobre,“ šepla som. Will to vzal ako zvolenie posunúť sa bližšie. Prstami voľnej ruky mi zahrabol do vlasov a ja som odovzdane zavrela oči.

„Dobre?“ zašepkal a letmo ma pobozkal na čelo.

Prikývla som. „Tri mesiace. Ani o deň viac. A keď to nebude klapať, ukončíme to skôr.“

Potichu sa zasmial a ďalšiu pusu mi vtisol na nos. „O to sa nebojím.“

Pustil mi ruku, aby ma mohol pritiahnuť k sebe. Akosi podvedome našiel lem šiat a palcom mi na stehne opísal krúžok a ja som sa zachvela, hoci mi nebola zima. A keď ma pobozkal, na chvíľu som mu úplne prestala čítať myšlienky.

25. kapitola / Willaim

Yasmin.

Jej meno bolo všetko, na čo som dokázal myslieť. Bola bližšie než kedykoľvek. Ale nebozkávali sme sa dlho. Nie, nebozkávali sme sa viac ako pár sekúnd. Nikdy sme sa nebozkávali viac ako pár sekúnd, lebo už po chvíli som mal pocit, že potrebuje priestor… nadýchnuť sa, utriediť si myšlienky.

Trochu som sa odtiahol a čakal.

Ale ona ma už nepritiahla späť. Nezaborila mi prsty do vlasov, ani v pästi nezovrela moje tričko, ako to mala vo zvyku. Len otvorila oči a dívala sa na mňa. A mne v tej chvíli všetko dávalo zmysel.

Všetko. Dávalo. Zmysel.

Usmial som sa a naklonil sa k nej, aby som ju pobozkal na krk a Yasmin si potichu vzdychla. Prešla mi prstami po vlasoch. Len tak. Skoro som to necítil. Ale nemala žiadnu snahu udržať ma pri sebe, a tak som napokon vstal. Yasmin tam naďalej unavene sedela.

„Mala by si si oddýchnuť.“

„Veď oddychujem,“ zdvihla ku mne oči, a hoci jej hlas znel stále drzo a nadradene, v pohľade mala čosi nežné a zároveň vydesené, čo som si predtým nevšimol. Fajn, asi vážne potrebuje spomaliť.

„Yasmin?“ natiahol som k nej ruku.

Ani tentokrát ju neprijala. Radšej sa postavila na nohy s pomocou skrine, prešla popri mne a zhrabla z postele svoje pyžamo. „Máš pravdu. Chce sa mi spať. Dám si sprchu a prezlečiem sa a ty tu zatiaľ počkáš, dobre?“

„Určite?“ zapochyboval som, ale Yasmin prikývla a zmizla za dverami.

Nechcela byť sama. To som vedel. Ale občas som si nebol istý, či by tu vystála hocikoho alebo vážne chcela mňa. Skontroloval som čas. Bolo po pracovnej dobe a doma som mal na starosti večeru, ale snáď to ešte pár minút počká.

Natiahol som sa na jej posteľ a v rukách si prehadzoval mobil. Možno by som mal napísať mame, že prídem neskôr. No než som sa zamyslel nad textom správy a uvedomil si, že nemám signál, dvere kúpeľne sa zase otvorili a Yasmin sa bez jediného slova šuchla ku mne.

„Zostaň,“ nakázala mi, keď som sa skúsil posadiť, a jednu ruku mi ovinula okolo pása. Zasmial som sa a mobil mi spadol za posteľ.

„No paráda,“ chcel som ho odtiaľ vyloviť, ale Yasmin mi chytila zápästie.

„Teraz nie, Will.“

„Ale…“

„Prosím. Iba zostaň ležať,“ šepla tak naliehavo, že som ju okamžite počúvol.

Mobil počká. Aj mama. Všetky postranné záujmy šli bokom a namiesto nich som si len omotal ruku vôkol Yasmininých ramien. Pritúlila sa ku mne, ako najtesnejšie to šlo. Tak tesne, že som cez tričko cítil jej dych. A mihalnice sa jej naposledy zatrepotali, než jej klesli viečka.

„Yasmin?“

Dlho neodpovedala, a tak som jej vtisol bozk do vlasov. Nato sa spokojne zamrvila. Určite spala. A ja namiesto toho, aby som sa vyslobodil spod jej ruky, som ju len privinul ešte viac k sebe a bolo mi jedno, že sme na ubytovni a že sem každú chvíľu môže vtrhnúť vychovávateľka. Sľúbil som si, že sa nezdržím viac ako päť minút. S touto myšlienkou som zatvoril oči a nadýchol sa vône jej vlasov. A ako to už býva, osud to, samozrejme, zariadil inak.

* * *

„No teda, Yasmin, nevýslovne si ma sklamala!“

Došľaka.

Ten hlas sa rozliehal izbou s takou intenzitou, že Yasmin hneď poplašene vyskočila. Chytil som ju za pás a usadil späť na posteľ. Skôr než by si v tom zmätku stihla ublížiť.

„Ššš, len pokoj,“ šepol som jej do ucha.

Celá sa chvela a žmurkala. Všade bolo to ostré umelé svetlo a aj mne trvalo večnosť, kým som dokázal zaostriť na postavu uprostred miestnosti – ženu s drdolom a rukami vbok.

„Je to… je to iba moja vina,“ ozval som sa.

Ale Yasmin sa na mňa osopila: „Aspoň teraz neklam!“

„Neklamem. Proste som sa chcel uistiť, že si oddýchne, a…“

„Och, Will,“ sykla. Chcela si objať plecia, ale ja som jej dlaňami prešiel po ramenách, a tak si to rozmyslela. V tom tielku a šortkách vyzerala strašne zraniteľne.

„Mne je to vlastne úplne jedno,“ zamrmlala žena, krútiac hlavou, a ten jej nekompromisný postoj naznačoval čokoľvek, len nie nič dobré.

„Ale…“

„Ty nie si z ústavu, takže von,“ prerušila ma a ukázala na dvere rozrazené dokorán.

„Ja…“

„Nenúť ma to opakovať!“

„Veď dobre, dobre. Už idem.“ Skĺzol som z postele a kľakol si na zem oproti Yasmin. Chytil som ju za bradu, aby sa na mňa pozrela. „Všetko bude fajn. Sľubujem.“

„Will, prestaň,“ zamračila sa na mňa, ale nie dosť presvedčivo. Nie dosť na to, aby tým strojeným hnevom zakryla strach z trestu.

„Nikto ti neublíži.“

„Ja viem! Len už choď,“ strčila ma do ramena tak chabo, že som to ani necítil.

„Nemusíš sa báť. Stále som tu,“ prešiel som jej palcom po líci a ona mi uhla pohľadom, ale aj tak sa triasla. Chvíľu som jej dal pokoj a natiahol sa pod posteľ po svoj mobil.

„Tak bude to!“ súril ma hlas za chrbtom.

„Hej, veď už idem. Vážne. Len minútu.“ Strčil som si mobil do vrecka a naposledy vzal jej tvár do dlaní. „Zajtra… zajtra sa o tom porozprávame, dobre? Prídeš za mnou?“

Neisto prikývla.

„Fajn,“ zašepkal som. „Ľúbim ťa. A prepáč mi to. Som fakt idiot, že sa mi tu podarilo zaspať.“

„Nie si,“ potriasla hlavou a ja som spustil ruky na jej kolená. Ešte sekundu sme si hľadeli do očí a žena za nami si netrpezlivo odkašľala.

„Bež už,“ hlesla Yasmin.

Bolo jej lepšie. Kým som celú tú situáciu zdržoval, viditeľne sa upokojila a zase to bola ona. Takže som mohol odísť. V rýchlosti som ju pobozkal na čelo a ona mi stisla ruku. Potom som schmatol tašku s notebookom, a keď som sa pred dverami ešte raz obzrel, aby som videl Yasmin bezradne sedieť na posteli… vychovávateľka ma prakticky vystrčila z dverí.

„Au,“ pošúchal som si rameno.

„To bolo naposledy!“ upozornila ma.

„Jasné, samozrejme, už sa to nebude opakovať,“ pritakal som.

Chodba bola zväčša prázdna, kým z izieb nezačali vykúkať hlavy zvedavých dievčat. Vychovávateľka na všetky zagánila a hneď sa stratili. Musel som si v duchu opakovať, že Yasmin sa ani nedotkne. Nemôže, nie? Aj tresty majú svoje hranice. Neochotne som sa pohol k východu, no jej vražedný pohľad ma prenasledoval celou cestou.

Než som došiel na začiatok lesa, vonku sa rozhostila tma. V diaľke svietili pouličné lampy a na búdke strážnika blikali svetielka kamier. Duchom neprítomne som kývol tým smerom. A vtom môj mobil zachytil signál a pustil sa do šialeného pípania…

Esemesky. Od Annie. Prichádzali mi jedna za druhou. Ani som ich nestíhal čítať.

11:02 Kedy dnes končíš?

11:37 Máš odvoz?

12:10 Nepotrebuješ vyzdvihnúť?

14:31 Mala som čas, tak som prišla.

15:00 Čakám ťa.

17:45 Vážne pracuješ tak dlho?

17:50 Will, musím s tebou hovoriť.

18:24 Prosím, ozvi sa.

20:06 Kde si?

To bola posledná. Akurát som stúpil na chodník a zazrel na konci cesty parkovať jej auto. Annie sa oň opierala, hľadela na zem a špičkou tenisky sa pohrávala s kameňom, čo sa jej priplietol pod nohy. A aj v tej tme sa jej leskli vlasy dozlata.

Potriasol som hlavou a vykročil k nej.

„Čau,“ ozval som sa, pretože si ma najprv ani nevšimla.

Vytiahla si z uší slúchadlá a omotala ich okolo mobilu. „No konečne.“

„Neprosil som ťa o odvoz.“

„Si tu na bicykli?“ nechápavo sa obzrela.

„Nie. Pešo.“

„Tak potom čo máš za problém? Poďakuj sa a nasadni.“ Otvorila mi dvere na strane spolujazdca, ako keby celá tá situácia nevyzerala už dosť ponižujúco.

Zamračene som si ju premeral. „Nie, vďaka, radšej sa prejdem.“

„Will, no tak!“ zaúpela. Prstami stále zvierala dvere. „Nastúp si.“

„Nemám záujem, jasné?“ Obišiel som ju a zaťato kráčal ďalej, akoby tam ani nebola. Myslel som si, že to bude ľahšie. Myslel som si, že budem mať plnú hlavu Yasmin. Myslel som si, že sa tentokrát zvládnem neotočiť, ale… Ale neprešiel som ani desať krokov a čosi ma donútilo zvrtnúť sa späť.

Annie so sklonenou hlavou stála pri otvorených dverách. Možno sme sa rozišli a možno som k nej už necítil to, čo predtým, ale prečo by som jej nemohol dovoliť, aby ma zaviezla domov? Do kelu aj s hrdosťou… Hodil som si notebook na zadné sedadlo a nasadol dopredu. Annie sa hneď rozžiarene vrhla za volant. Tentokrát bez čakania naštartovala.

„Ďakujem,“ šepla, kým sme sa viezli vysvieteným mestom.

„Hm, nemáš za čo.“ Snažil som sa dívať výhradne pred seba, ale oči mi stále zabiehali k jej tvári. Zdala sa bledá. S očami rozšírenými akoby od strachu. Prsty sa jej chveli čudnou nervozitou, a keď sa neskôr snažila zaparkovať, skoro zadným kolesom nabrala obrubník.

„Annie, čo sa deje?“ ozval som sa, keď si prekrížila ruky na volante a oprela sa o ne čelom.

„Dnes som nemožná.“

„To vidím. Len nechápem prečo. Prečo to všetko. Načo si ma čakala až do deviatej?“

„Iba som sa chcela porozprávať,“ zamrmlala a spustila ruku k bočnej priehradke. Chvíľu to vyzeralo, že niečo hľadá.

„Prepáč, ale ja…“

„Viem, nemáš čas,“ predbehla ma a z priehradky vytiahla kartičku. Pripomínala mi kartičku s návodom na elixír.

Teda nie… vážne to bola kartička s receptom.

Annie na ňu sústredene hľadela. Možno sa nevedela rozhodnúť, či mi ju podá, tak som jej ju opatrne vytiahol z ruky.

„Kde si to vzala?“ očami som prebehol zoznam prísad.

„Zháňam to všade možne už pár dní, ale nikto mi to nechce predať. Tak mi napadlo,“ prstami zamyslene prešla po volante. „Či by si nemohol…“

„Vyrobiť to?“

„Presne,“ silene sa na mňa usmiala.

„To asi nepôjde. Tieto značky vôbec nespoznávam.“ Nehovoriac o tom, že neškodné elixíry sú označené svojimi špecifickými farbami.

„A nenašlo by sa niečo v lekárni tvojho otca?“

„Nie. Otec práve vedie len slabé elixíry, lebo tie silné sú vraj samý problém.“

„Okej, fajn, prepáč, že som otravovala,“ vytrhla mi kartičku a schovala ju späť do bočných dverí. Niečo na tom vážne nebolo v poriadku.

„Načo ho potrebuješ?“ spýtal som sa a zároveň sa natiahol po svoj notebook.

„Len tak,“ mykla plecom.

„Len tak? Elixíry sa nepijú len tak. Si chorá?“

„Dá sa to tak povedať.“

Podozrievavo som si ju obzrel. Ona sa mi pre zmenu vôbec nedívala do tváre.

„Annie. Ten elixír nelieči. Poznám všetky zložky do liečivých elixírov. Z tohto nepoznám ani jednu. Vážne mi nechceš povedať, čo sa deje?“

Veľmi rýchlo zavrtela hlavou.

„Tak teda, dobrú noc,“ otvoril som dvere a chystal sa vystúpiť, keď ma z ničoho nič popadla za zápästie.

„Kde si bol tak dlho?“ hlesla.

„Fakt ťa to zaujíma?“

Prikývla, a tak som si sadol späť do auta. „Vieš, ako som ti hovoril o tom ústave a o dievčati, čo prišlo do ordinácie, a ako to pátranie začalo?“

Znovu prikývla.

„Túto sobotu bola v meste. Nie kvôli mne, ale to je jedno. Proste som zistil, že je vážne fajn a že si rozumieme. A… možno sme sa dnes tak trochu dali dokopy.“ Spomenul som si, ako sme sedeli vedľa seba na podlahe a ako Yasmin nedávala najavo, že by ku mne niečo cítila.

„Má ťa rada?“ spýtala sa Annie, akoby mi aj ona čítala myšlienky.

„Ja ju mám rád,“ opáčil som s úškrnom.

„To mi je jasné. Ale o jej pocitoch až taký presvedčený nie si, však?“

Samozrejme, Annie ma vždy poznala zo všetkých najlepšie. Neochotne som prikývol.

„V tom prípade to radšej ukonči. Nemá to zmysel,“ povedala vzápätí.

Ironické je, že o jej láske som nikdy nepochyboval. Ani na sekundu. A ako to dopadlo?

Ale s Yasmin to bolo iné. Ona nemusela nič hovoriť ani nič dávať najavo.

Mohla mlieť svoje nezmysly o čudnom pocite. Mohla mi opakovať, že o tri mesiace bude vydatá. Mohla mi rozkazovať a dokazovať svoju nadradenosť. No ja som v nej stále videl to malé dievčatko, čo na mne viselo očami a hltalo každé slovíčko z mojich myšlienok a čo sa mi chvelo v náručí pri každom bozku. A keď som si predstavil, že ju čoskoro bude bozkávať nejaký tridsiatnik, žalúdok mi vždy urobil salto. Zaslúžila si niečo krajšie. Aspoň na začiatok.

„Mal by som ísť,“ obrátil som sa k Annie, ktorá už hodnú chvíľu mlčala.

Následne pomaly prikývla a ja som mal už jednu nohu skoro položenú na asfalte, keď vtom z nej bez akéhokoľvek varovania vyletelo: „Som tehotná.“

Tým ma priklincovala späť k sedadlu.

„Nič na to nepovieš?“ šepla.

„Páni… to je… prepáč… som v šoku. Nechcela si deti najskôr po vysokej?“

„Chcela,“ priznala a zamračila sa na mňa, pretože som sa tváril, akože tomu nerozumiem.

„Tak to je nanič,“ vydýchol som.

Zrazu to do seba zapadalo.

„Preto chceš ten elixír?“

Zadívala sa na volant. „Radila som sa o tom s jedným doktorom. Vravel, že by ešte nemuselo byť neskoro a dal mi do ruky tú kartičku. Vraj že si ho musím zohnať sama, lebo on mi ho dať nemôže.“

„Čo som počul, tak potrebuješ až tri fľaštičky…“

Prekvapene zdvihla obočie. „Ty si o tom niečo počul?“

„Celkom dosť. Zaberá až do tretieho mesiaca, ak vypiješ tri dávky elixíru naraz. Ale legálne sa k nemu nedostaneš. Hlavne nie v devätnástich. Je to dosť nebezpečné, nehovoriac o tom, že ten malý za nič nemôže a že ho elixír v jednom okamihu brutálne zabije.“

„Nebuď sentimentálny,“ prevrátila oči. „Z tvojho pohľadu je to len šteňa.“

Zaťal som zuby, aby som jej nič neodvrkol. Nevedel som sa odosobniť. Stále som myslel na svoju mamu a na to, že otehotnela v šestnástich… a že keby jednala rovnako nerozumne, teraz by som tu nebol a nesedel v aute.

„Takže mi nepomôžeš,“ skonštatovala sucho.

„Nedá sa,“ pokrčil som plecami. „Ten tvoj priateľ sa s tebou rozišiel, keď si mu o tom povedala?“

„Asi tak. Ale ty by si na jeho mieste urobil to isté.“ V tej chvíli sa na mňa konečne pozrela a skôr než som stihol protestovať, rýchlo hlesla: „To dieťa totiž nie je jeho.“

„Takže je v tom ešte niekto ďalší? Páni, ty máš ale zábavný život.“

Z jej výrazu bolo jasné, že by ma za tú iróniu najradšej zmlátila. A ja som ju proste nespoznával. Tá stará Annie bola zodpovedná a ambiciózna. A v živote by ju nerozhádzalo nič také. Občas sme o tom žartovali. Občas za mnou prišla a prehlásila, že je možno tehotná. A ja som sa jej zo srandy spýtal, či to bude chlapec alebo dievča a aké mu chce dať meno. A keď sa na mňa oduto mračila, štuchol som ju do boku a so smiechom ju utešoval, že sa o malého budem starať, kým dokončí vysokú.

Ale vždy to bol len vtip. Len hlúpy vtip. Ani v tom najhoršom sne by mi nenapadlo, že sa to Annie fakt stane.

„Takže čí je?“ nadhodil som zo zvedavosti.

Annie pohľadom zase prebodávala volant. „To je na tom to zlé. Ja vlastne ani neviem. Stalo sa to na jednej párty, kam ma dotiahla kamarátka… s priateľom sme mali takú menšiu krízu. Dosť sme toho popili a o chalanovi z toho večera viem len jeho meno. Nemám žiadny kontakt, telefónne číslo, nič.“

„Tak sa pýtaj známych. Niekto ho musí poznať.“

„Ale ja ho poznať nechcem,“ odsekla.

„Fajn, tak potom… potom ti už ostáva len vydržať to tých pár mesiacov a dať dieťa na adopciu. Stavím sa, že mu hneď nájdu dobrých rodičov.“

„Aj tak by som musela prerušiť školu,“ sykla.

„Odklad o jeden rok ťa nezabije.“

„Ale…“

„Dáš sa dokopy a všetko bude zase fajn,“ presviedčal som ju a Annie očividne štvalo, že som tak nad vecou a jej pocity ani náhodou nezdieľam.

„Niekedy si fakt hrozný,“ odfrkla.

„Ja viem, ja viem,“ prevrátil som oči.

„Pokojne sa to mohlo stať s tebou,“ predniesla tlmene. Trochu to so mnou myklo.

„Ale nestalo,“ odvetil som.

Annie zamyslene naklonila hlavu. „Mali sme len šťastie.“

Chcel som jej povedať, že áno, ale šťastie netreba pokúšať. No už ma nebavilo rýpať do niekoho, kto si práve pokašľal život. Moja mama na to aspoň nebola sama.

Po chvíli mlčania som napokon vystúpil. Oprel som sa o strechu a ešte raz sa sklonil k Annie. „Možno ti to teraz pripadá ako koniec sveta, ale napraví sa to. Na ten elixír sa vykašli. Mala by si po ňom výčitky svedomia do konca života. A keby si niečo potrebovala… niečo okrem elixíru, napríklad porozprávať sa, tak zavolaj.“

„Dobre,“ šepla.

Oči sa jej trochu leskli a ešte donedávna by som mal nutkanie objať ju a utešovať, až kým by sa nevyplakala, ale to bolo zrazu preč. Už to nebola tá Annie, ktorú som poznal a ktorú som miloval. Ešte raz som jej poprial dobrú noc a zabuchol za sebou dvere.

* * *

Len čo rodičia zaregistrovali štrnganie kľúčov v zámku, ich rozhovor stíchol a napätie v celom byte by sa dalo krájať. Pokašľal som to. Prišiel som neskoro, vykašľal som sa na večeru, vykašľal som sa na mamu… a bolo mi to tak strašne ľúto, že by som sa najradšej donekonečna ospravedlňoval.

Vyzul som si tenisky a potichu nazrel do kuchyne.

Mama sa chrbtom opierala o linku, otec ju objímal a niečo jej pošepol do ucha, skôr než sa odtiahol. A potom sa obaja pozreli na mňa.

Čakal som pokarhanie, ako keď som mal desať, ale oni…

„Och, Will, tak strašne som sa bála!“ vyhŕkla mama a otec jej položil ruku na rameno, aby sa mi náhodou nevrhla okolo krku. Pretože on bol ten prísny.

„Super, že si nakoniec ráčil prísť domov,“ povedal naštvane.

„Mrzí ma to,“ zašepkal som, a keď kývol k jedálenskému stolu, bez rečí som sa zaň posadil. Zvyčajne som nerobil problémy. Áno, sem-tam som meškal. A v minulosti som si párkrát doviedol Annie, aj keď o tom nevedeli. Ale nikdy som sa nevykašľal na povinnosti a na mamu.

Otec sa dlaňami oprel o operadlo stoličky naproti mne. „Vysvetlíš nám, kde si bol?“

Nadýchol som sa. Klamať v tomto momente už nemalo zmysel. Nedokázal som to, kým sa na mňa díval zhora a kým mama stála vedľa neho so založenými rukami. Proste som ich na celej čiare sklamal a to ma ničilo.

„Bol som s Yasmin. Necítila sa dobre a… chcel som ju len odviesť na izbu a uistiť sa, že si pôjde ľahnúť. Ale ona nechcela, aby som odišiel, a tak som čakal, kým zaspí. A nechtiac som zaspal s ňou. Je mi to vážne ľúto,“ dostal som zo seba rýchlosťou blesku.

Rodičia si vymenili spýtavý pohľad.

„Už sa to nestane,“ dodal som, akoby stále na niečo čakali.

„Zlatíčko, my sa na teba nehneváme,“ ozvala sa mama. Podišla ku mne, oprela sa o stôl a prstami mi nežne prehrabla vlasy. „To je v poriadku. Nie si povinný byť každý večer doma.“

Asi tým tvrdením išla proti otcovi, pretože si nesúhlasne vzdychol.

„Si hladný? Ostalo niečo z večere.“ Mama sa pohla ku kuchynskej linke, ale on ju zastavil a tiež posadil za stôl.

„Spravím to, len seď,“ sklonil sa k nej, dal jej pusu na líce a ja som sa mimovoľne usmial. Vždy mi to pripadalo normálne. Až kým som nevidel všetky tie rozhádané páry, ktoré mali po niekoľkých rokoch problém vydržať spolu za jedným stolom.

„Tak ako bolo v novej práci?“ spýtala sa mama a rukou si podoprela bradu. Kým otec zohrieval jedlo, ona sedela oproti mne a počúvala o Farbičkách.

Nepovedal som jej všetko. Hlavne nie o Yasmin a o tom, ako uhryzla spolužiačku. Ale o Ružových a o prehnane snaživej Olive som jej toho povedal dosť a ona sa na tom dokonca zasmiala.

A keď predo mňa otec položil tanier, celkom nenútene som sa spýtal: „Oci, myslíš, že existuje mobil, ktorý by fungoval aj bez signálu?“

Zamyslene prikývol. „Ale záleží na tom, čo od takého mobilu očakávaš.“

„Volanie, posielanie správ…“

„Na jedno číslo?“

„No, to by vlastne aj celkom stačilo.“ Vyčkávavo som naňho hľadel, kým premýšľal, kde by sa taký mobil dal zohnať.

„Chceš ho pre Yasmin?“ spýtal sa, keď zahliadol môj mĺkvy mobil položený na stole. Strašne rád by som vedel, ako dopadla s vychovávateľkou, ale nedalo sa jej ani napísať.

„Hej, pre Yasmin,“ pripustil som.

Otec na mňa uprel dlhý pohľad. „Môžem ti ho zohnať, ak mi sľúbiš, že odteraz vždy prídeš domov v čase, na akom sa dohodneme.“

„Sľubujem,“ vyhŕkol som a mama sa na tej rýchlosti zasmiala.

Otec sa na ňu spokojne pozrel. Usmiali sa na seba a on sa položartom spýtal: „Máme to ale úžasného syna, čo povieš?“

„Nikdy som o tom nepochybovala,“ šepla a ich prsty sa pod stolom preplietli.

26. kapitola / Yasmin

„Určite povedal ľúbim ťa?“ zopakovala Lucy, kým sme sa hnali školskou chodbou a tašky nám na ramenách nadskakovali.

„Určite,“ šepla som. Prehrávala som si ten rozhovor v hlave už aspoň stokrát. „Ale možno sa ma tým len snažil utešiť. Ja neviem. Boli sme obaja trochu rozospatí a trochu v šoku…“

„To sa dá pochopiť,“ odvetila, no v skutočnosti nechápala nič.

Vtom som zastala a rázne sa k nej zvrtla. „Čo máš proti Willovi?“

Lucy obranne zdvihla ruky pred seba. „Nič.“

„Tak prečo sa vždy tváriš kyslo, keď o ňom hovorím? A poza môj chrbát prevraciaš oči? Nie si neviditeľná! Z tvojich myšlienok je úplne jasné, že ním opovrhuješ,“ prskla som a rozhodila rukami. A potom už zvonilo na hodinu, tak som rýchlo vystrelila vpred.

Lucy za mnou nestíhala.

„Podľa mňa je v pohode!“ volala pri behu. „Včera som sa s ním normálne rozprávala, ak si nespomínaš. Len… len mám pocit, že ti poplietol hlavu úplne nesprávny chalan.“

„Nepoplietol mi hlavu,“ mrmlala som si popod nos.

„Nie? V nedeľu ma upokojilo, keď som ťa videla tancovať s Daveom, ale neskôr mi len tak náhodou povedal, že si ušla. Ušla si, Yasmin!“

„No a? Čo ak sa proste nechcem bozkávať s nechutnými chalanmi?“

„Podľa mňa sa nechceš bozkávať so žiadnymi.“

Odfrkla som a položila ruku na kľučku.

„Iba s Willom,“ dodala Lucy namosúrene.

„Hej. Možno,“ prikývla som viac-menej sama pre seba. „A čo je na tom zlé? Je ku mne vždy milý a pozorný. Rozumie mi. A rozhodne ma nebozkáva len preto, že sa mu páčim, ale má ma úprimne rád. Ostatní chalani sú oproti nemu vážne nechutní.“

Lucy ma spražila ešte naštvanejším pohľadom.

„O čo ti ide, Lucy?“ prekrížila som si ruky na hrudi.

„Mám o teba strach. Na jednej strane sa tu nechávaš rozmaznávať Willom a na tej druhej si ešte ani nezvážila možnosť nevziať si Kierona.“

Preglgla som.

„Asi to potrebuješ počuť nahlas, alebo čo,“ sykla a naklonila sa ku mne. „No čím viac si zvykneš na Willa, tým horšie sa ti bude žiť s Kieronom. Pretože on k tebe rozhodne milý a pozorný nebude.“

„A prečo by nebol?“ odvrkla som. Hlas sa mi zachvel a Lucy si to určite všimla.

„To si robíš srandu, však? Podľa toho, čo si mi hovorila, je Kieron autorita a nenechá si skákať po hlave. A Will ti naopak toleruje úplne všetko.“

„To ale neznamená, že si na to zvyknem,“ prehodila som si vlasy cez rameno a druhýkrát siahla na kľučku. Všetko to bolo tak mizerne komplikované, až sa mi z Lucyiných rečí krútila hlava.

„Keby si ho aspoň ľúbila!“ zaúpela.

„O kom hovoríš tentokrát?“ unavene som sa otočila jej smerom.

„O Willovi! Keby si ho ľúbila, tak vážne nemám nič proti vášmu vzťahu. Ale takto… načo je to dobré? Navzájom si len ublížite. Nič viac.“

„Teba proste štve, že tak zaťato odmietam operáciu,“ prekrútila som očami. Lucy mi s tým stále nedala pokoj. Podľa nej bola svadba s Kieronom chyba a dočasný vzťah s Willom druhá. A keby som pre zmenu chcela vstúpiť do svorky, označila by to ako chybu tretiu. Podľa nej som sa mala vzdať čítania myšlienok. Ale to nešlo. Nešlo to! Tá schopnosť ma vystihovala. Patrila ku mne. Patrila ku mne viac než ktorýkoľvek chalan na svete. Tak ako som sa jej mala vzdať?

Hlučne sme vstúpili do triedy a pani Davisová ani neodtrhla zrak od tabule.

„Posaďte sa, dievčatá.“

„Prepáčte, že ideme neskoro,“ ospravedlnila nás Lucy.

Po včerajšom incidente mi to bolo jedno. Celý učiteľský zbor mi bol ukradnutý. Chceli ma zavrieť na samotku ako nezvládnuteľného psa. Chceli ma nechávať po škole a zavaliť ma úlohami. Chceli mi ublížiť. Ako som k nim ešte mala prechovávať úctu? Zviezla som sa do svojej lavice. Lucy sa posadila za mňa. A kým ona si vytiahla učebnicu a zošit, ja som duchom neprítomne zízala na pani Davisovú.

Cez obed som sa ani neunúvala zabočiť do jedálne. Kývla som Lucy, ktorá sa pridala k zástupu Žltých, a pohľadom som sa uhla vyškerenej Savanah.

Tá presne vedela, kam idem.

Prebehla som cez chodbu k dverám do ošetrovne, z ktorých akoby náhodou vychádzala ďalšia Ružová. Stopercentne jej nič nebolo.

„Uhni,“ neopatrne som do nej vrazila plecom, až zjajkla a zapotácala sa. Či naozaj spadla, alebo sa stihla chytiť steny, to som už nemohla zazrieť.

„Pekné poludnie, chlapci,“ uškrnula som sa. Chester sa rozvaľoval na posteli v ľudskej podobe a hral sa s Willovým mobilom. A Will? Ten sa mračil na rozrobený elixír. No proste hotová idylka.

„Hm,“ zamrmlal Will absolútne bez záujmu. Ani nezdvihol oči!

Zato Chester sa na mňa rozžiarene pozrel. „Jéj, tak sa konečne vidíme.“

„Chýbal si mi, kamarát.“ Vhupla som k nemu na posteľ, kde mi automaticky urobil miesto. Ľahli sme si vedľa seba, naše ramená sa dotýkali a… áno, bolo to dokonalé.

„Strašne si mi chýbal,“ zopakovala som pošepky.

„Aj ty mne,“ usmial sa na mňa zboku. Držal si mobil nad hlavou a snažil sa hrať nejakú hru s autami, ale zakaždým do niečoho vrazil a zabilo ho to, takže som mala čo robiť, aby som potlačila smiech.

„Z teba je hotové mestské decko!“ štuchla som ho lakťom do boku.

Chester si vzdychol a ruka s mobilom mu klesla. „Len sa tu príšerne nudím.“

„Veď tu nie si sám. Prečo sa nebavíš s Willom?“

„Má dnes hroznú náladu,“ prevrátil oči. „A asi to súvisí s…“ Nenápadne zdvihol mobil a párkrát rýchlo ťukol prstom.

Na displeji sa odrazu zjavila ranná konverzácia s Annie.

Annie: Ja to nezvládnem…

Will: No teda, si hneď ráno taká optimistická!

Annie: Je mi strašne zle…

Will: To vieš, za chyby sa platí.

Annie: Povieš mi aj niečo normálne?

Will: O chvíľu ťa to prejde J

Annie: Čo? Nevoľnosť alebo pocit absolútneho zúfalstva?

Will: Oboje?

Annie: Nie si si dvakrát istý.

Will: Bol som si istý tebou a pozri, ako to dopadlo.

Annie: A čo keby sme sa k sebe vrátili?

Will: Nie, vďaka.

Annie: Ide len o to dievča?

Will: TO dievča má MENO.

Annie: Tak ide len o Yasmin?

Will: Nie. Ja ťa proste už nechcem, Annie.

Annie: Ani trošičku?

Will: Vôbec.

Annie: Neverím.

Will: Never. A som už pri lese, takže čau.

Annie: Večer ti zavolám. Pá. ♥

Nad tým srdiečkom som sa zhnusene zaškerila a zhasla displej.

„Ako dlho jej to vnucovanie sa vydrží?“ zašepkal mi Chester do ucha.

„Ja neviem,“ priznala som. Z tej konverzácie som doslova cítila jeho odmietavý postoj, ale Annie bola očividne veľmi vytrvalá… a on k nej stále niečo cítil. A stále na ňu nevedel prestať myslieť. A jeho zlá nálada to len dokazovala. Trápilo ho to viac, než by malo. V tej chvíli som vážne pocítila žiarlivosť. Skvelé. Aspoň tento pocit viem definovať.

Posadila som sa a Willovi práve vykĺzla z ruky fľaštička. Len-len že sa neroztrieštila na márne kúsky. V poslednej chvíli sa mu ju podarilo zachytiť. Naštvane odsunul elixíry nabok.

„Choď za ním,“ pobádal ma Chester.

„Mala by som?“ trochu som zapochybovala, ale než mi Chester stihol odseknúť áno, postavila som sa na nohy a váhavo prešla k pracovnému stolu. Will sa oň opieral rukami a ja som sa usadila hneď vedľa jeho zaťatej päste.

„Zlý deň?“ spýtala som sa, akoby nič.

„Nie, to len…“

„Čo? Trápi ťa bývalá frajerka?“ štuchla som doňho kolenom. Will si potichu vzdychol, nahol sa a vzal mi tvár do dlaní… a oprel sa čelom o moje. A v tej chvíli som videla úplne všetko, čo sa mu preháňalo hlavou. Nechtiac som zalapala po dychu. Will sa odtiahol a smutne sa usmial.

„Ako si dopadla včera?“ spýtal sa, keď som naňho len nemo hľadela. Prstami sa pohrával s lemom mojich šiat a mne na tom mieste úplne brnela pokožka.

„Myslíš vychovávateľku? No, dala mi tú najdlhšiu možnú prednášku o chlapcoch a o zodpovednosti a o všetkých nepríjemných témach… ale ako ťa tak počúvam, kázanie by si zaslúžila skôr Annie,“ podotkla som.

Will bezvýrazne prikývol a potom priťukol nos k môjmu. Veľmi ma chcel pobozkať. Ale pred Chesterom som mu to nedovolila. Dlaňou som ho jemne štuchla do hrude.

„Vieš čo? Možno by si na Annie nemal toľko myslieť,“ navrhla som.

„Asi ti to bude znieť divne, ale stále mi na nej záleží. Chodili sme spolu len rok, ja viem. No teraz má problém a potrebuje niekoho pri sebe a ja… si neviem pomôcť.“

„Ach, no jasné, večne dobrý a súcitný Will,“ prevrátila som oči a on mi prstami odhrnul vlasy z čela. Stále sa ma dotýkal. Stále. Sa. Ma. Dotýkal. Kiežby som si ho mohla pritiahnuť k sebe…

A sotva som si to pomyslela a na chvíľu prestala dávať pozor, Will mi omotal ruku okolo pása.

„Will?“ šepla som.

„Áno?“ zarazil sa s perami pár milimetrov od tých mojich.

„Ja… nechcem sa bozkávať pred Chesterom. Vlastne pred nikým. Po ústave sa už rozkríklo, že som zasnúbená s Kieronom, tak…“

Nenechal ma dopovedať a nežne pritisol svoje pery na moje. Dovolila som mu to. Na chvíľu. Cítila som, ako veľmi to potrebuje. Ako naliehavo ma pritisol k sebe. Ako mi zahrabol prstami do vlasov. Ako sa na zlomok sekundy odtiahol a potichu si vzdychol, a mňa na tvári pošteklil jeho dych. Ani som sa nenazdala a už som mu omotávala ruky okolo krku.

„Povieš mi to ešte niekedy?“ zašepkala som, keď si zase oprel čelo o moje.

„Čo myslíš?“

„No, tú vec zo včera…“

Kútikom úst mu myklo. Možno si už pomaly zvykal, že všetky pekné vety a pekné pocity nazývam divnými slovami.

„Že ťa ľúbim?“ prešiel mi dlaňou po chrbte. Celé telo sa mi chvelo a on sa len usmieval a nechával ma čakať. A keď ma namiesto odpovede pobozkal na krk, slastne som privrela oči.

„Veď vieš, že ti to poviem. Koľkokrát chceš,“ uistil ma. To som už v pästi zvierala jeho tričko a odmietala ho pustiť. Lebo čo keby sa odtiahol a zase začal myslieť na Annie?

Will sa na tom uškrnul.

„Aj ja teba,“ šepla som.

„Určite?“ veľavravne skĺzol očami po mojich fialových šatách. A možno po nich blúdil pohľadom dlhšie, než bolo nevyhnutné… ale pri ňom mi to nevadilo.

Preglgla som. „Možno nemám úplne dokonalé srdce, ale trochu lásky schopná som…“

Will mi priložil prst na pery. „Ššš, toto už nevrav.“

Znovu sa nahol ku mne a tentokrát mi skĺzol perami až ku kľúčnej kosti. Podvedome som zatajila dych.

„Pre mňa dokonalé je,“ zašepkal.

A ja som sa usmiala.

27. kapitola / Willaim

Vo štvrtok Yasmin dostala svoj tajný mobil. Takmer z neho skákala radosťou, kým nezistila, že pripojenie na internet jej uprostred lesa nevyrobím a ani nemôže volať na hocijaké číslo… len na to moje. A tak si ho napokon iba pritisla k hrudi a poďakovala sa.

„Hlavne naň dávaj pozor.“ Práve som si balil veci a chystal sa vypadnúť z ošetrovne.

„Budem,“ šepla. Sedela na stole a pohojdávala nohami. A rozhodne tu ešte plánovala ostať. Odkedy bol Chester pri zmysloch, trávili spolu celé popoludnia a ja som sa tak aspoň vyhol stretu s vychovávateľkami, keď som ju už nemusel odprevádzať na ubytovňu.

Vzal som si notebook a dal Yasmin pusu na čelo.

„Uvidíme sa zajtra,“ rozlúčil som sa.

Yasmin ani nemrnkla.

„Uvidíme sa zajtra,“ zopakoval som naliehavejšie, aby mi na to povedala aspoň niečo. No ona len zdvihla obočie.

„Fajn, ako chceš,“ rezignoval som a pohol sa k dverám. No než som stihol siahnuť na kľučku, môj mobil rozvibrovala esemeska. Yasmin si to hneď musela vyskúšať, samozrejme…

Napísala mi: Ešte nechoď ♥

Odpísal som jej: Prepáč, ale už fakt musím.

A ona, hoci bola pár metrov odo mňa, namiesto naštvaného pohľadu poslala zamračeného smajlíka a ja som si vravel, načo som jej ten mobil dával?

Odvrátila sa a pozrela na Chestera, ktorý našu divnú výmenu správ sledoval v psej pozícii na zemi. V papuli mal žuvaciu kosť. Vraj na zahnanie stresu zo stiesnených priestorov. Aspoň to tvrdil Maxim, keď mu ju priniesol dnes dopoludnia. No ja som mal pocit, že Chester je tu vystresovaný zo všetkých najmenej.

Nevšímal som si ďalšiu esemesku a vyšiel na prázdnu chodbu. Všetci mali už dávno po vyučovaní. Učitelia sa flákali na poschodí pri bufete a ozvenou sa v prázdnej škole šírili ich tiché hlasy.

Kráčal som k východu s rukami vo vreckách a s taškou na pleci, keď sa za mnou ozvalo to sotva počuteľné: „Will?“

Zarazil som sa.

Yasmin stála pri dverách, zvierala kľučku a Chestera uväznila vnútri, hoci za normálnych okolností neuznávala, že tam musí ostávať sám.

„Deje sa niečo?“ natiahol som k nej ruku a ona tých pár metrov ku mne prebehla.

„Len… v podstate nič,“ zavrtela hlavou a zo svojej školskej tašky vylovila zložený papier. „Prišiel mi list od Kierona, a tak nejak som… chcela som, aby si si ho prečítal.“

Strčila mi list do ruky. Nebol som si istý, či ho chcem vidieť, ale keď na mňa Yasmin hľadela s dôverou v očiach, nakoniec som ho otvoril.

Milá Yasmin,

počul som o tvojom pondelkovom výstupe na tréningu. Nechápem to. A ak je to pravda, vážne si ma sklamala. Už som ti vravel, že potrebujem rozumné, zodpovedné a inteligentné dievča. Predsa len budeme na očiach spoločnosti – a to znamená, že sa jednoducho MUSÍŠ ovládať. Nevyštartuješ po každom, kto ťa urazí. To si vyprosujem.

Riaditeľ ma teraz presviedča, aby som ešte zvážil výber Fialovej. Ale predtým než spravím čokoľvek radikálne, chcem ti dať šancu, aby si mi svoj prešľap vysvetlila.

Rád by som sa s tebou stretol už tento piatok o 18:00. V sobotu mám nejakú akciu, takže mi na teba neostane toľko času, ale, samozrejme, môžeš ostať v meste celý víkend. Evidentne si potrebuješ vytvoriť odstup. Hlavne od Ružových.

S pozdravom

Kieron Daye

Zdvihol som oči k Yasmin, ktorá v prstoch nervózne žmolila lem svojich šiat.

„Takže celý víkend,“ znovu som prečítal tie slová. Čierne na bielom. Znelo to istým spôsobom sľubne aj zlovestne. Na jednej strane som bol rád, že s Yasmin strávim viac času. A na tej druhej sa mi nepáčilo, že strávi zároveň viac času s Kieronom.

Stále mlčala a zízala na ten papier, až kým ho neskryla späť do tašky.

„Yasmin, povedz niečo,“ opatrne som jej odhrnul vlasy z čela. „Je to fajn, nie? Celý víkend v meste… a ak dostaneš priepustku z ústavu hneď po vyučovaní, budeme mať až do šiestej kopec času len pre seba.“

„Ja viem,“ mrnkla a objala ma. Trochu neopatrne, takže sa mi notebook v taške zviezol z ramena a len tak-tak sa mi ho podarilo bez ujmy zložiť na zem. No aspoň som ju mohol objať oboma rukami.

„Iba sa bojím,“ zamumlala mi do trička. „Ten rozhovor s Kieronom bude strašný. Uvedomuješ si, že mu vlastne musím povedať o tebe? Scottová ho už určite informovala, a keby som klamala, Kieron to spozná.“

„Aha. Takže… čo presne sa mu chystáš povedať?“

Neochotne sa odtiahla a pozrela sa mi do očí. „Všetko o našej dohode. Že chcem mať pred manželstvom s ním aspoň jeden normálny vzťah a že to o tri mesiace ukončíme…“

„A keď sa mu to nebude páčiť?“ zapochyboval som.

„Tak to ukončíme hneď,“ odvetila a suverénnosť tých slov mi na chvíľu vyrazila dych z pľúc. Irónia, čo? Vyzerá to tak, že pre všetky dievčatá je rozchod so mnou úplná hračka!

„Fajn,“ zdvihol som svoj notebook, len čo sa mi podarilo nájsť pevnú pôdu pod nohami. Tento vzťah je iný. S koncom som počítal. Nie je dôvod cítiť sa zranene. Otočil som sa na odchod s tým, že si už nemôžem dovoliť prísť zase neskoro.

Ale Yasmin v pästi zovrela látku môjho trička. „Počkaj.“

„Ponáhľam sa,“ odvrkol som.

„Takže mi nedáš ani pusu na rozlúčku?“

„Už som ti jednu dal…“

„Ale to bolo pred desiatimi minútami, takže to neplatí.“ Tvrdohlavo ma pritiahla k sebe, a keď som jej chcel dať len letmý bozk na čelo, postavila sa na špičky a pritisla svoje pery k tým mojim.

„Niekedy si fakt strašná,“ zamumlal som, keď mi konečne dovolila dýchať.

„Hej, viem,“ uškrnula sa a ja som len ťažko odolával jej roztúženému pohľadu. Celkom bez rozmýšľania som si ju privinul bližšie k sebe a ešte raz pobozkal.

„Och, dokonca dve pusy na rozlúčku?“ potichu sa zasmiala.

„Táto bola pre šťastie,“ opravil som ju a prstami prehrabol jej vlasy. V duchu som si želal, aby už bol ten víkend.

Yasmin naposledy zaborila tvár do môjho trička. „Will, chápeš to, však? Je mi s tebou dobre a najradšej by som to udržala dlhšie než tri mesiace. Oveľa dlhšie. Ale potrebujem sa dostať z ústavu. Za každých okolností. Takýto vzťah by aj tak k ničomu neviedol.“

„Jasné, chápem,“ prikývol som a narazil bradou do jej temena.

Pár sekúnd sme ešte zotrvali pritisnutí k sebe, kým sa spoza dverí ozvalo škrabanie psích pazúrov a Yasmin odskočila.

„Musím ísť za Chesterom,“ hlesla.

„A ja domov pripraviť večeru.“

Vtedy si na niečo spomenula, usmiala sa a potriasla svojím novým mobilom, ktorý zvierala v dlani. „Po nej mi zavoláš, však?“

„Ak chceš,“ mykol som plecom. „Ale vážne dávaj pozor, aby ti mobil nevzala vychovávateľka. Otec druhý nezoženie.“

„Veď dobre, dobre, už som ti to raz sľúbila,“ prevrátila oči.

Usmial som sa na tom a bruškami prstov som ju pohladil po líci. Celkom automaticky naklonila hlavu k mojej ruke a mne bolo čoraz viac ľúto, že práve teraz musím odísť.

* * *

Ísť cez les nebolo nikdy náročné, ak ste sa držali vyšliapanej cesty. Možno by sa sem dalo dostať aj na bicykli. Akurát som o tom rozmýšľal, keď sa v kríkoch po mojej pravici čosi mihlo. Zastal som v domnienke, že je to len nejaká veverička, tak aby som ju nevyplašil. No nakoniec z krovia vykukli dve žlté oči a vyplašili mňa.

Vlci vo svete ľudí sú vraj plaché zvieratá. Ale títo? O týchto som nič nevedel. Pred očami som mal Chesterove zranenia. Jeho dokaličenú nohu, čo som mu každé ráno kontroloval, natieral elixírom a dával na ňu čistý obväz. A čo keby som teraz skončil podobne?

O krok som cúvol a vlk opustil svoju skrýšu, aby sa priblížil… a ja som v pästi zovrel popruh tašky s notebookom. Minimálne ho ním ovalím po hlave.

Zviera naklonilo hlavu vbok. Nevyzeralo agresívne, ale čo ja o tom môžem vedieť? Nikdy som nebol dobrý v ich reči. Psej či vlčej. Ich zvuky a postoje vo mne vyvolávali ešte väčší zmätok.

Tlama vlka sa dvihla a jeho nos sa pohol, akoby nasával vzduch. Žeby vlci oňuchávali svoju korisť pred útokom?

Už-už som chcel zase cúvnuť a notebook zdvihnúť pred seba, keď sa vtom lesom rozľahlo volanie: „Will! Počkaj!“

Otočil som sa. Pomedzi stromy si kliesnil cestu Maxim. Usmieval sa, akoby nevidel to zviera pol metra odo mňa.

„Chcel som ťa zastihnúť na ošetrovni, ale už si tam nebol,“ vravel, keď sa jeho tenisky dotkli vyšliapanej cesty. Dupnutím rozvíril prach pred nosom vlka a ten sa pustil do behu, ako keby mu horelo za pätami.

Nič viac? Žiadny útok? Žiadne vrčanie? Fakt ho stačilo len takto odplašiť? Konečne som uvoľnil zovretie tašky a vydýchol si.

„Tých vlkov si nevšímaj,“ mávol rukou Maxim. „Sú to len prieskumníci. Neublížia ti. Proste sa na nich zamrač a choď ďalej.“

„Prieskumníci?“

„Hej, zrejme konajú na príkaz svojho vodcu, s ktorým nemáme najlepšie vzťahy, ale už na tom pracujem. Nemajú na našom území čo hľadať. Žiadny strach, zbavíme sa ich,“ položil ruku na moje rameno a pohol sa ďalej po vyšliapanej ceste, takže som automaticky kráčal za ním.

„A čo si vlastne chcel?“

„Potrebujem od teba takú malú službu,“ strčil si ruky do vreciek a uškrnul sa. „Už ti Yasmin hovorila, že bude v meste cez víkend?“

Prikývol som v očakávaní jeho požiadavky.

„Tak ja pochopiteľne nemám dobrý pocit z toho, že bude dve noci zavretá v prázdnom dome. Kieron má zo soboty na nedeľu veľa povinností a Yasmin je… ako nezastaviteľný živel. Potrebujem, aby na ňu niekto dohliadol.“

Nedôverčivo som prižmúril oči. „Akože ja?“

„Komu inému by som tú malú potvoru zveril do rúk?“ zasmial sa. „Ale bol by som vážne pokojnejší, keby zostala u teba. Kieron je fajn. Len si občas neuvedomuje, že Yasmin je ešte stále dieťa, a mám taký pocit, že by sa uňho doma ani necítila dobre…“

S tým som mohol len súhlasiť. Aj keď… v súvislosti s tým vlkom mi napadlo mnoho iných dôvodov, prečo chce mať Yasmin pod dohľadom. Čo ak jej vážne hrozí nebezpečenstvo? Čo ak sa ten vlk prikradol ku mne preto, že ma minule videl s ňou? Čo ak po mne teraz pôjdu ako po Chesterovi?

Potriasol som hlavou. „Fajn. Nemám problém s tým, aby ostala u mňa.“

„To som si myslel,“ kútikom úst mu zase šklblo. Očividne tušil, že sme aj tak plánovali byť spolu. „A inak, poznáš Lucy? Tú malú Žltú, čo chodí s Yasmin v tesnom závese?“

„Už som mal tú česť,“ zamračil som sa.

V priebehu posledných dní som ju videl len párkrát, no vždy medzi nami bolo zvláštne napätie. Zazerala na mňa. Neverila mi. A čo je ešte horšie, bol som si istý, že do Yasmin deň čo deň hučí, aby mi dala pokoj.

„Yasmin som to ešte nestihol povedať, ale mám na stole priepustky pre obidve,“ vysvetľoval Maxim. „Lucy je typická vzorná žiačka, má na Yasmin dobrý vplyv a rozumejú si, tak som si myslel, že by mohli stráviť víkend v meste spolu.“

„Takže mám robiť dozor až dvom bláznivým dievčatám,“ zhrnul som trochu podráždene. Ktovie, do čoho všetkého sa nimi nechám zatiahnuť…

Ale Maxim si z toho ťažkú hlavu nerobil. Došli sme až na kraj lesa a on zastal, stále s úsmevom od ucha k uchu. „To určite zvládneš.“

„Mám na výber?“ odvrkol som.

„Nie, nie, vlastne nemáš,“ odpovedal mi so smiechom. „V tomto lese nie je nikto, komu by na Yasmin tak veľmi záležalo, preto si bol jasná voľba.“

Znelo to zvláštne. Chvíľami som mal pocit, že tak ako sa Yasmin každému dostane do hlavy, on druhým vidí do srdca. A možno som nebol ďaleko od pravdy.

Maxim mi kývol a pobral sa späť do útrob lesa. „Počítam s tebou!“

A ja som s povzdychom vyrazil k búdke strážnika.

* * *

„Čo povedala Yasmin na nový mobil?“ spýtal sa otec počas večere.

Strhol som sa, lebo som celý čas myslel na Maxima a tú vec. A že sa vlastne musím spýtať rodičov…

„Bola nadšená,“ dostal som zo seba jeden neúprimný úsmev.

„No tak, von s tým, čo sa deje?“ spýtala sa mama bez okolkov a rukou si podoprela bradu.

„Len… vadilo by vám, keby… sem na víkend prišla Yasmin? Aj s kamarátkou?“ Preskočil som očami medzi nimi. Tiež mali radi svoj pokoj a dve sedemnásťročné dievčatá v malom byte znamenali čokoľvek, len nie ticho.

„To nebol tvoj nápad,“ vytušila mama.

„Prakticky ma do toho dotlačil vodca Východnej svorky.“

Otec si unavene prešiel prstami po vlasoch. „Vážne neviem, čo ti na to povedať.“

Na jednej strane by sa mi uľavilo, keby mi to zakázali. Pretože Lucy som nemal rád a celý víkend s nimi bude snáď ešte viac vyčerpávajúci než pracovný týždeň. Ale nechať Yasmin v Kieronovom dome? A úplne samu? To tiež nebola pekná predstava.

„Určite to tak chceš?“ spýtala sa mama a ja som bezmocne pokrčil plecami.

Otec vstal od stola a zdvihol svoj tanier. „No tak dobre. Myslím, že už nie sme v pozícii niečo ti zakazovať a v podstate je to aj tvoj byt.“

„Ale o desiatej už budete potichu,“ dodala mama.

„Mami, veď si videla Yasmin…“ Hlučná je už sama osebe. O koľko horšie to bude, keď sem dotiahne kamarátku?

Mama si vzdychla a podala otcovi tanier s nedojedeným jedlom. „Tak… jeden víkend to snáď prežijeme.“

„Snáď,“ zopakoval som.

Otec sa na tom zasmial. „Nezdá sa vám niekedy, že sme strašne nudná rodina?“

„Prečo nudná?“ nechápal som.

„No, nechodíme na výlety, nepozývame sem žiadne návštevy…“

„A všetkým nám to úplne vyhovuje, tak načo to riešiť?“ odvetil som.

„Will má pravdu, zlatko,“ pridala sa mama. „Obaja ste v práci stále v kontakte s ľuďmi a je fajn mať aspoň večer a cez víkendy pokoj, nie?“

Otec sa na tom slove zamračil a ja som nahlas dodal: „Kiežby s ľuďmi, mami.“

„Nikdy si nezvyknem volať ich inak,“ priznala.

„Tým sa netráp,“ odvetil otec a sotva to dopovedal, môj mobil sa začal dožadovať pozornosti.

„Žeby Yasmin?“ usmiala sa mama, keď som automaticky vstal od stola a zamieril do izby, aby som prichádzajúci hovor vybavil tam.

„Hej, ja vlastne… ešte prídem, dajte mi pár minút.“

„Neponáhľaj sa!“ zavolal za mnou otec ako znamenie, že sa dnes o riad nemusím starať. A to bolo čudné. Keď mi volala Annie, nikdy takí ústretoví neboli.

„Tebe to tak trvá!“ zaúpela Yasmin, keď som za sebou konečne zavrel dvere a hodil sa na posteľ s mobilom pri uchu.

„Sotva sme dovečerali…“

„To je jedno,“ prerušila ma. „Savanah vliezla do sprchy a máme presne dvadsať minút, takže nestrácajme čas hlúposťami. Počúvaj. Mám skvelú novinku!“

„Môžem hádať?“ usmial som sa bez toho, aby som si to uvedomil. „Lucy ide do mesta s tebou a prespávate u mňa.“

Yasmin na chvíľu prišla o reč.

„Teraz si mi to úplne pokazil!“ okríkla ma šeptom. „A ja som si v hlave pripravila dokonalé líčenie toho, ako za nami Maxim prišiel a ako sme začali skákať od šťastia a objímať sa… a ty mi len tak z ničoho nič povieš, že si o všetkom vedel? No tak to ďakujem.“

„Prepáč, nabudúce ťa nechám hovoriť prvú,“ sľúbil som jej so smiechom a za jej naštvaným hlasom som stále cítil, že sa usmieva.

„Tak aspoň máme pár minút k dobru,“ vzdychla si. „Čo robíš? A ako sa ti podarila večera? Bolo by úplne super, keby si nám cez víkend niečo navaril ty, pretože Lucy mi odmieta veriť to tvoje tajné kuchárske umenie.“

„Na to zabudni,“ odvrkol som pohotovo.

„Takže sa ti večera nepodarila?“ zasmiala sa.

„Výnimočne áno, ale to neznamená, že sa pred tebou dobrovoľne strápnim.“

„Až tak ti záleží na tom, čo si o tebe myslím?“ rypla do mňa.

„A nemá mi na tom záležať?“ odsekol som.

Yasmin sa naďalej smiala. „Och, no dobre. Aj tak si myslím, že ťa cez víkend donútim niečo navariť. Nechávam túto tému otvorenú. A späť k otázke číslo jeden. Čo robíš?“

Hlúpejšiu otázku som v živote nepočul.

„Ležím na chrbte, zízam do stropu a volám s tebou, žeby?“

„Sladké,“ šepla. „Ja ležím na bruchu a dívam sa na svojho zničeného plyšového medveďa. Z toho nadšenia a nervozity pred prvým telefonátom som mu odtrhla hlavu.“

Asi sekundu som zarazene mlčal.

A Yasmin sa opäť rozosmiala. „Tak toto asi nebolo veľmi sladké. Pointou je, že nutne potrebujem nového. Skočíme cez víkend do hračkárstva?“

„Kam len chceš. Program je na tebe.“ Preložil som si mobil do druhej ruky. Ten starý kus šrotu sa už začínal prehrievať. „A dúfam, že nikdy neskončím ako ten tvoj medveď…“

„Teba by som tak ľahko nevymenila,“ zašepkala. A bolo by to skoro dokonalé, keby vzápätí nehlesla: „Pravda. Ak nemáš dvojča, asi si ťa musím naklonovať.“

„Och, Yasmin,“ zamrmlal som.

„Žiadny strach, Will. Ak ma nebudeš hnevať, tak skoro ti hlavu neodtrhnem.“

„To je vážne potešujúca správa,“ odvetil som ironicky.

Stopercentne sa na tom uškrnula. „Že?“

Vedel som si ju živo predstaviť. Stačilo zatvoriť oči a mal som jej tvár za viečkami. Najradšej by som k nej natiahol ruku a dotkol sa jej… ale bola tak ďaleko.

„Will, hovor niečo,“ pobádala ma, keď som pridlho mlčal. „Ja chápem, že nerád rozprávaš, ale takto na diaľku ti nedokážem čítať myšlienky.“

„Ja nerád rozprávam?“ zarazil som sa.

„Väčšinou,“ potvrdila. „Teda dokážeš viesť tie obyčajné slušné rozhovory, a keď máš náladu, tak si celkom priateľský, najmä k Farbičkám, ale inak… mám pocit, že ti drvivú väčšinu nášho spoločného času len čítam myšlienky, pretože ich nedokážeš vyjadriť dosť dobre a dosť rýchlo.“

Premýšľal som, čo na to povedať.

„Vidíš? Zase to robíš!“ ozvala sa Yasmin pobavene.

„Fajn, fajn, možno máš v niečom pravdu.“

„Vo všetkom,“ opravila ma.

Zase som len mlčal a vôbec si nevedel dať rady. Po Yasmininom smiechu ostala iba spomienka a neskôr si dokonca ticho vzdychla.

„Beriem to späť,“ šepla. „V skutočnosti rád rozprávaš. Keď ma chceš utešiť alebo keď máš náhodou dobrú náladu. Ale keď ťa niečo trápi, tak sa totálne uzavrieš do seba.“

Otvoril som oči a zahľadel sa do nudného stropu.

„Takže. Čo je to tentokrát?“ spýtala sa vecne.

A zo mňa úplne spontánne vypadlo: „Chýbaš mi.“

„Will, prestaň…“

„Ty si sa pýtala,“ odvrkol som

„Len pred piatimi hodinami si mi dal poslednú pusu na rozlúčku.“

„A to znamená, že mi po piatich hodinách ešte nemôžeš chýbať?“ Posadil som sa a zazrel na prázdnu nástenku. „Prepáč, bavme sa radšej o víkende.“

„Asi ťa veľmi nepoteším. Zo všetkého najskôr chceme nakupovať. Lucy nemá žiadne normálne oblečenie a ja nechcem, aby ma Kieron videl vo veciach spred týždňa.“

„To chápem. Keď už ti dal toľko peňazí, zrejme bude chcieť vidieť, na čo ich míňaš,“ odvetil som polovážne a prešiel cez izbu k nástenke.

„Tiež si to vravím,“ zasmiala sa Yasmin.

„Takže nákupy. A potom?“

„Chceli by sme ísť do kina a po stretnutí s Kieronom sa prejsť po nočnom meste. Och, a Lucy napadlo, že by sme si mohli ísť zatancovať, ale ako ťa poznám, preplnené kluby nie sú tvoje vysnené miesto, však?“

„Proste na mňa neber ohľad. Je to váš víkend.“ Otvoril som prvú zásuvku v písacom stole. Ešte stále tam čestné miesto zastával malý digitálny foťák.

„Nie, Will, mal to byť náš víkend. Lucy sa len na poslednú chvíľu pridala.“

Chcel som ho vyskúšať, ale samozrejme mal vybitú baterku.

„Počúvaš ma?“ pripomenula sa Yasmin.

„Tak mi napadlo… mám skoro prázdnu nástenku a chcelo by to nové fotky. Mala by si záujem o spoluprácu?“

Yasmin sa s hranou vážnosťou spýtala: „A koľko platíš?“

„Za čo, prosím ťa?“

„No za pózovanie, za úsmevy, za trpezlivosť…“

„A čo by si chcela?“

Počul som šušťanie periny. Asi sa vyhrabala do sedu, aby sa mohla poriadne zamyslieť. „Tri pusy za každú dobrú fotku, ktorú spravíš.“

„Až tri za jednu fotku?“

„Čo sa ti nepáči?“ spýtala sa urazene.

„Nič. Len mám taký pocit, že ti to nestihnem splatiť do troch mesiacov…“

Yasmin na to pohotovo odfrkla: „Neblázni, to dáš v pohode za jeden večer.“

„V prítomnosti tvojej najlepšej kamarátky?“ zapochyboval som.

„Lucy bude po celom dni uťahá,“ zašepkala a mal som pocit, že si tú kopu prísľubov v jej hlase iba navrávam. No potom ešte tichšie dodala: „A spí vážne tvrdo.“

Než som sa k tomu stihol vyjadriť, kdesi v pozadí klapli dvere.

„Musím končiť. Dobrú noc, Will.“

„Aj tebe,“ odvetil som, hoci zo všetkého najradšej by som ju poprosil, aby ešte neskladala. Nie teraz. Nie, keď som sa na zajtrajší večer naozaj začal tešiť. No v mobile sa už ozvalo tupé pípnutie a Yasminin hlas bol nenávratne preč.

28. kapitola / Yasmin

„To nemyslíš vážne, Lucy!“ vyhŕkla som.

Všade po jej posteli sa váľali kusy žltého oblečenia. Od školskej uniformy v podobe krátkych šiat až po tričká a džínsy. Boli naozaj všade!

Lucy nad tým nevzrušene pokrčila plecami. „A čo? Ideme preč na víkend.“

„Ideme do slobodného sveta a nie do ďalšieho ústavu,“ odvrkla som.

„Čo tým chceš povedať?“ prižmúrila oči.

A ja som prešla cez úzku izbu rovno k nej, aby som schmatla jedno z tričiek a hodila jej ho o hlavu. „Oblečenie pre Farbičky môžeš rovno zahodiť! Kúpime si nové!“

„Nové,“ zopakovala, krčiac nosom.

„Presne tak. Od topánok až po gumičky do vlasov.“

„Takže si nemám zbaliť ani zubnú kefku?“

Pokrútila som hlavou a prekrížila si ruky na hrudi. „Aj tvoja zubná kefka je žltá.“

„No dobre, máš pravdu.“ Namosúrene vrátila veci späť do skrine a svoj školský batoh zakopla pod posteľ. „Ale ak ti dôjdu peniaze, nezhadzuj to na mňa.“

„Neboj sa, mám ich dosť,“ zatrepala by som jej pred očami tučnou obálkou, keby som si všetky financie nenechala pred týždňom u Willa.

Lucy chvíľu bezradne stála. Z víkendu v meste bola vystresovaná, ale ten pohľad plný obáv ju prešiel, keď som ju chytila za lakeť a vytiahla z izby. Jednoducho sa len potrebovala nechať viesť.

„Kam teraz?“ spýtala sa, kým som ju vliekla po chodbe.

„Za Willom. Je na ošetrovni.“

„A potom?“

„Zastavíme sa uňho doma, on si tam nechá notebook a ja vyzdvihnem peniaze. A potom ovládneme nákupné centrum!“ potiahla som Lucy vpred ešte nástojčivejšie. Našťastie sa asi v polovici cesty začala usmievať.

* * *

„Ako sa máte, chlapci?“ spýtala som sa hneď pri vstupe do ošetrovne. Na moje veľké prekvapenie tam však Will nebol. Z postele v rohu miestnosti na mňa čučali iba dve psie postavy.

„Odviedol si ho riaditeľ,“ informoval ma Chester a prednými labami si podoprel hlavu. Mick doňho zboku ryl ňufákom, ako keby nechápal, že so zranenou nohou musí odpočívať.

„Riaditeľ? Prečo?“ zamračila som sa.

Ani som sa nepozastavila nad tým, že Chester presne vedel, koho to tak vytrvalo hľadám očami.

„Asi má nejaký problém alebo čo,“ odvetil Mick pobavene.

Chester naňho zaškúlil a sykol: „To si nemyslím.“

Vidieť tých dvoch spolu bolo zvláštne upokojujúce. „Micky? A čo ty tu vlastne robíš?“ Prešla som k nim, oboch pohladila po hlave a potláčala zlú predtuchu, čo mi stisla srdce v hrudi.

„Maxim mi dovolil zostať! Celý víkend!“ Mick rozradostene plieskal chvostom o matrac.

„Čože?“

„Tiež ma to zarazilo,“ dodal Chester. Vymenil si so mnou znepokojený pohľad. Vodca Východnej svorky predsa Mickovi zakázal približovať sa k Farbičkám. A zrazu ho nechá cez víkend v našej škole? To nedáva zmysel.

Poškrabala som Chestera za uchom. Lucyine oči mi zatiaľ prepaľovali chrbát. Aj jej bolo divné, že Maxim zrazu prekypuje ústupkami a ochotou. Najprv voči nej. Teraz dokonca voči Mickovi. Akoby sa snažil…

Než som stihla dokončiť myšlienku, príšerne ma rozbolela hlava a musela som si pritlačiť prsty na spánky. Lucy ku mne okamžite pribehla.

„Yasmin?“ dlaň mi položila na chrbát.

Pomaly, ale isto som klesala k zemi.

„Yasmin!“ Chester mi prednými labami vyskočil na ramená a stiahol ma tak na matrac skôr, než by som sa zviezla na podlahu.

Mickova ustarostená hlava sa mi zároveň s ním mihla pred tvárou. „Si v pohode?“

„Hej, je mi fajn,“ zhlboka som sa nadýchla. Bolesť síce neustupovala, ale už som zhruba tušila jej pôvod.

Nemotorne som sa postavila. Lucy ma hneď chytila popod plece a chcela mi pomôcť s kráčaním, ale odstrčila som ju.

„Musím si len niečo vybaviť,“ kývla som im, aby všetci ostali na svojich miestach. Chester a Mick boli pripravení vrhnúť sa ku mne, až kým som nesiahla na kľučku, a Lucyine myšlienky mi jednostaj pripomínali, že by som v tomto stave nemala chodiť sama. Ale bolo mi to jedno. Všetko mi bolo jedno, kým niekto búšil na mnou vybudovanú stenu. A určite za to draho zaplatí.

Do riaditeľne som vtrhla bez zaklopania. Aj tak som mala ruky zaťaté v päsť a bolo by to skôr divé búchanie. To by nik neocenil.

„Yasmin,“ príkro ma oslovil riaditeľ, ktorý sa rukami opieral o svoj pracovný stôl. „Mohla by si na chvíľu opustiť tento priestor, prosím? Niečo tu riešime.“

„To vidím,“ odvrkla som.

Pani Scottová sa vo svojich čiernych lodičkách prechádzala sem-tam po miestnosti a asi bola príliš zaneprázdnená zhadzovaním mojich hradieb, pretože mi nevenovala žiadnu pozornosť.

„Čo keby ste mi vysvetlili, o čo tu ide?“ osopila som sa na ňu. Áno, priamo na ňu.

Scottová na mňa vrhla nevľúdny pohľad a mávla rukou, akoby sa snažila zahnať otravný hmyz. „Nechaj nás ešte minútu, Yasmin.“

„To teda nie!“ Podišla som k Willovi, ktorý ako jediný sedel. Oproti riaditeľovmu stolu. A slúžilo mu ku cti, že si ešte nezvieral hlavu v dlaniach. Tá bolesť zo Scottovej myšlienkových výpadov musela byť neznesiteľná.

Natiahla som ruku a preplietla si s ním prsty.

„Vy ste sa zbláznili!“ vyhŕkla som naštvane. „Neviem, čo sa stalo, a úprimne ma to ani nezaujíma. Ale aj keby dotyčný niekoho zabil, nemáte žiadne právo volať si ho sem na koberček a poveriť tuto pani Scottovú, aby sa mu stoj čo stoj dostala do hlavy! To tu už ani chalan z mesta nemá žiadne súkromie? Vezme tú najhoršiu prácu. Je ochotný pomáhať Farbičkám. Každý deň trpí zástupy Ružových, čo naňho skúšajú svoje poondiate halucinácie… a toto je vaša vďaka!“

Riaditeľ sa oduto posadil za stôl a Scottová stiahla svoje pomyselné pazúry z môjho Willa. Ani zďaleka to však neznamenalo víťazstvo. Aspoň sme si však obaja mohli vydýchnuť.

„Poď,“ potiahla som Willa za ruku, no on zavrtel hlavou.

„Nie, ešte sme…“

„To je v poriadku,“ prerušil ho riaditeľ. „Yasmin má pravdu. Bolo to trochu prehnané a rád by som ten dnešný incident vyriešil v súkromí. Po víkende. V pondelok ráno na to bude dosť času.“

Znovu som Willa potiahla za ruku a on tentokrát vstal.

Riaditeľ sa upäto usmial, akoby sa snažil odľahčiť situáciu, no nebolo mu to nič platné. Will už bol naštvaný na oboch. Zamračil sa na Scottovú, ktorá stála pri stole s rukami prekríženými na hrudi a s pohľadom, ktorý naznačoval, že s nami ešte ani zďaleka neskončila.

„Poď,“ šepla som.

Vidieť tých dvoch oproti sebe ma nevysvetliteľne desilo.

Will sa našťastie nezvykol hádať. Sotva by sa ubránil, keby som nezakročila. Pevnejšie stisol moju ruku a nechal sa vyviesť z riaditeľne.

„Čo to bolo?“ vyhŕkla som, len čo sme sa ocitli mimo ich dosahu.

„Neviem,“ Will si voľnou rukou pošúchal zátylok. „Z ničoho nič vtrhli na ošetrovňu a odviedli ma do tej prekliatej miestnosti.“

„Kedy?“

Zažmúril na hodiny na konci chodby. „Asi pred necelou polhodinou? Ale bolo to ako večnosť! Tá Scottová je…“

„Šialená. Viem. Teda nevedela som, ale už viem,“ prikývla som a ustarane mu prehrabla vlasy. Na chvíľu sme zastali. Will sa chrbtom oprel o stenu a pritiahol si ma k sebe.

„Neznáša ma,“ zamumlal mi do vlasov, kým som ho objímala okolo krku.

„Mňa,“ opravila som ho.

„Možno nás oboch.“

„Uhm,“ pevne som zavrela oči. „Ale aj tak nechápem, o čo im ide. Vyviedol si niečo?“

Neodpovedal, a tak som sa od neho po pár sekundách odtiahla.

„Will?“ spýtavo som sa mu pozrela do očí.

„Ja… bolo to… dnes toho bolo veľa. Hneď ráno do ošetrovne prišla jedna z Modrých. Vravela, že sa cíti zle. Bolela ju hlava a… mala vysokú horúčku. Dal som jej iba neškodný elixír na zníženie teploty a niečo proti bolesti a poslal som ju za doktorom. Ale ona to… ona to odmietla. Chápeš? Ja sa jej ani nedivím, pretože prístup nášho doktora… veď vieš, aký je.“

„To ale nie je tvoja vina,“ zašepkala som. Samozrejme som si z jeho myšlienok už prečítala zvyšok, ale v záujme fungovania nášho vzťahu som ho chcela nechať dohovoriť. Takto to predsa majú ostatní, nie? Rozprávajú sa.

Will sa na mňa zničene pozrel. „Zdržala sa na ošetrovni asi pätnásť minút. Uistil som sa, že elixír zabral. A zdalo sa mi, že som ju presvedčil, aby vážne zašla za doktorom. No potom som šiel vymeniť obväzy Chesterovi a ona medzitým asi ukradla iný elixír. Nič som si nevšimol, ale keď ju po dvoch hodinách našli v bezvedomí, mala pri sebe dve neoznačené fľaštičky.“

Zatvoril oči a hlavou sa oprel o stenu. Stojac na špičkách som ho skúsila pobozkať, no vôbec nespolupracoval.

„Will, nie je to tvoja vina.“

„Je. Mal som dávať pozor. Ako som mohol nechať trinásťročné dievča, aby bez dozoru sedelo pol metra od celej palety elixírov? Mal som ju sám odviesť k doktorovi. Mal som…“

„Ššš,“ bruškami prstov som mu skĺzla po lícach.

Will otvoril oči, ale mala som pocit, že sa díva viac cezo mňa než na mňa. „Takže riaditeľ sa hnevá právom. Dievča skončilo v nemocnici a je to v podstate moja vina. Ale že Scottová… tá s tým nemá nič spoločné! Celú situáciu som im opísal stokrát, no ona mi aj tak neverila a trvala na tom, že chce pravdivú verziu vidieť! Akože v mojej hlave… to je… zvrátené.“

Prikývla som.

Will sa zarazil a konečne sa mi pozrel do očí. „Počkať. Ty vlastne… nechceš?“

„Nepotrebujem to vidieť, keď si mi to práve teraz opísal.“

„Fakt nie? Keď išlo o Olive, tak si to vidieť musela.“

Prevrátila som oči a vzala jeho tvár do dlaní. „S Olive je to iné. A okrem toho, keby som sa ti hneď po útoku Scottovej hrabala v spomienkach, ver mi, že do minúty skolabuješ.“

„To máš asi pravdu,“ zašepkal a znovu unavene privrel oči.

Bolo mi ho tak ľúto…

Jemne som ho pobozkala na pery, omotala mu ruku okolo pása a odtiahla ho preč od toho chladného múru. „Vieš čo? Zabudnime na to. Vyzdvihneme Lucy, pôjdeme k tebe, pustíme si nejaký film a na dva dni celý tento ústav pustíme z hlavy.“

„A čo nákupy?“ zastavil ma.

„Môžeme ich odložiť na zajtra.“

„Nie, nie, počkaj. Veď večer ideš za Kieronom. Na to musíš mať nové oblečenie.“

Ustarane som si prezrela jeho tvár. „Si si istý? Ak si unavený, vážne to môžeme nechať…“

„Nie, žiadne zajtra,“ prerušil ma. „Nakupovať budeme dnes a zajtra môžeme pozerať filmy.“ Chytil ma za ruku a tentokrát ma sám potiahol vpred.

„Ach, Will,“ šepla som dojato.

Nákupy neznášal. Aj Scottovú neznášal. A po týždni strávenom tu už určite neznášal aj tento ústav, ale čosi mi vravelo, že to všetko trpí len kvôli mne. A ja som sa mu v tom návale pocitov nestihla ani poďakovať.

Než som sa spamätala, kráčali sme už ruka v ruke lesnou cestičkou. Lucy za nami trochu zaostávala, ale keď sme došli na kraj lesa, predrala sa pomedzi stromy do vedenia a na päte sa zvrtla tvárou ku mne.

„Nezdá sa vám to divné?“ hlesla.

Presne som vedela, čo má na mysli.

„Čo divné?“ spýtal sa Will a pevnejšie stisol moju ruku.

„Že som len tak z ničoho nič dostala priepustku a že Mick ostáva na víkend s Chesterom, hoci prednedávnom sa k ústavu nesmel ani priblížiť.“

Zastali sme na lúke oddeľujúcej náš lesný svet od toho mestského. Boli sme tu síce pod paľbou kamier, ale v podstate v bezpečí. Aj Will si to uvedomoval. Obzrel sa na les a povedome hľadal pár žltých očí, ktoré ho v posledných dňoch sledovali na každom kroku.

„Snaží sa nás dostať z lesa,“ zhodnotila Lucy napokon.

Úprimne? Veľmi sa mi o tom nechcelo premýšľať. V prvom rade som mala plnú hlavu Kierona a nadchádzajúcej noci. Palcom som neprítomne hladila Willa a hrýzla si spodnú peru.

„Zamyslite sa,“ pokračovala Lucy, hoci sa ani jeden z nás nechytal. „Chestera pohrýzli vlci. Údajne kvôli tebe, Yasmin. Čo ak Maxim chystá nejakú akciu proti vlkom a chce dostať z lesa teba aj všetkých tvojich priateľov, aby mal voľnú cestu? Vlci by tak nemali nádej, že získajú to, čo chcú.“

„Nemyslím si, že chcú mňa,“ odvetila som skepticky.

„Prečo nie?“

„Som len obyčajné dievča,“ mykla som plecom. „A keby im išlo o moju schopnosť, prečo by sa nezamerali na inú Fialovú? Len v našej triede sme také štyri.“

„Kašlite na to,“ prerušil nás Will a za ruku ma ťahal k búdke strážnika. Lucy nás neochotne nasledovala. „Nech je v tom čokoľvek, nechcem to vedieť.“

„Nie si ani trochu zvedavý?“ štuchla som doňho.

„Nie. Tí vlci sú nebezpeční. Ich dôvody na tom nič nemenia a nech už Maxim plánuje čokoľvek, mali by sme mu veriť.“

„No, aj tak veľmi nemáme na výber,“ pripustila som.

Lucy niečo nesúhlasne zamrmlala, ale to sme už stáli oproti okienku na strážnej búdke a bolo načase predložiť priepustky.

29. kapitola / Willaim

Napriek mizernému začiatku pokračovalo popoludnie ako vystrihnuté z gýčového filmu. Yasmin a Lucy strávili dlhé hodiny v nákupnom centre. Skúšali si všetko šialené oblečenie, ktoré nakoniec ani nekúpili, a v podstate sa predvádzali jedna pred druhou.

Nebol to deň podľa mojich predstáv, ale kým sa smiali a fotili sa mojím foťákom, bol som absolútne spokojný. Z toľkých snímok bude do konca víkendu plná nástenka.

„Som hladná,“ vyhlásila Yasmin, keď zaplatila nákup v drogérii. Bola to posledná zastávka. Oblečenie už mali. Jedno na sebe a ďalšie v dvoch veľkých taškách, takže ako posledné museli zohnať to, čo si tak inteligentne nevzali z ústavu. Ony si totiž vlastne nevzali vôbec nič.

„Tak, čo si dáme?“ premýšľala nahlas Lucy.

Vyšli sme z klimatizovaného centra na slnkom zaliatu ulicu. Na tom asfalte by sa dalo upražiť zaživa, takže môj zrak automaticky zablúdil k cukrárni s najlepšou zmrzlinou.

„Skvelý nápad, Will!“ pochválila ma Yasmin a vybrala sa tým smerom.

„Nič som nepovedal.“

„Ale myslel si si to,“ uškrnula sa. Prešli sme na druhú stranu cesty a dievčatá sa tak nedočkavo natiahli za kľučkou, že sa v strede zrazili prstami a okamžite sa rozosmiali.

„Ty platíš, takže,“ Lucy teatrálne uhla z cesty a podržala Yasmin otvorené dvere.

Yasmin si prehodila vlasy cez plece a so smiechom zdvihla nos. „Och, ďakujem.“

V podobných situáciách boli neskutočne zlaté.

A hoci by som mal najradšej Yasmin len pre seba, musel som uznať, že si s Lucy perfektne rozumejú a jej prítomnosť dodávala Yasmin ešte povznesenejšiu náladu.

Nasledoval som ich k boxu v rohu cukrárne. Plné tašky strčili pod stôl a usadili sa vedľa seba, takže mne zostalo miesto oproti nim.

„Toto je perfektné,“ hlesla Yasmin, hľadiac na plastové menu s výberom zmrzlinových pohárov. Úplne jej žiarili oči. „Ako dlho sme vôbec nemali zmrzlinu? Snáď rok?“

„Naposledy minulý rok na konci letných prázdnin,“ prikývla Lucy.

„Musíme si to vynahradiť,“ Yasmin žmurkla a nedočkavo si oblizla peru. „Fajn. Myslím, že som si vybrala. Tri kopčeky vanilkovej a malinový sirup s extra šľahačkou. Čo si dáte vy?“

„Citrónovú!“ vyhŕkla Lucy. „Teda kopček citrónovej a kopček jahodovej s čokoládovou polevou.“

Yasmin potriasla hlavou. „Si nejaká fixovaná na tú žltú, Lucy.“

„To je náhoda. Nezavinila som predsa sfarbenie citrónov.“

„Citrónová má byť pre teba tabu. Ja si predsa tiež neobjednám čučoriedky,“ odvrkla a ponad menu sa pozrela na mňa. „A čo ty, Will? Aká je tvoja obľúbená zmrzlina?“

„Asi orechová,“ odvetil som neurčito, hoci to orechová bola jednoznačne a vždy. Väčšinou v kombinácii s čokoládovou.

Yasmin podráždene zdvihla obočie. „To má byť vtip?“

„Čo sa ti nezdá?“ nahol som sa k nej a vytrhol jej menu z ruky.

„V živote by mi nenapadlo, že si Lucy objedná zmrzlinu vo farbe svojej schopnosti a ty zas orieškovú ako tvoje oči. Čo to na mňa hráte?“ Prekrížila si ruky na hrudi a zamračene na nás zazerala, kým Lucy zase chytila záchvat smiechu.

A tak trochu som dúfal, že si k tým vanilkovým predsa len dá jednu čučoriedkovú, ale nestalo sa. Podporilo to moju domnienku, že Yasmin má k fialovej skutočný odpor.

„Takže si sa nikdy nepremenil?“ Lucy na mňa neveriacky hľadela cez svoj pohár.

„Nie, nikdy,“ odvetil som unavene. Nebavilo ma viesť tieto reči.

„A vôbec ti to nechýba?“

„Čo mi má chýbať?“ inštinktívne som hľadal pomoc u Yasmin, ale tá sa plne sústredila na rýchle vyjedanie svojej porcie.

„No, voľnosť a tak. Každý napoly pes si občas potrebuje zabehať v psej podobe a zahrať sa s ostatnými,“ brblala Lucy ďalej.

„Ale ja nie som napoly pes,“ odvrkol som.

Yasmin konečne zdvihla hlavu, odsunula svoj prázdny pohár a už-už sa naťahovala za mojím. „Lucy, daj mu pokoj,“ prehodila ku kamarátke.

Za odmenu som jej strčil do úst lyžičku orieškovej zmrzliny.

„Ja to aj tak nechápem,“ Lucy si zamračene podoprela bradu. „Vždy som si myslela, že skončíš s niekým, kto má aspoň päťdesiat percent psej krvi. A ty si nakoniec vyberieš štvrtinového psa.“

Yasmin na ňu zboku zagánila. „Mne sú percentá úplne ukradnuté.“

„Vážne? Ktovie, na koľko percent je psom Kieron…“

Vtedy sme na ňu škaredo zazreli obaja. Yasmin si vzdychla a venovala mi pohľad v zmysle: Čo už, možno má svoje chyby, ale i tak je to skvelá kamarátka. A ja som sa na ňu usmial namiesto slov: Viem. Ľúbim ťa. Yasmin šklblo kútikom úst a ja som jej dal ešte trochu zo svojej zmrzliny.

Vtedy sa do cukrárne vovalil závan teplého vzduchu, nad dverami zazvonil zvonček ohlasujúci nových zákazníkov a priestorom sa rozľahol ten typický dievčenský smiech. Nevenoval som mu pozornosť. Len Yasmin sa vždy zadívala k dverám a mal som pocit, že automaticky kontroluje myšlienky prichádzajúcich. Oči sa jej trochu rozšírili. Niečo ju zaujalo…

„Neotáčaj sa!“ sykla a položila mi ruku na zápästie.

„Čo sa deje?“ spýtala sa jej Lucy. Naťahovala krk a snažila sa dovidieť na stred Yasmininho záujmu.

„Jedno z tých dievčat je Annie,“ odvetila Yasmin bez okolkov. Srdce sa mi ešte vždy roztĺklo trochu rýchlejšie, ale hneď sa zase vrátilo do normálu. Dokonca som už ani nemal potrebu otočiť sa a spočinúť na Annie pohľadom. Bolo mi úplne jedno, čo robí a s kým. Namiesto zaoberania sa bývalou som dal Yasmin ešte jednu lyžičku zmrzliny.

„Možno si nás všimne,“ šepla.

„No a? Záleží na tom?“ odvrkol som.

„To teda záleží! Iba by sa zase presvedčila, že má u teba šancu,“ odfrkla pohoršene. „Zamysli sa. Ona si spraví dieťa s iným a ty si od vášho rozchodu naopak nemal ani jedno skutočné rande. A piatok tráviš na zmrzline s dvoma dievčatami, ktoré sa správajú ako tvoje kamarátky.“ Pokrútila hlavou a zase šibla očami k Annie.

„Stále je to lepšie, než keď ma videla v knižnici, nie?“ odvetil som ľahostajne a Yasmin vystrúhala zranený pohľad.

Vedel som, že má niečo za lubom. Oči jej iskrili. Ale keď podliezla stôl, aby sa nebadane dostala ku mne, aj tak som na to nebol pripravený.

„Neblázni. Annie nás vôbec nemusí zaujímať,“ presviedčal som ju šeptom. Yasmin ma nepočúvala a vyliezla mi na kolená.

„Tak. Teraz to už vyzerá lepšie,“ spokojne sa uvelebila a moje ruky si nasilu omotala okolo svojich bokov. Lucy zatiaľ očami fixovala moju bývalú.

„Teraz si tu pripadám trochu navyše,“ poznamenala a začala vstávať od stola. „Odskočím si na záchod, dobre?“ Z Yasmininej kabelky vyhrabala mobil a strčila si ho do svojej. „Dajte mi vedieť, až bude vzduch čistý.“ A s týmito slovami sa vyparila.

Nepáčilo sa mi to. Vážne sa mi nepáčilo, kam to smeruje…

„Fajn. Už ostáva iba upútať jej pozornosť,“ mrmlala Yasmin a lakťom zo stola zhodila lyžičku.

„Ty si sa vážne zbláznila…“

„Neodvrávaj a zdvihni to,“ sykla.

Na sekundu zo mňa zliezla, aby som sa mohol vykloniť z boxu. V tej chvíli som na sebe stopercentne zacítil niečí pohľad. Čo najrýchlejšie som hodil lyžičku späť na stôl a Yasmin mi bez môjho zvolenia zase vyliezla na kolená.

„Poslušný chlapec,“ uškrnula sa.

„A ty si zlé dievča,“ odvrkol som.

Yasmin sa zasmiala. „Ale no tak. Netvár sa zúfalo. Veď si predsa rád v mojej blízkosti, alebo nie?“

„Hej, keby si to spravila úprimne, tak by som bol rád,“ zamrmlal som stále rovnako naštvane a najradšej by som ju zo seba zhodil, ale Yasmin sa nedala a trochu sa natočila ku mne. Jednu ruku mi ovinula okolo krku.

„O koľko sa stavíš, že sem do dvoch minút príde?“ zašepkala mi do ucha.

„Yasmin, a aký to má zmysel? Chceš, aby žiarlila? Alebo len chceš vidieť jej reakciu? Jej myšlienky? Vážne. O čo ti ide?“

Namiesto odpovede mi vtisla bozk pod bradu.

„Prestaň sa hnevať a trochu sa uvoľni, dobre?“

„Nie!“ odsekol som. Ani som sa na ňu nepozrel. Zaťato som zízal pred seba a úpenlivo dúfal, že Annie nebude natoľko sprostá, aby sa tu vážne ukázala.

„Prosím, nebuď naštvaný. Len chcem tej otravnej blondíne dokázať, že žiješ ďalej aj bez nej. Presne to si mal spraviť už dávno,“ šepkala a za každou vetou ma zľahka pobozkala na krk.

Hnev vo mne sa pomaly roztápal a roztápal… Až z neho nič nezostalo a uvedomil som si to až vo chvíli, keď som jej podvedome strčil ruku pod tričko.

„Ľúbiš ma, však?“ šepla a zaklonila hlavu.

Celkom bez premýšľania som ju pobozkal na pery a ona mi zaborila prsty do vlasov, aby som sa nemohol odtiahnuť. Všetko to bolo také… krásne. A úprimné. Až som na pár sekúnd úplne zabudol, kvôli komu to vlastne začalo.

Pohladil som Yasminin chrbát a ona si potichu vzdychla, keď vtom pár metrov od nás čosi s rachotom spadlo na zem. Strhol som sa späť do reality.

Yasmin sa nehrane začervenala a skĺzla na sedačku tesne ku mne. „Prepáč. Trošku som sa nechala uniesť,“ šepla a štuchla ma lakťom do boku.

S Annie mala pravdu. Ten rachot vydal jej mobil, keď spadol na zem. Stála uprostred cesty k záchodom, ruky sa jej nervózne chveli a snažila sa strčiť mobil s prasknutým displejom do kabelky.

Potom na chvíľu zdvihla pohľad a stretli sa nám oči. Uvedomil som si, že mám ruku ešte stále na Yasmininom páse. A inštinktívne som ju stiahol.

Annie sa slabo usmiala a roztrasenými prstami zazipsovala kabelku. „Ahoj,“ hlesla a v tom okamihu z toho spravila naše najdivnejšie stretnutie. Než som stihol odzdraviť, Yasmin zaujato kmitla očami medzi nami a s hranou zvedavosťou sa spýtala: „Vy sa poznáte?“

Annie podišla bližšie a ja som chtiac-nechtiac musel hrať túto hru.

„Yasmin, to je Annie. Annie, toto je Yasmin.“

„Kamarátka?“ vyzvedala Yasmin, keď Annie s nevinným úsmevom podala ruku. Asi ju chcela vytrestať myšlienkou, že o nej vôbec nerozprávam. A zabralo to. Annie sa zamračila.

„Kedysi sme spolu chodili,“ opravila ju a mňa prebodla pohľadom.

„Aha. Tak… rada som ťa spoznala, Annie,“ úsmev jej akože zamrzol a Annie vycítila, že sa ju Yasmin snaží poslať preč, a tak rýchlo vykročila k záchodom, kam mala pôvodne namierené. Cestou sa potkla o vedľajší stôl a ja som nešťastne privrel oči.

Nie, toto si fakt nezaslúžila.

Len čo sa stratila za dverami, stisol som Yasminino zápästie a otočil ju k sebe. „To bolo naposledy, čo si niečo také urobila bez môjho zvolenia.“

Yasmin otvorila ústa, ale nenechal som ju prehovoriť.

„Keby sme spolu normálne chodili, tak okej. Žiarliš a chceš sa jej zbaviť. Pochopil by som to. Ale ty sa so mnou o tri mesiace tak či tak rozídeš. Vôbec ti nepatrím!“

Čakal som hádku, no ona si len vyšklbla ruku z môjho zovretia a otočila sa k stolu. Okamžite som pochopil, že som to prehnal.

„Tak ako to šlo?“ spýtala sa Lucy, len čo zaujala svoje miesto oproti. „Hádam, že fajn. S Annie sme do seba vrazili pri umývadlách a pôsobila fakt vynervovane.“

Ani jeden z nás si ju nevšímal. Došľaka, čo som to spravil? Odhrnul som Yasmin vlasy za rameno, aby som jej videl do tváre, ale ona sa mykla.

Lucy prekvapene zdvihla obočie. „Pohádali ste sa?“

„Nie,“ odvrkol som. Natiahol som k Yasmin obidve ruky. Chcel som ju vziať do náručia a privinúť k sebe, no ona len strnulo sedela. Tak nejako som cítil, že má slzy na krajíčku.

„Prepáč mi to. Nechcel som…“

„Nie, máš pravdu,“ odstrčila ma. „Som s tebou len na tri mesiace, a aj keby si sa chcel potom vrátiť k Annie, nemám ti do toho čo hovoriť. Vlastne som ti chcela povedať, že si zaslúžiš lepšiu… ale to ty určite počuť nechceš, takže to uzavrime a tvárme sa, že sa nič nestalo.“

„O Annie tu teraz vôbec nejde.“

„A o čo?“ prudko zvrtla hlavu ku mne. Spodná pera sa jej chvela, kým som jej bral tvár do dlaní.

„Že som ti ublížil a že mi to máš odpustiť.“

„Musím?“ nešťastne sa zasmiala.

„Áno, musíš,“ prikývol som a jej aspoň trochu šklblo kútikom úst. „Tak to proste je. Chlapci robia hlúposti a dievčatá odpúšťajú. Však, Lucy?“

Lucy obranne zdvihla ruky pred seba. „Ja o vzťahoch vôbec nič neviem.“

Skĺzol som Yasmin dlaňami po lícach a omotal jej ruky okolo pása. Mohla sa hrať na drsnú Fialovú, koľko chcela, ale svoje krehké srdce nikdy neoklame.

Pritiahol som si ju na kolená a ona si o mňa oprela hlavu.

„Tak odpúšťaš mi to?“ zašepkal som jej do vlasov.

„Uhm.“

„Určite?“

„Tebe vždy,“ zamumlala mi do trička a zhlboka vydýchla, keď som jej vtisol bozk na temeno.

Lucy si znechutene zakryla oči.

„Vy ste tak príšerne sladkí!“ zaúpela, lebo som Yasmin nepustil ani potom. A vlastne som ju nepustil, ani keď Annie prechádzala vôkol nás cestou späť. A nechal som ju sedieť na svojich kolenách, aj keď nám čašníčka podávala účet. A úprimne? Najradšej by som ju nepustil nikdy.

30. kapitola / Yasmin

Čas ísť za Kieronom! Celou cestou som mala zvesenú hlavu a plecia. Lucy mi čosi neustále hovorila, zatiaľ čo Will ma len jemne objímal okolo bokov. Bola som rada, že sa ma nesnaží rozveseliť. Podvedome som si chystala pre Kierona rozumné argumenty a v duchu si pripomínala, že len čo prežijem toto stretnutie, večer už naberie rýchly spád. Pôjdeme k Willovi a všetko bude dokonalé. Verila som v to.

Kráčali sme dobre známou ulicou a ja som si na mizivý okamih spomenula, ako ma tu otec učil bicyklovať a ako som sa čvachtala v bazéne na našom zadnom dvore. Mrkla som na dom, čo som kedysi nazývala domovom. Želala som si dovidieť na príjazdovú cestu. No vtom ma Will donútil zahnúť k inej elektrickej bráne a ja som vytriezvela.

„Bude to trvať dlho?“ spýtala sa Lucy. Pohľad na Kieronovo obrovské sídlo ju znervóznil. Prekrížila si ruky na hrudi a šúchala si plecia, akoby jej bola zima, hoci vzduch bol ešte stále presýtený horúčavou. Will sa snažil pôsobiť úplne pokojne. Otočil ma k sebe, dal mi letmý bozk na čelo a dostal zo seba jeden polovičný úsmev, ktorý vyzeral úprimne a smutne zároveň.

„Uvidíme sa potom,“ pohladil ma po ruke a odstúpil odo mňa.

„Fajn,“ prikývla som. Zhlboka som sa nadýchla. Naposledy som preskočila očami z Willa na Lucy a zase späť. „Hlavne sa nepozabíjajte. Budem sa snažiť prísť čo najskôr.“

Will sa trochu ustrašene pozrel na Lucy a ona prižmúrila oči ako lovec striehnuci na svoju korisť. Prstami naznačila škrabnutie. Rozosmialo ma to.

„Myslím to vážne! Buďte dobrí,“ pohrozila som tej malej šelme ukazovákom. Lucy nahodila nevinný pohľad a ja som prešla cez pootvorenú bránku naboku záhrady. Chvíľu som načúvala, či nezačnú nejakú hádku, ale nič sa nestalo, a tak som pokračovala cez príjazdovú cestu k hlavným dverám. Bolo presne šesť hodín. Pre istotu som skontrolovala správny čas v liste. Schovala som ho späť do kabelky a konečne zaklopala.

„Ideš akurát,“ privítal ma Kieron bez pozdravu. Podržal mi otvorené dvere a mňa opantal náhly chlad z klimatizácie. Navyše v jeho prečistom a luxusne zariadenom dome som si v rozstrapkaných šortkách a tielku pripadala fakt nevhodne oblečená.

Vyzula som si tenisky. „Ako to, že tu máš vždy tak šialene čisto?“

Kieron nechápavo mrkol na podlahu. „Upratuje sa až v sobotu, ale asi to bude tým, že tu cez týždeň nebývam. Poď.“

Kráčala som za ním do obývačky a odtiaľ do spojenej jedálne. Tentokrát ma Kieron posadil za jedálenský stôl.

„Dáš si niečo?“ spýtal sa.

A ja som ako na povel vyhŕkla: „Vodu.“

Nebola som smädná, no keď predo mňa postavil pohár a ja som vôkol neho mohla obmotať prsty, hneď som sa cítila menej vystresovane. Aspoň sa mi prestali chvieť.

„Tak dobre,“ usadil sa naproti a skúmavo si ma premeral. „Chceš mi najskôr vysvetliť svoj problém s Ružovou, alebo prečo mi namiesto slohu prišiel prázdny papier?“

Nemohla som si pomôcť a prevrátila som oči. „S tými slohmi je koniec, Kieron. Myslela som si, že ich číta len pani Davisová. Ja ti takto nemienim nič posielať, a keď si chcel vedieť, aký som mala pocit z minulého víkendu, mohol si sa proste spýtať dnes osobne.“

Kieron sotva badateľne zdvihol obočie. „Vieš, že si mi mohla odpísať aj na ten list, však? Máš moju adresu.“

Preglgla som.

„Prečo mám pocit, že sa vyhýbaš akémukoľvek kontaktu so mnou?“

Zavrela som oči, aby som sa nerozkričala. „Ty sa vyhýbaš fyzickému a ja písomnému kontaktu. Každý máme niečo,“ odvrkla som.

„Začínaš byť drzá,“ zamračil sa, ale nie dosť na to, aby to bola skutočná emócia. Skôr mu to tak len prišlo správne.

Automaticky som vyhŕkla: „Prepáč.“

„To nič. Ak sa chceš baviť osobne, budeme sa baviť osobne,“ položil ruky na stôl, no stále bol medzi nami dostatočný odstup. „Čo sa ti tu minule nepáčilo? Scottová spomínala, že si z posledného stretnutia nemala dobrý pocit.“

Teraz to nie je o nič lepšie.

Rozhliadala som sa vôkol seba a snažila sa získať pár minút. „Hm, zdá sa mi to tu také… strašne sterilné. Neosobné. Nie sú tu žiadne veci, len… holý nábytok. Proste sa tu cítim ako v nemocnici.“ Mykla som plecom.

Kieronovi sa moja odpoveď pozdávala. Prikývol a ochotne odvetil: „To napravíme. Môžeš to tu všetko zariadiť podľa seba. A až sa sem nasťahuješ, určite tu bude väčší neporiadok.“

Pokúsila som sa o úsmev.

„Ešte niečo ťa trápi?“ vytušil z toho, ako mi zase ovisli kútiky úst.

„Ja… hm… je toho… dosť.“

„Dobre, Ružovú nechajme tak. Chápem, že dievčatá sa občas nepohodnú. Ale Scottová mi dnes popoludní volala a ziapala niečo o nejakom chlapcovi,“ vyčkávavo prižmúril oči a čakal, že to dokončím zaňho.

„O Willovi?“ šepla som rozrušene.

„Áno, myslím, že sa volal Willaim. Pracuje u vás na ošetrovni?“

Prikývla som.

„A?“ pobádal ma, aby som rozprávala ďalej.

„A my spolu… tak trochu… chodíme.“

„To znamená čo?“

Vážne? Vážne po mne chce, aby som to konkretizovala?

Rýchlosťou blesku sa mi podarilo vysypať: „No, že sa držíme za ruky, objímame sa a bozkávame.“

„Aha,“ spočinul pohľadom na mojich rukách, akoby sa uisťoval, že skutočne nenosím zásnubný prsteň. Nechala som ho v batohu pod Willovou posteľou. „A odkedy?“

„Dohodli sme sa v pondelok.“

„Dohodli ste sa?“ zopakoval. „Na čom?“

„Že spolu ostaneme aspoň tie tri mesiace do svadby, pretože…“

„Pretože čo?“ netrpezlivo ma prerušoval.

„Pretože do minulej nedele som sa ani nebozkávala a pripadá mi divné hneď uzatvárať manželstvo, keď som nemala ani jediný normálny vzťah.“

„Definuj slovo normálny,“ požiadal ma okamžite.

„No, taký vzťah,“ uhla som mu pohľadom. „Z lásky.“

„Tým chceš povedať, že si sa doňho zamilovala?“ spýtal sa bez okolkov a mňa popadol taký hrozný stres, že som nedokázala rozumne uvažovať.

„Nie!“ vyhŕkla som. „Len on do mňa.“

„Aha. Voči nemu je to asi trochu nefér, nemyslíš?“ poznamenal.

Možno to bolo nefér. Trávila som s ním čas a jeho láska ku mne sa stále prehlbovala, zatiaľ čo ja som mu ju nevedela dostatočne opätovať. Áno, bolo to nefér. Prikývla som s pohľadom upretým na stôl.

„No. A preto by si to asi mala skončiť čím skôr,“ uzavrel a vstal od stola. Sledovala som jeho chrbát, kým kráčal ku kuchynskej linke, a premýšľala som, či sa hnevá. Možno to len nevie dávať najavo.

Zo skrinky vytiahol pohár a z ďalšej povedomú fľaštičku s farebnou tekutinou. Prelial jej obsah do pohára a ja som si ani neuvedomila, že zo zvedavosti idem rovno k nemu.

„Kieron?“ hlesla som.

Bol to elixír. Rozhodne to bol elixír.

Kieron ho vypil v zlomku sekundy a ja som sa natiahla za prázdnou fľaštičkou. Hľadala som názov, určenie, nejaký zoznam zložiek alebo čokoľvek, čo by mi napovedalo, na čo ten elixír slúži, no okrem modrej nálepky a malého písmenka v rohu tam nebolo nič.

Veľmi malého písmenka W.

Nechápavo som zdvihla pohľad. Kieron mal však zavreté oči a dlaňami sa opieral o kuchynskú linku. Položila som fľaštičku a spontánne sa dotkla jeho zápästia.

„Kieron? Ja tomu nerozumiem.“

Trhol rukou skôr, než by som sa jej stihla chytiť.

„Ja tiež nerozumiem tomu, ako ma môžeš s takou samozrejmosťou podvádzať,“ odvrkol a mne tie slová na moment vyrazili dych.

„Prepáč, ja…“ Umlčal ma zdvihnutou rukou.

Vzápätí schmatol fľaštičku a palcom prešiel po modrej nálepke. „Život je krátky, Yasmin. Pre niekoho možno nie, ale pre nás dvoch…“ Veľavravne sa odmlčal. „Premýšľala si niekedy o svojich percentách? A ako veľmi ti skráti život pomer psej krvi?“

„Väčšinou sa nezamýšľam,“ odvetila som. „Ale percentá asi nie sú tvoj problém, však?“

„Nie, to nie. No povedzme, že bez tých elixírov by som to ďaleko nedotiahol. V podstate som už pred polrokom mohol zomrieť, lebo bežná liečba nezabrala a… v tomto svete je strašne ťažké nájsť štvrtinového psa, ktorý by mal talent na liečenie.“

„Čo presne ti je?“ šepla som.

Ale on ma odbil: „To ťa nemusí zaujímať.“

Ukazovákom som zavadila o fľaštičku. „Takže, aby som si to zhrnula, elixíry ti vyrába Will?“

„Donedávna som ani netušil, ako sa volá. Len som pred šiestimi mesiacmi prišiel za Maximom – on má prehľad o všetkých štvrtinových psoch v tomto svete. Požiadal som ho o silnejšie elixíry a on mi ich zabezpečil. Vôbec som sa nepýtal ako a od koho. Až kým…“ Siahol do príborníka a vytiahol odtiaľ skrčený papier.

„Na, prečítaj si to,“ hodil mi ho. „To sú posledné správy, čo sme si vymenili s Maximom tento týždeň.“

„Píšete si ich na jeden papier?“ opatrne som list rozložila.

„Je to rýchlejšie,“ zamrmlal.

Išlo teda len o pár stručných viet:

Vraj sa okolo môjho dievčaťa motá nejaký chalan? K.

Hej, viem o tom. M.

Pracuje rovno v tom vašom ústave. Musel si ho zamestnať ty! K.

Nepopieram. M.

Takže ho vyhodíš. K.

Trochu brzdi. Ten ich vzťah je nevinnosť sama, nemusíme to hneď riešiť drasticky. M.

A čo chceš robiť? Scottová mi tu píše romány o tom, ako si Yasmin chráni jeho myšlienky. Podľa mňa si ho mal vyhodiť už dávno. K.

No jasné. Vyhodím ho a on si hneď podá prihlášku na vysokú. Na to zabudni. M.

Čo ma je po tom? Nech si ide. K.

Takže už nepotrebuješ ďalšie elixíry? Snáď si pochopil. Byť tebou, som na toho chalana milý. Drží ťa pri živote už nejakých šesť mesiacov. M.

Tak ho nemusíš rovno vyhodiť. Proste ich len dostaň od seba. K.

To by som radšej neskúšal. Keď sa naňho naposledy vykašľala baba, nechodil poriadne do práce celý mesiac a ty máš zásobu elixírov asi… na týždeň? Ktovie, čo spraví, až príde o Yasmin. M.

Takže čo? Mám sa prizerať? K.

Daj im čas a možno sa situácia vyvinie v tvoj prospech. M.

Alebo si rovno môžem začať hľadať inú Fialovú… K.

Alebo tak. Veľa šťastia. M.

Pri slovách inú Fialovú mi vyhŕkli slzy z očí.

„Ty plačeš?“ zháčil sa Kieron a odstúpil odo mňa.

„Len som si predstavila, že ma necháš v tom ústave a,“ prikryla som si ústa dlaňou, aby som zadusila vzlyk. „Ja tam nemôžem ostať, Kieron! Prosím. Nemôžeš si nájsť inú Fialovú!“

„Veď tam nemusíš ostať.“

„Čo? Myslíš na operáciu? Ale no tak! Veď sám si hneď spoznal, že bez svojej schopnosti by som neprežila ani deň!“ zaúpela som.

Uhol mi pohľadom a sotva počuteľne zamrmlal: „Tak to sme dvaja.“

Cítila som, ako ma čoraz viac napĺňa panika. Zmätene som ho schytila za ruku a on sa na mňa spýtavo pozrel. „Sľúbil si mi to… už si mi sľúbil, že si ma vezmeš!“

„Veď dobre, upokoj sa, ešte som nič nezrušil.“ Vykrútil si zápästie z môjho zovretia. „Hlavne sa prestaň správať hystericky.“

Chrbtom ruky som si utrela uslzenú tvár.

„Pozri, Yasmin, je to jednoduché. Ak sa rozídeš s Willom, vrátime sa k pôvodnému plánu. Budeme sa stretávať každý víkend, ty dostaneš plno slobody, v osemnástich opustíš ústav a krátko nato sa vezmeme. A všetko bude už len lepšie. Iba musíš preklenúť to svoje divné citlivé obdobie a sústrediť sa na to, čo chceš dosiahnuť.“

Čo chcem dosiahnuť… Zadívala som sa na miestnosť, v ktorej sme stáli, a potom na okno plné slnka. Keby som mala nájsť niečo, čo Kierona a Willa vystihuje, boli by to práve tieto dva priestory. Ticho vrčiaca klimatizácia, naleštené podlahy a prázdne, neprívetivé prostredie ako Kieron. A ligotavé slnečné lúče vpíjajúce sa do pokožky a zahrievajúce moje vnútro ako Will. V tomto príklade bolo snáď úplne jasné, čo chcem. Ale ak ostanem v ústave, nedostanem ani jedno.

Zhlboka som sa nadýchla.

„Musíš sa sústrediť,“ pripomenul mi Kieron. „Ak je tvojou najvyššou prioritou dostať sa z ústavu a zachovať si schopnosť, tak nemáme o čom diskutovať.“

A čo ak je mojou najvyššou prioritou milovať Willa? Tá myšlienka mi len tak prebleskla hlavou, ale už na prvé počutie znela absurdne. A naivne. Akoby nejaká Fialová bola schopná skutočnej lásky…

„Tak čo?“ Kieron mi ukazovákom zdvihol bradu. Ten dotyk bol studený a bez citu, a ja som pri ňom podvedome zaťala zuby.

„Dobre,“ odvetila som. „Beriem. Je to moja najvyššia priorita.“

„Fajn, takže do konca tohto víkendu…“

„Mám sa s Willom rozísť do konca víkendu!“ zhrozila som sa. Will by sa na mojej poplašenej reakcii zasmial, no Kieron sa iba odmerane zamračil.

„Čím kratšie spolu budete, tým menej mu ublížiš, nie?“ opáčil vecne.

„To áno, ale…“

„Yasmin,“ prerušil ma. „Myslel som, že sme sa dohodli. Ja sa o teba nemienim deliť. A zároveň sa nemienim prizerať, ako sa zahrávaš s chalanom, ktorý má takpovediac v rukách môj život. Takže buď to ukončíš, alebo sa budúci víkend stretnem s inou Fialovou. Slohy tvojej spolužiačky Noelle boli tiež zaujímavé.“

„Noelle? Čože? Veď tá si v jedálni dodnes zakrýva uši!“ vyprskla som.

„To chce len trochu cviku. Zvykne si na schopnosť a bude v pohode.“

„A okrem toho, veď má šestnásť!“

„Dva roky môžem počkať,“ mávol rukou.

„To snáď nemyslíš…“ vážne!

„Je to na tebe,“ prerušil ma. „Rozhodni sa, vybav si svoje záležitosti s Willom – prosím ťa, hlavne sa s ním rozíď nejako jemne –, no a v pondelok mi daj vedieť.“

„Ako ti mám dať vedieť?“

Skrčil papier so správami a hodil ho do koša. „Mohla by si mi napísať list.“

„Tak dobre,“ súhlasila som. Panika mi ešte brnela v končekoch prstov, ale vnútri som sa už dávala dokopy a pripravovala sa na spúšť, čo vo mne toto rozhodnutie zanechá.

„Budem čakať,“ pokýval hlavou Kieron. „A teraz už poď. Nech na teba priatelia nečakajú dlho.“ Viedol ma cez dom späť k hlavným dverám.

Kráčala som celkom automaticky a zarazila sa až v momente, keď so mnou Kieron vyšiel do polovice príjazdovej cesty a elektrická brána sa začala otvárať.

„Počkať,“ zamrzla som. „Ty ideš so mnou?“

„Len ho chcem vidieť.“ Nevenoval mi ani pohľad a nenápadne vyzrel na ulicu.

„Will vlastne ani netuší, že ti každý deň zachraňuje život, však?“

„Nie. A bol by som rád, keby to tak zostalo,“ kútikom oka na mňa varovne zazrel.

Poslušne som zdvihla ruku. „Ja mu nič nepoviem.“

„To som rád,“ odvetil.

Došli sme až k stĺpiku na kraji brány. Celkom dobre sme odtiaľ videli na Lucy a Willa. Prechádzali sa ulicou, o niečom sa rozprávali a našťastie si nás ani jeden z nich nevšímal.

Chcela som ísť za nimi, ale Kieron ma z ničoho nič otočil k sebe.

„Zabudol si mi niečo povedať?“ vypadlo zo mňa.

„Nie, len mi napadlo, že…“

Kým ja som čakala na dokončenie vety, on sa nahol ku mne a pobozkal ma na ústa. Stála som tam úplne bez pohybu. Nedokázala som ani len zavrieť oči. Iba som naňho vytreštene zízala a pátrala po hrejivom pocite, čo sa ma za normálnych okolností zmocnil po každom bozku. Ale pri Kieronovi som necítila vôbec nič. Len prázdno. Len chlad. Stisla som pery a došlo mi, že presne takto by sa mala cítiť Fialová.

„Myslíš, že by som ťa mohol odprevadiť až k nim?“ spýtal sa Kieron, ktorý sa samozrejme tváril, akoby sa nič nestalo. Jednoducho pobozkal svoju snúbenicu. A ani ho nezarazilo, že mu to neopätovala. Očami sa vrátil k Willovi a pozorne ho sledoval.

„Chceš sa s ním zoznámiť alebo tak?“ navrhla som stále trochu vykoľajene.

„Možno. Teda neviem. Čo si o mne vôbec myslí? Preberiem mu dievča a za prácu mu dávam fakt mizerný plat,“ kmitol očami ku mne. „Mohla by si na chvíľu odstrániť tú stenu z jeho myšlienok, aby som sa pozrel?“

„Tá neistota ťa štve, čo?“ uškrnula som sa.

„No, je to prinajmenšom frustrujúce.“

Pohla som sa a Kieron ma pomaly nasledoval. „Mrzí ma to, ale Willove myšlienky si nechám. Ak sa s ním chceš stretnúť, tak jedine rovnocenne. On ti predsa tiež do hlavy nevidí.“

Čakala som, že cúvne, no on nakoniec prikývol.

Boli sme pár krokov od nich, keď nás Will zaregistroval a štuchol do Lucy, aby zmĺkla a otočila sa. Jej oči sa rozšírili a dobre že nezalapala po dychu.

Snažila som sa odľahčene usmiať. „Vidím, že ste to nakoniec vydržali.“

„Bolo to ťažké, ale dalo sa,“ odvetil Will polovážne. Cez plece akože fľochol na Lucy a šeptom dodal: „No stále neviem, čo na nej vidíš.“

„Hej!“ Lucy ho so smiechom buchla do ramena. Neuveriteľne ma tešilo, že si nakoniec porozumeli.

Silou vôle som omotala dva prsty okolo Kieronovho zápästia a potiahla ho k sebe. „Len som vás chcela predstaviť. Kieron, toto sú moji kamaráti Will a Lucy.“ Potom som kývla na Kierona a dodala: „A ako už iste tušíte, toto je môj snúbenec Kieron Daye.“

Lucy pokorne sklonila hlavu, hoci o ňu ani len nezavadil pohľadom. Celý čas sledoval Willa. Ten mal palce zastrčené vo vreckách a takmer Kierona nebral na vedomie, čo ma dosť prekvapilo. Až keď k nemu natiahol ruku, Willov pohľad sa nepatrne zmenil. Žeby mal Kieron lepší deň, keď tak srší fyzickým kontaktom?

Sekundu mu hľadel do očí, ale nepocítila som žiadny náraz na myšlienkovú stenu. A keď nakoniec ruku stiahol a pomaly sa obrátil na odchod, povedal len: „Dávaj mi na ňu pozor.“

Samozrejme tým myslel mňa. Will sa za jeho chrbtom zamračil.

„Čo to malo byť?“ naznačil nehlučne pre prípad, že by nás Kieron zo svojej záhrady ešte počul.

Mykla som plecom. Nechcela som to rozoberať pred Lucy.

„Možno nás chcel iba spoznať,“ odvetila naivne a Will nad tým prekrútil očami.

Chytila som ho za ruku.

„Na tejto ulici nemienim stáť už ani o minútu dlhšie,“ vyhlásila som a ťahala pritom Willa za sebou. S Lucy sa na mojom prehnanom snažení rozosmiali. Kiežby som… sa tiež smiala. No vyhliadky na koniec víkendu ma úplne obrali o úsmev.

31. kapitola / Willaim

Večer sme sedeli na gauči v našej obývačke, jedli pizzu a sledovali filmy. Bolo by to fajn, keby sa Yasmin netvárila tak zvláštne smutne. Robil som si o ňu starosti. Celý čas som na ňu hľadel, snažil sa rozlúštiť jej výraz a sľuboval si, že len čo Lucy zaspí, položím jej všetky tie otázky, čo mi nedajú pokoj. No až tak dlho som čakať nemusel.

Akurát sme odložili prázdne škatule na konferenčný stolík, keď sa Yasmin zboku pritúlila ku mne a všetko nám vyklopila. Od vstupu do Kieronovho domu až po ten akože bozk pri bránke, z predstavy ktorého som podvedome zatínal ruky do pästí.

Lucy sa nervózne hrala s ovládačom a sem-tam zvýšila či znížila hlasitosť. Ja som sa díval na obrazovku. Plne sústredene. No v skutočnosti som z filmu nevidel nič a jednotlivé postavy či scény sa mi pred očami rozmazávali. V žiadnom prípade som sa však nedokázal pozrieť na Yasmin, ktorá kŕčovito zvierala môj pás a tvár mala zaborenú v mojom tričku.

„Ťažká situácia,“ prehovorila Lucy ako prvá po dlhej dobe.

Stále som sa díval na obrazovku. Jednu ruku som mal prehodenú cez Yasminine plecia, no zároveň akoby som bol od nej príšerne ďaleko.

Lucy sa lepšie uvelebila v tureckom sede a opatrne mrkla na svoju kamarátku. „Čo budeš robiť?“

Zbytočná otázka. Všetkým nám to bolo už dávno jasné.

Yasmin vyzerala, že sa rozfňuká, a tak som sa prinútil dodať: „Ber to z tej svetlej stránky. Aspoň si sa presvedčila, že mu na tebe záleží. Svojím spôsobom.“

„Čože?“ Yasmin nechápavo zdvihla hlavu.

„No, keby ťa nemal ani trochu rád, zrejme by mu bolo úplne jedno, čo robíš tie tri mesiace a s kým. Proste… aj z toho, ako mi povedal, aby som na teba dával pozor… mal som pocit, že… mu na tebe istým spôsobom… záleží.“

Yasmin znechutene ohrnula nos.

„Myslím to vážne,“ díval som sa na ňu len kútikom oka.

„Ešte iné svetlé stránky?“ odfrkla, akoby toto nestálo za jej vyjadrenie.

Oprel som si hlavu o vrch gauča a zahľadel sa do stropu. „Hm, budeš sa mať ako princezná. Nemusíš do konca života pracovať. Kieron sa o teba určite postará. Nikdy sa nebudeš báť o budúcnosť…“

„Viem sa o seba postarať sama,“ zamrmlala.

Lucy si odpila z limonády na stolíku a akože mimochodom dodala: „Len tak ďalej, Will. Ešte desať minút a možno sa ti ju podarí utešiť.“

Zamračil som sa na ňu a ona sa škodoradostne uškrnula.

„Neznášam, keď to robíš,“ zamumlala Yasmin.

Venoval som jej zarazený pohľad. „Čo presne?“

„Toto!“ kývla rukou, akoby na mňa ukazovala. „Ja som z toho absolútne zúfalá a pred obomi som si tu vyliala srdce, zatiaľ čo ty… sa len zase uzavrieš do seba! Dívaš sa všade možne, len nie na mňa, a vymenúvaš mi tu nejaké stupídne svetlé stránky, ktoré ani svetlými stránkami nie sú!“

Lucy na nás vyjavene zízala a skoro jej zabehla limonáda. A ja som… proste sklopil oči ku kobercu. Pretože… možno to bola pravda. Teda nie možno, ale celkom určite.

Chvíľu som nad tým rozmýšľal, než som sa odvážil bezradne spýtať: „A čo mám robiť?“

Hľadeli sme si do očí a príšerne to bolelo, tak som zase stočil pohľad niekam inam. Nedalo sa to vydržať. Nemohol som sa na ňu dívať, a pritom vedieť, že je to naposledy, čo ju mám takto blízko.

„Proste buď smutný so mnou,“ odvrkla rozladene.

V zúfalstve mi šklblo kútikom úst a ironicky som odsekol: „Mám sa rozplakať?“

„Napríklad.“ Yasmin si prekrížila ruky na hrudi a odtiahla sa odo mňa do najvzdialenejšieho rohu gauča. Nanešťastie pre ňu nebol dosť veľký a stále sme sedeli blízko pri sebe. Lucy napravo odo mňa sa zase začala pohrávať s ovládačom. Cítil som sa ako v deň, keď mi Annie poslala tú osudnú esemesku. Potreboval som z toho vycúvať, a tak som vstal.

„Kam ideš?“ vyhŕkla Yasmin.

„Po svoj notebook.“

„Načo?“ nechápala, ale ja som si ju už nevšímal a šiel som do svojej izby. Zavrel som za sebou dvere. Okolitý svet potemnel, ja som sa zviezol na zem a oprel sa chrbtom o chladný múr. Zo všetkých síl som si prial, aby to už tak nebolelo… Druhýkrát by nemalo, nie? Jasné, rozchody sú ťažké. Ale ten prvý by mal byť najhorší. A predsa len… strávili sme spolu dva úbohé týždne. Naschvál som si udrel hlavu o stenu, no nepomohlo to.

Úplne som stratil pojem o čase. Len som tam sedel a zízal do tmy ako už mnoho dní predtým. Lenže tentokrát ma neprišlo vyslobodiť slnko a zvonenie budíka. Namiesto toho niekto otvoril dvere.

„Will?“ Yasmin si kľakla a štvornožky doliezla ku mne. Chvíľu šmátrala v tme, než sa jej podarilo omotať ruky okolo môjho krku a uvelebiť sa mi v náručí.

„Bude to fajn,“ zašepkal som jej do vlasov.

„Ako to myslíš?“ mrnkla.

„Že robíš najlepšie možné rozhodnutie, aj keď ti to teraz tak nepripadá.“

Dostala zo seba jedno nesúhlasné zamraučanie.

Bola až taká rozhodená, že mi nečítala myšlienky?

„Yasmin,“ pohladil som ju po chrbte. „Bude to fajn. Dobre? Sľubujem. Ten Kieron nevyzeral až tak desivo, ako som si ho predstavoval. A určite raz budeš šťastná, len tomu musíš dať šancu.“

„Aj tebe som chcela dať šancu,“ šepla. „Vlastne… nám.“

„Veď si nám ju dala. Vieš, načo boli dobré tieto dva týždne?“ Trochu sa odo mňa odtiahla a zažmurkala. „Uvedomila si si, že potrebuješ svoju schopnosť, mesto a slobodu. Že presne to ťa robí šťastnou a nevynahradí ti to žiadna láska na svete.“

„Si si istý?“ zapochybovala.

„Ale no tak,“ odhrnul som jej vlasy z čela. „Videl som, aká nadšená si bola v nákupnom centre. Ako si sa minulý týždeň preháňala v parku. Ako si sa smiala a pretekala so mnou na bicykli. A ako veľmi potrebuješ čítanie myšlienok, lebo je pre teba rovnako prirodzené ako dýchanie.“

Kútiky úst sa jej skrivili. „Ale Kieron je…“

„Čo? Chladný? Odmeraný? Uzavretý? To som tak trochu aj ja a pred chvíľou ťa to poriadne naštvalo. Okrem toho, pre mňa je to úplne prirodzené, zatiaľ čo u Kierona za to môže…“

„Čo?“ prerušila ma. „Niečo vieš o tej jeho záhadnej chorobe?“

„Len som si spomenul na ten elixír označený modrou. Jeho slabšia verzia sa používa ako protilátka na ten s čiernou značkou, ktorý vám dával doktor, keď sa bránil pred vašimi schopnosťami.“

Yasmin zaujato naklonila hlavu k ramenu. „Pokračuj.“

„Už si mi to určite vyčítala z myšlienok.“

„Aj tak pokračuj,“ štuchla do mňa.

„Keď som si nedávno čítal všetky tie zaujímavosti o Fialových, narazil som aj na zoznam chorôb, na ktoré sú náchylnejšie než bežný napoly pes. A nespomínam si na názov, ale… bola tam aj jedna celkom presne kopírujúca Kieronove príznaky.“

Yasmin prikývla a stále počúvala, hoci bolo rozprávanie už vonkoncom zbytočné.

Rezignovane som si vzdychol. „Podľa mňa netrpí odporom k fyzickému kontaktu. Jeho len akýkoľvek dotyk proste bolí. Ako po tom elixíre s čiernou značkou, ibaže desaťkrát viac. Modrou označený elixír tieto príznaky potláča natoľko, že dokáže skoro normálne fungovať.“

„A čo by sa stalo bez neho?“ šepla.

„No, tá choroba je bez liečby smrteľná. Po vynechaní pár dávok elixíru by ho začalo neznesiteľne bolieť aj dýchanie. A to by bol… koniec.“

„A nie je to dedičné?“

„To je podľa mňa ten dôvod, prečo si vyberá Fialovú. Vieš, ak si vezme teba, vaše schopnosti aj náchylnosť na isté choroby sa vzájomne anulujú.“

Yasmin si zamyslene hrýzla spodnú peru a prsty mi zatínala do ramena, akoby sa bála, že ju pustím a odídem. „Zaujímavé,“ poznamenala.

„Myslím, že… keby si vzal namiesto jedného elixíru až dva na deň, bol by oveľa priateľskejší. Veď sa pozri, čo dokázal jeden. Dal ti pusu, Yasmin. Keby si len trochu počkala a snažila sa ho viac spoznať, možno by… možno by ste si vážne mohli porozumieť.“

„A čo ak mu nechcem rozumieť?“ opáčila bez zaváhania.

Nechápavo som prižmúril oči.

Yasmin sa zatiaľ nahla ku mne a jemne mi vtisla bozk na krk. Dosť to podkopávalo moje sebaovládanie a tak som ju skúsil odstrčiť, no ona mi omotala prsty okolo zápästia.

„Lucy už zaspala,“ šepla mi do ucha úplne mimo témy. „Vypla som televízor a pozhasínala svetlá, tak… sa až do rána nemusíme o nič starať.“

„Počkaj,“ zastavil som ju, keď ma zase chcela objať okolo krku. „Asi mi niečo ušlo, ale nerozišli sme sa pred chvíľou?“

„Och, Will,“ potichu sa zasmiala. „Ty si si to celé zle prebral. Len som sa vám chcela zdôveriť, aby som sa necítila tak zúfalo… no asi som ti to mala povedať až v nedeľu. Nemusím sa s tebou rozísť hneď. Stále nám ostáva skoro celý víkend.“

„Yasmin,“ odmietavo som trhol hlavou, ale ona sa nenechala odradiť a pomaly ma bozkávala od brady až k uchu, po krku k ramenu a prstami nahmatala lem môjho trička…

„Nie,“ zaúpel som.

„Čo nie?“

„Proste nie! Zlez zo mňa a bež spať k Lucy, okej? Musím sa s tým všetkým vyrovnať a ty to len zhoršuješ.“ Chytil som ju za boky a chcel ju odpratať preč z dosahu, no prišlo mi ľúto položiť ju na tvrdú zem, a tak som s ňou nakoniec ani nehol.

„Will,“ s úplnou vážnosťou sa mi pozrela do očí. „Práve teraz mi lámeš srdce.“

„Bez urážky, ale ty si mi ho už zlomila.“

„A čo mám podľa teba robiť? Sám si povedal, že som sa rozhodla správne!“ odvrkla dotknuto. Pevnejšie som stisol jej boky a palcom zablúdil pod okraj jej pyžama. Mala neskutočne teplú pokožku.

Zavrel som oči. Kým som tu sám sedel, prešiel som všetky možné alternatívy. Ostať spolu a stretávať sa len v ústave? Alebo žiť so psychicky zničenou Yasmin po strate schopnosti? Alebo vziať všetky úspory a utiecť niekam preč?

To posledné vyzeralo nanajvýš lákavo, no na úteku som žil prvých deväť rokov svojho života a aj teraz som sa v podstate skrýval… a rozhodne by nám to vzalo aj tú trošku slobody, čo nám ostala.

„Môžem ti k tomu povedať niečo fakt hnusné?“ ozvala sa Yasmin.

Zvedavo som otvoril oči. Stále na mne sedela, stále ma zvierala v objatí a stále sa ku mne túlila ako šteňa túžiace po pozornosti. Ale kým rozprávala, dokázal som to ignorovať.

„Len hovor.“

„Kieron nebude žiť večne. Stavím sa, že ani tie elixíry naňho nebudú zaberať dlho. A možno už o pár rokov budem celkom slobodná a bohatá.“

„To nemôžeš myslieť vážne,“ zasmial som sa.

„Prečo nie?“ odtiahla sa a pozrela sa mi do očí.

„To si určite videla v nejakom filme, čo? Nechceš rovno, aby som si v jednom elixíre pomýlil zloženie a Kierona nedopatrením otrávil?“

„To by bolo super!“ vyhŕkla rozžiarene, načo som sa rozosmial ešte viac.

„Zabudni. Som všetko možné, ale rozhodne nie vrah.“

„Škoda, že nespolupracuješ,“ skonštatovala sklamane. „Boli by sme skvelý tím. Ani by si sa nenazdal a bol by si ženatý so mnou.“

„A až by som ti začal liezť na nervy, tak…“

Yasmin sa pritisla ku mne a zasmiala sa mi do trička. „Nie, nie, nie, na to ani nepomysli. Nedokážem ťa zabiť. Som príliš závislá na tlkote tvojho srdca.“ Chvíľu mu načúvala a mne bolo fakt trápne, že práve teraz musí biť ako šialené.

„Ach, Will,“ zamraučala.

Cítil som, že zosmutnela, a ako jej hlava oťažela na mojej hrudi. Prešiel som jej prstami po chrbte. „Bude to fajn.“

„O tom ma ubezpečuješ už tretíkrát, mimochodom.“

„Tak už by si tomu mohla začať veriť, nie?“ zaboril som nos do jej vlasov a opatrne vdychoval jej vôňu. Zvykol by som si na to. Za tri mesiace by som si na jej blízkosť tak zvykol, že by ma odlúčenie bolelo ešte oveľa viac.

„Ja som si už zvykla,“ zašepkala ako odpoveď na moje myšlienky.

„Určite by ti pomohlo, keby si sa vrátila k Lucy na gauč.“

„Alebo keby si ma odniesol do postele?“ skúsila a ja som to chcel okamžite zamietnuť. No vzápätí sotva počuteľne hlesla: „Prosím. Ten gauč je strašne tvrdý.“

Vždy vedela, čo povedať. S povzdychom som vstal a šiel ju odniesť na matrac. Yasmin sa hneď posunula na kraj, aby mi urobila miesto, a celý čas na mňa hľadela tým svojím roztúženým pohľadom.

„Si fakt strašná,“ zamračene som si ľahol k nej pod perinu a ona sa na tom potichu zasmiala. Bola krásna. Krásna spôsobom, ktorý sa nedal opísať slovami. Spokojne mi zaborila prsty do vlasov a pritiahla ma k sebe. V tej chvíli som jej už nevedel odolať. Bozkávali sme sa a všetky racionálne myšlienky sa mi do niekoľkých sekúnd vyparili z hlavy.

„Will?“ šepla, kým sa do pľúc snažila dostať trochu vzduchu. „Nevezmem si ho, dobre?“

„Prestaň,“ umlčal som ju bozkom. Rukami som láskal jej nahý chrbát a Yasmin sa mi chvela v náručí. Chcel som ju len bozkávať a na nič nemyslieť.

„Bola to hlúposť. Teraz ti nečítam myšlienky. Ja… zvládnem to aj bez schopnosti,“ presviedčala ma neodbytne a ja som si celý čas prial, aby už konečne zmĺkla. „Najviac na svete chcem byť s tebou.“

Tak toto bola tá najväčšia hlúposť, ktorú povedala, ale musel som jej to odpustiť. S rukou na jej chrbte a s perami pri krku by som jej tiež nasľuboval čokoľvek.

„Ľúbim ťa,“ šepla ako posledné a odovzdane zavrela oči.

32. kapitola / Yasmin

Ani si nepamätám, že by som spala. Vážne nie. V jednom okamihu som vnímala, ako mi perami blúdi po ramenách a ku kľúčnej kosti a ako sa mi brušká jeho prstov kĺžu po chrbte a pomaličky mi vyťahujú vrch pyžama vyššie a vyššie… A v druhom som bola už totálne mimo. Paráda. Zaspať v tej najnevhodnejšej chvíli… Bravo, Yasmin!

Skoro ráno som si za to poriadne nadávala. Spánok ku mne nebol až taký milostivý a zobudila som sa ešte pred svitaním. Vo vlasoch som cítila jeho dych a ruka mu spočívala na odhalenej časti mojej pokožky. Ale i tak to nebolo dosť. Proste… takto som to neplánovala! Zaborila som si nos do jeho trička a rozorvane sa nadýchla.

Nie je to naša posledná noc, že? A ak som ho dostala do postele raz, pokojne to zvládnem znovu. S touto myšlienkou som sa pretočila na druhý bok a za trest som zízala do steny. Až kým na nočnom stolíku nezapípal Willov mobil.

„Will?“ šepla som, no on sa ledva pohol a pípanie sa ozvalo ešte trikrát. Natiahla som sa cez neho a vzala tú vec do prstov. Will zatiaľ rozospato otvoril oči. Pohladila som ho voľnou rukou, aby ostal ležať. „Kašli na to. Pozriem sa.“

Úprimne, čakala som správy od Annie. Bola tam jedna ešte zo včerajšieho večera. Zhruba z času, keď sme pojedali pizzu v obývačke a Annie sa ho bez hanby pýtala, či jej nechce zavolať. Ako… prosím? Najradšej by som jej odpísala niečo hnusné, no boli tu dôležitejšie esemesky.

Willovi písal otec:

Nerád ťa budím. Mohol by si prísť sem? Čím skôr. Je to súrne. Chcem s tebou a s mamou niečo prebrať.

Nevedela som si predstaviť, čo môže byť také súrne, že to chce preberať o šiestej ráno. Nepočkalo by to aspoň do desiatej? Smutne som mrkla na Willa, ktorý na mňa v očakávaní hľadel a asi dúfal, že mu tie správy prečítam. Ale ja som nechcela, aby odišiel. Nie teraz. Nie, kým bol tak roztomilo ospalý a kým som mala šialené nutkanie hrať sa s jeho vlasmi a keď som sa k nemu chcela túliť, až kým by som zase nezaspala.

„Yasmin?“

Najradšej by som schovala mobil pod perinu. No Will bol rýchlejší než moje úmysly a v zlomku sekundy mi ho uchmatol. Oprel sa o lakeť, prečítal si správy a sotva som sa nad tým stihla zamračiť, už bol na nohách.

„Vieš, že nie všetky deti počúvajú rodičov na slovo?“ rypla som doňho.

Will sa ku mne nahol a v rýchlosti ma pobozkal. „Budem o chvíľu späť.“

„Sľubuješ?“ uisťovala som sa so zdvihnutým obočím. Vedela som, že to nie je pravda. Cítila som to v kostiach.

„Daj mi iba pár minút, dobre?“ slabo sa na mňa usmial, dvoma prstami mi skĺzol po líci a než som sa nazdala, bol preč. S fňukaním som sa hodila späť na vankúš, aby som sa nadýchla aspoň zvyškov jeho vône. No i tak som sa v náhle prázdnej izbe cítila strašne osamelo.

„Si tu?“ ozval sa Lucyin hlas.

„Uhm.“

Zdvihla som sa len natoľko, aby som dovidela k dverám jedným okom.

„A čo tu akože robíš?“ spýtala sa pobúrene, keď cez škáru nazrela dnu.

„Nie je to očividné? Ležím a ľutujem sa.“

Lucy si s povzdychom sadla na kraj postele a ja som sa prevalila na chrbát.

„Možno mi to nebudeš veriť, ale mrzí ma to,“ zašepkala.

„Prečo by som ti to nemala veriť?“

„No,“ trochu nerozhodne ma pohladila po ruke. „Pretože som zo začiatku nebola na Willovej strane. A vlastne ani na Kieronovej. Chcela som… teda myslela som si, že tam vonku… že ťa v meste čaká niekto lepší. A že by si sa nemala obrať o šancu zamilovať sa,“ koktala a ja som jej slovám takmer nevenovala pozornosť.

„Hm,“ bez odozvy som privrela oči.

„Ale už sa stalo.“

„Čože sa stalo?“ impulzívne som sa posadila.

„Videla som vás dvoch spolu. Videla som, ako sa na teba díva. A videla som, ako strašne ho zranilo, keď si mu včera na tom gauči povedala, že je to váš posledný víkend… a videla som tvoj zničený výraz, keď sa zdvihol a šiel do izby.“

„No a?“ odvrkla som.

Tušila som, kam tým mieri. Ale i v myšlienkach sa to sama pred sebou bála vysloviť a ja som ju prísnym pohľadom varovala, nech sa to neopováži povedať nahlas.

Nadýchla sa a venovala mi chabý úsmev. „On ťa tak veľmi miluje, Yasmin,“ vzdychla.

V tomto som jej musela dať za pravdu. Cítila som to včera večer z jeho bozkov a z jeho dotykov.

Cítila som to z jeho smútku. A cítila som, že by mi dal všetko na svete, keby som ho o to len slovkom požiadala. No pred Lucy som iba nezaujato mykla plecami.

„A mali by ste zostať spolu,“ dodala neodbytne.

„Prosím ťa, Lucy,“ odfrkla som. V mojom vnútri sa dve túžby bili jedna radosť. Milovala som svoju schopnosť a bola som si istá, že ju budem milovať večne. A ako povedal Will, toto mi žiadna iná láska nemôže vynahradiť. Pritisla som si prsty na spánky a silou vôle sa snažila vyčistiť si hlavu. Až o niečo neskôr som sa pozrel na Lucy. „Nevieš, čo s Willom chceli prebrať rodičia?“

„Neviem presne. Ale zobudila som sa o piatej na buchot z kuchyne a…“

Zalapala som po dychu. Zvyšok bol samozrejme vytesaný v jej myšlienkach a ja som tomu nemohla uveriť. „Odpadla!“

„Hej, myslím,“ kývala hlavou Lucy.

„Ale… prečo?“

„Ty si nevedela, že Willova mama je chorá?“ zháčila sa.

„Niečo som tušila,“ pripustila som. Bolo mi príšerne, že som tu Willa chcela zdržiavať, kým jeho mama ho súrne potrebovala. Vyskočila som z postele.

„Kam ideš?“ volala za mnou Lucy.

„Obhliadnuť situáciu!“ Pred dverami som sa zvrtla a otvorenou dlaňou som jej naznačila, aby ostala sedieť. „Hlavne za mnou nechoď. Vrátim sa.“

Lucy otvorila ústa ako ryba. Nič z nich nevyšlo. A ja som sa už po špičkách zakrádala k pootvoreným dverám spálne, odkiaľ sa vinuli tiché hlasy.

„Spln je už budúci týždeň,“ šepkal Willov otec.

Cez škáru vo dverách som toho veľa nevidela. Iba kúsok ženy ležiacej na posteli a Willa, ako sedí pri nej a v dlaniach zviera jej ruku. Jeho otec musel byť niekde na druhej strane. Počula som kroky, akoby sa nervózne prechádzal zo strany na stranu.

„Budúci týždeň,“ mrmlala Willova mama. „To je strašne narýchlo.“

„A na čo chceš čakať? Kým ti bude ešte horšie?“ osopil sa na ňu manžel. „Myslím, že sme to podceňovali už dosť dlho. V tomto svete ti nikto nepomôže a ja sa nemienim pozerať, ako…“

Odmlčal sa.

„Otec má pravdu, mami. Vrátiť sa do sveta ľudí je to najlepšie riešenie. Vlastne nechápem, prečo vám to nenapadlo už dávno.“

„Pretože život tam bol strašný,“ odvrkla jeho mama.

„Bol. Museli sme sa skrývať a žili sme v neustálom strachu,“ potvrdil otec, „ale ak budeme bez teba…“

Nestihol dopovedať, keď vtom Will vyhŕkol: „No počkať. Ja chcem ísť s vami!“

„To nejde, zlatíčko,“ chlácholila ho mama.

„Prosím,“ šepol.

„Tu si v bezpečí. Je to skvelé mesto, máš kde bývať, máš prácu a máš sa na koho obrátiť. Presťahovali sme sa sem len kvôli tebe.“

„Ale, mami…“

„Snáď nechceš zase vbehnúť tým ľuďom do pasce!“ okríkol ho otec.

Zakryla som si ústa dlaňou. Will si to nezaslúžil.

„Všetko by vyšlo navnivoč!“ pokračoval. Vzápätí sa spamätal a rýchlo prešiel na miernejší tón. „Jednoducho… musíš ostať tu. S mamou by sme neodišli nastálo. Len na pár mesiacov. Zatiaľ by si postrážil byt a lekáreň. Nemôžeme to tu nechať len tak.“

„Fajn, fajn, dobre, máš pravdu,“ Will si rozorvane pošúchal čelo. Druhou rukou stále držal mamu, ale ona si vyšklbla prsty z jeho zovretia.

„Celé sa mi to nezdá ako dobrý nápad,“ ozvala sa.

„Čo? Veď sme sa práve dohodli,“ odvrkol jej manžel.

„Nie, nedohodli.“ Keď som sa posunula bližšie, zachytila som, ako naňho hádže zamračený pohľad. „Nedokážem si predstaviť, že… že ho tu necháme samého…“

„Má už devätnásť, Juni,“ vzdychol si otec.

„No a? Pozri sa naňho. Pozri sa na náš jediný poklad a úprimne zopakuj, že si dokážeš predstaviť, ako je na celom tomto šírom svete úplne sám!“

„Mami, no tak,“ zamrmlal Will nesúhlasne. „Otec má fakt pravdu.“

„Nemá! Čo keby sa ti niečo stalo?“

„Pred chvíľou si povedala, že tu je to bezpečné,“ pripomenul jej.

„Teraz je. Ale čo keby sa o dva mesiace niečo zmenilo? Čo keby sme sa vrátili a ty by si tu už nebol? Si moje všetko… ja… neprežila by som to, keby…“

Pohladila Willa po vlasoch.

Ale než by sa ten zmohol na odpoveď, muž jej odsekol: „A keď sa niečo stane tebe, tak to neprežijem ja. Ukončujem túto nezmyselnú debatu. Will s tým súhlasil a či súhlasíš ty, mi je momentálne celkom ukradnuté.“

Chcela namietnuť, že predsa ide o ňu, ale Will ju zastavil, keď jej priložil ruku na čelo.

„Mami, máš horúčku, mala by si odpočívať.“

A to bol asi dôvod, prečo zrazu hovorila tak z cesty. Niečo ešte mumlala a ja som sa snažila prekuknúť jej myšlienky, keď sa vtom dvere otvorili dokorán a Willov otec do mňa len-len že nevrazil.

Zalapala som po dychu. „Prepáčte, ja som… nechcela som odpočúvať.“

Vošiel do chodby a zabuchol za sebou dvere.

„Koľko toho vieš o Polnočnej bráne, Yasmin?“ spýtal sa ma s vážnou tvárou.

„Takmer nič. Iba to, že prejsť cez ňu je jediný spôsob, ako sa dostať do sveta ľudí. Je to trhlina medzi svetmi a otvára sa vždy o polnoci pri splne mesiaca.“

Prikývol. „To znamená, že naša najbližšia šanca je budúci týždeň.“

„Nemáte veľa času,“ poznamenala som.

Opäť prikývol. „Ale je toho viac. Každý preskok cez Polnočnú bránu nesie určité riziko a najmä ľudia by cez ňu nemali prechádzať viac než dvakrát.“

„Dvakrát za život?“ zašepkala som.

„Tak,“ prisvedčil. „Nehovoriac o tom, že práve iná energia tohto sveta spôsobuje Juni tie príšerné bolesti hlavy. Ani so správnymi liekmi by tu nikdy nevyzdravela.“

Preglgla som. Kiežby som mu nevidela do hlavy. Kiežby som nevedela, čo tým chce povedať.

„Yasmin?“ položil mi ruku na rameno. „Nebyť teba, vôbec by som to nezvažoval. Ale z ničoho nič si sa tu zjavila a Will je vďaka tebe zase šťastný. A my s Juni… potrebujeme druhú šancu, chápeš? Prosím, postaraj sa oňho, keď to už nebudeme môcť robiť my.“

„On to dokáže sám,“ namietla som. Na jazyk sa mi drali slová o Kieronovi a o plánoch, ktoré som pred jeho rodičmi zatajila.

No jeho otec sa len pousmial. „Nepochybujem, že sa postará o náš byt, o moju lekáreň aj o seba, ale akosi sa mi nevidí predstava, že bude do konca života sám. A v prázdnom byte ľahko stratí záujem o nadväzovanie akýchkoľvek vzťahov.“

Hej, všimla som si. Zavrela som oči a pokúsila sa nemyslieť na včerajšok. Keby som za ním nepriliezla, ostal by v prázdnej izbe. Snažil sa tak spracovať smútok. No ako všetci dobre vieme, samota je to posledné, čo ho zmierni.

„Tak dobre, ale možno by ste mu to mali povedať,“ navrhla som opatrne. Mne sa zase nevidela predstava, že odídu navždy a Willa nechajú dúfať.

„Neskôr,“ uťal. Zrejme nechcel, aby o tom vedela manželka. Obišiel ma a zamieril do kuchyne pripraviť Juni niečo pod zub.

Ja som zatiaľ nakukla do dverí. Will sedel na maminej posteli a potichu sa s ňou rozprával, no keď sa otočil a zazrel ma, kývol mi, nech podídem bližšie.

„Všetko v poriadku?“ spýtala som sa hlúpo.

„Snáď. Myslím, že to nie je najhoršie a teplota jej pomaly klesá…“

„Will,“ šepla som. „Pýtala som sa na teba.“

Zničene sa na mňa pozrel a chcel ma ubezpečiť, že je všetko fajn, ale nedostal zo seba ani slovo a len potriasol hlavou.

„Prepáč. Nemohla by si tu chvíľu ostať? Musím ešte niečo doriešiť s otcom a mama nemôže byť sama,“ poprosil ma.

„Jasné.“ Vstal a ja som zaujala jeho miesto. „Neponáhľaj sa.“

„Ďakujem,“ v rýchlosti mi dal pusu na čelo a vypadol z izby.

Zrazu som sa tu ocitla sama s chorou ženou a vôbec som nevedela, čo povedať. Niečo sa spýtať? Alebo radšej ostať ticho? Opatrne som sa dotkla jej ruky, aby som ľahšie nazrela do jej myšlienok. Každý kúsok jej mysle samozrejme zapĺňal Will. Ešte som sa nestretla s rodičom, ktorý by dokázal svojho syna tak bezmedzne milovať.

Juni sa zachveli mihalnice a po hodnej chvíli otvorila oči.

„Will?“ spýtala sa zmätene.

„O chvíľu sa vráti,“ uistila som ju, a keď jej pohľad padol na mňa, snažila som sa usmiať. Úsmev mi slabo opätovala.

„Čo si o tom všetkom myslíš ty, Yasmin?“ spýtala sa ma znenazdajky.

„Ja,“ na moment som stratila reč. „Ani neviem. V záujme svojho vlastného zdravia by ste podľa mňa mali odcestovať.“

„Ale určite je zdravie to najdôležitejšie v živote?“

Zarazilo ma to podobne ako prvá otázka. „No, nerobíte to len kvôli sebe, však? Manžela váš stav veľmi trápi. A Willa takisto.“

„Viem,“ vzdychla a viečka jej opäť klesli. „Len som si vždy predstavovala, ako zostarnem v tomto byte a bez ohľadu na svoj zdravotný stav sa budem tešiť z vnúčat… a teraz Jack príde s tým, že chce zase pretrhnúť všetky väzby? Už na to asi nemám takú guráž ako zamlada.“

Zhlboka som sa nadýchla. „Veď sa predsa vrátite, nie?“

„Prosím, Yasmin, nebuď naivná. Po príchode sem som sa celý mesiac sotva dokázala pohnúť. A nemyslím si, že ďalší prechod Polnočnou bránou zvládnem lepšie.“

Sklopila som oči k zemi. Na to nebolo čo odpovedať.

Juni mlčala a ja som sa z čistej zvedavosti obzrela po izbe. Vládlo tam prítmie. Zatiahnuté závesy prepúšťali minimum svetla. Jeden osamotený lúč sa odrážal od fotky na nočnom stolíku.

„Ach,“ kútiky úst sa mi zdvihli a prstami som opísala rámček. Nebol zaprášený, hoci fotografia usmiateho chlapca na hojdačke musela byť veľmi stará. „Koľko má na tej fotke rokov?“

Juni sa po ňu natiahla a položila si ju do lona. „Desať. Bolo to necelý rok po sťahovaní. Prvýkrát od toho pokusu o únos sa odvážil vyliezť na hojdačku.“

„Vyzerá tam tak šťastne,“ šepla som.

„No, na chvíľu,“ zasmiala sa. „Inak bol z toho celý rok úplne zmätený. Nikdy predtým o napoly psoch nepočul a zrazu sa ocitol rovno v ich svete. Dalo mu to zabrať.“

„Vy ste mu o tom vážne nič nehovorili?“

„Nie. Will bol ako všetky ostatné ľudské deti. Nevidela som dôvod pliesť mu hlavu hlúposťami, navyše keď sme si mysleli, že medzi ľuďmi bývať aj ostaneme,“ ukazovákom pohladila fotku.

Vtedy sa dvere otvorili a do izby vošiel jej manžel Jack, takže som poplašene vyskočila a pratala sa z cesty.

„Vďaka, že si tu ostala,“ prehodil, keď sme sa míňali na prahu, no prakticky sa na mňa ani nepozrel. Prikývla som. Kútikom oka som ešte zazrela, ako svojej manželke berie fotografiu z rúk a vymieňa ju za tanier s jedlom.

33. kapitola / Willaim

„To… nemôže… byť… pravda,“ trhavo odpovedala Lucy, keď som ju medzi sprchou a chystaním raňajok oboznámil s celou situáciou. Ani neviem prečo. Veď Yasmin by jej to tak či tak neskôr povedala.

„Z ničoho nič si odídu do sveta ľudí!“ sykla.

Mykol som plecom. „Mame to prospeje.“

„A čo tebe? Čo budeš robiť?“ vyložila si lakeť na operadlo stoličky, kým na mňa zazerala od jedálenského stola.

„To, čo doteraz?“ odvetil som a položil pred ňu tanier lievancov so sirupom. Tie pre Yasmin som dal na miesto oproti, akurát keď vyšla zo spálne.

„Ideš ako na zavolanie,“ potiahol som ju za ruku a usadil za stôl.

Pri pohľade na jedlo sa jej oči vždy rozžiarili. „Och, ďakujem!“ hlesla a už-už sa naťahovala po príbor. S Lucy sme čakali, až kým si nedala do úst prvé sústo, a potom nás jej výraz absolútnej blaženosti oboch rozosmial.

„Bola som veľmi hladná,“ zamumlala Yasmin s plnými ústami.

„To vidím,“ zo žartu som jej chcel postrapatiť vlasy, ale ona moju ruku naštvane odstrčila. „No tak sa najedzte a ja zatiaľ pripravím bicykle.“

„Ty si už raňajkoval?“ spýtala sa Yasmin.

A Lucy zároveň s ňou vyhŕkla: „My ideme niekam na výlet?“

„Áno a áno,“ povedal som každej, na čo obidve vrhli neveriaci pohľad.

Yasmin si ma premerala od hlavy po päty. „Kedy si to všetko stihol?“

A Lucy dodala: „Hlavne nepočítaj s tým, že my sa tiež vychystáme za desať minút. Navyše, keď sa musíme deliť o jednu kúpeľňu.“

Och, človek by si aj myslel, že sú z toho ústavu trochu vycvičené.

„Dám vám na to pol hodiny. Bude to stačiť?“

„Pol hodiny pre každú,“ opravila ma Yasmin.

„Takže hodinu? Vážne?“

Naraz prikývli a ja som si rezignovane vzdychol.

„Okej, ale čakám vonku. A pohnite si.“ Z vešiaka som vzal kľúče od pivnice a obul si tenisky. Práve som sa chystal otvoriť dvere, keď som z jedálne začul Lucyin hlas: „Chudáčik. Je ho veľká škoda. Nato, aby sa staral len sám o seba, robí fakt príliš dokonalé raňajky.“

„Hovor mi o tom,“ zamrmlala Yasmin.

„Kiežby sme tu mohli ostať,“ vzdychla Lucy vzápätí.

„To by bolo perfektné!“ súhlasila Yasmin a zvuk škrípania mi napovedal, že sa zrejme prudko zdvihla zo stoličky. „Možno by to šlo zariadiť.“

„Ako?“

„Neviem, ale… nesmieme sa vzdávať, keď sme ešte nič neskúsili. Čo keby sme sa spýtali Maxima? Ten má predsa ústav pod palcom.“

„A dáva priepustky ochotnejšie než riaditeľ,“ súhlasila Lucy pobavene.

Pomaly som sa natiahol za kľučkou dverí. V jedálni bolo zrazu podozrivé ticho, a keď som chcel už-už vypadnúť, spoza steny na mňa vykukla Yasminina hlava.

„Niečo si zabudol,“ poznamenala vševediaco a oblúkom mi hodila foťák.

„Nie je vybitý?“

„Myslím na to aj za teba. Včera večer som ho dala nabiť,“ pochválila sa. „Musíme predsa zaplniť tvoju nástenku, že?“

Šťastne som sa na ňu usmial a ona na mňa žmurkla so slovami: „Tak sa uvidíme o hodinu. A nieže nám utečieš.“

Vrátila sa do jedálne a ja som tam ešte hodnú chvíľu stál a premýšľal, čím som si ju vôbec zaslúžil. Hoci len na tak krátko. Ale predsa.

* * *

Bicykle boli pripravené do pätnástich minút. Ani som si nemyslel, že to potrvá viac. Z vrecka som vytiahol mobil a chystal sa zavolať otcovi.

„Oci, prepáč, že som tak narýchlo odišiel, ale už som fakt potreboval vypadnúť. Vysvetlíš to mame? Že sa uvidíme večer? A povieš jej, prosím, že ma to strašne mrzí?“

„Nerob si starosti, práve zaspala,“ odvetil šeptom.

„Okej, super,“ zľahka som nakopol obrubník a voľnú ruku si strčil do vrecka. „Dnes sa ešte musím venovať dievčatám, ale zajtra už ostanem s ňou. Sľubujem.“

„Nikto po tebe nechce, aby si od rána do večera sedel pri jej posteli.“

„Ale…“

„No tak. Vážne sa o ňu neboj, má predsa mňa. Choďte sa bicyklovať, užite si sobotu a vôbec na nás nemysli, dobre?“

„Dobre,“ odvetil som. Nie veľmi presvedčivo.

„Kam vlastne máte namierené? A kedy sa vrátite?“

Vedel som, že sa spýta. Vždy sa spýtal. A mňa pritom zožierala predstava, aké to bude, keď mi už podobné otázky nikto nepoloží. Veď načo? Aj tak ma doma nikto nebude čakať.

Prižmúril som oči pred slnkom. „Myslím, že len párkrát obkrúžime mesto a potom skočíme niekam na obed. Do večere budeme doma.“

„Hlavne si dávajte pozor.“

„Vždy dávam pozor. Neboj sa,“ uistil som ho.

V pozadí sa ozval mamin tichý hlas a otec narýchlo dodal: „Tak sa uvidíme večer.“

„Jasné. Pozdrav mamu.“

Vzápätí zložil a Yasmin s Lucy boli stále v nedohľadne. Ich chyba. Pri čakaní som si znudene prechádzal správy zo včera a narazil som na jednu od Annie, o ktorej mi Yasmin akousi náhodou zabudla povedať. Bez premýšľania som vytočil jej číslo.

„Will?“ ozvala sa namiesto pozdravu.

„Ahoj. Písala si mi? Prepáč, že som sa včera neozval. Mal som toho… strašne veľa.“

„Súvisí to s tvojou novou frajerkou?“ vytušila.

„No, je v meste aj s kamarátkou na celý víkend.“

„Tak to máš o zábavu postarané.“

„To mám,“ súhlasil som. Možno až príliš.

Annie sa na chvíľu odmlčala. To sa jej nepodobalo, tak som sa automaticky spýtal: „Je všetko v pohode?“

„Ako sa to vezme. Pokiaľ to znamená celé ráno vracať v kúpeľni, tak áno, je mi fajn…“

Prešiel som si rukou po čele. „Prepáč, úplne som na to zabudol.“

„Nevadí. Chápem. Máš iné starosti.“

„Ani si nevieš predstaviť,“ zamrmlal som.

„Deje sa niečo, o čom by som mala vedieť?“

Paranoidne som sa obzrel. Parkovisko pred bytovkou zívalo prázdnotou, tak som čo najtichšie spustil: „Otec ma zobudil o šiestej ráno, aby mi len tak mimochodom povedal, že sa s mamou rozhodli vrátiť sa späť. A tentokrát bezo mňa.“

Počul som tiché zalapanie po dychu. „Veď si to bol ty, kto sa chcel celý čas vrátiť!“

„Hej, ale so mnou by sa museli stále skrývať a nikdy by nemali pokoj.“

„Prečo sa tak vôbec rozhodli?“ zašepkala.

„Mama je na tom zle, dnes ráno odpadla a…“

„Páni, Will,“ vyhŕkla. „To ma mrzí. Hrozne. Ako ti to môžu urobiť? Veď celý život skáčeš tak, ako oni pískajú. Každý večer si doma, nešiel si na vysokú, varíš, upratuješ, chodíš na nákupy a po celom meste zháňaš mame lieky, a oni… oni sa na teba zo dňa na deň vykašlú? To je tak nefér!“

„Teraz to trošku preháňaš, Annie. Zase tak veľa pre nich nerobím.“

„Ale robíš!“ namietla.

„Okej, okej, nebudem sa hádať.“

Annie sa rozvzlykala a mňa zase popadlo nutkanie ihneď ju utešiť. Premýšľal som, čo povedať, aby to nevyznelo hlúpo… predsa len už spolu nechodíme. Nemôžem jej povedať čokoľvek.

„Som v poslednej dobe strašne precitlivená,“ zamumlala.

„To je pochopiteľné, vôbec sa tým netráp.“

„Ale… ako mohli! Ja to nechápem!“

„Annie,“ vzdychol som si.

„Jasné, prepáč, toto si nechcel počuť. Tak,“ trochu sa upokojila, „keby si hocičo potreboval, môžeš mi zavolať. Alebo prísť. Aj uprostred noci.“

„Máš predsa svoje vlastné problémy, nie?“

„To je fuk. Kašli na to. S tým tehotenstvom som sa už celkom zmierila. Vlastne si na seba s malým zvykáme. A školu budem určite odkladať o jeden rok, takže keby si potreboval niekoho do lekárne, aby si sa nemusel vzdať práce v lese, najbližších pár mesiacov som stále k dispozícii.“

Keď som sa tak nad tým zamyslel, bolo by to fajn. Nemusel by som v otcovej lekárni zamestnávať nikoho cudzieho. S Annie sme mali rovnakú školu, rovnaký talent a ona sa za prvý rok na vysokej naučila o elixíroch určite ešte oveľa viac.

„Dám ti vedieť,“ sľúbil som. „Ale teraz už musím ísť. O chvíľu prídu dievčatá a…“

„Idete niekam von?“

„Na bicykle.“

„Škoda, že nemôžem ísť s vami,“ poznamenala.

„Ty radšej odpočívaj. Niekedy sa uvidíme.“

„To nepochybne,“ šepla. „Tak zatiaľ ahoj.“

Znela smutne a napadlo mi, že som jej o situácii doma vôbec nemal hovoriť. No už sa stalo. Tak som sa to najbližšiu polhodinu len snažil vytesniť z hlavy. Prechádzal som sa dokola po piatich metroch parkoviska, a keď som mal čakania už plné zuby, poslal som Yasmin správu. Kde ste tak dlho? Neodpísala. Bez uváženia som vysadol na bicykel a šiel aspoň obkrúžiť bytovku.

Keď sa dievčatá konečne dostavili, boli práve uprostred rozhovoru a na niečom sa smiali. Ani jedna si nevšimla, ako ma štve, že okrem spomínanej hodiny meškali ďalších desať minút.

Lucy si vzala fialový bicykel a Yasmin čierny. Chvíľu len tak bezcieľne šliapali do pedálov na prázdnom chodníku – stále zabrané do debaty – a keď sa dostali k rohu bytovky, Yasmin po mne šibla krátkym pohľadom a nakázala mi: „Veď nás.“

A tak sme vyrazili.

Nesmeli sme ísť príliš ďaleko, ale cyklotrasa okolo mesta bola dosť dlhá aj široká a z jednej strany ohraničená lúkami, takže Yasmin a Lucy sa mohli dosýta naháňať, koľko chceli. Po chvíli sme tú trasu zabehali a ony sa dostali do vedenia, len som ich bláznenie sledoval z bezpečnej vzdialenosti a privieral oči vždy, keď jedna alebo druhá spadla z bicykla. Čo sa mimochodom stávalo často. Boli ako dva psy utrhnuté z reťaze…

V jednej chvíli, keď Yasmin vyhrala už piate kolo ich súkromnej súťaže a Lucy desiaty raz zletela na zem, Yasmin pustila riadidlá a rozpažila ruky, aby jej dokázala, že bez problémov udrží rovnováhu.

Zakolísala sa a tentokrát vážne hrozilo, že spadne na asfalt. Trochu som pridal, zladil s ňou tempo, natiahol sa a len tak-tak udržal jej bicykel vo vzpriamenej polohe. Yasmin sa na mňa zamračila.

„Veď mi to tak parádne šlo!“

„No jasné,“ zamrmlal som ironicky, a len čo jej ruky dopadli zase presne tam, kde mali byť, spomalil som a nakoniec úplne zastal.

Lucy sa práve štverala späť na bicykel.

„Nie ste hladné?“ spýtal som sa. Bol som si istý, že prizerať sa ďalšiemu pádu už nevydržím. Lucy mala poriadne oškreté kolená, zatiaľ čo Yasmin sa zatiaľ darilo padať do trávy a v kotrmelci sa vždy premeniť na psa, na čo som sa nemohol pozerať už vôbec.

„Hej, trochu,“ pripustila Yasmin a oblúkom sa vrátila späť k nám.

Lucy sa zhlboka nadýchla. „Neviem ako vy, ale ja už fakt nevládzem.“

„Nebuď padavka,“ zasmiala sa Yasmin.

„Nie, vážne, začína to byť nebezpečné,“ podporil som ju, za čo ma Yasmin prebodla ďalším nevraživým pohľadom.

„Nebezpečné? Veď sa celý čas len pokojne vozíš za nami,“ odvrkla.

„Nebezpečné pre vás.“

Yasmin prevrátila oči. „Sme napoly psy, Will! Len tak jednoducho nás nič nezabije, neboj sa.“

Lucy sa zničene posadila na kraj cesty, čo jej teóriu príliš nepotvrdzovalo.

„Podľa mňa nutne potrebujete prestávku.“

Yasmin zosadla z bicykla a päsťou ma udrela do ramena. „S tebou fakt nie je žiadna sranda.“

„Nikdy som netvrdil, že je.“

Mal som rád túto veselú a hyperaktívnu stránku jej povahy, ale občas mi tým dávala najavo, že s ňou nikdy neudržím tempo.

„Navrhujem dobicyklovať do parku a ešte sa trochu prevetrať,“ rozhodla Yasmin, čím ma úplne vyradila z hry. Park si vyžaduje psiu podobu. Lucy si to uvedomila a nechápavo preskočila očami z nej na mňa.

„Nie,“ ozval som sa.

Yasmin sa ku mne zvrtla s povytiahnutým obočím. „Nie?“

„Nejdem do parku.“

„Takže sa chceš radšej pretekať?“ odvetila provokačne a pevnejšie zovrela bicykel.

Vycítil som svoju poslednú šancu. „Ak vyhrám ja, pôjdeme na obed. Ak ty, môžete ísť do parku a naháňať sa tam s cudzími psami. Platí?“

Yasmin prikývla. „Znie to fér.“

Lucy o správnosti toho celého nebola až taká presvedčená, ale keď ju Yasmin poprosila, aby to odštartovala, nemohla namietnuť.

„Cieľ je pri tamtom strome,“ rozhodla Yasmin. Zase bolo všetko podľa nej. Zvieral som riadidlá, pripravený oprieť sa do pedálov a zmeniť to hneď teraz.

Len čo Lucy zvolala: „Štart!“ Yasmin si nahnala poriadny náskok a dohnať ju vyzeralo byť nemožné. Letela s vetrom opreteky – oči uprené na cieľový strom.

V polovici trasy som sa konečne odhodlal trochu pridať. Ocitli sme sa vedľa seba. Yasmin naštvane zalapala po dychu. Plán jej nevychádzal. Moje koleso bolo pár centimetrov pred tým jej.

Cieľ sa blížil, rozdiel medzi nami sa zväčšoval. A keď bolo už úplne isté, že vyhrám, Yasmin vo svojej nepozornosti kolesom nabrala kameň a s výkrikom strhla riadidlá do zlej strany. Do mojej strany.

„Nie!“ kričala Lucy ako zmyslov zbavená.

Zrútili sme sa prudko do trávy a Yasmin pristála rovno na mne. Sled dvoch prudkých nárazov mi poriadne vyrazil dych. Okamžite sa mi zahmlilo pred očami. A hoci som len pred chvíľou počul rinčanie padajúcich bicyklov aj Lucyin krik, v ďalšej sekunde ostal iba bezvýrazný šum vôbec sa nepodobajúci na bzučanie hmyzu a spev vtákov. Nič. Totálne prázdno. Tma.

„Will. Will, prosím!“

Strhol som sa, až keď mi na tvár dopadlo niečo mokré. Yasmin mi zatínala prsty do ramien, skláňala sa nado mnou, celá sa triasla a plakala.

Chvíľu som nevedel pochopiť, kde to som a ako som sa tam dostal.

„Och, ďakujem,“ šepla a opakom ruky si zotrela slzy.

„Čo sa to…“

„Vôbec si nedýchal!“ dodala vystrašene, keď zo mňa napokon zliezla.

„No, vieš… stáva sa to, keď niekto dopadne na chrbát.“

„Ale ty si bol v bezvedomí snáď celú minútu!“

Asi mala pravdu. Lucy si kliesnila cestu vysokou trávou a medzitým k nám už dobehla. „Ste v poriadku?“ volala zadýchane, kým sa oháňala rukami.

„Hej, teraz už hej,“ odvetila Yasmin. Pomohla mi posadiť sa.

Vo vlasoch sa jej zachytilo suché steblo trávy. Stále vyzerala v strese a uplakane… a predsa tiež spadla, tak som sa k nej natiahol a skontroloval som, či sa nezranila. Prehrabol som jej vlasy, osušil líca palcami, skĺzol po krku bruškami prstov, pohladil ju po rukách a očami zbežne skontroloval jej nohy. Až na pár škrabnutí to bolo fajn. Pritiahol som si ju k sebe a vtisol jej bozk na ústa.

„Už ma nikdy tak nestraš,“ hlesla. Chcela mi zaboriť prsty do vlasov, ale keď sa mi dotkla temena, zabolelo to a prudko som sa strhol.

Yasmin zalapala po dychu. Na končekoch prstov sa jej ligotala krv.

„Will…“

„To nič. Je to v pohode.“ Vzal som jej ruku do dlaní. „Iba škrabnutie. Cestou na obed sa zastavím po nejaký elixír. Dobre? Hlavne už nepanikár.“

Yasmin prikývla a voľnou rukou si pošúchala oči.

„Vyhral si,“ pokúsila sa o úsmev.

Najradšej by som si z toho robil srandu, že nevie prehrávať a že ma z bicykla zhodila zámerne, ale keď som videl ten úprimný strach a ľútosť v jej očiach, radšej som ostal ticho.

Lucy sa oprela o kolená a snažila sa popadnúť dych.

„Priveľa behania?“ spýtal som sa jej pobavene.

Prikývla a teatrálne sa zrútila na zem.

„Ale no tak. Vážne už musíme ísť. Som hladný.“ Objal som Yasmin okolo bokov a vytiahol ju na nohy. Vzápätí som Lucy podal ruku.

„Je to ďaleko?“ spýtala sa, kým sme sa predierali cez trávu späť na asfalt.

„Ani nie.“ Zdvihol som svoj bicykel. Yasmin pred tým svojím chvíľu váhala a mračila sa naň, akoby za všetko mohol on.

34. kapitola / Yasmin

Cestou k lekárni Willovho otca sme šli pešo. Nedokázala som nasadnúť späť na bicykel. Dostala som k nemu úplný odpor a ruky sa mi ešte vždy chveli z toho škaredého pádu. Zamknúť tie veci do stojana pri chodníku bola fakt úľava.

S Lucy sme kráčali kúsok za Willom. Míňali sme farebné výklady obchodov, autá aj náhliacich sa chodcov.

„Si v poriadku?“ spýtala sa ma Lucy, keď si uvedomila, že ten mestský ruch sotva vnímam.

„Blázniš?“ osopila som sa na ňu. „Skoro som umrela!“

Lucy sa šokovane rozšírili oči. „Veď nie si zranená, nie?“

„Ale od strachu! Keď som ho tam videla…“ úkosom som mrkla na Willa, ktorý práve odomykal zavretú lekáreň. „Nedýchal a ja som si na sekundu myslela, že…“

Že som ho stratila. Nadobro.

Lucy mi stisla ruku, a keď na nás Will kývol, aby sme ho nasledovali, položartom šepla: „Ber to ako varovanie. Ak k nemu budeš zlá, prídeš oňho.“

S vrčaním som sa po nej zahnala a ona sa rozosmiala. Možno som sa s ním nemala hádať, to uznávam. A v tej chvíli som výzvu na preteky strašne ľutovala. Ale prečo mi to najlepšia kamarátka musí vmiesť do tváre?

Vošli sme do miestnosti, z ktorej prvú stenu zaberal rad stoličiek pre čakajúcich zákazníkov, v strede bola predelená dlhým pultom a na druhej strane sa rysovali až po vrch plné police s elixírmi a zdravotníckymi pomôckami od výmyslu sveta.

Všetko vyzeralo žiarivé a novučičké. A farebné tekutiny vo fľaštičkách sa krásne leskli. Až ma to ohúrilo a nechala som svoju myseľ uniknúť od ťaživého okamihu sprednedávna.

Lucy zo seba dostala jedno tiché: „Páni.“

„Ešte si nič podobné nevidela?“ zasmial sa Will. Odklopil časť pultu, aby sa dostal na druhú stranu, a ja som hneď prekĺzla za ním.

„Úprimne? Nie. Keď som bola chorá, elixíry sme väčšinou dostali už u doktora. A ten ich nemal takto pekne vyskladané a farebne zladené.“

Každá polica prislúchala jednej farbe postupujúcej zľava doprava od najsýtejšej po najsvetlejšiu.

„Ako to tu vlastne funguje?“ spýtala sa Lucy zvedavo.

Will sa natiahol pod pult a vzal odtiaľ kôpku kartičiek. „Jednoducho. Príde zákazník a buď opíše svoj problém, alebo rovno položí na pult kartičku s receptom od doktora. Ak recept nemá alebo je jeho problém menej vážny, tak mu bude stačiť slabší elixír, ktorých recepty sú spísané tu.“ Vytiahol z kopy jednu kartičku. „A my dnes budeme potrebovať elixír na rýchlejšie hojenie rán.“

Dívali sme sa, ako z police vybral pár fľaštičiek s rôzne sfarbenými elixírmi a spod pultu vyhrabal jednu prázdnu. Do nej všetky nalial presne podľa návodu na kartičke. Vzniknutý elixír pretrepal a bolo hotovo.

„Perfektné,“ šepla Lucy. Ohúrená tým, ako mu to ide a ako sa vyzná.

„Asi ťa sklamem, ale presne takto to funguje aj na vašej ošetrovni,“ odvetil jej Will pobavene. „S tým rozdielom, že tu sa za každý elixír musí platiť.“ Kývol hlavou k pokladni v rohu.

Na to som musela odvrknúť: „Hlúposť.“

„Čo je hlúposť?“ nechápal Will.

„Na ošetrovni u nás v ústave to prebieha úplne inak,“ odfrkla som. Chcela som im predviesť názornú ukážku, tak som sa vrátila k dverám a tvárila sa, že práve prichádzam.

O zárubňu som si akože udrela palec a teatrálne som zjajkla od bolesti. „Au! Och, Will, pomoc, narazila som si palec! Musíš ma zachrániť.“

Obaja sa rozosmiali.

Podišla som až k nemu a vyhupla na pult.

„Strašne to bolí,“ fňukala som a naťahovala k nemu ruku, až kým mi prstami jemne neovinul zápästie a nedal mi pusu na ten zranený palec.

„Lepšie?“ spýtal sa s úškrnom.

„Oveľa,“ šepla som. Druhú ruku som mu položila na rameno a nenápadne si ho pritiahla k sebe. „Tento spôsob liečenia sa mi páči. Ale asi budem potrebovať ešte trochu…“

Pobozkala som ho na bradu, potom na ústa a čakala som, že sa chytí. A samozrejme to vyšlo. Ani nie o sekundu som ho už objímala rukami aj nohami a on ma bozkával sám od seba, takže som sa vôbec nemusela snažiť. Spokojne som sa zamrvila. Lucy si odkašľala, aby nám pripomenula svoju prítomnosť. Will sa odtiahol a bolo po zábave.

„Takže toľko k liečeniu u nás na ošetrovni,“ uzavrela som.

„Neblázni. Takto to nefunguje,“ Will mi rozosmiato brnkol po nose. Oči mu žiarili tak krásne, že som sa nevedela vynadívať.

„Len to priznaj. Koľko Ružových už na teba skúšalo niečo podobné?“ štuchla som doňho.

„Ani jedna,“ odvrkol.

„No, tak minimálne o jednej viem. Olive sa každý deň ulieva z hodiny…“

Will prevrátil oči.

A Lucy mi zozadu položila ruky na ramená. „Žiarliš, čo?“ zasmiala sa.

Normálne by som sa naštvala, ale ešte stále sme s Willom udržiavali očný kontakt a ja som mu v tvári videla všetku tú lásku a túžbu, z ktorej by sa mi pri státí na zemi iste podlomili kolená… a v kútiku srdca som cítila, že sa tak díva len na mňa. Nebolo prečo žiarliť.

Preglgla som. Chcela som ho zase pobozkať. A Will chcel tiež, ale nebol to správny priestor ani čas. Naraz sme od seba odtrhli pohľad a Willova pozornosť sa vrátila k práve pripravenému elixíru.

„Lucy? Nechceš sa zbaviť tých odrenín na nohách?“

Podráždene som ho chytila za lakeť. „No počkať. Nemal by si sa najprv starať o seba?“

„Aj tak potrebujem len polovicu elixíru.“ Ešte trochu sa odo mňa odtiahol a rozdelil elixír do dvoch fľaštičiek. „Tie moje sú dvakrát silnejšie. Buď robím elixíry do menších nádob alebo ich delím.“

„A čo by sa stalo, keby ho niekto použil vcelku?“ nadhodila Lucy.

„Nič. Je neškodný. Ale čo sa týka elixírov, tak neznášam plytvanie.“ Svoju polovicu vypil na jeden dúšok, druhú fľaštičku vzal, obišiel pult a Lucy sa zatiaľ usadila na stoličke pri dverách.

A vlastne sa opakovalo to, čo v náš prvý deň. Will jej všetky oškreté miesta vyčistil a následne potrel elixírom, podobne ako moju nohu kedysi, a kým som sa na tých dvoch dívala, skutočne som ľutovala, že tá zranená nie som ja.

„Ako je možné, že… ten elixír funguje aj zvnútra a zvonku?“ pýtala sa Lucy.

„Väčšina elixírov má tri spôsoby podania. Ak tento natrieš na ranu, zaberá rýchlejšie.“

„Tri spôsoby?“ zopakovala Lucy.

„Vypitím, natretím na kožu alebo injekčne, ale to len v prípade, že prvé dve možnosti vylúčiš.“

Lucy prikývla. Jej odreniny mizli Willovi pod prstami a ona sa nestačila diviť.

Využila som tých pár minút, kým pred ňou kľačal chrbtom ku mne a očami som v jeho vlasoch hľadala stopy po krvi. Ale nič som nevidela. Žeby to zranenie nebolo až také zlé?

Len čo bol hotový a chcel vstať, v poslednej chvíli som sa natiahla a prehrabla som mu vlasy.

„Yasmin!“ sykol a odstrčil moju ruku.

Takže ho to bolelo. A súdiac podľa jeho výrazu, vážne dosť. Zamračil sa na mňa a bez slova šiel upratať pult. Všetky prázdne fľaštičky dal do zberného koša a kartičku odložil späť do kopy k ostatným. Ani raz sa na mňa pritom nepozrel.

„Will? Prepáč, ale… nepáči sa mi to,“ zašepkala som.

Celkom opatrne som mu čítala myšlienky. Škoda, že som nemohla nazrieť aj do jeho pocitov. Will si totiž priznával úplné minimum. Okrem tej rany ho bolel aj chrbát a občas, keď vstal alebo spravil prirýchly pohyb, sa mu obraz pred očami rozostril. A nech to opakoval, koľkokrát chcel, nezdalo sa mi to v poriadku.

„Čo ak to nie je len neškodné zranenie?“ dobiedzala som. „Ten pád bol fakt škaredý. Chvíľu som ťa ani nevedela prebrať…“

„Yasmin, prestaň!“ umlčal ma.

Lucy sa ma snažila upokojiť prostým: „Tak už ho nechaj. Je dávno dospelý. A okrem toho sa v liečení vyzná. Keby mu bolo zle, určite pôjde za doktorom.“

Sledovala som ho a úpenlivo dúfala, že to, na čo pri jej slovách myslel, nie je pravda…

„Ja nemôžem,“ odsekol. Pohľad stále priklincovaný k pultu.

„Čože?“ hlesla Lucy.

„Nemôžem,“ zopakoval. „Nie som napoly pes.“

„No a? Štvrtinové psy sú predsa v našom svete tiež bežné,“ argumentovala Lucy.

„Možno, ale nie také, čo nemajú psiu podobu. Ja proste… nemám žiadne lekárske záznamy. Tu či vo svete ľudí. Veď som sa ani nenarodil v nemocnici. Posledných pár rokov síce pracujem pre doktorov, ale prakticky som u žiadneho nikdy nebol, chápeš?“

„Nechápem,“ Lucy zavrtela hlavou.

Trochu už aj ňou začala lomcovať panika, lebo pritom vyskočila zo stoličky.

Will si unavene vzdychol. „Tak znovu. Čo je prvé, čo musíš urobiť na vstupnej prehliadke? Premeniť sa na psa. A to ja neviem. Na tom to celé jednoducho padá.“

„Okej, dobre,“ Lucy trhane prikývla. „A keby si sa dnes na tom trávniku neprebral? Čisto teoreticky. A my by sme zavolali pomoc…“

„Tak by bol problém,“ prerušil ju. „Už keď voláš záchranku, prvá otázka je, aký má dotyčný podiel psej krvi. Tak by si zhruba odhadla tých dvadsaťpäť percent, aj keď mám o dva menej. Tomu stále odpovedá psia podoba. Síce oslabená, ale predsa.“

„A?“ Lucy sa netrpezlivo oprela o pult. „Kde je problém?“

„Ak je dotyčný v bezvedomí a v ľudskej podobe, pre lepšiu manipuláciu sa vždy podáva taký… naoko neškodný elixír na premieňanie. Obyčajného napoly psa v zlomku sekundy premení na psa.“

„Takže na teba by vlastne nefungoval? To je ten problém?“

Will sa na ňu celkom vážne pozrel. „Zabil by ma.“

„Čože!“ vyhŕkla zdesene.

„Najprv by to vyzeralo, že nefunguje. Ale pomaly by ma zožieral zaživa a do dvoch dní by už nebolo čo zachraňovať. Ale toto ti žiadny doktor neuverí. Ten elixír je klasifikovaný ako úplne neškodný. Predajú ho hocikomu aj bez receptu.“

„Ale… ako vieš, že by ťa zabil?“ šepla Lucy neodbytne.

„Kým bol môj otec ako súčasť výskumnej jednotky vo svete ľudí, bokom vykonávali nelegálne pokusy na psoch. Obyčajným psom podali elixír na premieňanie. Ten opačný, ktorý udržuje napoly psov v ľudskej podobe. No a keďže psy ľudskú podobu nemali, zabilo ich to.“

Lucy sa zamračila.

„Skúšali na nich aj iné elixíry a tie fungovali bez problémov. Na ľudí napríklad elixíry nezaberajú vôbec. Problém je len s týmto jedným.“

„Fajn, fajn, presvedčil si ma,“ stiahla sa Lucy.

Nepotrebovala som to všetko počuť nahlas. Aj tak som až pridobre chápala, prečo sa oňho rodičia boja. Prečo vlastne nevie padať z bicykla. Prečo je stále taký opatrný. Strnulo som tam stála a hľadela pred seba, až kým Will nedal lekáreň zase do pôvodného stavu a potom ma chytil za ruku so slovami: „Ideme konečne na obed?“

Pokúsila som sa zareagovať úsmevom, ale nevyšiel mi.

V reštaurácii sme si sadli na krytú terasu. Pekne do tieňa. Chladená voda tiež prišla vhod. Dali sme si úžasný obed aj zmrzlinu a Lucy celý čas niečo tárala, pretože mne vôbec nebolo do reči. Prakticky sa bavili len ona s Willom. Ja som si opierala hlavu o ruku a sledovala ich, zatiaľ čo sa stoly vôkol nás po obede začali vyprázdňovať. Až sme na terase ostali sami.

„Pamätám si to dodnes úplne presne,“ vravela Lucy oduševnene. „Zavreli ma do ústavu v trinástich a bolo to pre mňa ako koniec sveta. Len som tak prežívala zo dňa na deň, až kým sa o pár mesiacov neskôr nezjavilo isté fialové dievča. Yasmin. Sadla si rovno za mňa do voľnej lavice a celé vyučovanie mi čítala myšlienky. Bolo to také frustrujúce, že som ju cez prestávku išla poprosiť, či by s tým nemohla prestať…“

„Môžem hádať?“ prerušil ju Will pobavene. „Vysmiala ťa, však?“

Lucy s úškrnom prevrátila oči. „A ako! Nielenže ma vysmiala, ale začala nahlas rozoberať moje myšlienky a ja som sa vkuse obzerala, či ju niekto nepočuje. Bola som z nášho divného rozhovoru ešte viac rozrušená. Ale ona mi vzápätí položila ruku na rameno a s neuveriteľnou vážnosťou dodala: Vzchop sa, Lucy. My sa z tohto ústavu jedného dňa fakt dostaneme. V tom okamihu som jej uverila a bolo mi lepšie. Tak nejako sme sa spolu začali baviť.“

„Takže Yasmin z toho ústavu nebola rozhodená?“

„Nie. Vraj to mala v poslednej dobe s rodičmi ťažké a rada od nich unikla.“ Lucy sa hrala s pohárom chladenej minerálky a posúvala si ho z dlane do dlane. Zaujato som sledovala, ako číra tekutina obmýva sklenené steny.

Strhla som sa, až keď mi Will položil ruku na koleno. Lucy sa zároveň s tým zdvihla. Ospravedlnila sa, že musí ísť na záchod, a mne automaticky napadlo, či by som nemala ísť s ňou. Ale než som sa rozhodla, už bola preč. Zmizla kdesi v reštaurácii a celá terasa tu ostala len pre nás.

„Prečo mám pocit, že ťa stále štve ten pád z bicykla?“ spýtal sa Will. Jednou rukou ma objal a za bok pritiahol k sebe.

„No tak,“ šepol mi do ucha. „Nevyčítaj si to.“

„Hm,“ nezúčastnene som zahmkala.

„Stále sa o mňa bojíš?“

„Vydesil si ma!“ odvrkla som, ako keby to ospravedlňovalo môj zachmúrený výraz. „Mal si mi o tom probléme povedať skôr. Určite by som ťa nevyzvala na preteky.“

„Máš pravdu,“ priznal a oprel si hlavu o moje rameno.

„Takže… už žiadne tajomstvá?“ mrkla som naňho kútikom oka.

A on skoro okamžite odvetil: „Žiadne. Sľubujem.“

„Fajn,“ vydýchla som si.

„A teraz sa prestaň mračiť. Kazíme si víkend.“ Posledný víkend, dodal v duchu.

Pri tej myšlienke vo mne čosi hrklo.

„Vlastne…“

„Áno?“ odtiahol sa a pozrel mi do očí, takže som to už musela dopovedať.

Zhlboka som sa nadýchla a sadla si oproti nemu rovno na drevený stôl. Will mi hladil lýtko a trpezlivo na mňa hľadel, až kým som nespustila: „To dnešné ráno ma donútilo zmeniť názor.“

„Zmeniť názor?“ zopakoval so zdvihnutým obočím.

„Na operáciu. Na Kierona. Na nás.“

Trošičku pootvoril ústa, ale nič z nich nevyšlo. Stále nevedel, čo si má pod mojimi slovami predstaviť.

„Chcem nám dať šancu. Skutočnú šancu. Bez limitu,“ zhrnula som. „A síce neviem, či spolu budeme navždy, lebo bez čítania myšlienok ti asi nebudem rozumieť, ale…“

„Chceš sa vzdať čítania myšlienok!“ pobúrene mi skočil do reči.

Donútila som sa prikývnuť. Možno neisto, ale predsa.

„Myslel som, že si v noci len tak tárala…“

„Tárala som. Ale potom si spadol z bicykla a ja ani neviem, ako to opísať, ale niečo sa vo mne zlomilo. A,“ položila som mu ruky na ramená, „nechcem ťa stratiť.“

Will na mňa ešte sekundu šokovane hľadel, než ma prudko pritisol k sebe.

Rozosmiala som sa. Skoro mi tým vyrazil dych. „Si blázon!“

„To ty si sa zbláznila! Čo budeš robiť bez svojej schopnosti?“

„Hm,“ znovu som zahmkala duchom neprítomne, schúlená so zavretými očami v jeho objatí a napriek obavám a pochybnostiam úplne spokojná. „Objímať ťa?“

„Skvelý plán!“ pochválil ma spoly žartovne.

„Ja viem. A ešte to nie je všetko. Rozmýšľam, že v pondelok skočím za Maximom a požiadam ho o priepustku na víkend. Nebude to ľahké, keďže doteraz ma vždy vypýtal Kieron, ale za pokus to stojí.“

„To by bolo fajn,“ zaboril si nos medzi môj krk a rameno.

„Veľmi fajn,“ usmiala som sa. „A len si to predstav potom. Budeme sa každý deň prechádzať po meste, držať sa za ruky, nakupovať, bicyklovať sa, chodiť do kina…“

„Spomínal tu niekto kino?“ ozvala sa Lucy z ničoho nič.

Otočila som sa k stolu. Práve vychádzala z dverí a kráčala k nám, pričom si nás zaujato premeriavala. „A čo sa deje, že vyzeráte tak šťastne?“

„Nakoniec som sa rozhodla pre operáciu,“ informovala som ju absolútne pokojným hlasom.

Lucy na mňa vyvalila oči. „Vážne?“

„Vážne,“ prikývla som. Will ma zozadu objal a oprel si bradu o moje plece. Ešte stále som mu sedela na kolenách a bolo mi fajn. Nebol dôvod trápiť sa.

„A prečo tak zrazu?“ Lucy sa usadila na svoje miesto oproti.

„Už sa naňho vykašľali rodičia. Nemôžem ho v tom nechať aj ja!“ odvrkla som, aby sa v tom ďalej nerýpala.

Lucy už však zamestnávalo niečo iné. S podozrivým úškrnom sa natiahla po fotoaparát. „Tento historický okamih si zaslúži fotku!“

Prevrátila som oči. „A čo budeme robiť potom?“

„Kino?“ navrhla. „Cestou som videla program a dávajú nejakú animovanú komédiu, ale je to lepšie než nič. V kine sme neboli už večnosť.“

„Platí,“ šťastne som sa usmiala a celkom sa oprela o Willa.

35. kapitola / Willaim

Zvyšok dňa bol úplne obyčajný. Najprv film, potom prechádzka po parku. Na večeru sme si dali špagety a do neskorej noci sme sa len váľali na gauči a každý si robil svoje. Ja som si čítal, Yasmin v notebooku vyberala najlepšie fotky a Lucy našla zhrnutie mojich ťažko získaných informácií o ústave a Farbičkách, tak sa na oplátku rozhodla, že bude písať prácu o štvrtinových psoch.

Asi po desiatich minútach jej došli otázky. Zrejme si uvedomila, že ja sám o typických štvrtinových psoch nič neviem. Takže rýchlo zmenila plány a začala vypracovávať projekt o našom vzťahu, založený na celkom hlúpych otázkach typu,aká je tvoja obľúbená farba.’ Na to som jej odsekol: „Nemám obľúbenú farbu.“

„Máš modrý bicykel,“ podotkla.

„Hej. Modrý bicykel od rodičov. Ani som si ho nevybral sám.“

„Kašli na to, Lucy,“ prerušila nás Yasmin. „Očividne nemá rád farby. Nosí len bielu, čiernu, sivú a džínsovú svetlomodrú.“

„A čo tvoja obľúbená farba, Yasmin?“ nevzdávala sa Lucy.

„Tyrkysová,“ odvetila pohotovo.

Lucy si jej odpoveď zapísala na papier. „Vidíš, Will? Takto sa odpovedá. Čo vaše obľúbené jedlo?“

„Zmrzlina!“ vyhŕkla Yasmin.

„A čo ty, Will?“

Nezaujato som otočil stránku v knihe. „Nemám obľúbené jedlo.“

Lucy frustrovane zaúpela. Jej snaha stoj čo stoj vymyslieť niečo zaujímavé skončila otázkou: „Tvoje posledné želanie?“

„Akože pred smrťou?“ to už stálo za to, aby som sa na ňu pohoršene pozrel.

Lucy nadšene prikývla.

„Ja neviem.“

„No tak, Will, nekaz mi to,“ fňukala Lucy.

Mrkol som na Yasmin, ktorá sa zaujato prehrabávala fotkami v notebooku. Trochu pritom špúlila pery, hlavu mala nahnutú k ramenu a v tom krátkom pyžame vyzerala zúfalo neodolateľne.

„Posledné želanie?“ zopakovala Lucy.

„Pobozkať Yasmin?“ napadlo mi ako prvé.

„Dobre, beriem,“ Lucy si to s prihlúplym úsmevom zapísala. Vrátil som sa ku knihe a Lucy sa obrátila na svoju kamarátku. „Čo ty, Yasmin? Čo by si si želala ako posledné pred smrťou?“

Tá sa ani nezamyslela. „Dostať Willa do postele.“

Pozrel som sa na ňu ešte pohoršenejšie než predtým na Lucy. Yasmin mi pohľad s úškrnom oplatila. „Prečo nie?“

„Lebo sa poznáme presne pätnásť dní?“ Tak nejako mi to jej včerajšie správanie začínalo dávať zmysel a zároveň s tým som sa rozhodol, že dnes bude spať na gauči.

„Ale no tak!“ Yasmin sa ku mne rozosmiato naklonila a štuchla ma do boku.

Trochu som ju odstrčil. „Prepáč, ale jeden z nás musí mať rozum.“

Hľadela na mňa s raneným výrazom v tvári a Lucyino pero viselo pár centimetrov nad papierom. „Je vám obom jasné, že toto tam nenapíšem, však?“

Yasmin po nej hodila vankúš. „Aj tak to nikto nebude čítať!“

Lucy na ňu vyplazila jazyk a hodila jej vankúš späť tak nešťastne, že ju trafil rovno do hlavy. Než som ich stihol napomenúť, už sa so smiechom váľali po koberci a mlátili sa vankúšmi ako divé.

Unavene som si vzdychol. Snažiť sa čítať v tom hluku a zmätku strácalo zmysel. Už-už som čakal, kedy nás otec príde pokarhať ako malých, že robíme po desiatej taký hluk. No keď napokon vyšiel zo spálne a nahol sa nad gauč, iba mi položil ruku na rameno a spýtal sa: „Tak, ako to ide?“

„Cítim sa ako pri strážení malých detí, ale inak fajn.“

Lucy sa uprostred bitky premenila na psa a skočila na Yasmin, ktorá pri dopade minula hlavou roh stola len o pár milimetrov.

Otec na nich pobavene ukázal. „Presne takto sa správajú bežné napoly psy.“

„Annie taká nebola,“ odvetil som.

Na čo ihneď zareagoval: „Annie mala asi štyridsať percent psej krvi, nie? Z týchto dvoch musí mať každá minimálne šesťdesiat.“

„Niečo na tom bude,“ pripustil som.

Yasmin – už tiež v psej podobe – v zápale hry vyskočila na konferenčný stolík, naježila sa a zavrčala. Lucy po nej oduševnene chniapala zospodu.

Ničilo ma, že ich ako psov ledva dokážem rozoznať. Frustrovane som hľadel na tú čudnú scénu pred sebou, zatiaľ čo otec nadnesene dodal: „Musíš to brať z tej lepšej stránky. Aspoň máš kamarátky a domácich maznáčikov v jednom.“

Prevrátil som oči. „Nikdy som nechcel mať psa.“

Vtom si Yasmin konečne všimla môjho otca. Poplašene zoskočila zo stola, zmenila podobu a sklapla Lucy tlamu oboma rukami.

„Prepáčte. Trochu sme sa nechali uniesť.“

Lucy si vytrhla pysk z jej zovretia, otriasla sa, a keďže bola z nich dvoch tá hanblivejšia, inštinkt jej velil skryť sa za Yasminin chrbát.

„Nenechajte sa rušiť,“ prehodil k nim otec a šiel do kuchyne. Asi vziať niečo pre mamu. Za celý deň sa od nej sotva pohol.

„Nevadí im, že robíme taký hluk?“ šepla Lucy a jej ľudská hlava vykukla spoza Yasmininho ramena.

„Nie. Zrejme s tým počítali,“ uistila ju Yasmin.

Nepáčilo sa mi, že sa hrabe v myšlienkach môjho otca. Musel som jej pozornosť niekam odkloniť. „Čo keby si mi konečne ukázala tie fotky?“

Yasmin ako na povel vyskočila ku mne na gauč a notebook si pritiahla na kolená. „Vybrala som ich desať, plus jednu do rámčeka. A všetky sú absolútne perfektné!“

Nadšene klikala a rozoberala každú snímku.

Na prvých bola sama s Lucy. Pózovali v nákupnom centre v novom oblečení a smiali sa od ucha k uchu. Nasledovala jedna z cukrárne, kde mi Yasmin sedela na kolenách a ja som mal bradu opretú o jej rameno. Ďalšie boli z dnešného rána. Pohľad z môjho bicykla na nestíhajúcu Lucy a na Yasmin v čele, ako letí s vetrom opreteky a vlasy jej vlajú vo vetre. A potom Lucy s obitým kolenom, ako sedí na asfalte a bicykel je pohodený vedľa nej.

Zvyšok boli zábery z parku. Vážne podarené zábery z parku, pretože som si na nich dal záležať, bolo perfektné svetlo a dievčatá mi ochotne pózovali skoro dve hodiny.

„A táto do rámčeka,“ dodala Yasmin pyšne a naposledy stlačila šípku na klávesnici. Ukázala sa naša dnešná fotka z reštaurácie. Fotila ju síce Lucy, ktorá foťák ledva udržala, ale vyšlo to napodiv pekne a Yasminin úsmev bol na tejto bezkonkurenčne najkrajší.

„Je to skvelé. V pondelok dám tú nástenku určite dokopy. Ďakujem,“ vtisol som jej bozk na líce a Yasmin sa blažene usmiala.

Lucy, usadená na koberci oproti nám, si zívla.

„Ty si tie fotky nechceš pozrieť?“ zamračila sa na ňu Yasmin.

„Ani nie. Tú jeho nástenku aj tak v živote neuvidím.“

„Prečo nie?“ nechápal som. „Žlté predsa z ústavu normálne prepustia v osemnástich a stavím sa, že s Yasmin ku mne budete chodiť na návštevu každý deň.“

„To je možné,“ pripustila Lucy s naklonenou hlavou.

Chvíľu sa na seba uprene dívali, akoby si vymieňali myšlienkové správy. Yasmin ako prvá uhla pohľadom a obrátila sa ku mne.

„Nejdeme spať? Je už tak strašne neskoro.“

Lucy si opäť zívla. „Súhlasím.“

Na obe som sa pozrel. Boli ospalé, strapaté a v pyžamách, a mne na moment napadlo, že ich takéto roztomilé možno už nikdy neuvidím. Ak Yasmin zmení názor… Ale i tak. Všetko je raz naposledy.

* * *

O pätnásť minút neskôr Lucy už tvrdo spala, zahrabaná v dekách na gauči. S Yasmin sme potom umyli riad a upratali bordel v obývačke.

„Dnes som totálne uťahaná,“ prehlásila, keď sa konečne hodila do mojej postele.

Zavrel som dvere, nechal rozsvietenú len lampu na nočnom stolíku a ľahol si k nej. Yasmin sa ku mne hneď otočila. „Ty tiež, však?“

„Strašne,“ zašepkal som, keď mi prstami prehrabla vlasy.

Bolo to tak fajn. Predstavoval som si, že takto budem zaspávať každý deň ešte niekoľko rokov, ale vždy som sa na tej predstave zasekol a kládol si otázku, či dúfať v niečo také nie je naivné. Prišlo mi to ako sen.

Yasmin odtiahla ruku. Zneistela.

„Si v pohode?“ ustarane som sa k nej natiahol, že ju priviniem k sebe. Ale nedala sa.

„Tiež to cítiš.“ Hľadela na mňa očami rozšírenými od strachu.

„Čo?“

„Ten divný pocit. To tušenie…“

„Tušenie?“ nechápavo som prižmúril oči.

„Že je to naposledy.“

„Taký bol pôvodný plán…“

„Ale zmenila som ho,“ prerušila ma.

„Ja viem. No keď plány meníš zo dňa na deň, je potom ťažké uveriť tomu.“ Stále sa na mňa dívala vyplašene. Musel som povedať ešte niečo. „Yasmin, prosím. Nepredstavuj si žiadne hororové scenáre. Všetko je fajn. Všetko dopadne presne tak, ako si si to dnes naplánovala. Len… asi mám zlý pocit z toho, že sa blíži odchod rodičov. Zatiaľ si to tu bez nich neviem predstaviť.“

„Jasné, chápem,“ hlesla.

Spomenul som si, ako sú zvieratá vo svete ľudí občas schopné vycítiť blížiacu sa katastrofu. A Yasmin to teraz cítila očividne viac než ja. Ale bolo príliš neskoro sa tým zaoberať. Dal som jej pusu na nos a potom som ústa priblížil k jej perám. Čakal som, či ma začne bozkávať prvá. A, samozrejme, to spravila. Zaborila mi prsty do vlasov a pritisla sa ku mne.

„Milujem ťa,“ šepla, keď som ju pevnejšie zovrel v objatí.

Znelo mi to neskutočne. Hlavne keď sa otočila na chrbát, stiahla ma na seba a trochu nešikovne sa mi pokúsila vyzliecť tričko.

„Neblázni,“ zasmial som sa.

Prosebne na mňa hľadela tým svojím roztúženým pohľadom.

„Čo ak je to vážne naposledy?“ hlesla a ja som jej vtisol ďalší bozk na pery.

„Kým sme nažive, nikdy to nie je naposledy. Jasné? Aj keby sa niečo stalo. Keby nás čokoľvek rozdelilo. Jednoducho… nájdem si ťa.“

„Sľubuješ?“ pomaly mi skĺzla prstami po krku.

„Sľubujem,“ sklonil som sa k nej a bozkával ju od ramena až ku kľúčnej kosti.

Yasmin sa zachvela a ticho si vzdychla.

„Nájdem si ťa. Kdekoľvek.“

Ešte sme sa chvíľu maznali, kým sa Yasmin celkom neupokojila. Prechádzal som jej prstami po chrbte, cítil jej teplú pokožku a jej dych na svojom krku. Chcel som jej povedať, že ju tiež milujem.

No než k tomu došlo, sladko mi zaspala v náručí.

36. kapitola / Yasmin

„Tak čo? Podpísala si to?“ pýtala sa Lucy, keď som konečne vyšla z riaditeľne.

Bol pondelok. Celú nedeľu som prežila ako v mrákotách, cestou k lesu som kŕčovito zvierala Willovu ruku a chcela som sa s ním patrične rozlúčiť, no pre prítomnosť svojej najlepšie kamarátky som dostala iba jeden letmý bozk. Jediný! Navyše som túto noc vôbec nespala, čo mi na nálade nepridalo.

Lucy mi zatriasla ramenom. „Hovor so mnou!“

„Dobre, dobre,“ odtiahla som sa a zmietla z ramena neexistujúci prach. „Nič som nepodpísala. Zatiaľ. Dostala som ešte nejaké papiere ohľadom operácie a mám sa definitívne rozhodnúť zajtra.“ Zašušťala som jej papiermi pred nosom, skôr, než som si ich odložila do školskej tašky.

Na chodbách bolo prázdno. Čas obeda.

„Nejdeme do jedálne?“ navrhla Lucy, keď sme sa pomaly pohli vpred.

Nikam sa mi nechcelo. Vnútornosti som mala v jednom kŕči. Na prvom schode som nešikovne zakopla a vzápätí som sa oprela o stenu. Snažila som sa zhlboka dýchať, kým na mňa Lucy zízala s doširoka otvorenými očami.

„Je ti niečo?“ šepla napokon.

„No. Ale na stres sa neumiera,“ ľahostajne som mávla rukou a vykročila na ďalší schod.

Lucy zažmurkala.

„Vážne. Som v pohode. Len ma trochu bolí brucho a krúti sa mi hlava, ale nie je to nič strašné. Nič, čo by som nezvládla,“ tárala som duchom neprítomne.

Podarilo sa mi druhýkrát zakopnúť. Len-len že som nespadla. Opäť som sa zachytila steny a Lucy ma z jednej strany podoprela.

„Tak a dosť! Ideme na ošetrovňu,“ vyhlásila, keď sa mi nedarilo udržať sa na nohách. Objala mi pás, odhodlaná dostať ma tam aj nasilu, a mne neostalo nič iné, než sa podriadiť.

* * *

Na ošetrovni bolo prekvapivo rušno.

Ako prvé som si všimla jedlo v miske pred posteľou a potom Chestera s bielou kartičkou v papuli, ako behá okolo stola po troch.

„Chester, no tak! Nesprávaj sa ako šteňa!“ volal naňho Will. Na pulte mal rozrobený elixír. Avšak bez kartičky ho len ťažko mohol dokončiť.

S Lucy sme sa opreli o zárubňu. Začalo to vyzerať zaujímavo.

„Prosím,“ Will sa k Chesterovi natiahol. Príliš pomaly. Chester sa mu uhol a zavrčal.

„Tak ho predsa chyť, nie?“ zasmiala sa na jeho účet Lucy.

Will sa na ňu naštvane pozrel.

Chester znovu zavrčal a provokačne sa k nemu priblížil, čo Willa vytočilo natoľko, že sa po ňom vážne vrhol. Podarilo sa mu chytiť ho za krk, ale vyrvať mu kartičku z papule? To už bol ťažší oriešok.

Chvíľu sa o ňu naťahovali. Will sa mu snažil nasilu roztvoriť papuľu, no Chester len vrčal a vrčal…

„Tak už to pusť, došľaka!“

V tej chvíli sa Chester vymrštil a zrazil Willa k zemi. Zalapala som po dychu. Zvuk toho dopadu mi rozbúšil srdce. Bez premýšľania som obišla pult, aby som na nich lepšie videla.

„Fajn, ako chceš, vzdávam sa,“ prehlásil Will, kým mu Chester stál na hrudi prednými labami, a nech sa snažil akokoľvek, tridsaťkilového psa zo seba nevedel dostať.

Schmatla som Chestera za zátylok. „Okamžite zlez z môjho priateľa, ty blázon!“

Chester rozosmiato zacvakal zubami, pustil oslintanú kartičku a zoskočil z Willa, aby vzápätí z taniera na stole ukradol pečené kuracie stehno.

„Tak o toto ti celý čas išlo!“ soptila som. „Tvoje jedlo ti nechutí, tak si vydobyješ iné?“

Chester sa usalašil na svojej posteli a radostne schrúmal všetko mäso aj s kosťou. Will sa zatiaľ snažil pozviechať zo zeme.

„Strašne ma to mrzí. Normálne sa takto nespráva,“ šepla som a už-už k nemu naťahovala ruku, že mu pomôžem. Ale vlastné nohy ma akosi zradili. Podlomili sa mi kolená a zrútila som sa Willovi rovno do náručia.

„Och, Yasmin,“ prekvapene zažmurkal a stisol ma.

„Pre-prepáč,“ vykoktala som. Líca mi horeli. Will absolútne nechápal, ako sa mi podarilo spadnúť na rovnej zemi a bez akejkoľvek záťaže, a ja som nemala silu mu to vysvetľovať, takže som si len oprela hlavu o jeho rameno. Vydýchla som. Všetko bolo fajn, hoci ten divný zvieravý pocit v hrudi neustal od soboty ani na moment a pomaly som si myslela, že sa s ním budem musieť naučiť žiť.

Will sa pozviechal zo zeme aj so mnou na rukách.

„Je všetko v poriadku?“ spýtal sa mojej kamarátky, hoci tým myslel v prvom rade mňa.

Urazene som sa zamračila.

„Hej, no,“ Lucy sa nervózne pohojdávala na pätách. „Od rána je nejaká čudná. Všade zakopáva, je nesústredená a sťažuje sa, že ju bolí brucho, ale vraj je to všetko len zo stresu.“

Will ma posadil na pult. V tom okamihu ma celkom vážne naplo na vracanie a on spravil automatický krok vzad.

„Neboj, od včera som nič nejedla,“ zasmiala som sa. Hoci to vôbec nebolo vtipné. Nič na tom nebolo vtipné. Bolo to úbohé! Cítila som sa úplne strhane a celkom iste som tak aj vyzerala. Will mi vzal bradu do prstov, aby mi zdvihol tvár, a ustarane si ma prezrel.

„Lucy? Mohla by si vziať Chestera a ísť na chvíľu von, prosím?“ spýtal sa jej bez toho, aby zo mňa odtrhol pohľad.

„Jasné,“ Lucy neochotne kývla na Chestera. „Poď, Chester.“

Pes sa lenivo zdvihol a nasledoval ju. Na troch nohách vyzeral vážne komicky. Pred dverami si nás podozrievavo premeral, než ho Lucy vystrčila von a zavrela.

Will mi dal pusu na čelo. „Tak hovor. Čo sa deje? A neklam mi tými rečami o strese. Škola ti je ukradnutá, a ak ti je zle z predstavy nejakej hlúpej operácie, tak potom nechápem, prečo si sa pre ňu rozhodla.“

Mrkla som na tašku pohodenú pod stolom. Nie, nebolo to tými papiermi. Nebolo to tým zoznamom rizík. Ešte som predsa nič nepodpísala a stále som mohla zmeniť názor, nie?

„Yasmin,“ Will mi vzal tvár do dlaní. „Prosím. Rozprávaj. Ja ti takto nerozumiem.“ Úpenlivo ma prosil očami a ja som nervózne preglgla.

„Vieš,“ prstami som zavadila o lem jeho trička a sústredila naň všetku svoju pozornosť, aby sme si nemuseli hľadieť do očí. „Predvčerom som ti hovorila o tom zvláštnom… tušení.“

Cítila som, že Will prikývol, hoci som sa naňho nepozrela.

„A zhoršuje sa to,“ dodala som vecne.

„Vážne? Tušenie?“ zopakoval pohŕdavo a mňa vnútri čosi zabolelo tak veľmi, že som sa musela trochu prehnúť v páse. „Uvedomuješ si, ako to znie? Sotva chodíš, chveješ sa a…“

Siahol mi dlaňou na čelo.

„A evidentne máš zvýšenú teplotu. A to všetko z nejakého zlého tušenia?“

„Je to možné,“ mykla som plecom.

Will sa odvrátil a ja som ho chcela zadržať, no než som sa natiahla, bol už dva kroky preč.

„Ty mi neveríš,“ poznamenala som, keď si chrbtom ku mne frustrovane prehrabol vlasy. Asi toho naňho bolo veľa. Jeho mame sa ráno opäť priťažilo, Chester ho poriadne vytočil s tou kartičkou, a dokonca ho obral o obed… ja a môj zlý pocit sme v tom boli poslednou kvapkou.

„Tiež sa necítim najlepšie, Yasmin. Tiež mám pocit, že všetko ide dolu vodou, a tiež mám z toho strach, ale ver mi, že žiadne predvídanie katastrofy v tom rolu nehrá.“

Ani sa ku mne neotočil. Kútiky úst sa mi ešte viac skrivili.

Vzal zo stola čistý papier a pero a naštvane ich položil ku mne. „Už si napísala Kieronovi? Ak nie, tak to sprav teraz. Očividne máš zlý pocit zo života bez čítania myšlienok a nemá zmysel, aby si sa takto trápila…“

„Will, prestaň,“ šepla som.

„Nie. Mám pravdu. Dovčera ti nič nebolo, kým si sa nerozhodla. Ale ak ťa to neprejde ani po zmene plánov, vážne by si mala ísť k doktorovi.“

„Dá mi ten prekliaty elixír…“

„Ja viem,“ prerušil ma. „Mestský doktor by ti ho nedal a stavím sa, že Kieron ti vybaví len toho najlepšieho.“

Chytila som ho za zápästie, ale on sa mi vytrhol.

„Will, prosím,“ hlesla som, keď sa naschvál odvrátil na druhú stranu.

Vzápätí si to rozmyslel a otočil sa späť ku mne. Ale to mi už po tvári stekali slzy.

„Nie!“ vyhŕkol a priložil mi dlane na líca. Palcami sa mi snažil zotrieť slzy, no vznikali príliš rýchlo. Will bol z toho úplne zničený. „Láska, prepáč. Nechcel som… nikdy by som ťa nechcel rozplakať.“

Pritiahla som si ho k sebe a dala mu pusu na bradu. Celá som sa chvela šťastím z toho, ako ma nazval.

„Odpustíš mi to?“ objal ma a nos si zaboril do mojich vlasov.

„Veď vieš, že áno.“

„A ty vieš, že ťa milujem, však?“ zamumlal z ničoho nič.

Omotala som mu ruky okolo krku namiesto odpovede. Chvíľu sme ostali takto zakliesnení vo vzájomnom objatí, než sa Will spamätal a z pultu ma preniesol na posteľ. Všetko tam bolo cítiť Chesterom, ale aj tak som si ľahla na chrbát.

Will sa sklonil nado mňa s otázkou: „Takže čo ťa bolí?“

„Najviac asi hlava.“

Pobozkal ma na čelo, na nos, na bradu, na každé líce… a keď som zavrela oči, tak mi jemne pritisol pery aj na obe viečka. „A ešte?“

„Brucho. To ma bolí úplne strašne,“ šepla som a Will ma párkrát pobozkal na brucho. Celkom ho štvalo, že mám na sebe tie hlúpe šaty a nie tričko, čo by sa dalo ľahko vyhrnúť.

„A ešte?“ zašepkal mi do ucha a zároveň ma naň pobozkal.

Ticho som si vzdychla. „Och, Will, teraz som si uvedomila, že… mňa vlastne bolí úplne všetko!“

Na tom sa zasmial a skĺzol mi perami po krku tak nežne a túžobne zároveň, že som sa opäť celá zachvela.

„Je to lepšie?“ spýtal sa. Mala som chuť povedať nie. Ale Lucy za dverami už netrpezlivo poskakovala a Will príliš dlho myslel na to, kde asi sa tie sprosté šaty rozopínajú. Kiežby sme boli v jeho izbe. Tu som ho nechcela trápiť, preto som sa len usmiala a šepla: „Je mi oveľa lepšie. Ďakujem.“

Šťastne pritisol pery na moje a srdce v hrudi sa mi samým nadšením zatrepotalo. Neodtiahol sa hneď. Zaborila som mu prsty do vlasov, aby som tú chvíľu ešte predĺžila. A len čo som sa slabo nadýchla, pritiahla som ho späť k sebe. Všetko v tom momente bolo nádherné. Kiežby to tak ostalo navždy.

Vtom však Lucy zabúchala na dvere a Will sa strhol.

„Nie, to nič, ona počká,“ šepkala som v panike a omotávala mu ruky okolo krku, ale Will sa s ospravedlňujúcim pohľadom vyslobodil.

„Zapamätaj si, kde sme prestali,“ napravil si tričko a vlasy rozstrapatené od mojich dotykov. „A snaž sa zariadiť, aby si bola ďalší víkend u mňa. V piatok to dokončíme.“

„Sľubuješ?“

„To sa ma pýtaš každú chvíľu,“ so smiechom ma pošteklil na boku a ja som sa usmiala. Z minúty na minútu vyzeral tak rozžiarene… a ja som cítila to isté. Strašne nás to k sebe ťahalo. Nedokázala som bez neho zaspať. Nedokázala som dýchať. Pomohol mi posadiť sa, jemne ma pobozkal na krk a pritom zašepkal: „Sľubujem.“

Vtedy to Lucy už nevydržala a vtrhla dnu ako tornádo.

„Čo vám trvá tak dlho?“ prskla s rukami prekríženými na hrudi.

Pery som mala navreté, šaty pokrčené, a o vlasoch radšej nehovoriac… preto bolo úplne očividné, čo nám tak trvalo.

Začínala som sa červenať, keď jej Will s úplným pokojom odvetil: „Žeby liečenie?“

Na to prižmúrila oči a pohoršene zavrtela hlavou.

Chester vyskočil na posteľ, vtesnal sa medzi nás a Will šiel dokončiť ten rozrobený elixír s návodom na poslintanej kartičke.

„Všetko nám kazíte,“ sykla som tomu psovi do ucha.

„Mali ste na to celý víkend,“ odsekol pobavene.

Ten víkend nedopadol podľa mojich predstáv, ale minimálne Chesterovi by som to radšej nehovorila. Potľapkala som ho po boku a zdvihla sa na nohy.

Závrat bol preč. Kŕče v bruchu som skoro necítila. Možno mal Will pravdu a nešlo o skutočný problém. Oprela som sa o pult z druhej strany a nahla sa k nemu. „Dúfam, že tento spôsob liečenia neuplatňuješ aj pri ostatných. To by ma vážne veľmi mrzelo.“

„Neboj sa,“ usmial sa a dal mi ponad stôl pusu na nos.

„Vidím, že si už v poriadku,“ vložila sa do toho Lucy. Jednou rukou ma chytila za rameno. „Čo keby sme konečne zašli do jedálne? Obedná prestávka končí a ja som hladná.“

„Ja nie,“ odvrkla som, no Lucy sa nedala tak ľahko odbiť a silou vôle ma odtiahla od Willa ako vrece zemiakov.

„Proste ideme!“ zavelila.

Nestačila som sa diviť, kde sa to v nej zrazu berie.

37. kapitola / Willaim

Nemohol som sa dočkať, kedy tento deň skončí. Kedy dám do tlačiarne fotky z víkendu. Kedy nimi oblepím nástenku. Kedy ju vyfotím a pošlem Yasmin. A kedy bude jej spolubývajúca v sprche, aby sme si mohli zavolať. No čas sa vliekol.

Po vyučovaní sa Yasmin rozhodla, že nutne potrebuje prechádzku po lese, a tak som šiel s ňou. Ešte nebola úplne v poriadku. Cez naše spojené ruky som cítil to jej zvláštne napätie. A strašne málo rozprávala, čo sa jej nepodobalo. No radšej som to nechcel rozoberať.

Okolo pol piatej sme zastali na kraji lesa. Yasmin sa, ako vždy, postavila na špičky a so zavretými očami čakala pusu na rozlúčku. Namiesto jednej dostala dve.

„Aj pre šťastie?“ usmiala sa, keď som sa odtiahol.

Na poslednú chvíľu som si to rozmyslel, objal ju a pritiahol späť k sebe. Chcel som jej povedať veľmi veľa… Aby sa nebála, že som s ňou a že nech sa stane čokoľvek, budem tu vždy pre ňu. No namiesto slov útechy som ju celých desať minút dokázal len tisnúť k sebe a bozkávať na krk, až kým si slastne nevzdychla a nezaborila mi prsty do vlasov.

„Nikam nejdeš,“ hlesla, keď som sa druhý raz skúsil odtiahnuť.

„Musím,“ skĺzol som jej perami po líci a ona si ma k sebe pritiahla ešte naliehavejšie. „A ty musíš ísť za Maximom. Veď vieš. Aby sme budúci víkend mohli byť spolu.“

„Čo ak nám to nedovolí? Doteraz ma vždy vypýtal Kieron…“

Pritisol som jej pery na ústa, aby to nedopovedala. Nie. Žiadne obavy. Fakt mám toho strachu už po krk. Dal som jej priestor na nadýchnutie a medzitým som jej prehrabol vlasy.

„Bude to fajn,“ uistil som ju. „A keby nie, niečo vymyslíme.“

„Náhradný plán?“ kútikom úst jej šklblo.

Pobozkal som ju na jamku na líci. V tom tlmenom svetle, prebleskujúcom cez klenbu listov nad nami, bola nádherná. Počkať, nie… ona bola nádherná vždy.

Usmiala sa na mňa ešte širšie, keď som si to pomyslel.

„Veríš mi?“ spýtal som sa, držiac jej tvár v dlaniach.

„Veď vieš, že áno.“

„Tak potom sa nestresuj. Len choď za Maximom, skús ho presvedčiť, aby ti dal priepustku, a hneď potom mi zavolaj. Nech to dopadne akokoľvek, vyriešime to.“

„Dobre,“ súhlasila.

Pohladil som ju po ramenách a ona sa znovu dvihla na špičky.

„Bozk na rozlúčku si už dostala,“ odbil som ju pobavene.

„To bolo dávno. Už neplatí.“

„Och,“ zasmial som sa a dal jej ešte jeden.

Yasmin ho chcela prehĺbiť, no bolo už veľmi veľa hodín, a ak som chcel stihnúť tie fotky, nemohol som sa zase nechať strhnúť jej láskou. Opatrne som sa odtiahol do bezpečnej vzdialenosti. S jednou rukou stále na jej boku.

Yasmin ovisli kútiky úst. „Tak… zavoláme si.“

„Ty mi zavoláš a ja budem čakať,“ opravil som ju.

Na to prikývla a natiahla ruku, aby ma ešte hánkami prstov pohladila po líci. Jej divný pocit silnel.

Cítil som to. Najradšej by mi zakvačila prsty do trička a nikam ma nepustila. Odhodlane som odstúpil o ďalší krok a vtisol jej bozk do dlane.

„Uvidíme sa zajtra ráno,“ sľúbil som.

Yasmin sa ma neochotne pustila a pošúchala si oči. Bolo až neuveriteľne ťažké otočiť sa a ísť preč, no nechal som ju za sebou a prešiel celú lúku aj so strážnou búdkou bez zastavenia. Obrátil som sa až v momente, keď som vysadal na bicykel. Yasmin ešte stála na kraji lesa. Videl som jej vzdialenú siluetu. Objímala sa rukami, a keď som jej kývol, odkývala. Takže bude v poriadku. Všetko bude v poriadku.

O šiestej som mieril domov aj s fotkami v batohu, keď vtom mi uprostred cesty na bicykli zazvonil mobil. Zastal som a zdvihol to.

„O chvíľu som doma, oci.“

„Počkaj, mám dobrú správu a musím ti ju povedať hneď,“ prerušil ma energicky.

Oprel som bicykel o pouličnú lampu. „Tak hovor.“

„Zohnal som mame lieky! Dnes prišli! Už po jednej tabletke sa cíti viditeľne lepšie a mám až tri balenia, takže prípadné sťahovanie sa odkladá na neurčito.“

„To je perfektné!“ V záchvate nadšenia som nechtiac skopol bicykel na zem. „Och, dobre, o pár minút som doma. Oslávime to?“

„Rozmýšľali sme, že by sme sa šli najesť niekam von.“

„Určite sa mama cíti až tak dobre?“ zapochyboval som. Ešte ráno bola úplne bledá a musel som sa nahnúť nad posteľ, aby ma ako každý deň pred odchodom do práce objala.

„Áno, má sa fajn. Už sa ťa nevie dočkať. Vlastne obaja. Čakali sme, že prídeš najneskôr o štvrtej, a ty stále nikde…“

„Yasmin sa chcela prejsť,“ vysvetlil som. Mobil som si držal pri uchu ramenom, kým som sa snažil dostať bicykel späť do vzpriamenej polohy.

„Jasné, to chápem. Takže čo večera niekde na terase? Možno v tvojej obľúbenej reštaurácii? Ako za starých čias?“

„Už som to niekedy odmietol?“ zasmial som sa a znovu oprel bicykel o lampu.

„Fajn. Tak ťa čakáme.“

„Daj mi ešte desať minút.“

„Aj pätnásť. Hlavne sa neponáhľaj,“ dodal tesne pred tým, než zrušil hovor. Strčil som mobil späť do batohu k notebooku a fotkám a znova som vysadol na bicykel. Vzal som to skratkou cez most. Vôkol mňa sa šinulo len pár áut a na chodníku neprekážali žiadni chodci, takže to šlo rýchlejšie. Oveľa rýchlejšie. Bol som skoro na konci, keď sa z ničoho nič ozval krik. Alebo volanie? Volanie o pomoc? Znelo to, akoby sa niekto topil.

Obzrel som sa. V okolí nebolo ani živej duše, tak som zosadol z bicykla a nahol sa ponad zábradlie k spenenej hladine vody. Nevidel som žiadnu hlavu, natiahnutú ruku, záblesk látky… celkom nič. A krik ustal. Možno sa mi len niečo zdalo.

Pre istotu som sa nahol ešte nižšie. Na brehu rieky sedelo pár deciek. Určite by panikárili a mávali, keby sa tam dole niekto topil. V prstoch som zovrel rukoväť bicykla, že pôjdem ďalej. Keď vtom ma niekto zozadu udrel do hlavy. A všetko navôkol zmizlo.

38. kapitola / Yasmin

„Maxim, prosím,“ šepkala som už snáď stýkrát.

V jeho kancelárii na druhom poschodí rodinného domu bol príjemný chládok. Pod oknom stál vysoký strom a jeho vetvy pri každom poryve vetra udierali do skla.

„Nie,“ zopakoval Maxim a dlaňami sa oprel o stôl.

Celú situáciu som mu opísala už dva razy. Že Willovi rodičia odchádzajú. Že v ústave nevydržím už ani deň. Že zajtra podpíšem súhlas s operáciou, ale hoci ma hneď nepustia, chcem byť aspoň cez víkend s Willom. Byť mu oporou.

No Maxim zakaždým opakoval svoje: „Pustiť ťa z ústavu na Kieronovu žiadosť je jedna vec. Je za teba zodpovedný a v podstate to tu celé sponzoruje, takže mu nikto nepovie nie. Ale prečo by som ťa mal pustiť na víkend k obyčajnému zamestnancovi?“

„Lebo ma potrebuje?“ hlesla som.

„Nie, Yasmin. Takto to nefunguje. Will má devätnásť. V žiadnom prípade za teba nemôže prevziať plnú zodpovednosť. A ja za tvoje prešľapy zodpovedať nechcem.“

„Budem dobrá! Sľubujem,“ vyhŕkla som zničene.

Takto na trápil už skoro hodinu. Moje prosíkanie oproti jeho argumentom… Na konci vždy len pokrútil hlavou a ja som pred ním bezmocne stála ako hlupaňa. Keby medzi nami nebol stôl z masívneho tmavého dreva, už by som sa naňho vrhla a v hneve mu vyškriabala tie nechutne dokonalé modré oči.

„Mrzí ma to,“ dodal, hoci to ani náhodou neznelo vážne.

„Nemrzí!“ prskla som.

„Chápem, prečo si Kierona odmietla, ale preto prichádzaš o všetky výhody. Žiadne opúšťanie ústavu sa nekoná. Až do operácie ostaneš tu.“

„Fajn,“ rezignovane som sa zviezla na stoličku oproti.

„Fajn?“ Maxim prekvapene zdvihol obočie.

Asi nepočítal s tým, že sa vzdám tak ľahko. A veru nie!

„Dala by sa aspoň tá operácia urýchliť?“ navrhla som vzápätí. „Žeby som ju podstúpila napríklad budúci týždeň a bola hneď prepustená natrvalo z ústavu?“

Maxim prevrátil oči. „Nie! Podmienkou operácie je dovŕšený osemnásty rok života, takže o nejakom urýchlení môžeš len snívať. A teraz už choď. Mám tu dôležitejšie starosti.“

Naštvane som zavrčala bez ohľadu na ľudskú podobu.

„Choď,“ Maxim mi netrpezlivo pokynul k dverám.

„A čo škola? Posledný ročník chcem dokončiť v meste. A osemnáste narodeniny mám až na začiatku školského roka, musela by som toho plno doháňať…“

„Po operácii budeš tak či tak potrebovať oddych. Počítame s prerušením strednej na jeden rok.“

„To teda nie!“ vyskočila som zo stoličky.

Maxim sa na mňa chladne zamračil. „Tak si napríklad vybavíš individuálny študijný plán.“

„Ale…“

„To stačí, Yasmin. Vonku čakajú ďalší dvaja zamestnanci ústavu na podpísanie novej zmluvy a ja mám toho tvojho prosíkania už dosť. Buď vypadneš podobrom, alebo pozlom.“

Z tej nekonečnej frustrácie som zúfalo dupla nohou.

„Padaj!“ vyzval ma Maxim naposledy.

Vrhla som naňho vražedný pohľad, zvrtla sa na päte a trielila preč. Prebehla som cez schodisko ako zmyslov zbavená a určite by som bežala ďalej, keby sa mi na samom konci nepodarilo zakopnúť o hračkárske autíčko.

„Au!“ vykríkla som a zrútila sa na zem.

Do minúty pri mne stála Jenny a snažila sa ma zdvihnúť do sedu.

„Och, mrzí ma to. Bax to tu nechal všade rozhádzané,“ vysvetľovala a pritom sa obzerala po svojom mladšom bratovi. Hral sa s ďalšou skupinkou autíčok o pár metrov ďalej. Moju bolesť a rozhorčenie si vôbec nevšímal.

„Bax, ospravedlň sa!“ zavolala naňho Jenny.

Ani nezdvihol hlavu a hral sa ďalej.

Jenny si unavene vzdychla. „Ešte raz prepáč. Má divné obdobie. Skoro sa s nami nerozpráva a je stále do niečoho zabraný.“

„Ani sa mu nečudujem. Prísť o oboch rodičov v jeho veku musí byť ťažké,“ zamrmlala som a schmatla z koberca to osudné autíčko. Nazlostene som ho hodila k nemu. „Ale upratať po sebe by si si mohol!“

Jenny ma chytila za zápästie. „No tak. Nechaj ho.“

Bax nezaujato zdvihol hlavu. Čakala som, že si ma len obzrie a vráti sa ku hre, no on schmatol ďalšie autíčko a na oplátku mi ho hodil späť.

Len tak-tak som sa uhla.

„Nevychované decko!“ sykla som.

Bax sa zamračil, sklonil hlavu k hračkám a uhľovočierne vlasy mu padli do čela. „Sprostá krava,“ zamrmlal na moju adresu.

Brániť sa teda vedel, to som musela uznať.

„Je len trochu rozladený, nevšímaj si ho,“ tíšila ma Jenny, kým som sa zviechala zo zeme a v hlave automaticky dávala dokopy pomstu.

Ale nakoniec som to nechala tak… Je predsa synom vodcu. Pochopiteľne si ani v desiatich rokoch nenechá podkopať autoritu nejakým cudzím dievčaťom. A navyše vo vlastnom dome.

„Určite z neho vyrastie druhý Maxim,“ mrmlala som naštvane, keď ma Jenny viedla k východu. Bax sa opäť nerušene hral so svojimi autíčkami.

„To si nemyslím,“ usmiala sa.

„Nie?“ Pred dverami som sa zvrtla k nej.

„Bax je oproti Maximovi príliš citlivý. Ani zďaleka nie je vodcovský typ.“

„Možno to príde s vekom,“ pokrčila som plecami a Jenny sa slabo zasmiala.

„Nie, nie. Ako vodca sa musíš narodiť. Je to v krvi.“

„No, keď myslíš,“ obrátila som sa a siahla na kľučku. Táto nezmyselná konverzácia ma začínala unavovať.

Na srdci som mala balvan, ktorý som potrebovala striasť. A Jenny ani Lucy mi v tom nemohli pomôcť.

„Budeš v poriadku?“ spýtala sa Jenny ustarane. Plecom sa opierala o zárubňu a ja som bezradne hľadela na les, ktorý spolovice obklopoval ich dom. Cítila som sa úplne stratená. Vo vrecku ma ťažil mobil. Ale nedokázala som ho vybrať a zavolať Willovi. Čo mu poviem? Že to nevyšlo? Že musí vymyslieť náhradný plán? Zovrela som ruky v päsť a zhlboka vydýchla. Neprežijem ďalší víkend bez neho.

„Nestrácaj nádej,“ poradila mi Jenny.

„Vážne?“ fľochla som na ňu. „Ty by si ju na mojom mieste už dávno nestratila?“

„S Willom sa predsa vídate každý deň.“

„Nestačí to,“ odvrkla som.

„Okej, tak ti ešte niečo poviem,“ nahla sa ku mne, akoby mi do ucha chcela pošepkať tajomstvo. „Kvôli operácii absolvuješ v meste asi dve či tri vyšetrenia. Zvyčajne sa plánujú na piatok. Ak deň predtým prídeš za mojím bratom, určite ti dá priepustku na celý víkend.“

„A prečo mi to nepovedal!“

„Ššš,“ Jenny mi priložila ukazovák na pery. „Odo mňa to nevieš, jasné?“

Neochotne som prikývla a odtiahla som sa.

Keď sme sa s Jenny rozlúčili, balvan už zaberal celú moju hruď. Cítila som ho všade. Dokonca aj ruky a nohy mi oťažievali, tak som sa v polovici cesty zmenila na psa. Klusala som po nerovnom lesnom teréne. Pomaly som pridávala na rýchlosti. Až som sa pristihla, že mením smer, a keby som bola v ľudskej podobe, určite by ma v očiach štípali slzy. Behom som sa snažila zahnať všetok nahromadený smútok a zlosť. Šprintovala som. Šprintovala som preč od ústavu, od Východnej svorky, od Jenny a Maxima, od všetkých Farbičiek, ktorým som sa ani náhodou nepodobala. Párkrát som sa pokĺzla na suchom lístí, ale šprintovala som ďalej.

Zrejme sa mi podarilo opustiť bezpečné územie. Keď som opäť prišla k sebe, dychčala som až s jazykom pri nohách a neisto sa rozhliadala vôkol seba. Nespoznávala som žiadne záchytné body. Vtom sa spoza stromov a z krovia začali vynárať postavy vlkov a ja som stuhla. Rozhodne som zabehla priďaleko. Otočila som sa a chcela vyštartovať späť, no vlci mi zatarasili cestu. Boli všade.

Vrčali s naježenou srsťou a ja som bola tak mimo, že som im to nedokázala oplatiť. Prikrčila som sa, pripravená prekĺznuť prvou medzerou. No jeden z vlkov sa na mňa vrhol a prudko ma zrazil k zemi.

39. kapitola / Yasmin

Čakala som, že sa zobudím zo zlého sna. Že budem späť v ústave. Prehadzovať sa na svojej posteli. A že Savanah z druhej strany izby zamrmle, aby som prestala vyvádzať. No nič z toho neprišlo.

Namiesto toho som žmúrila do šera, cítila jaskynnú vlhkosť a do brucha ma tlačila tvrdá zem. Stále som bola v psom tele a zadnú nohu mi zvieralo čosi kovové.

Chcela som vstať. Len čo som sa trochu nadvihla, cudzie laby ma priklincovali späť k zemi.

„Pokojne lež, dievčatko,“ zasmial sa hrubý hlas nado mnou.

Moje oči si už trochu privykli na tmu a v jaskyni som rozoznávala ďalšie postavy. Zrejme postavy vlkov. Dívali sa na mňa iskriacimi žltými očami.

„Zavolajte ho!“ zrúkol niekto a jeden z menších vybehol z jaskyne. Zrejme bol v hierarchii veľmi, veľmi nízko. Ironicky som sa zasmiala, keď som si uvedomila, že aj on je určite vyššie než ja, a úkosom som mrkla na kovovú reťaz zvierajúcu moju nohu. To nebola vecička z lesa. Nie. A toto nebola obyčajná svorka vlkov. Niečo mi na tom nesedelo.

Niektorým sa dali čítať myšlienky, no boli také chaotické a bez zmyslu, že som to čoskoro vzdala. A iní naopak nemali myšlienky vôbec. Ako zvieratá. Ako ten vlk, čo vybehol von.

Ďalší z nich strčil hlavu do jaskyne a spýtal sa: „Prebrala sa? Fajn. Tak ju priveďte sem.“

Starší vlk zložil svoje páchnuce laby z môjho zátylku a zubami ma cvakol do ucha. Z náhlej bolesti som poplašene vyskočila.

Podobnými štuchancami a uhryznutiami ma vypudili z jaskyne na malé trávnaté priestranstvo sčasti ožiarené lúčmi zapadajúceho slnka. Zrejme som bola mimo len pár hodín.

„Výborne,“ pokýval hlavou väčší tmavohnedý pes. Nad jeho podobou som sa hneď zarazila. Medzi sivými a čiernymi vlkmi vyčnieval. A podľa jeho držania tela či namysleného výrazu so zdvihnutou papuľou bolo jasné, že to tu dokonca celé vedie.

Zavrčala som naňho a chcela po ňom skočiť, ale reťaz ma za nohu stiahla k zemi.

„Radšej sa trochu upokoj,“ poradil mi veľký pes sucho. A na svojich podriadených sa obrátil s príkazom: „Podržte ju.“

Cudzie laby mi opäť pristáli na zátylku. Ďalšie na chrbte.

Vrčala som a zvíjala sa, až kým mi po desiatich minútach nedošli sily, a vtedy ku mne pristúpil vodca, aby si ma pozorne prezrel a oňuchal.

„Zdalo sa mi to divné,“ mrmlal. Obzeral si ma skutočne zo všetkých strán a po chvíli vlkom dovolil, aby zo mňa zložili laby.

Zacítila som svoju chvíľu a vymrštila sa na nohy, no veľký pes ma tak bolestivo schmatol za zátylok, že som sa s kňučaním zvalila späť.

„Tu budeš počúvať,“ sykol mi do ucha a potom sa otočil k svojim poskokom.

Už som nič neskúšala. Tak či tak ma držala reťaz a tie uhryznutia vážne boleli.

„Nie je to ona,“ oznámil im. „Zbabrali ste to.“

„Ale to nie je možné!“ ozývalo sa z davu.

„Sledovali sme ju celé týždne.“

„Je z ústavu a má fialové oblečenie!“

„Dnes bola v tom dome pri lese!“ hulákali mnohí, no veľký pes len krútil hlavou.

„Vravel som vám, že Fialových je tam viac a musíte nájsť tú pravú. Toto proste nie je ona,“ odvetil, akoby o nič nešlo. Ani nevyzeral naštvane.

„Stretávala sa s Maximom!“ zrúkol jeden vlk.

„No a? To stále nič nedokazuje,“ opáčil vodca tvrdo.

„A čo jej partner?“

To psa zaujalo a pozorne sa otočil ku mne. „Máš priateľa?“

„Áno a bude ma hľadať!“ štekla som po ňom.

„To je… na Fialovú dosť dobré,“ zachechtal sa. „Už chápem, prečo si ťa pomýlili. Tuším bolo v inštrukciách, že je to Fialová schopná normálnych vzťahov.“

„Akých inštrukciách!“ vypenila som.

„V tých, čo som im dal.“

„A koho ste to vlastne hľadali?“

Vodca sa na mňa nedôverčivo pozrel.

Bolo načase pozmeniť taktiku. „Ak mi prezradíte podrobnosti, môžem vám pomôcť. Poznám všetky Fialové. Aj iné Farbičky. Nech už hľadáte kohokoľvek.“

Nevšímavo trhol hlavou k zvyšku osadenstva. „Je čas lovu. Mali by ste vyraziť.“

Ozvalo sa slabé nesúhlasné mrmlanie, no každý sa pohol. Do piatich minút už pred jaskyňou neostala ani noha. Okrem nás.

Veľký pes sa ku mne nebezpečne sklonil a tentokrát som sa inštinktívne prikrčila. Bude lepšie, keď prestanem klásť odpor.

„Tak,“ sykol. „Čo keby si mi prezradila svoje meno?“

„Yasmin.“

„A ďalej?“ zamračil sa.

„Yasmin Holdenová, pôvodne. Ale priezvisko mi vzali pred štyrmi rokmi.“

„To nechápem,“ zamračil sa ešte viac. „My sme hľadali Yasmin. Ale ty… nevyzeráš ako ona. Teda, myslel som si, že je to len krycie meno, ktorým sa nás Maxim snaží zmiasť. Hľadali sme Fialovú, ktorá by mala vzťah, priateľov vo svorke a nejaký kontakt s Maximom… ty tomu zodpovedáš.“

„A myslím, že ako jediná,“ dodala som.

„Tak potom prečo tu nemám to modrooké dievča so svetlohnedými vlasmi, ktoré v strese nikdy neudrží psiu podobu?“

Zarazila som sa. „Tak to hľadáš skôr štvrtinového psa, nie?“

„Áno, asi… ak tak voláte potomkov človeka a napoly psa,“ pripustil zamyslene.

Vtedy mi to došlo. Ten opis úplne sedel na Jenny. Mohla som to vyhŕknuť a prezradiť, že má krytie ako Modrá a nie Fialová. Hneď by ju našli a pes by dostal, čo chcel… ale toto sa predsa kamarátom nerobí. Ani keď si chcem zachrániť vlastný krk.

„Čo si zrazu tak zmĺkla?“ osopil sa na mňa pes.

Svoje myšlienky si vedel chrániť podobne ako Maxim, Jenny a Bax. Musel byť niekedy dlhší čas v kontakte s bytosťou čítajúcou myšlienky.

„Ja len,“ hlesla som. „Mám cez šesťdesiat percent psej krvi. Mňa určite nehľadáte.“

„To mi došlo. Niekde sa stala chyba,“ odvrkol a začal sa prechádzať do polkruhu.

Čučal pritom na les a frustrovane vyfukoval vzduch nozdrami.

„Nechceš mi povedať… prečo ju hľadáte?“ spýtala som sa, keď na chvíľu zastal.

„Ide o starý spor,“ odfrkol odmerane.

„S Maximom?“

Zvrtol sa ku mne a prednou labou ma zase priklincoval k zemi. „Ty o tom niečo vieš?“

„O vašich sporoch? Nie. Ale ty si vodca, on je vodca… vodcovia sa často hádajú a bijú o územie, nie? Hlavne keď ty máš očividne svorku hlupákov a Maximova svorka prosperuje ako nikdy.“

Za drzosť som dostala ďalšie cvaknutie do zátylku.

„Au! Mohol by si s tým prestať? Toto je týranie!“ zaúpela som.

„Skôr výchova,“ odvrkol. „Dievčatá by mali vedieť dve veci. Podriadiť sa pred vodcom a mlčať. Ty nevieš ani jedno.“

Zo zlosti som naňho zavrčala, no keď opäť priblížil svoje tesáky k môjmu hrdlu, rýchlo som sa bruchom prilepila k zemi.

„No vidíš,“ uškrnul sa, čo ma teda vytáčalo ešte viac, ale ostala som ležať. „Buď poslušná a nič sa ti nestane. Teraz musím ísť na lov.“

Obrátil sa, prešiel pár krokov a pohľadom ma ešte raz skontroloval.

„Žiadne hlúposti,“ dodal a ja som sa pre istotu ani nepohla.

40. kapitola / Yasmin

Ostala som ležať vonku, až kým nezapadlo slnko. S reťazou na nohe sa toho aj tak nedalo robiť veľa. Keď sa do tábora vrátili malé vĺčatá s matkami v pätách, spozornela som, no než som sa stihla pozviechať na všetky štyri, už som odolávala útoku! Ich ostré zúbky sa mi zabodli do srsti a nechceli pustiť. Šplhali po mne a pazúrikmi do kože vrývali ryhy. Žiadny z rodičov ich nenapomenul, tak som sa len bezmocne oháňala, vrčala a snažila sa ich striasť. No neúspešne. Až keď sa vrátili starší z lovu a bol čas jedla, dali mi pokoj. Unavene som sa zvalila späť do trávy a premýšľala, či nie je rozumnejšie na noc zaliezť do jaskyne.

Keď vtom na mňa jeden mladší vlk zavolal: „Ty nie si hladná?“

„Som!“ potešene som vyskočila.

Sivý vlk ku mne dovliekol mŕtveho zajaca a úsmev zo psej tváre mi zmizol.

„Počkať, ja… surové nejem.“

„Nie si náhodou z Východnej svorky?“ podivil sa.

Bola som si istá, že aj tam mäso tepelne upravujú, ale na to sa ma nepýtal. „Nie. Väčšinu života som prežila v meste a tak…“

Znechutene sa odtiahol. „Fuj. S mestskými psami nechcem mať nič.“

Než som sa zmohla na obhajobu, už ťahal svojho zajaca späť do jaskyne a mne ostal len prázdny žalúdok a oči pre plač.

Vlieklo sa to takto dva dni. Nikto sa so mnou nebavil, všetci sa na mňa dívali zvrchu. Okrem vĺčat, ktoré si zo mňa spravili živú atrakciu a každý večer zneužívali to, že sa prakticky nemôžem hýbať. Ak som zaliezla do jaskyne, našli si ma aj tam. Boli všade. Po dvoch dňoch som z nich už mala nočné mory. Spod zničenej srsti mi začali presvitať rebrá a bola som si istá, že týmto spôsobom tu dlho nevydržím. Aspoň nie nažive.

Štvrtý večer vo vlčom väzení sa mi už od hladu a smädu zahmlievalo pred očami. Zo svojho stanovišťa na kúsku trávy som videla pár vlkov, ako do jaskyne nosia fľaše mlieka pre slabé vĺčatá. Ďalší dôkaz, že to tu nie je úplne zaostalé. Hladne som si oblizla tlamu.

Fľaše preberali matky. Bolo to vždy jediný raz, keď som cez deň videla niekoho v ľudskej podobe. Bez slov ich vyberali z prepraviek a mliekom kŕmili vĺčatá. Nikdy s nimi pritom nehovorili, ani ich nehladili… všeobecne som tu nikdy nevidela žiadny prejav nežnosti a bolo to nanajvýš zvláštne.

Nespokojne som sa zamrvila. Pomaly sa stmievalo a bol čas zaliezť, keď vtom z útrob jaskyne vyšlo dievča, čo som tu doteraz nevidela, a na rukách si nieslo malé vĺčatko. Určite len nedávno narodené.

Matka si sadla kúsok odo mňa a párkrát sa ho neúspešne snažila nakŕmiť fľaškovým mliekom.

„Asi nie je hladné,“ utrúsila som, vidiac jej čistú bezradnosť.

Dievča sa na mňa čudne pozrelo. Oproti napoly psom mali vlci v ľudských podobách šikmejšie oči, doplnené nepoddajnými vlasmi a tmavšou pokožkou. Síce len nepatrne, ale predsa. Vedela by som ich rozoznať. V meste žiadny vlk určite nežil.

„Vieš čo? Nechaj si to,“ odsekla po chvíli. „Aj tak určite nemáš deti.“

Jej náhla drzosť na mňa zapôsobila a prisunula som sa bližšie.

„A asi už nikdy mať nebudem,“ odvetila som položartom.

„Prečo? Daniel vravel, že…“

„Daniel? To je ten váš veľký vodca?“ nemala som silu nahliadnuť do jej myšlienok. Musela som sa šetriť. No napodiv som sa trafila a dievča prikývlo.

„Hej. Daniel. Môj partner, keby ťa to zaujímalo.“

„A tento drobec je v tom prípade jeho syn?“

Sklonila hlavu k vĺčaťu v lone a opäť prikývla.

„Nie je chorý, keď vôbec nechce jesť?“ snažila som sa udržať rozhovor. Bolo to prvýkrát po dlhej dobe, čo sa ku mne niekto ozval a telo mi z toho brnelo nadšením.

„Ty to nechápeš. On chce jesť. Vlastne sa už najedol. Ale Daniel trvá na tom, že pol fľaše mlieka je málo, že je strašne maličký a že bezpodmienečne musí pribrať, inak v tomto lese neprežije. Máme tu divné pravidlá… och, ani si nevieš predstaviť,“ zamrmlala a vlasy jej na moment zakryli časť tváre.

„Patrí k nim aj to, že sa nesmiete maznať s vĺčatami?“

„Práve toto pravidlo najviac neznášam,“ obzrela sa, a keď v okolí nezahliadla žiadneho vlka, zdvihla si malého k tvári a dala mu pusu na ňufáčik. Drobec hneď zatrepotal chvostíkom. „Ako má vedieť, že ho ľúbim, keď mu to nemôžem dávať najavo?“

„Kto tie pravidlá vymyslel?“ odfrkla som rovnako frustrovane.

„Neviem. Boli tu vždy,“ položila si malého do lona a pomaličky ho hojdala. „Svorka nesmie vychovať rozmaznaných chlapcov. Musia vedieť loviť a bojovať a tak.“

„Nemyslím si, že by tomu maznanie v detstve bránilo.“

Zamyslene sa na mňa pozrela. „A čo je vlastne s tebou? Nekŕmia ťa?“

„Nie. Alebo skôr… ešte som neprišla na chuť surovému mäsu,“ pokrčila som nosom.

„Och, no vidíš? Aj ty si rozmaznaná,“ zasmiala sa a nenápadne ku mne posunula fľašu s mliekom. Jej syn to už nedopije, tak… prečo by som si nedala?

Hladne som ju prevrhla a vycucala mlieko rýchlosťou blesku.

„Len pomaly. Zajtra ti prinesiem ďalšiu. Aby si nám tu neumrela, kým si po teba nepríde ten tvoj priateľ,“ smiala sa na mne.

S plným bruchom sa mi opäť vliala do žíl energia. A čítanie myšlienok sa automaticky zaplo. Volala sa Leila.

„Teší ma, Leila, ja som Yasmin,“ vyhŕkla som nahlas. „A asi ťa sklamem, ale môj priateľ po mňa nepríde.“

„Nie?“ obočie sa jej prekvapene zdvihlo.

„Nie. Pred tvojím partnerom som si robila srandu. Môj priateľ ani nie je napoly pes, nedokázal by ma vystopovať. A okrem toho…“

Odmlčala som sa a Leila netrpezlivo čakala na dokončenie.

„Čo? Rozišli ste sa? Zabudol na teba?“ dobiedzala.

„Nie… ja,“ zahľadela som sa do tmavnúcej húštiny. „Posledných pár dní ho… necítim. Vieš, vďaka mojej schopnosti máme myšlienkové spojenie. Funguje na obrovské vzdialenosti a dokážem ho vnímať, aj keď spí. Ale tentoraz je to iné. Vôbec ho necítim. Ako keby…“

Zavrela som oči a odmietala si pripustiť najhoršie.

„Ako keby zomrel?“ doplnila ma Leila.

„Presne,“ šepla som. „Nikdy predtým sa mi to nestalo. Ani keď bol môj kamarát v bezvedomí.“

„To ma mrzí,“ poznamenala skleslo. „O Daniela sa tiež musím v jednom kuse báť. Stále niekde lieta, niečo rieši, oživuje staré spory, ako keby tých bitiek tu nebolo dosť…“

„Vieš niečo o jeho sporoch s Maximom?“ napadlo mi.

„Nie veľa.“

„Aspoň niečo?“ nenechala som sa odbiť.

„No, je to vlastne jeho bratranec,“ vravela s naklonenou hlavou.

„Maxim a Daniel sú bratranci?“

„Hej, presne. Daniel má v pokrvnej línii aj zopár vlkov, ale hlavne napoly psy. Jeho otec kedysi patril do Východnej svorky a niekoľko rokov tam žil aj Daniel.“

„Iba niekoľko rokov?“

„Vlastne dosť dlho. Vyrastal s Maximom a jeho súrodencami a od vtedajšieho vodcu mal sľúbené, že môže do konca života bývať v ich svorke.“

„A čo sa stalo?“ zaklonila som hlavu, aby som na ňu lepšie videla.

„Pôvodný vodca zomrel a nahradil ho Maxim, ktorý Daniela po prvej hádke vyrazil. Celé mesiace sa potom sám pretĺkal lesom, kým nedal dokopy svorku z vlkov samotárov. Ale nefunguje to. Nič tu nefunguje. Daniel to vie a chce späť svoje miesto u nich, no… Maxim ho len vodí za nos.“

„Ako prosím?“

„Daniel chcel uniesť svoju sesternicu Jenny, s ktorou sa dalo normálne jednať. A prípadne vďaka nej vydierať Maxima. Ale Maxim mal svoj vlastný plán a podhodil mu teba.“

„Podhodil?“ zarazila som sa.

Leila sa na mňa ľútostivo pozrela. „Ty to nevieš? Maxim prednedávnom vymenil vaše karty v ordinácii doktora. Keď sa tam Daniel vkradol, aby si ich pozrel, našiel kartu s menom Yasmin, s percentami štvrtinového psa, zaradenú ako Fialovú a navyše s uvedeným bydliskom v dome na kraji lesa. Úplne nás oblafol.“

Padla mi sánka. Tak preto… to všetko. Preto dal Willovi prácu v ústave. Často sa hrabal v kartách u doktora a hneď by na to prišiel. Jednoducho ho odpratal z cesty!

„Mrzí ma to,“ zopakovala Leila. „Možno som ti to nemala povedať.“

„Nie, nie, rozhodne si mala,“ zavrtela som hlavou.

„Vyzeráš šokovane.“

A kto by nebol na mojom mieste?

Maxim – ten, ktorému sme od začiatku verili, ktorý nás mal ochrániť pred vlkmi, ktorý sa staral o štvrtinové psy a bol na pohľad skvelým vodcom – je vlastne ten najväčší klamár a zloduch! Nevedela som to tak rýchlo spracovať. Zvalila som sa na zem a snažila sa dýchať zhlboka.

„Už len jednej veci nerozumiem,“ obrátila som sa k Leile. „Prečo vlci zbili Chestera? A prečo z neho ťahali informácie o mne, keď v tom čase ešte karty neboli vymenené?“

„Vychádzali sme z toho, že Maximova sestra často navštevuje svorku a má tam kamarátov. Ty si vraj bola s tým Chesterom skoro stále, tak… vlci vyvodili závery a snažili sa niečo zistiť, a keď im Chester nič nepovedal, šiel Daniel zohnať tú kartu.“

„Aha, rozumiem,“ prikývla som. „A nevieš náhodou aj to, prečo ma Maxim chcel na jeden víkend odpratať aj s kamarátmi? Mňa s Lucy poslal do mesta a Micka nechal pri Chesterovi v ústave.“

„Hm,“ zamyslela sa. „Minulý víkend sem prišiel posol Východnej svorky s odkazom, že sa Maxim nemieni vzdať a nech si Daniel robí, čo chce. Možno čakal problémy, a preto vás odpratal.“

„Bastard,“ zanadávala som.

„Čo narobíš,“ Leila pokrčila plecami.

„Teba to neštve? Že aj vás Maxim v podstate dobehol?“

„Nie. Keby všetko šlo podľa plánu, Daniela by prijali späť do Východnej svorky a mňa aj malého by sa musel vzdať. Ver mi, že som oveľa radšej, keď sa o nás aspoň ako-tak stará.“

„Prepáč, to mi nedošlo,“ stiahla som sa.

Jeho vlčiu rodinku by Maxim do svorky dupľom neprijal. Všetko ma to nehorázne štvalo. Ale po mlieku som už začínala byť ospalá.

Chvíľu sme s Leilou v tichosti sedeli, kým hojdala a uspávala malého. Ani som nezaregistrovala, kedy sa zdvihla. Jednoducho v nestráženej chvíli odišla a ja som sa celá ponorila do driemot.

41. kapitola / Yasmin

Od toho večera sa karta konečne obrátila! Leila mi nosila fľašu mlieka každý deň. Vlastne niekoľkokrát denne. Vždy, keď sa kŕmili mláďatá, aj ja som tajne dostala svoju dávku a do konca týždňa som opäť pribrala a zosilnela. Až neuveriteľne sa mi darilo.

Po čase som odkukala od Daniela, ako autoritatívnym hryznutím do zátylku uzemňuje vĺčatá. A keď sa na mňa tie potvory vrhli, robila som to ako on.

Zavrčať ako upozornenie. Uhryznúť. Nepomôže? Uhryznúť a pritlačiť k zemi!

Nakoniec ma prestali pokladať za omegu svorky a normálne sa so mnou hrali. Nosili mi svoje deky, hračky a suché vetvičky, aby sme sa o ne preťahovali, a ja som ich občas nechala vyhrať. V nedeľu už pár opustených vĺčat zaliezlo ku mne na noc, aby som ich zahrievala svojím telom. Vtedy som na všetky trápenia skoro zabudla. Skoro.

V utorok napoludnie som si absolútne spokojne hovela na slniečku. Driemala som s prižmúrenými očami po ďalšej fľaši mlieka. Vĺčatá tiež spali a zvyšok svorky sa niekde túlal, preto bol tábor poloprázdny. Kútikom oka som videla Leilu a Daniela. Daniel sa sťažoval, že ich mláďa je stále rovnaké, a Leila sa tvárila ako stelesnenie nevinnosti, len aby si neuvedomil, že to mlieko neleje do vĺčaťa.

Sama pre seba som sa uškrnula. V podstate to tu bolo pekné. Vtáčiky si spievali v korunách stromov, stále som bola na čerstvom vzduchu, mala som okolo seba tie nepodarené uzlíčky energie, s ktorými sme sa vybláznili aj na tom malom kúsku trávy, kam som až dosiahla s reťazou na nohe. Aj na váhu reťaze som si zvykla a nesnažila som sa zájsť ďalej. V ten deň som sa dokonca pristihla, ako si predstavujem, že tu strávim pokojný a ničím nerušený život v tele psa a nikto mi nebude chýbať.

Nebude chýbať… Bolo to tu ako únik od reality. Bola som psom, ktorý nepotrebuje nič, len trochu jedla a hravých bitiek. A úpenlivo som sa snažila nevnímať tú zúfalú prázdnotu vo vlastnom srdci.

Ticho som si vzdychla a na chvíľu dovolila mysli zadriemať.

* * *

Pamätám si, že pred večerou sme sa ešte hrali s vĺčatami. Jedno sa mi snažilo vyliezť na chrbát, druhé mi jemne okusovalo prednú nohu a s ďalším som sa naťahovala o deku. Vrčali sme ako diví. Leila sa nám smiala z prítmia jaskyne a šepkala svojmu drobcovi, že raz bude zápasiť s nami. Až vyrastie. Napokon som víťazoslávne trhla dekou. Môj súper sa prekoprcol a ja som sa naňho škodoradostne vyškierala, kým sa staval na vratké laby a znovu chniapal po koristi.

Leila ma šeptom povzbudzovala: „Do toho, Yasmin! Do toho!“

Občas sme spolu prehodili pár slov a často sme sa vyhrievali na slniečku. V podstate bola mojou jedinou kamarátkou. Užívali sme si pokojný večer. Čoskoro sa mali vrátiť chlapci z lovu.

Prvý priklusal Daniel. V jeho prítomnosti som rýchlo zaujala postoj v ľahu a nechala po sebe vĺčatá bezcieľne liezť. Ešte to by mi tak chýbalo, aby videl, ako sa hráme!

„Ako to ide?“ spýtal sa svojej partnerky, keď pred ňu zložil tučného zajaca.

„Fajn,“ usmiala sa Leila – nakoľko to len šlo v psej podobe.

„Tak si daj večeru. Postrážim malého.“ Prisunul spiace mláďa k sebe a starostlivo sa vôkol neho zvinul do klbka, aby ho zahrial, zatiaľ čo sa Leila pustila do jedla.

Zvedavo som na nich škúlila a snažila sa nehýbať. Vyzerali spolu tak… krásne. Dokonalá rodinná idylka.

Práve som sa nad tým usmiala, keď Leila z ničoho nič prestala jesť a Daniel vyskočil na nohy, pričom malému spadla hlavička a začal kvíliť.

„To nie,“ sykol Daniel.

„Počkaj!“ volala naňho Leila, no on sa už rozbehol do húštiny. Zrejme zacítil votrelcov. Všetci zacítili votrelcov!

Vĺčatá okolo mňa sa utekali skryť k matkám do jaskyne. Iba Leila stála ako zamrznutá a nie a nie utíšiť malého. A ja… Ja som namiesto votrelcov cítila známe pachy.

Spoza neďalekých stromov zrazu vybehli dve psie postavy, letiace ako šípy s vetrom opreteky. Hnali sa ku mne.

„Chester! Mick!“ vykríkla som.

Oproti nim bežali dvaja vlci, čo sa po Danielovi ako jediní vrátili z lovu. Pustili sa s nimi do bitky. Zavyla som, keď sa jeden zakvačil Chesterovi do krku. Ale nie nadlho!

Mick sa prudko zvrtol a uštedril vlkovi také hryznutie, že sa s kňučaním stiahol preč. Chester bol opäť voľný. Spolu spacifikovali aj druhého vlka a potom sa obzreli, či neprichádza ďalší. No bolo ešte skoro.

„Zvyšok je na love,“ oznámila som im.

Nevedela som ovládnuť krútenie svojho chvosta.

Chester a Mick sa ku mne vrhli. Oňuchávali sme sa, oblizovali a zvítavali ako psy. Všimla som si, že Mick je akýsi vyšší a silnejší… zrejme za posledných osem dní veľa trénoval. Už nebol to rozbláznené šteňa. A Chester za ním v ničom nezaostával, hoci ešte stále nemohol došliapnuť na zadnú nohu. Behal zvyčajne po troch.

„Chýbala si nám,“ šepkali ku mne obaja a ja som sa zvíjala od radosti.

„Aj vy mne, chlapci.“

Ich pozornosť upútali okovy na mojej labe. Zvedavo si ich obzerali a Mick sa ich pokúsil rozhryznúť.

„Na to potrebujeme kľúč,“ zabrzdil ho Chester.

„Kľúč, kľúč,“ Mick sa nedočkavo rozhliadol. „Nevieš, kam ho skryli, Yasmin?“

„Zvyčajne ich zahrabávajú v blízkosti tábora,“ predbehol ma Chester svojou odpoveďou. „Skús to tu všade preňuchať. Ja ostanem s Yasmin.“

„Fajn,“ prikývol Mick a hneď sa pohol.

S ňufákom pri zemi obchádzal jaskyňu a trávnaté priestranstvo, kým Chester stál po mojom boku a nespúšťal zo mňa oči.

„Nevyzeráš zle,“ utrúsil. Znelo to ako pochvala.

„To vieš,“ samoľúbo som sa uškrnula. „Dokážem sa o seba postarať.“

Mick sa pustil do hrabania. Chester si to všimol a šiel mu pomôcť.

Medzitým z húštiny vybehol Daniel. Hnal ho pred sebou statný čierny pes s hustou srsťou, ktorého som nikdy predtým nevidela. Ale trvalo mi sotva dve sekundy, než som zavetrila Kieronov pach.

„Kieron?“ hlesla som a chvost sa mi opäť bláznivo zavrtel.

Neodpovedal a s vrčaním skočil na Daniela. Vodca vlkov divoko prskal. Snažil sa Kieronovi vyšmyknúť, no márne. Už-už som videla, ako Kieron zubami zviera jeho útly krk… Keď vtom ho pustil a sotil pred seba.

„Pusť ju,“ nariadil mu. „Okamžite.“

Daniel lapal po dychu a chcel niečo povedať, no Chester ho predbehol a zvolal: „Máme kľúč!“

S Mickom sa prihnali ku mne. Chester sa premenil, vsunul kľúč do zámky a okovy mi po ôsmich dňoch konečne spadli. Klamala by som, keby som tvrdila, že to nebola úľava.

Ale vtom Chester zahlásil: „Je voľná. Môžeš ho zabiť.“

„Nie!“ zvrieskla som, keď sa Kieron opäť vrhol na Daniela. V poslednej chvíli sa mi podarilo skočiť medzi nich a zabrániť tragédii.

„Čo to robíš!“ osopil sa na mňa Kieron. „Veď ťa uniesol! Väznil ťa tu ako psa!“

„Už ste mu dali príučku,“ prerušila som ho. „Prosím. Kašlime na to a poďme preč, než sa vráti zvyšok svorky. Prosím!“

„Nie,“ odsekol Kieron s ľadovým pokojom.

„Prosím!“ zaúpela som. „Nemôžeš ho zabiť. Vezmeš tým niekomu otca.“ Mrkla som na stuhnutú Leilu a vĺča zvíjajúce sa pod jej nohami.

„Mňa to nezaujíma,“ zavrčal Kieron.

Už-už ma chcel odstrčiť z cesty, keď sa ozval dupot niekoľkých desiatok láb. Zmes Danielových poskokov sa vracala z lovu. Štyria by sme sa proti nim nemohli ubrániť.

„Ideme!“ zavelil Kieron v zlomku sekundy.

Chester a Mick vyštartovali naučenou trasou a ja som im bola v pätách. Iba naposledy som sa obrátila k Leile, ktorá mi telepaticky posielala slovíčko ďakujem. Boli sme si kvit. Ona mi zachránila život. Ja som zachránila krk jej partnerovi. Teraz bol čas opäť zachrániť ten svoj.

42. kapitola / Yasmin

Cítiť sa ako človek po takom dlhom čase bolo… zvláštne. Naozaj. Ľudské telo mi bolo cudzie a po premene som ledva spravila pár krokov… a už som letela k zemi. Kieron ma v poslednej chvíli zachytil.

„Zase si zvykneš,“ uistil ma, kým ma viedol do kúpeľne vo svojom dome. Pri vani ma čakala kôpka uterákov aj nového oblečenia.

Pozrela som sa naňho so zdvihnutým obočím.

„Vyberala to Lucy. Vlastne všetko vyberala Lucy. Nechcel som ťa priviesť späť do ústavu, tak sme ti kúpili niečo nové a zvyšok si určite zoženieš sama, až sa trochu zotavíš.“ Posadil ma na kraj vane a o krok odstúpil. „Tak. Zvládneš to?“

„Určite,“ prikývla som, no nech som sa akokoľvek snažila, nedarilo sa mi usmiať. Jeho ruka na mojich ramenách mi čosi bolestne pripomínala. Kieron to pochopil a nechal ma v kúpeľni samu.

* * *

O hodinu sme už všetci – vrátane Lucy, Chestera a Micka – sedeli za jedálenským stolom a napchávali sa jedlom z nejakej luxusnej reštaurácie. Zlé spomienky sa postupne vytrácali.

Po akcii v tábore vlkov sme museli bežať celú večnosť, než sme sa dostali na kraj lesa. Kieron tam mal zaparkované auto. Ja s chlapcami sme vyskočili na zadné sedadlá. Kieron šoféroval, na mieste spolujazdca už sedela Lucy, ktorá nás tam vraj čakala pol dňa, a kým my sme dychčali a snažili sa spamätať, vysvetľovala, ako k tomuto plánu vlastne došlo.

Po mojom zmiznutí boli všetci bezradní. Chester a Mick nemohli opustiť hranice svorky. Lucy nemohla bez dovolenia opustiť ústav.

A potom na scénu vkročil Kieron, aby kontaktoval všetkých mojich kamarátov, dal chalanom rýchly kurz sebaobrany a vymyslel plán, ako a kedy napadnúť svorku vlkov. No proste hotový hrdina! Sama som nechápala, prečo sa do toho pustil.

S plnými ústami sme pri stole rozoberali jeho pohnútky, zatiaľ čo on v inej miestnosti telefonoval.

„Napísala si mu, že si ho nevezmeš?“ mumlala Lucy.

„Nie, nestihla som to.“

„Možno stále dúfa,“ štuchol do mňa Chester a Mick sa zasmial.

„To si nemyslím,“ odvetila som s kamennou tvárou. Stále som sa nevedela uvoľniť. Roztrasenými rukami som zvierala sendvič, do ktorého som napchala čo najviac druhov mäsa na rôzne spôsoby, a odmietala som sa sústrediť na čokoľvek iné než na jedlo.

„Ako vás vôbec kontaktoval?“ nadhodila som, aby kamaráti neboli potichu.

„Mne vtrhol rovno do izby,“ hlesla Lucy a zaklonila hlavu pri tej predstave. „Zrejme si od vychovávateliek zistil, kde som ubytovaná.“

„Za mnou prišiel na ošetrovňu,“ zamumlal Chester. Ten sa napchával iba pečeným kuracím.

Mick holdoval hlavne vyprážanému a hranolčekom, ktorých si vždy naberal celú hrsť. Skôr než si strčil do úst ďalšiu dávku, dodal: „A mňa vyhľadal v tábore Východnej svorky.“

Lucy mu ukradla jeden hranolček a namočila ho do kečupu.

Ja som zatiaľ dojedla svoj špeciálny mäsový sendvič a začala som do ďalšieho pchať všetky druhy rýb. Zelenina a ostatné zbytočnosti trčali nedotknuté na kraji stola.

„Dokonalý večer,“ vzdychla Lucy. „Pustíme si potom film na tej obrovskej telke v obývačke?“

„Som za,“ zamumlal Mick s plnou pusou hranolčekov.

„Tiež,“ dodal Chester a naložil si na tanier snáď štvrtú porciu.

Môj scvrknutý žalúdok už dával jasne najavo, že by som po ôsmich dňoch bez tuhého jedla mala spomaliť… Ale nechcelo sa mi. Hladne som si odhryzla z rybieho sendviča. Príbory tiež ostali bez povšimnutia niekde pri zelenine. Kieron z nás bude mať radosť, až uvidí svoj zababraný stôl!

Len čo dotelefonoval, namieril si to k nám a všetci sme sa snažili prežúvať tichšie. Na chvíľu.

„Chýba vám niečo?“ spýtal sa, akoby pre nás už neurobil dosť.

„Zmrzlina!“ vyhŕkla som zo žartu.

„Tá je v mrazničke. Pokojne si môžeš vziať, ak to zvládneš všetko naraz.“ Skúmavo si ma premeral z druhej strany stola a ja som mimovoľne uhla pohľadom.

Fajn, fajn, tak zmrzlina počká.

Dojedla som svoj rybí sendvič a zapila ho pollitrom minerálky. Lucy, Mick a Chester dojedli chvíľu po mne. Aj Kieron si niečo dal – slušne, s príborom aj so zeleninou –, ale s nami sa fakt nemohol porovnávať.

„Idem vybrať ten film,“ zdvihla sa Lucy, keď na minútu zavládlo hrobové ticho. Všetkým nám bolo jasné, s kým súvisí. Jedno miesto pri stole ostalo prázdne a moje oči každú chvíľu kmitali smerom k hlavným dverám, akoby som čakala, že sa tu z ničoho nič zjaví a moje trápne tušenie označí za hlúposť. Kiežby to urobil.

Inštinktívne som siahla do neexistujúceho vrecka. Staré fialové džínsy ostali visieť v kúpeľni. Mobil v nich nebol. Musela som ho vytratiť ešte niekedy pred ôsmimi dňami.

Mick z ničoho nič skĺzol zo stoličky a premenil sa na psa. Štuchol do Chestera a hravo naňho zavrčal.

„Teraz nie,“ odbil ho Chester, ale Mick si nedal povedať, a tak sa k nemu nakoniec pripojil. Chvíľu spolu zápasili ako za starých čias a ja som sa chtiac-nechtiac pousmiala. Očividne sa snažili odľahčiť situáciu. Všetci sa snažili.

„V utorok ráno mi volali z ústavu,“ začal Kieron opatrne. „Vraj si sa večer nevrátila. Hneď na druhý deň som pricestoval späť do mesta a začal zháňať tvojich kamarátov. Prepáč, že to trvalo tak dlho. Maxim nás stále brzdil. Do poslednej chvíle tvrdil, že si utiekla.“

„Utiekla?“ zopakovala som šokovane.

„Vraj ti nedal priepustku na víkend a bola si nahnevaná. A keďže Willaim zmizol v rovnaký deň, tak trochu som si aj ja myslel, že ste…“

„Ušli spolu?“ predbehla som ho.

Kieron prikývol. Väčšinou nedával najavo žiadne pocity, ale teraz sa tváril previnilo. „Keby som si bol istý, určite by sme začali hľadať skôr.“

Nechápala som. V tej chvíli som vôbec nechápala, čo sa okolo mňa deje.

Zavrtela som hlavou. „Takže zmizol, hej? Ako? Kde? Prečo? A našli ste ho už?“

Vychrlila som tie otázky a Kieron mi ani nestihol odpovedať, pretože sa domom rozľahol zvuk zvončeka pri dverách a on išiel otvoriť.

Chester a Mick prestali zápasiť a Lucy stŕpla ruka nad ovládačom.

„Myslím, že si ten posledný, koho by chcela vidieť,“ zamrmlal Kieron k návšteve, čo sa nahrnula dnu ako veľká voda. Maxim.

„Ja viem, viem,“ odpovedal akoby nič a suverénne prešiel cez obývačku k jedálenskému stolu, kde som ako socha sedela ja. Cez ruku mal prehodený Willov batoh. „Priznávam, že som sa mýlil. Viem si priznať chybu. Ale zachránili ste ju a všetko dopadlo dobre…“

Za ním neisto vošla dnu Jenny. Usmiala sa na mňa, ale ja som odmietavo trhla hlavou.

„Teraz sa musíme sústrediť na druhú časť úlohy,“ predniesol vodcovsky a položil batoh na jednu z voľných stoličiek. „Trochu som pátral a mám so sebou všetky zozbierané stopy. Tak, chcete sa na to pozrieť, alebo budete stále hrať urazených?“

„My to nehráme,“ odpovedal mu Mick a Chester ho za to štuchol ňufákom.

„Jasné, chápem,“ Maxim na nich vrhol ľadový pohľad a strčil si ruky do vreciek. „Ale teraz sú tu dôležitejšie veci než to, že ste mali pravdu.“

Kieron si prekrížil ruky na hrudi. „Zopakuj to.“

„Mali ste pravdu!“ zamračil sa naňho Maxim. „Spokojný? Mýlil som sa, mal som toho veľa a neostal mi čas riešiť nejakú pobláznenú Fialovú. Tak ste ju zachránili vy. Je to vyriešené, okej? Teraz by sme sa vážne mohli pohnúť k problému číslo dva.“

Natiahla som sa za batohom. Na jednej strane bol postriekaný krvou, a keď som si to všimla, hneď som venovala Maximovi spýtavý pohľad.

„Áno, to som zisťoval ako prvé, je to jeho krv,“ odvetil bez okolkov. „Keď som si lepšie pozrel miesto činu, našiel som krv aj na zábradlí.“

„Zábradlí?“ hlesla som.

„Áno,“ prikývol Maxim. „Miestom činu je most na kraji mesta. Skoro nikto tadiaľ nechodí, funguje len ako skratka, keď sa chcete dostať od…“

„Skráť to,“ súril ho Kieron.

„Okej, okej,“ odvrkol Maxim naštvane. „Jednoducho – našiel sa tam jeho bicykel. Bol pohodený na chodníku, ale inak nemal ani škrabanec, čo trochu kazí teóriu polície, že šlo o nehodu a náraz do zábradlia. Batoh bol neďaleko bicykla. Notebook v ňom je rozbitý. Polícia si myslí, že Willovi skĺzol z ramena, keď po náraze preletel cez zábradlie a spadol…“

„Do rieky!“ vyhŕkla som.

„Áno, taká je teória,“ potvrdil Maxim.

„A čo kamery?“ spýtal sa Kieron hneď nato.

„Kamera snímajúca most bola už pár dní predtým pokazená. Zvláštna náhoda, nemyslíte? Takže máme len záber, ako Will vchádza na most, a potom už nič.“

„A čo podozrivé autá? Chodci? To vôbec nikto nič nevidel!“ rozkričala som sa.

„Dole boli nejaké decká,“ odvetil Maxim. „Desať až dvanásťročné. Vraj si nič nevšimli, čo je samo osebe divné, lebo keby niekto skutočne vletel do rieky, určite by to ich pozornosť upútalo. Podozrivé autá som si na záberoch nevšimol. Všetky na most vošli a za rovnaký čas aj vyšli na druhej strane. A cez most prechádza naozaj len minimum chodcov. V tom čase tam nebol žiadny.“

„Och,“ frustrovane som si zakryla tvár dlaňami.

„Oblafnúť kamery je predsa jednoduché,“ odsekol Kieron. „Za pár sekúnd ho mohli omráčiť aj dostať do auta. Ten minimálny rozdiel v časoch by si nevšimol nikto!“

„Mne to nemusíš hovoriť,“ sykol Maxim.

Skĺzla som si rukami po lícach. Ešte mi ich nezdobili slzy, ale bola som si istá, že ak na batoh od krvi budem zízať čo i len o minútu dlhšie, určite sa dostavia.

„Jeho veci ti policajti len tak dali?“ spýtala som sa roztrasene.

„Hej, ten prípad je podľa nich uzavretý. Navyše zistili, že Will a jeho rodičia ani nemajú povolenie na pobyt v tomto svete. Odmietli by to vyšetrovať tak či tak.“

„Idioti!“ zanadávala som a neisto siahla po batohu. Trhla som zipsom. Vnútri sa ukrýval prasknutý notebook, presne ako vravel Maxim, mobil a… fotky. Všetky tie fotky, čo som predminulý víkend vybrala ja. Rozložila som si ich na kolenách. Boli sme tam takí šťastní… Uvedomila som si, že na nich zízam už strašne dlho, až keď si Kieron odkašľal.

„Yasmin?“ oslovil ma a ja som zdvihla hlavu. „Ty a Will máte to myšlienkové spojenie. Možno by si ho vďaka nemu mohla vyhľadať.“

Pozrela som sa späť na fotky. Palcom som pohladila Willovu usmiatu tvár, nato som zavrela oči a snažila sa nájsť… čokoľvek iné než prázdno. Ale nešlo to.

Rozorvane som sa obrátila späť ku Kieronovi.

„Tak?“ ozval sa Maxim netrpezlivo.

„Vy to nechápete,“ dostala som zo seba. „Nemôžem v pátraní pomôcť. Už dlhší čas ho… vôbec necítim.“

„No dokelu,“ sykol Maxim a zvrtol sa k Jenny, ktorá tam doteraz len bezradne stála.

Kieron sa skoro bez dychu spýtal: „Ako dlho?“

„Stratila som spojenie asi… dva dni po tom, čo som sa ocitla vo vlčom tábore. Ale neviem to presne. Hladovala som a bola som strašne slabá.“

„Dobre,“ Kieron si ku mne kľakol a vzal moje ruky do dlaní. Úplne ma to zarazilo. „Myslieť naňho je pre teba určite ťažké, ale chcem teraz počuť tvoj úprimný názor. Sústreď sa, Yasmin. Prosím.“

Silou vôle som prikývla.

„Je ešte nažive?“

Preglgla som a zadívala sa niekam ponad jeho hlavu, aby som mu nemusela hľadieť do očí.

Kieron mi dával čas, hoci som cez naše spojené ruky cítila jeho netrpezlivosť.

„Možno je,“ šepla som. „Pamätáš si tú stenu, čo som vytvorila okolo jeho myšlienok? Tá stále existuje. Cítila by som, keby sa rozpadla. Takže musí existovať aj Will. Síce v zlom stave a určite na pokraji síl, ale… ešte nemusí byť neskoro.“

„Perfektné. To som chcel počuť,“ pustil mi ruky a než sa odo mňa odtrhol, letmo ma pohladil po vlasoch. Ako pochvalu. Neprestával ma udivovať.

Potom sa s Maximom zavreli do izby na druhej strane domu, aby sa mohli bez nás poradiť o ďalšom postupe v pátraní.

„Nepustíme si ten film?“ zamávala mi Lucy cédečkom pred nosom.

Chester vytiahol z mrazničky zmrzlinu. „A dáme si k tomu niečo sladké, čo povieš, Yasmin?“

Najradšej by som bola sama, ale odmietnuť kamarátov, ktorí pre mňa riskovali životy, by bolo nevďačné. A tak sme si všetci posadali na gauč. S Jenny som stále neprehovorila ani slovo. Zaujímalo by ma, či o konaní svojho brata vedela. Možno nie. Ale i tak som sa na ňu sotva dokázala pozrieť. Ona aj Maxim odišli v polovici filmu a ja som zaspala usalašená medzi Mickom a Chesterom.

43. kapitola / Yasmin

Ráno sme museli vstať skoro. Chester a Mick mali povinnosti vo svorke a Lucy čakal deň vysvedčenia. Navrhla mi, že by som mohla ísť s ňou… ale vidieť školu, ústav a ošetrovňu bez Willa by bola trochu prisilná káva. A tak som ostala s Kieronom.

Zviezli sme chalanov a Lucy k lesu a potom sme zahli k známemu sídlisku.

„Kam ideme?“ vyhŕkla som a zaťala nechty do koženej sedačky na strane spolujazdca.

„No, vieš, že je okolo toho pátrania veľa práce, však?“ začal pomaly, ako keby sa mi snažil neublížiť. „Dnes chceme prehľadať všetky opustené priestory v okolí mesta a na to potrebujeme aspoň nejaký tím. Takže ide Maxim, ja a ponúkol sa aj Willov otec Jack, ibaže jeho manželka je po synovom zmiznutí v zlom stave a nemôže ostať bez dozoru.“

„Tým chceš povedať, že ten dozor mám byť ja?“ zhrnula som zaňho.

Kieron zahol na parkovisko a auto sa pomaly dovlieklo pred vchod do bytovky. Tep sa mi okamžite zrýchlil.

„Juni tu nikomu nedôveruje,“ odvetil, akoby to všetko vysvetľovalo.

„No a? Ja chcem ísť s vami! To mám celý deň len sedieť na zadku a…“

„Yasmin, prosím,“ prerušil ma. Jemne, ale zároveň nekompromisne, ako to mal vo zvyku.

„Nie,“ zaťala som prsty ešte hlbšie do sedačky. „Nebudem robiť spoločnosť uplakanej, zúfalej žene. Ani na sekundu ti nenapadlo, že to na mňa môže zle vplývať?“

„Napadlo,“ pripustil.

„Tak ma odvez k sebe domov. Chcem byť sama,“ odvrkla som a prekrížila si ruky na hrudi.

„Ale okrem toho mi napadlo,“ pokračoval Kieron, „že stráviť deň v prázdnom dome by na teba vplývalo ešte horšie a že keď aspoň ucítiš jeho vôňu, prestaneš byť taká nervózna.“

„Nie som nervózna!“ prskla som.

„Týmto si to len dokázala,“ opáčil neľútostne a ja som trhla hlavou do opačnej strany, aby mi nevidel do očí.

Kieron si vzdychol. „Yasmin, no tak. Vystúp z toho auta a bež hore.“

„Nie! Buď ma odvezieš k sebe domov, alebo sa zúčastním na celom pátraní. Inú možnosť neberiem.“

„Vzal by som ťa s nami, ale po tom všetkom si potrebuješ odpočinúť,“ argumentoval.

A ja som na to jedovato odsekla: „Odkedy sa stráženie jeho matky považuje za odpočinok?“

Kieron sa ku mne natiahol. Inštinktívne som si pritiahla kolená k brade.

„Nerobíš to kvôli mne, Yasmin. Urob to pre Willa. Vlastne ani nemusíš nič robiť. Iba prehodíš pár slov s jeho mamou a zvyšok dňa môžeš byť zatvorená v jeho izbe. Čo je na tom také ťažké?“

„Nič,“ zaťato som zízala do okna.

Chcela som len vystúpiť, rozbehnúť sa do ulíc a nájsť si Willa sama, hoci to znelo úplne nepravdepodobne. Sama som nezmohla vôbec nič. Nič. Nič… Štvalo ma to.

„Večer po teba prídem a niekam spolu zájdeme,“ nevzdával sa. „Napríklad do parku. Užiješ si trochu slobody a možno presvedčím Maxima, aby nám zo svorky požičal Chestera s Mickom.“

„Tí dvaja do mesta nepatria.“

„Ja viem, ale vždy ťa dokážu rozveseliť.“ Otočil sa ku mne. Cítila som jeho pohľad na hlave, na krku, na kolenách… díval sa na mňa a ja som mu to nedokázala opätovať, nech som sa akokoľvek snažila. „Alebo pôjdeme niekam len my dvaja? Kamkoľvek. Vyber si. Môžeme ísť aj nakupovať.“

„Nie som z tých dievčat, čo sa nechajú podplatiť,“ zamrmlala som.

„Takže naozaj neexistuje nič, čo by som pre teba mohol urobiť, aby si sa cítila lepšie?“

Preglgla som a pootvorila dvere auta.

Kieron na mňa stále vyčkávavo hľadel. Venovala som mu krátky pohľad a skôr, než som vystúpila, šepla som: „Nájdi Willa.“

Kým sa zmohol na odpoveď, už ma nebolo.

* * *

Na schodoch som stretla Willovho otca. Iba ma duchom neprítomne pozdravil a šiel ďalej. Nespýtal sa, kde som bola doteraz. Kráčal ako bez duše a celkom som to chápala, keďže on aj Juni venovali synovi úplne všetko. Úplne všetko. Čo sú moje dva týždne s ním oproti devätnástim rokom?

No dobre, možno bude fér, ak na to pátranie pôjde on a nie ja.

O to viac som po stretnutí s ním mala pocit, že jeho manželka na tom bude ešte oveľa horšie. No len som vstúpila do bytu a už ma vítala.

„Yasmin!“ objala ma okolo krku a vtiahla do jedálne, sotva som sa stihla vyzuť.

„Ach, zdravím,“ rozpačito som sa posadila na stoličku. Malý jedálenský stôl zaberal novučičký notebook v striebornej farbe, na ktorý som sa nechápavo pozrela.

Juni sa tiež posadila a spoza neho na mňa mrkla.

„Niečo mi ušlo?“ spýtala som sa, keď plne zaujato ťukala do klávesnice.

„Chceš tu len tak sedieť?“ odpovedala mi protiotázkou.

Cítila som sa tak otupene, že som už od rána nikomu nečítala myšlienky. A celkom mi to začínalo chýbať, no sústrediť sa na Willa a na udržanie steny vôkol jeho mysle bolo prvoradé.

„Počuj, poviem ti tajomstvo,“ nahla sa ku mne ponad notebook. „Chlapi si myslia, že keď nás tu nechali, budeme celý deň len plakať do vankúša.“

„No, mala som to v pláne,“ priznala som s pohľadom upretým k dverám Willovej izby. Nahlodávala ma predstava, že na jeho vankúši určite zostalo trošku z jeho vône.

„Mňa už to prešlo,“ mávla rukou Juni. „Je čas zabojovať. Hoci len virtuálne. Chceš sa pozrieť?“ Otočila notebook mojím smerom.

„Ako ste to…“

Že sa Juni vyzná na sociálnych sieťach ma neprekvapilo. Ale ako sa dostala na Willov účet!

„Uhádnuť heslo bola hračka,“ odvetila nadľahčene, akoby o nič nešlo.

Preklikala som pár posledných správ. Čisto zo zvedavosti. A šokovalo ma, že nie sme ani zďaleka jediné, kto sa po Willovi zháňa. Pred časom sa ozval svojim kamarátkam zo strednej. Nehorázne ma dojalo, že tak rýchlo počúvol moju radu.

Pár dní si spolu písali, ale skôr než sa dievčatá stihli vrátiť na prázdniny domov, Will zmizol a im nešlo do hlavy, prečo sa odmlčal. Jedna mu posielala smutné smajlíky a otázniky každý deň.

„Myslela som si,“ ozvala sa Juni a ja som odlepila oči od notebooku, „že by si im mohla odpísať ty. Vysvetliť im situáciu a tak. Možno… zverejniť príspevok s vašimi fotkami a prosbou o pomoc.“

„Nie je to zbytočné?“

„Nie, rozhodne nie. Čo ak bol v blízkosti mosta niekto, kto sa len bojí prehovoriť? Ale hovoriť s nami nie je ako hovoriť s políciou, chápeš? Niekto by nám mohol zavolať. Len to musíme dostať von. Policajti to celé ututlali a pátra po ňom len jeden tím. Potrebujeme zapojiť komunitu!“

„Dobre, dobre,“ zmierlivo som zdvihla ruky.

Jedno z dievčat – Caroline – si hneď všimlo ikonku online a prišla ďalšia správa. Nemala som na výber. Založila som novú skupinu a začala písať.

Caroline: No konečne! J

Deana: Si robíš srandu? Ozvať sa po TAKEJ DOBE? -.-“

Caroline: Ššš, D, určite má dobrú výhovorku :*

Deana: Len aby…

Ja: Nerada vám kazím náladu, ale Will sa tak skoro neozve. Nikto z nás ho od minulého pondelka nevidel a vlastne aj sem som prišla len preto, aby som vás poprosila o pomoc… / Yasmin

Caroline: Nie! Čo sa stalo? :O

Deana: To je snáď zlý vtip.

Ja: Nanešťastie nie je. Will bol v pondelok večer okolo šiestej na ceste domov. Šiel na bicykli cez most, ktorým bežne nechodí. V tom mieste je pokazená kamera a on proste zmizol. Polícia tvrdí, že narazil do zábradlia a spadol do rieky, ale na tejto teórii nám mnoho vecí nesedí. Oni to však odmietajú ďalej vyšetrovať. Asi tušíte prečo. A tak som vás chcela poprosiť – mohli by ste dať vedieť všetkým kamarátom a známym, že ho hľadáme? A že ak bol niekto medzi piatou a siedmou v okolí mosta, nech sa nám ozve? Prikladám telefónny kontakt na jeho mamu a spoločnú fotku z nášho posledného víkendu.

Deana: Hneď to zverejním. Toto je šialené…

Caroline: Och, D, no nie sú na tej fotke zlatí?

Deana: Teraz? Vážne TOTO ideš riešiť TERAZ?

Caroline: Veď vieš, že som na tie vzťahy zaťažená :P

Deana: Skôr na JEHO vzťahy.

Caroline: Konečne sa zbavil Annie! No nie je to úžasné? :D

Deana: Netrep sprostosti a zverejňuj! VŠADE!

Caroline: Hej, už idem na to;) Ale vážne. Pristane vám to spolu, Yasmin.

Ja: Ďakujem :)

Deana: Och, musíš byť z toho zničená :/ Daj jej pokoj, C!

Caroline: :P

Ja: Je to ťažké, ale snažíme sa myslieť optimisticky :)

Caroline: Moja reč! :D Určite sa nájde :*

Deana: Myslíš, že ho uniesli?

Ja: Máme také podozrenie. Inak si jeho zmiznutie nevieme vysvetliť.

Deana: Pátra po ňom len rodina alebo?

Ja: Taký menší tím.

Caroline: Tajnostkárka! :P Nám to môžeš vyklopiť, o Willovi vieme všetko :D

Ja: No tak fajn. Pátra po ňom nesúrodá skupinka zložená z namysleného vodcu Východnej svorky, sponzora, ktorý je fakticky závislý od jeho elixírov, a bývalého tajného agenta.

Caroline: Nič extra teda :D

Deana: C, už jej vážne daj pokoj -.-“

Ja: To je v pohode :)

Caroline: A ženy z toho samozrejme vylúčili, však? :D

Deana: Ako inak, určite sedí doma s jeho mamou…

Ja: Čo už.

Deana: No tak som to zverejnila a hneď prvý komentár od Annie. Ona o ničom nevie?

Ja: Asi nie. Nemám jej číslo a Willov mobil je rozbitý.

Caroline: D, veď kašli na ňu. Will s ňou už určite neudržiava kontakt :P

Deana: To by som nepovedala…

Ja: Sú teraz kamarátmi :)

Caroline: A ty akože nežiarliš? Tej mrche určite nejde len o kamarátstvo :D

Deana: Už stačilo, C!

Ja: Som s tým zmierená. Nemá cenu mu nič zakazovať. A ani nebudem. Hlavne nech sa mi vráti ♥

Caroline: To znelo tak… och :3

Deana: Keby si s nami chcela ísť von, určite sa ozvi;)

Caroline: Keby si potrebovala psychickú podporu napríklad :D

Ja: Ďakujem. Obom :)

Deana: Asi nemáš náladu na rozhovory, čo? :/

Ja: Veľmi nie…

Caroline: Hej, Yasmin, a nemáš náhodou vlastný účet? Písať si pod jeho menom je divné :D

Ja: Nemám, ale môžem založiť :D

Caroline: Tak šup-šup! Nech si ťa pridám :D

Deana: A nezabudni sa nám ozvať, keby v prípade nastal posun :)

Ja: Určite sa ozvem. Ešte raz ďakujem. Majte sa;)

Caroline: Pá a pevné nervy! :*

Deana: Veľa šťastia ♥

Narýchlo som si založila účet, nastavila si profilovú fotku s Willom a poslala obom dievčatám žiadosť o priateľstvo. A samozrejme som zdieľala príspevok o jeho zmiznutí. Keď som nakoniec zaklapla notebook, Juni na mňa už netrpezlivo hľadela.

„Tak?“ spýtala sa.

Zhlboka som sa nadýchla. „Vyzerá to sľubne.“

44. kapitola / Yasmin

Zvyšok dňa sme s Juni dávali dokopy Willovu nástenku. Skočili sme vytlačiť ešte pár starších fotiek, na ktorých je so svojimi kamarátkami, a potom sme ich lepili v časovej postupnosti. Juni pridala dve jeho fotky z detstva a ja som tam tajne prepašovala jednu s Annie, lebo mi pri tom všetkom došlo, že aj ona je súčasťou jeho života. Či už sa nám to páči, alebo nie.

Keď sme boli hotové, celú nástenku zapĺňali fotografie a rôzne nápisy pripomínajúce výkriky do tmy. Proste veci, čo sme mu strašne chceli povedať, ale nebolo ako.

K tým mojim patrilo napríklad: Hrozne mi chýbaš.

A: Ľúbim ťa viac, než dokáže Fialová vysloviť.

Alebo: Čo si len počnem bez tvojich myšlienok?

A jeden z posledných: Každá sekunda je bez teba nekonečne dlhá.

Odkazy od Juni neboli ani zďaleka také presladené a sentimentálne. Skôr šla rovno k veci a písala vety ako: Vráť sa mi, zlatíčko.

Sľubujem, že už nikdy nebudeš musieť variť večeru.

A úplne ma dojal jej posledný: Nabudúce si uprac izbu, až sa rozhodneš zmiznúť!

Jednoducho z nich sršala tá pravá materinská láska.

Keď sme sa večer lúčili, bola som psychicky úplne vyčerpaná a zdeptaná. Kieron však silou-mocou chcel niekam ísť, pretože vraj nenechá deň skončiť takto neúspešne. Pátranie pokračovalo bez výsledku. A keďže som nechcela robiť nič z toho, čo sme robili s Willom, rozhodli sme sa pre diametrálne odlišný program – divadlo a nóbl večera.

„Och, páni, páni, páni,“ šepkala som, keď predo mňa čašníčka skladala dezert a ja som sa nemohla dočkať, až schmatnem posledný z dlhého radu príborov.

Kieron sa na mne smial a každú chvíľu ma napomínal: „Hlavne pomaly!“

Našťastie sme mali stôl v oddelenom salóniku, takže som svojím správaním nikoho nepohoršovala.

„Och, tej zmrzliny mohlo byť viac,“ rozplývala som sa s plnými ústami.

„Doma ešte nejaká ostala,“ pripomenul mi Kieron. Čo som si všimla, tak nedisponoval žiadnou prehnanou chuťou do jedla. Vlastne jedol celkom bez záujmu.

„Pre teba je toho jedla škoda,“ odfrkla som, keď ani nedojedol dezert.

„Mohol by som to isté tvrdiť o tvojich šatách,“ veľavravne sa pozrel na malilinkú bielu škvrnu, čo zanechala zmrzlina na tyrkysovej látke.

Pokrčila som nad tým plecami. „Aj tak si ich už nikdy neoblečiem.“

„Ale pristane ti to,“ dodal.

„Viem. Vďaka za pripomenutie,“ žmurkla som.

Kieron nado mnou pohoršene zavrtel hlavou. Ale usmieval sa pritom, čo som pokladala za dobré znamenie. Až tak veľmi mu na imidži nezáležalo.

V divadle som ho dvakrát strápnila… Raz, keď som si na schodoch skoro vyvrtla členok. A druhý raz, keď som sa nutne musela predierať uličkou počas predstavenia. Prítomní zo mňa určite mali radosť, ale Kieron sa na mňa len s absolútnym pokojom díval a nič ho nerozhádzalo.

„No tak,“ rozhodla som sa tú jeho pretvárku ukončiť. „Čestne priznaj, že som tá najhoršia možná spoločnosť v histórii tvojho života.“

„Z akého hľadiska?“ zamyslene naklonil hlavu k ramenu.

„Tak… všeobecne!“ rozhodila som rukami a pritom mi dezertná vidlička spadla na zem.

Kieron sa zasmial. „Objektívne vzaté, áno, si najhoršia. Ale veľa vecí sa dá naučiť a s vekom sa trochu upokojíš. Tá tvoja roztržitosť je v sedemnástich celkom normálna.“

„A subjektívne?“ hlesla som.

„No, subjektívne, aspoň s tebou nie je nuda. Stále musím dávať pozor, o čo tentokrát zakopneš alebo čo zhodíš…“

Naštvane som sa po ňom zahnala, čo pravdivosť jeho slov iba podtrhávalo. Atmosféra bola uvoľnená. Ale Kieron ju úplne zničil, keď nadhodil: „S Willom vám to takto klapalo?“

„Will sa snažil držať krok, ty ma brzdíš,“ odvrkla som.

„Jasné,“ prikývol. „Vlastne rozumiem, prečo ti vyhovuje viac. Môžeš sa pri ňom prejaviť a byť sama sebou. So mnou by si žila vo víre samých spoločenských akcií…“

„Nie,“ zamračila som sa. „Vyhovuje mi viac preto, lebo ho ľúbim. A on ľúbi mňa. Nič iné v tom nehľadaj.“

„Dobre, ako chceš.“ Čašníčka odniesla taniere, Kieron si poprosil účet a ja som si medzitým logla trochu vody.

Nuž, nebola by som to ja, keby som sa nerozkašľala.

„Och, Yasmin,“ Kieron prevrátil oči a mňa to rozosmialo.

„Tento povzdych som tak často počula od Willa! No vidíš, že ste si podobní.“

„Strašne,“ zamrmlal ironicky a ja som si zakryla ústa dlaňou, aby som sa prestala smiať a kašľať zároveň. „Chcel som ti dnes povedať, že by si mala nosiť šaty častejšie, ale úprimne sa k tvojmu správaniu viac hodia šortky a strapaté vlasy.“

„Veď sa podľa toho aj riadim,“ odvetila som s úškrnom. „A okrem toho, mám plné zuby šiat u nás v ústave. Každý jeden deň na seba navliekať tú fialovú ohavnosť dá celkom zabrať.“

Kieron zdvihol obočie. „Nepáčia sa ti?“

„Myslíš našu školskú uniformu? Nie, ani náhodou.“

To ho zaujalo a trochu sa ku mne naklonil. „Ide len o farbu?“

„Nie! Ide o ten celok! Sú strašne nepraktické. Dokonca aj Will to zhodnotil, keď ma v nich videl. Povedal – teda, myslel si –, že sa vôbec nehodia do lesa,“ prekrížila som si ruky na hrudi.

„To nám nenapadlo,“ zamrmlal Kieron.

„Čože?“ zháčila som sa. „Komu vám? A čo s tým máš spoločné?“

„Asi pred piatimi rokmi bolo treba objednať novú várku uniforiem do vášho ústavu. Videl som ten dizajn a niečo mi na ňom nesedelo… tak sme ich s Maximom trochu prerobili.“

„Prosím?“ len-len že som nebuchla dlaňami po stole.

„Trochu skrátili, trochu zúžili. No veď vieš. Poznáš výsledok.“

„V živote by mi nenapadlo, že v tom máte prsty vy dvaja,“ pokrútila som hlavou. Konečne som sa mohla pohoršovať ja nad ním a nie naopak.

Kieron uhol pohľadom. „Veľmi sme to nedomysleli, priznávam. Ale Ružové vraj boli nadšené.“

„A chlapci boli nadšení tiež, však?“ sykla som.

„A to je jeden z dôvodov, prečo sme vás museli začať deliť do osobitných tried.“

„Pekne ste to pohnojili,“ znovu som pokrútila hlavou.

A on na to len nevinne mykol plecami. „To vieš, on mal dvadsať, ja dvadsaťsedem, ešte nám to vtedy veľmi nemyslelo.“

„Maximovi to nemyslí dodnes,“ poznamenala som pri spomienke na vlkov a na sériu podrazov, čo som od neho zažila. Stále sa mi pritom zatínali ruky do pästí.

„Niežeby som ho chcel obhajovať,“ začal Kieron opatrne, „ale on vám nechcel ublížiť, Yasmin. Ani tebe, ani Willovi. Prvoradé preňho vždy bolo ochrániť svoju sestru a svorku. Je na rodinu strašne háklivý. Spravil by čokoľvek, aby ju dostal do bezpečia.“

„Hlúposti,“ odsekla som.

„Nie, myslím to vážne. Maxim nie je zlý ani hlúpy. A bez urážky, ale keby si tak ľahkovážne nezabehla za hranice Východnej svorky, pravdepodobne by sa ti nič nestalo.“

„Pravdepodobne,“ podtrhla som tú neistú časť.

„Už sa naňho nehnevaj,“ požiadal ma Kieron. „Pomáha nám v pátraní. Potrebujeme ho.“

„Ale ja mu už proste neverím,“ zakončila som a vtedy nám čašníčka doniesla účet, takže sa naša konverzácia až do odchodu z reštaurácie obmedzila na zdvorilé poznámky.

* * *

Kieronov dom bol ako vymenený. Všade sa povaľovali moje a Lucyine veci alebo mapy mesta či zozbierané stopy k prípadu. Konečne to bol ten domácky neporiadok, ktorý som potrebovala.

„Kedy z ústavu vypýtaš aj Lucy?“ nadhodila som, zatiaľ čo som si chystala provizórne lôžko na spanie. Gauč sa nedal roztiahnuť a koženka bola v lete nechutne lepkavá, tak som ju poriadne zakryla dekami, navrch položila vankúš a k nemu pritisla Willovo tričko, čo som nepozorovane ukradla z jeho izby. Ešte sa na ňom držal slabý závan jeho vône.

„Chceš tu mať Lucy?“ spýtal sa Kieron z kuchyne, hoci som mu to jasne dala najavo.

„Hej, bolo by to fajn. Veď v ústave sú teraz aj tak prázdniny. Žiadna škola…“

„Ja viem. A ty mi tu nevadíš, ale mať dve tínedžerky v dome je podľa mňa priveľa,“ odvetil a prelial si elixír z fľaštičky do skleneného pohára, aby sa dal ľahšie vypiť.

Zoskočila som z gauča a namierila si to k nemu. Oprela som sa dlaňami o linku, zatiaľ čo Kieron letmo skĺzol očami po mojom tielku a pyžamových šortkách.

„Snáď si nemyslíš, že budem celé dni tráviť s Willovou mamou.“

„Do nedele to nejako vydržíš,“ opáčil bez záujmu a obrátil do seba elixír.

„Do nedele?“ nechápala som. „Myslela som si, že pátranie potrvá tak dlho, až kým nenájdete Willa… vzdať sa po štyroch dňoch je určite predčasné. Alebo mi tým chceš naznačiť, že ma v nedeľu strčíš späť do toho prekliateho ústavu?“

„Nie, Yasmin,“ vážne sa na mňa pozrel. Tak vážne, až som z toho na chvíľu stratila pevnú pôdu pod nohami. „Elixíry mám iba do nedele. A aj to je šťastie. Bežne mám pri sebe zásobu sotva na týždeň, ale ďalších sedem som našiel na ošetrovni. Will je fakt génius, že ich robí takto dopredu.“

„To je,“ hlesla som.

Na nič iné som sa nezmohla. Premýšľala som, či veta: Mám elixíry iba do nedele, znamená v jeho prípade to isté ako: V nedeľu zomriem, takže tu ostaneš napospas osudu. Kým som sa odhodlala spýtať, Kieron mi poprial dobrú noc a zamieril do spálne.

„Počkaj!“ vyhŕkla som.

„Čo? Rozmyslela si si ten svoj pelech na gauči?“ zastal na prahu a pobavene mrkol na môj výtvor. „Vieš, posteľ v spálni je dosť veľká pre oboch, a ak si večer nevezmem dva elixíry, nemám chuť sa ťa ani dotknúť.“

„No dobre, máš pravdu, asi sa presťahujem,“ vzala som si vankúš, deku a Willovo tričko. Presťahovala by som sa kamkoľvek, len aby sme mohli dokončiť tento rozhovor.

Kieron zdvihol obočie, keď som pred ním zastala.

„A čo tá vec s Lucy? Odkedy sa vzdávaš tak rýchlo?“ nadhodil.

„Došlo mi, že ti asi prekážajú jej myšlienky. Nemám silu držať ich pod kontrolou a ty doma zrejme najviac oceňuješ ticho.“ Súdiac podľa toho, že nemá v obývačke ani jediný reproduktor.

Kieron prikývol – celkom šokovaný, že som zrazu taká vnímavá – a pustil ma do spálne prvú. Urobila som si pohodlie na ľavej strane a silou vôle sa snažila udržať pokoj, aj keď zhasol svetlo. Will zvyčajne nechával zasvietenú aspoň lampu. Dodávalo mi to pocit istoty. Takto som sa v tmavom, neznámom priestore cítila úplne stratená. Napäto som čakala, až kým si neľahol na druhú polovicu a neotočil sa ku mne chrbtom.

„Kieron?“ hlesla som do ticha.

„Budeš ma takto otravovať celú noc?“

„Nie. Mám iba jednu otázku, čo mi nedovolí zaspať…“

„Tak hovor,“ otočil sa ku mne, no moje oči si ešte neprivykli na tmu, a tak som mu do tváre veľmi nevidela.

„Zaujímalo by ma… čo sa stane po nedeli? No… až… vypiješ posledný elixír a…“

„A nebudem mať žiadny ďalší?“ dokončil za mňa.

„Presne,“ vydýchla som.

„Mám dve možnosti. Buď pôjdem rovno do nemocnice a nechám doktorov, aby mi predĺžili život o pár zanedbateľných dní, počas ktorých budem pripútaný k posteli a pod vplyvom liekov, takže o sebe vlastne ani nebudem vedieť. Alebo sa na to vykašlem a ostanem tu.“

„A čo sa stane, ak ostaneš tu? Teda… ako dlho to bude trvať?“

„Zhruba dva až tri dni. Ale budem pri zmysloch až do poslednej chvíle, čo je podľa mňa oveľa lepšie. Čo myslíš ty?“

„Ja?“ zarazila som sa.

„No, keď si to už načala.“

„Podľa mňa by bolo logickejšie ísť do nemocnice. Predsa len… čo ak medzitým Willa nájdeme? Čo ak ťa na poslednú chvíľu zachráni ďalším elixírom?“

„Yasmin, aj keby sme ho našli v nedeľu, nemyslím si, že bude schopný okamžite vyrobiť nový elixír,“ schladil ma. „Tak či tak to bude tesné. Radšej si za tých pár dní niečo zariadim, než aby som niekde ležal a dúfal v zázrak…“

„Zázraky sa stávajú,“ namietla som. „A čo si chceš zariadiť?“

„Napríklad pohreb?“ odvetil sucho.

Zamračila som sa. „A okrem pohrebu?“

„Musím ti kúpiť dvoje šiat.“

„Prosím?“ dostala som zo seba nechápavo.

„Jedny svadobné a jedny čierne predsa, nech si aj na pohrebe nádherná.“

Zažmurkala som. Pohľad sa mi už celkom rozjasňoval. Kieron to hovoril aj sa tváril úplne vážne, čo ma ešte viac miatlo. No vtom sa zasmial a ja som sa konečne mohla voľnejšie nadýchnuť.

„Robíš si srandu?“ vyhŕkla som, keď ďalej nič nevravel.

„Nie, len mi je vtipný ten tvoj výraz. Asi ti musím dať stručné zhrnutie,“ otočil sa na chrbát a hľadel do stropu. „Ak Willa najneskôr v sobotu nenájdeme, v nedeľu počítaj s rýchlou svadbou. Máš sedemnásť, takže dom nemôžem prepísať na teba, ale svadba z teba spraví plnoletú. Povolenia aj všetko ostatné vybavím, tým sa netráp. Spolu len vyberieme šaty.“

Hodnú chvíľu som mlčala, než sa mi podarilo vyhŕknuť: „Ale prečo?“

„Z čisto logického dôvodu, Yasmin. Nemám žiadnych príbuzných a nenechám štyri milióny a dva byty s týmto domom prepadnúť štátu. Okrem toho, niekto musí naďalej sponzorovať ústav a Východnú svorku. Ty máš na oboch miestach kamarátov, takže sa nemusím báť, že by si prestala.“

„Mám ich sponzorovať? Z tvojich peňazí?“ opakovala som vykoľajene.

„V nedeľu to už budú aj tvoje peniaze,“ opravil ma. „A nemusíš sa o nič starať. Každý mesiac sa z účtu odpíše presná suma na Maximov účet a ten už všetko potrebné okolo ústavu zariadi. Preto chcem, aby ste si verili. Budete spolu často v kontakte.“

„Nie,“ šepla som.

„Čo nie?“ Kieron sa na mňa prekvapene pozrel.

„Nie na všetko! Nemôžete ma tu obaja nechať napospas osudu. To nejde. Ja… ja nemôžem!“ rozvzlykala som sa. „Najprv Will a teraz…“

Zaborila som si tvár do vankúša. Tie vzlyky som potláčala už príliš dlho. A nešlo to už ani o minútu dlhšie. Chcela som sa po chvíli zdvihnúť a ísť sa vyplakať do obývačky, ale Kieron mi položil ruku na chrbát. Zamrzla som a na moment zmĺkla.

„Ty to zvládneš, Yasmin,“ zašepkal. No pochybovala som, že to hovorí preto, lebo mi tak strašne verí. V skutočnosti len nemal čas hľadať vhodnejšiu Fialovú.

A ten fakt ma doslova mučil.

Potrebovala som Willa. Potrebovala som, aby ma pritisol k sebe a aby som mu mohla plakať do trička a aby vyrobil ďalší elixír, nech je Kieron v poriadku a môžem žiť svoj život, nie jeho. Potrebovala som ich oboch alebo aspoň jedného, pretože dva pohreby naraz neznesiem. O koho sa mám potom oprieť?

„Tak už neplač,“ Kieron ma pohladil po vlasoch, čo bol od neho skutočne nadpriemerný výkon.

„Tebe sa to ľahko povie,“ zamumlala som do vankúša.

„Mne? Vážne máš pocit, že som s vlastnou smrťou až taký zmierený?“

Neochotne som zdvihla svoju strapatú hlavu. „A nie si?“

„Keby bola smrť len okamih, tak fajn. Kašľať na to. Ale myslieť na ďalšie dva či tri dni utrpenia je už teraz neznesiteľné a mám toho dosť, tak čo keby sme sa konečne bavili o niečom inom?“

„Dva či tri dni?“ prskla som naštvane. „Uvedomuješ si, že Will trpí aj v tomto okamihu? A že je to už pomaly desiaty deň!“

„Och, dobre, prepáč, tak trochu mi to nedošlo…“

„A navyše je sám! Úplne sám!“

„Dobre, Yasmin, nekrič, pochopil som,“ chcel ma ešte raz pohladiť, ale ja som odstrčila jeho ruku.

Nebola to jeho vina, že myslel v prvom rade na seba. Tak to proste s Fialovými funguje. Aj ja som sebecká. Všetci sme sebeckí… Upokojila som sa a opatrne si s ním preplietla prsty. „Aj ty mi prepáč. Nechcela som, aby si mal z umierania strach dopredu.“

„To nič, nebavme sa o tom,“ prerušil ma.

„Už len jedna vec. Môžem ti povedať ešte poslednú vec?“

Nevytrhol si ruku z môjho zovretia, čo som pokladala za áno.

„Budem s tebou,“ šepla som. „Celý čas. Do poslednej sekundy. Asi ťa nebudem držať za ruku, pretože by ťa to bolelo, ale kedykoľvek sa obzrieš, proste budem tam.“

Nechal ma, aby som mu jemne stisla ruku, a až potom ju stiahol späť k sebe. V tme som sa naňho bez ďalších slov usmiala.

45. kapitola / Yasmin

V piatok popoludní som už zo samého zúfalstva pozvala Deanu a Caroline na čaj. Celkom som si s nimi rozumela, hoci boli o dva roky staršie. Rozprávali mi o svojom prvom roku na vysokej a snažili sa ma všemožne rozptýliť, až kým to Caroline nevzdala a nespýtala sa:

„Tak ako pokračuje pátranie?“

Deana ju pod stolom kopla do členka.

Kaviareň bola skoro prázdna, no i tak som sa pre istotu obzrela. Kieron mi každý deň pripomínal, že sa o pátraní nemáme baviť na verejnosti.

„V podstate nijako,“ priznala som.

Caroline si na ukazovák obtáčala prameň svojich ryšavých vlasov. Mala ich jemne zvlnené, zatiaľ čo Deana naopak úplne rovné a čierne. Nemohli byť rozdielnejšie.

„Nesmieme strácať nádej,“ poznamenala Deana.

Ale Caroline na ňu vrhla trochu nesúhlasný pohľad. „Čo keby si nám prezradila nejaké podrobnosti, Yasmin?“ nadhodila sprisahanecky.

„Hm,“ zamyslene som sa pohrávala s uchom šálky. „V stredu a vo štvrtok prehľadali všetky opustené sklady a výrobné haly v okolí mesta. Dnes sú na rade staré neobývané domy. Je toho dosť, ale snažia sa postupovať rýchlo.“

„A vedie to k niečomu?“ zapochybovala Caroline.

„Ja neviem, vážne neviem,“ mrmlala som duchom neprítomne.

„Čo iné majú robiť?“ odvrkla jej Deana.

„Netuším,“ zamračila sa. „Ale prečo sú tak skalopevne presvedčení, že Willa držia niekde v blízkosti tohto mesta? Byť ja únoscom, tak ho odvlečiem čo najďalej.“

Nato som zdvihla hlavu. „Určite je v meste.“

Dievčatá sa na mňa prekvapene pozreli.

„Myslíš?“ hlesla Deana.

„Hej, od minulej noci ho… zase tak trochu cítim. Viem, že nie je odo mňa vzdialenejší než desať kilometrov, a presne na tento okruh sa zameriavame.“

„Cítiš?“ zopakovala Caroline so zdvihnutým obočím.

Vedeli síce o mojej schopnosti čítania myšlienok, ale nikdy sa nezaoberali tým, ako to funguje.

Nadýchla som sa a zovrela šálku medzi dlaňami.

„V noci som mala taký zvláštny sen,“ odvetila som šeptom. „Bola som niekde zavretá. Videla som len malé, špinavé okno blízko stropu a celú jednu stenu zaberali staré dvojkrídlové dvere. Myslím, že to bola garáž. Všade bol prach, dusila som sa a zároveň cítila silný zápach benzínu…“

„Myslíš, že to súvisí s Willom?“ netrpezlivo sa do toho vložila Caroline.

„Určite. Bol v tom sne so mnou. Chytil ma za ruku a…“

Odmlčala som sa a zavrtela hlavou. Táto časť sna bola z môjho pohľadu príliš osobná.

„A?“ nenechala sa odradiť Caroline.

Deana do nej vrazila ramenom. „Nechaj ju. Už aj tak nám toho povedala dosť.“

„Prosím, Yasmin, povedz nám to celé,“ zaprosila neodbytne.

Každej som sa pozrela do očí. Z nepochopiteľného dôvodu som im verila. Od stredy sme si vymenili desiatky správ, včera večer sme viedli dlhý videohovor, a hoci dnes to bolo naše prvé osobné stretnutie, vedela som, že im môžem dôverovať… pretože im veril Will.

„Tak fajn,“ nadýchla som sa. „V tom sne ma chytil za ruku a povedal mi, že možno sa už v živote neuvidíme, ale mám byť statočná… a nikdy nezabudnúť, že ma ľúbi. A že na mňa bude čakať.“

„Páni,“ hlesla Caroline, ktorá celý čas podvedome zadržiavala dych.

„A čo ak to bol vážne len sen?“ nadhodila Deana. Z nich dvoch bola vždy tá väčšia realistka.

„Je to možné,“ pripustila som. „Ale nie úplne. To, čo mi Will povedal, som si mohla domyslieť. Ale prostredie bolo skutočné. Je to ako vyslať myšlienkovú správu. Will mi poslal poslednú vec, čo videl – opustenú garáž so starými plechovými dverami. A čo cítil – zápach benzínu a prach. Tieto veci boli skutočné na sto percent.“

„Takže sa pátrací tím zameriava na staré garáže?“ predpokladala Caroline.

„Nie. Kieron mi neverí.“

„Ako, že ti neverí!“ zháčila sa Deana. „Nemá náhodou rovnakú schopnosť ako ty?“

„Má, ale ráno ma našiel v dosť zlom stave nad drezom v kuchyni, ako striedavo zízam na špičku noža a na svoje zápästie… a tak trochu si myslí, že som sa zbláznila.“

Caroline zalapala po dychu a Deana na mňa vyvalila oči.

„Nechcela som… teda… nechcela som si nič spraviť, vážne,“ snažila som sa v rýchlosti uviesť veci na pravú mieru. „Bol to len skrat. Ten sen ma proste rozrušil a…“

„Jasné, to je v pohode, chápeme,“ Deana položila prsty na moju ruku.

Vydýchla som si, že to nemusím ďalej rozpitvávať. Už tak ma stálo veľa síl presvedčiť Kierona, aby ma hneď ráno neodviezol na psychiatriu.

* * *

S dievčatami sme sa ešte trochu prešli po meste a skočili na večeru k Willovým rodičom. Podporiť ich a robiť im spoločnosť, aby sa bez syna necítili osamelo.

Náš plán naozaj vyšiel. V podstate sme sa celý čas uvoľnene bavili a na nevydarené pátranie vôbec neprišla reč. Juni bola nadšená, že Deanu a Caroline po dvoch rokoch zase vidí. A jej manžel si síce držal odstup a veľa nerozprával, no svorne sme to zvalili na únavu z dlhého dňa.

Odhliadnuc od všetkých okolností, bolo to fajn. Skutočne fajn. Až keď som vstúpila do Kieronovho veľkého domu, znova na mňa doľahla prázdnota v srdci.

„Tak, aký si mala deň?“ spýtal sa ma, keď som vošla do kuchyne.

Na linke stál pohár a prázdna fľaštička od elixíru, čo som pokladala za zvolenie na dotyk. So zvesenou hlavou som podišla k nemu a jemne ho objala.

„Si v pohode?“ položil mi ruku na chrbát, tak som ho objala ešte trochu silnejšie.

„Je mi fajn,“ zamrmlala som.

Za posledných pár dní sa celkom naučil rozoznávať moje pocity. Už ma nenazýval bezcitnou Fialovou. A tak nejako som cítila, že ho ten ranný výjav naozaj vystrašil.

Odtiahla som sa a pokúsila sa o úsmev. „Vôbec si o mňa nerob starosti.“

„Dobre,“ prikývol a úsmev mi opätoval. „Keby si bola hladná, teraz alebo v noci, v chladničke je plno jedla. Môžeš si zobrať čokoľvek.“

„Doplnil si zásoby?“ hneď som potešene zamierila k mrazničke. Otvárala som priehradky jednu po druhej. V každej sa nachádzal iný druh zmrzliny. „Jéj.“

„Som rád, že ti to spravilo radosť,“ poznamenal, keď som na linku vytiahla litrové balenie čokoládovej zmrzliny a chystala sa do nej vraziť veľkú lyžicu.

„A akú!“ uškrnula som sa.

Usadili sme sa na gauči. Ja kvôli zmrzline a televízii, Kieron očividne iba preto, aby na mňa dával pozor. Zapla som prvý kanál, čo bol v ponuke.

„Yasmin, mohli by sme…“

„Sa porozprávať?“ doplnila som zaňho a automaticky stlmila hlasitosť. „Nemusíš so mnou zaobchádzať ako s malým deckom. Som v pohode. Proste to na mňa vybaľ.“

„Ako chceš,“ vzdychol si.

„Takže?“ strčila som si do úst lyžicu so zmrzlinou a vyčkávavo ho sledovala.

„Zajtra je sobota. Ak do večera Willa nenájdeme, o piatej ťa čakajú nákupy. Nerob si program.“

Srdce mi zovrelo a prestala som jesť. „Už o piatej?“

„Alebo o šiestej? Väčšina obchodov by mala byť do ôsmej otvorená. Ty mi povedz, koľko potrebuješ času na výber šiat.“

„Aspoň rok,“ mrnkla som a odvrátila pohľad späť k televízii.

„To nie je vtipné.“

„Veď ja viem, dobre, tak o šiestej ideme nakupovať. Ak sa nič nezmení,“ odbila som ho ľadovo chladným tónom a sústredene som pritom sledovala obrazovku.

„Chceš na pomoc Lucy? Alebo iné dievča od vás?“

„Vlastne by som rada zavolala kamarátky z mesta, keby ti to nevadilo.“

„Tie dve, s ktorými si bola dnes?“ spýtal sa.

Na to som prikývla a zo zdvorilosti mierne otočila hlavu k nemu. „Deanu a Caroline. Budú sa ti páčiť. Každá je úplne iná, ale obidve sú neuveriteľne sympatické.“

Dala som si ešte zmrzlinu a natiahla sa po svoj nový mobil. Pred pár dňami mi ho dal Kieron, aby som mu mohla hocikedy zavolať a poprosiť ho o odvoz. No momentálne som si viac užívala dlhé prechádzky po meste.

Z mobilu som poslala dievčatám rýchlu správu, či majú zajtra večer voľno, a hneď som sa vrátila k pojedaniu zmrzliny.

„Nemala by si jej jesť tak veľa,“ poznamenal Kieron, keď som si dávala do úst ďalšiu lyžicu.

„A ty by si do mňa nemal tak veľa rýpať. Nerobí mi to dobre,“ odvrkla som.

Tým naša debata skončila a nechal ma na pokoji.

„Nechceš sa radšej prejsť?“ navrhol, keď ma už hrdlo neznesiteľne bolelo od toľkého chladu a preklikala som všetky kanály, no nikde nedávali nič dobré.

Zase som začínala byť zúfalá. Kieron mi opatrne uchmatol zmrzlinu, aby ju vrátil do mrazničky, a potom ma vzal za ruku so slovami: „Tak poď. Skôr, než účinok elixíru zoslabne a už ťa nebudem môcť držať.“

46. kapitola / Yasmin

Tá stará garáž mi neustále ležala v žalúdku. Až tak veľmi, že som v sobotu ráno klamala Kieronovi, a keď v aute spolu s Jackom odišiel z parkoviska, vytratila som sa z bytovky a začala pátrať na vlastnú päsť. Willova mama to bezo mňa jeden deň prežije.

Počas kráčania som jej poslala esemesku, že sa dnes necítim dobre a ostanem doma. Takže ďalšie klamstvo… Ale s myšlienkou, že je to v mene dobrej veci, som výčitky svedomia hodila za hlavu.

* * *

Väčšina garáží v meste bola elektrických. Tie som obchádzala bez povšimnutia. No keď mal niekto pri dome starú garáž s ošarpanými dverami, vždy som preliezla plot, pritisla dlaň na tie dvojkrídlové dvere a s tlčúcim srdcom načúvala svojej schopnosti, či niečo nezacíti… Zakaždým som odchádzala sklamaná. Will nikde nebol.

Strávila som tým celý deň a i tak som neobišla ani polovicu mesta. Nadávala som si, že kráčam príliš pomaly a že pri každej garáži stojím dlho. Párkrát ma z pozemku vyháňali majitelia a kričali po mne nejaké vyhrážky o polícii.

Z toho stresu a márnej snahy na mňa o šiestej doľahla únava, a kým som čakala na Kierona pri výklade prvého obchodu, bez premýšľania som sa zviezla na obrubník. Ani som si nevšimla, kedy dorazil.

„Čo ťa tak vyčerpalo?“ spýtal sa a ja som sa hneď poplašene zbierala zo zeme.

„Nič,“ pípla som. Odkašľala som si a pokúsila sa zaviesť reč niekam inam: „Kde parkuješ?“

Kieron nezaujato mávol rukou. „O pár blokov ďalej. Tak čo? Ideme? Cítiš sa fajn?“

Prikývla som.

Neveril mi, a tak som prikývla ešte raz.

„Čo tvoje kamarátky?“

„Každá niečo má, pridajú sa k nám neskôr. Caroline by mi mala zavolať o hodinu.“

„Dobre,“ znovu si ma skúmavo obzrel.

Chcelo sa mi plakať, ale statočne som zadržiavala slzy. Aj Kieronovi bolo v tvári vidno sklamanie z dnešného pátrania. Z posledného pátrania. Ak sa teraz nestane zázrak, je koniec. Koniec.

„Poď,“ postrčil ma do obchodu a ja som sa ako nemehlo potkla rovno pri vchode.

* * *

Ukázalo sa, že skúšať si svadobné šaty a neplakať stojí ešte väčšie sebaovládanie. Po dvoch várkach som mala chuť zažiadať o prestávku.

„Budem sa o nich potkýnať,“ sťažovala som sa pred zrkadlom.

„To mi je jasné,“ odvetil Kieron pobavene. „Potkýnaš sa o všetko.“

Hodila som naňho nevľúdny pohľad a vtedy ma konečne vyslobodilo zvonenie mobilu.

„To bude Caroline,“ natiahla som sa po kabelku, ale Kieron ma zadržal.

„Yasmin, to je môj mobil.“

Chcela som aspoň vedieť, kto volá, no on sa na mňa iba pozrel a nakázal: „Ostaň, kde si.“

S povzdychom som sa vrátila k zrkadlu. Ani tieto šaty mi nesedeli. Žiadne mi nesedeli. Vo všetkých som si pripadala čudne a úprimne som mala náladu radšej vyberať outfit na pohreb.

„Pristane vám to,“ utešovala ma predavačka.

Upäto som sa na ňu usmiala. „Naozaj? Vďaka.“

Kieron s niekým telefonoval a ja som ho po očku sledovala v rohu zrkadla. Duchom neprítomne som si uhládzala záhyby šiat, až kým som to čakanie nevzdala a nepoprosila predavačku o pomoc pri rozopínaní. Len čo som z tej ohavnosti bola vonku, navliekla som si šortky a tričko.

„To je všetko?“ spýtala sa ma so zdvihnutým obočím.

„Áno, mrzí ma to. Dnes som tak trochu bez nálady a potrebujem prestávku.“ Pretlačila som sa von z kabínky a náhlila sa za Kieronom, ktorý práve ukončil hovor.

„Neskočíme na zmrzlinu?“ navrhla som. „Ďalšiu várku bez zmrzliny určite nevydržím.“

„Ani nebudeš musieť,“ zamrmlal.

„Stalo sa niečo?“

„Volal mi Jack. Vraj si s jeho manželkou zverejnila na sociálnej sieti žiadosť o pomoc v pátraní. Je to pravda?“

Ostala som naňho civieť s pootvorenými ústami, neschopná slova.

„Je to pravda, Yasmin?“

„Je,“ hlesla som. „Hneváš sa? Nezdieľali sme tam žiadne podrobnosti, len…“

Hneď ma však prerušil ďalšou vetou: „Snáď ti ani nemusím hovoriť, aké to bolo ľahkovážne! Ale pred chvíľou vraj Juni niekto zavolal.“

„Vážne?“ zopla som si prsty pred ústami.

„Možno ide o planý poplach, no Jack to chce aj tak preveriť.“

Nedočkavo som sa pohla k východu. „Tak ideme, nie?“

Cítila som, že Kieron ma chce z toho všetkého vynechať, ale nakoniec sa nado mnou zľutoval a dovolil mi nastúpiť do auta.

Viezli sme sa mestom príšerne pomaly. Najprv sme vyzdvihli Willovho otca a potom sme zamierili k lesu, kde na nás už čakal Maxim. Nastúpil ku mne na zadné sedadlo.

„Zrejme si mala pravdu s tou garážou,“ povedal mi namiesto pozdravu.

„S garážou? Kto vlastne volal?“ nahla som sa medzi predné sedadlá, no Jack ma paranoidne strčil späť dozadu, aby som sa pripútala. Pritom sme išli sotva päťdesiatkou. Naštvane som to urobila a čakala na odpoveď.

„Nejaký starší pár sa vrátil z dovolenky a v garáži si našiel plno čudných vecí,“ odvetil Kieron nezainteresovane.

„Môžeš byť konkrétnejší?“ sykla som.

„Vraj si tam našli malé laboratórium,“ ozrejmil Maxim. Tomu naopak oči svietili, ako keby práve rozlúštil záhadu tisícročia. „Fľaštičky s elixírmi, skúmavky, biele plášte, ochranné obleky a okuliare. A určite ešte niečo, len nám všetko nevedeli opísať.“

„A ten, hm, starší pár akože používa sociálne siete?“ zamrmlala som.

„Nie, zavolala nám ich vnučka,“ odvetil Jack.

Tušila som, že mi asi nehovoria všetko, ale v tichosti som sedela, až kým sme neboli na mieste. Maxim bol snáď napätejší než ja, pretože otvoril dvere ako prvý.

Vyskočila som z auta chvíľu po ňom a náhlila sa k vyblednutým zeleným dverám. Už pri vstupe do garáže ma ovalil zápach benzínu. Zatrepotalo sa mi srdce. Aj okno bolo blízko pri strope na tom mieste, kde som si ho pamätala.

Vbehla som dnu.

„Hej! To ju nemôže niekto držať?“ zavolal Kieron.

„Ničoho sa nedotýkaj!“ prízvukoval Maxim.

Bežal za mnou, no ja som bola rýchlejšia. V šere som prečesala vnútro garáže, až kým sa mi pohľad nezastavil pri zhruba štrnásťročnom dievčati, ktoré sa skláňalo nad niečím v rohu.

„Je to on, však?“ spýtalo sa ma.

Chvíľu som vôbec nechápala, o čom hovorí. Priskočila som tam s úplne beznádejne vyrazeným dychom.

„Will!“ zakričala som a vrhla sa na kolená vedľa jeho do klbka stočenej siluety. Ležal na starej deke, celej napáchnutej benzínom. Vedľa sa povaľoval zapaľovač.

„Asi nestihli dokončiť prácu,“ poznamenal Maxim za mojím chrbtom.

„Starí rodičia sa vrátili z dovolenky o deň skôr,“ informovalo ho dievča. Začalo mu k tomu vysvetľovať nejaké podrobnosti o presunutom lete, ale ja som nepočula nič iné než tlkot vlastného srdca. Ani som neskontrolovala Willovi pulz. Nedokázala som rozumne uvažovať. Len som mu nadvihla hlavu a položila si ju na kolená, aby neležal na tom smradľavom kuse látky.

„Už je to fajn, všetko je fajn,“ šepkala som, kým som ho hladila po zlepených vlasoch.

Bol vo fakt zlom stave.

Keď sa ma Maxim spýtal, či dýcha, vôbec som mu nevedela odpovedať.

Will na moje dotyky reagoval ešte silnejším privretím očí a niečo bolo evidentne zle…

„Dýcha, je to v pohode, dýcha,“ uistila som všetkých prítomných.

Will sa podchvíľou zase zvinul do klbka. Hlava mu skĺzla z mojich nôh. Niečo ho určite bolelo.

Jack k nám priskočil a odstrčil ma. „Teraz sa sem nepleť, Yasmin.“

„Ale…“

Otupene som sa dívala, ako Willovi prehmatal zápästia a krk, a keď mu narovnal ruky, všimla som si všetky tie modriny a stopy po ihlách. Po chrbte mi prebehli zimomriavky.

Vyskočila som a bežala k provizórnemu laboratórnemu stolu, ktorý spomínal Maxim.

„Kde to všetko zohnali?“ nechápal Kieron. S Maximom sa prehrabávali v koši a na poličkách. Samé prázdne fľaštičky od elixírov naozaj svedčili o skoro dvojtýždňovej práci.

„Ľudia,“ zamrmlal Maxim. „To nepochopíš.“

Kieron sa naňho kútikom oka pozrel. „Nebola náhodou aj tvoja mama človek?“

„A kto vraví, že som ju chápal?“ odvetil Maxim položartom.

„O čo tu išlo?“ nervózne som sa vtesnala medzi nich a ukázala na neporiadok na stole.

„Pokusy. Will je jediný štvrtinový pes bez psej podoby, takže si na ňom chceli všeličo vyskúšať. Účinky našich elixírov, ľudských liekov a tak,“ odpovedal mi Maxim cielene pokojne.

„Nemali by sme začať panikáriť?“ vyhŕkla som.

Vidieť všetky tie zvyšky tekutín a bielych práškov, ktoré očividne skončili vo Willovej krvi, bolo fakt znepokojujúce. No zrejme som bola jediná, kto to tak bral.

„Upokoj sa, tie ľudské svinstvá na nás nezaberajú,“ zamrmlal Kieron.

Maxim ho doplnil: „A väčšina elixírov, čo pokradli, je neškodná, takže…“

Vtom sa zarazil a uprene civel na jednu fľaštičku. Na fľaštičku s malou čiernou nálepkou psa.

„Došľaka, Jack, pozri na to,“ obrátil sa a hodil fľaštičku Willovmu otcovi.

Ten sa na ňu pozrel. A vzápätí ju zo zlosti roztrieštil o múr.

„Čo sa deje?“ nechápala som.

Zmätene som sa obzerala. To dievča, čo ho našlo, robilo to isté a nechápavo sa pýtalo: „Nemali by sme zavolať záchranku? A políciu?“

„Nie, nie, to je fajn,“ utešil ju Maxim. „Postaráme sa oňho. Však, Jack?“

„Nemám tu protilátku!“ zaúpel Jack a vzal nevládneho Willa do náručia. Kieron šiel za ním, aby mu otvoril dvere auta, a ja som ostala sama s Maximom, ktorý nálezkyni poďakoval a presvedčil ju, aby sa vrátila k starým rodičom do domu.

Zastala som nad rozbitou fľaštičkou. „Bol to elixír na premieňanie?“

„Čo iné?“ odsekol Maxim. „Tí idioti si museli vyskúšať, či sa náhodou nepremení na psa.“

„Ale…“

„Určite mu ho dali ako posledný,“ mrmlal. „A keď sa presvedčili, že umiera, chceli to tu podpáliť a vypadnúť preč.“

„Prečo nezavoláme políciu? Toto je určite trestné!“ zvolala som.

„Je. Keby takto uniesli napoly psa, je. Ale štvrtinové psy prakticky nepatria nikam a Will sa narodil vo svete ľudí. Takže by to museli riešiť ich zákony.“

Kieronovo auto šmykom vyštartovalo z príjazdovej cesty.

„Počkajte…“

„Nie,“ Maxim ma chytil za rameno. „Aj tak by sme sa všetci nevošli do auta. Čo keby sme spravili pár fotiek z garáže na tvoj mobil a trochu to tu upratali?“

„Chceš zničiť dôkazy?“

„Ver mi, polícia to nebude vyšetrovať. Vysmiali by nás. A pre istotu budeme mať tie fotky. Poď.“ Vrátili sme sa k laboratórnemu stolu a ja som poslušne vytiahla mobil. Aj tak som nedokázala premýšľať. Aj tak som… nechcela premýšľať. Jednoducho som plnila Maximove príkazy a potom sme sa pešo vybrali domov.

47. kapitola / Yasmin

„Chudák Will,“ šepla Caroline. „Nezaslúžil si to.“

S Deanou sedeli na koberci, ja som zaberala roh gauča, Kieron sa prechádzal sem a tam, z kuchyne do obývačky, z obývačky do kuchyne… Sledovala som ho, aby som nemusela hľadieť na Maxima, ktorý sa opieral o parapet a vôbec nevyzeral vystresovaný. Všetci sme boli natlačení v podkrovnom byte Willových rodičov. A čakali sme.

„Už by nám mohli niečo povedať,“ šepla Deana.

Chvíľu po jej prehlásení, na ktoré sme všetci súhlasne kývli hlavami, sa z vedľajšej izby vynoril Jack a po dlhých hodinách nás poctil svojou prítomnosťou.

„Tak?“ obrátil sa naňho Kieron.

„Ako je na tom?“ pridala sa Caroline.

„Dostane sa z toho, však?“ šepla Deana.

„Hlavne sa upokojte,“ zahriakol ich Maxim a Jack uprostred miestnosti nervózne prestúpil z nohy na nohu. Díval sa na mňa. Možno preto, že som ako jediná nehlesla ani slovíčko.

„Povedzme, že… to chce čas,“ odvetil napokon.

„Čo to znamená?“ zamračene sa ozvala Caroline.

Jack sa zrejme chcel vyhnúť nejakej nepríjemnej odpovedi. Frustrovane si pošúchal zátylok a pohľadom uhol k oknu. „Nevieme zistiť, kedy mu ten elixír dali. Ak to bolo dnes, šanca na uzdravenie je veľká. Ak včera alebo niekedy predtým…“

„A tá protilátka nezabrala?“ spýtala sa Deana.

„Zaberá postupne. A v tomto momente sa nedá presne určiť, či bude úspešná. Jednoducho musíme počkať do rána, a ak sa dovtedy jeho stav nezhorší, bude dobre.“

Deana a Caroline si vymenili znepokojené pohľady.

S Kieronom sme sa celý čas bili o Jackove myšlienky. Každý chcel vedieť celú pravdu, ale kým sme sa doťahovali, ucelené informácie nezískal nikto. Zamračili sme sa na seba.

V obývačke zavládlo hrobové ticho a ja som sa opovážila vyhŕknuť: „Takže čo najhoršie sa môže stať?“

Ostatní sa na mňa čudne pozreli. Zvyčajne som si našla odpovede sama v cudzích hlavách, ale ak to dnes nešlo, potrebovala som to počuť na rovinu.

Jack preglgol. „V najhoršom prípade mu začnú zlyhávať orgány a zomrie. Ale na takéto závery je ešte priskoro. Ráno budeme vedieť viac.“

„Nebolo by lepšie odviezť ho do nemocnice?“ nadhodila Deana.

„Nemyslím si,“ zamrmlal Jack. „Ak sme protilátku nestihli podať včas, ani nikto z doktorov mu nepomôže. A úprimne povedané… bol by som radšej, keby syn zomrel doma. Ešte nejaké otázky?“

Po posledných slovách sme naňho všetci ostali mĺkvo hľadieť. Znelo to tak… pesimisticky. Akoby sa aj on už dopredu vzdal, lebo tú možnosť sám pred sebou pripustil.

Caroline náhle vstala. „Myslím, že je čas ísť. Však, Deana?“

Jej kamarátka sa tiež zdvihla na nohy. Otočila sa pritom k Jackovi a prosebne dodala: „Zavoláte nám ráno? V každom prípade. Keby sa to zhoršilo… chceli by sme sa aspoň rozlúčiť.“

Jack prikývol a silene sa na nich usmial.

Dievčatá sa pobrali k východu. Cestou sa každá nahla nad gauč, aby ma objala. Nebola som schopná zdvihnúť sa. Len som tam zničene sedela.

Po nich odišiel aj Maxim a chvíľu nato sa pohol aj Kieron.

„Ideš so mnou, Yasmin?“ spýtal sa ma, kým som otupene zízala na stenu.

„Nie. Ja… radšej by som ostala. Keby niečo.“

„To nie je dobrý nápad,“ zamračil sa a mrkol na Jacka, aby ho podporil.

No ten iba pokrčil plecami. „Tak ju tu nechaj. Prinajhoršom jej dám niečo na upokojenie a bude spať. Poradíme si.“

„Ako chceš.“ Kieron rezignoval. To sa naňho nepodobalo. Musela som jeho smerom vrhnúť neveriaci pohľad.

„Tiež mi v každom prípade zavolaj,“ poprosil Jacka a potom bez obzretia vykročil k dverám, takže si už môj pohľad nevšimol.

„No,“ Jack si prisadol ku mne. „Čo s tebou spravíme, Yasmin? Nemôžeš tu len tak sedieť.“

„Prečo?“ hlesla som.

„Nemám z toho dobrý pocit. Hlavne po tom nedávnom incidente, o ktorom mi Kieron vykladal. Vraj sa ti hlavou preháňajú nepekné myšlienky.“

„Čo už,“ mykla som plecom a tuhšie si pritisla kolená k brade.

„Určite nechceš niečo na spanie? Pomohlo by ti, keby si si oddýchla.“

Pokrútila som hlavou a sama pre seba zamrmlala: „Radšej keby ste mali elixír na lásku…“

„Dobrý postreh,“ slabo sa zasmial. Ešte aj to vyznelo zúfalo. „Protilátka na lásku by sa mi hodila. Ten prekliaty cit vždy všetko skomplikuje.“

Zamyslene som sa pohrávala s rozstrapkaným koncom svojich šortiek, zatiaľ čo Jack mlčky sedel vedľa mňa. Je fakt, že bez lásky by naše životy vyzerali úplne inak. Hlavne on by sa nikdy nedostal do tejto situácie. Čisto z rozumu by si Juni nevzal. Nikdy by s ňou nemal dieťa. A aj keby, určite by sa ho zbavil pri prvom probléme, pretože bez lásky nemá zmysel ničomu čeliť.

„Čo keby ste taký elixír vyvinuli?“ oprela som sa a päsťou si zatlačila na hruď, kde mi to moje neposlušné srdce bolestivo búšilo o rebrá. Tak strašne som sa bála…

Jack sa na mňa ľútostivo pozrel.

„Mohla by som ho vidieť?“ otočila som sa k nemu.

„Teraz hneď?“ zarazil sa.

Na to som prikývla. „Alebo mám čakať do rána, až sa jeho stav zhorší? Nechcem sa lúčiť, len ho vidieť. Prosím. Na minútku.“

„Nebude ťa vnímať, Yasmin. Dal som mu silný elixír proti bolesti, aby sa vyspal…“

„Dobre, nevadí. Chcem ho vidieť,“ dobiedzala som, až kým sa nado mnou nezľutoval a nekývol mi v oslobodzujúcom geste, aby som šla.

* * *

Willova izba bola dokonale uprataná. Jeho mama sa cez deň musela veľmi nudiť, keď som za ňou neprišla. Teraz mi to bolo ľúto.

„Mrzí ma, že som sa dnes neukázala,“ šepla som a podišla bližšie k posteli, kde na krajíčku sedela Juni, a Will bol – tentokrát už v čistom pyžame a čistých perinách – stále tak trochu zvinutý do klbka a otočený tvárou k nej. Dokonca ju držal za ruku.

„To nič,“ usmiala sa na mňa.

„Och, vyzerá už o toľko lepšie!“ konečne som mu mohla prehrabnúť vlasy. Opäť boli na dotyk hebké a ja som sa samým šťastím dobre že nerozplynula. Will bol s nami. Úplne mimo a pod vplyvom liekov, ale s nami! Už som sa nemusela strachovať, na akom mieste leží a čo sa s ním deje, pretože som ho videla rovno pred sebou a jeho rodičia sa o všetko postarali.

Juni si z tváre zotrela jednu zblúdenú slzu.

„Vyzerá, že bude v poriadku,“ hlesla som a prisadla si k nej. „Naozaj. Jeho pokožka má zase tú správnu farbu a celkovo je taký… spokojnejší.“

Hladila som ho po vlasoch a po krku. Nemohla som sa tých dotykov nabažiť, hoci Will na nič nereagoval, presne ako povedal jeho otec.

Spal. Len tíško spinkal a my sme šepkali, akoby sme ho nechceli rušiť. Juni si chrbtom ruky utrela ďalšiu slzu.

„Myslím to vážne. Vyzerá fajn. Mali by sme sa tešiť,“ presviedčala som ju, no ona mi jednostaj uhýbala očami.

„Prepáč,“ hlesla. „Prepáč. Chcela som… chcela som na chvíľu odísť, aby som sa dala dokopy, ale potom ma chytil za ruku…“

„Sám od seba?“ prekvapene som zdvihla obočie.

„Áno, vlastne sám od seba. Otec sa k nemu sklonil, aby mu dal liek proti bolesti, a ja som ho práve ubezpečovala, že ak nás musí opustiť, pochopíme to… a on ma chytil za ruku. Určite chce s nami zostať. Viem to.“

„Nikdy som o tom nepochybovala,“ kútiky úst sa mi ešte o trochu zdvihli.

Juni sa na mňa zamyslene pozrela. „Ostaneš tu na noc?“

„Mám to v pláne.“ Prešla som Willovi od lakťa k ramenu a hrozila sa tých vytŕčajúcich kostí. Posledných dvanásť dní zrejme nič nejedol. Aj keby sa ráno cítil lepšie, dať ho do pôvodného stavu potrvá šialene dlho.

Preglgla som a odmietla sa tým zaoberať. Hlavne, že je nažive. S nami.

„Pôjdem si na pár hodín oddýchnuť,“ ozvala sa Juni opäť. „Nevadilo by ti to? Keby si naňho dávala pozor ty? Ja alebo manžel ťa o tri hodiny vystriedame.“

„Jasné, bez problémov,“ rozžiarila som sa.

Takže ma dokonca nechajú s Willom samu?

Juni však moje predstavy rýchlo schladila: „Ale príliš sa ho nedotýkaj, dobre? Radšej ho len drž za ruku a občas mu skontroluj dýchanie. Keby niečo, budeme hneď za dverami.“

Snaživo som prikyvovala, až kým si nevyslobodila ruku spod tej Willovej a opatrne nevycúvala z izby. Hneď ako bola preč, zabrala som jej miesto.

„Och, teraz neviem, Will,“ šepkala som. „Mám sa ťa dotýkať alebo nemám? Počúvnuť tvoju mamu by bolo logickejšie, ale keď ja tak veľmi chcem…“

Znovu som mu prehrabla vlasy a užívala si, ako mi hebké pramene prekĺzavajú medzi prstami. Will v spánku trošičku posunul hlavu ku mne. No, možno sa mi to len zdalo, ale aj tak som skoro nadšene zajasala a z očí mi vyhŕkli slzy presne ako Juni pred chvíľou.

„Ach, dobre, rozhodol si,“ hlesla som z dojatia. „Budem ťa hladkať. A možno ti dám aj pusu.“ Nahla som sa k nemu a zľahka ho pobozkala na čelo. „Aby si sa mi rýchlo prebral a aby sme sa mohli čím skôr bozkávať.“

Odprisahala by som, že mi v tej chvíli sotva citeľne stisol ruku.

48. kapitola / Yasmin

Vonku pomaly svitalo. Úplne prvé slnečné lúče presakovali cez žalúzie na oknách. Jack ani Juni ma neprišli vystriedať. Zrejme zaspali. Nezazlievala som im to, a keď sa Will otočil na druhý bok, opatrne som vkĺzla do postele k nemu.

Ležala som na krajíčku, zamyslene sledovala bledé pruhy svetla na strope a občas pohladila Willa, aby som sa uistila, že dýcha a že je tam. Až kým sa mi tiež nepodarilo zadriemať.

Prebrala som sa o 7:42. Viem to presne, lebo som mala tvár otlačenú od vankúša a pohľad upretý rovno na budík na nočnom stolíku. Ospalo som zažmurkala a v duchu si vravela, že na vstávanie je ešte priskoro. No Will to tak nevidel. Ucítila som za sebou nejaký pohyb a prudko sa otočila.

„Will?“ hlesla som.

Pomaličky sa prebúdzal a zo všetkých síl sa snažil vyškriabať do sedu, hoci sa mu to nedarilo. Hneď som sa vystrela a dlaňou mu jemne podoprela chrbát.

„Au,“ sykol napriek mojej snahe.

„Prepáč, prepáč, ja viem, všetko ťa bolí, budem opatrnejšia,“ sľubovala som. Zmätená, vykoľajená, nadšená. Chcelo sa mi plakať a smiať sa zároveň. Will sa oprel o stenu a s pevne zavretými očami sa pokúšal vzdorovať bolesti.

„Bude to fajn, všetko bude fajn,“ tíšila som ho so slzami na krajíčku. Dokonca som sa natiahla a chcela ho pohladiť po tvári, ale Will sa uhol. Šokovalo ma to. Možno sa len bál, že by ho to opäť zabolelo, a tak som k nemu natiahla ruku pomalšie. Will otvoril oči a hľadel na mňa. Chcela som sa ho len dotknúť a uistiť ho, že som s ním a už sa ničoho nemusí báť. No čím bližšie boli hánky mojich prstov k jeho tvári, tým vyplašenejší výraz mal v očiach.

Stiahla som ruku späť do lona. „Will?“

Niečo mi na tom celom nehralo. Jeho orieškové oči po mne blúdili a ja som čo najjemnejšie nahliadla do jeho myšlienok, ktoré boli také zmätené, že sa z nich nedalo vyčítať skoro nič.

Will sa pozrel k dverám. Vôbec si nevedel vysvetliť, čo tu robím, čo tu robí on a prečo ho všetko tak príšerne bolí. Myslel len na to, že by chcel odtiaľto vypadnúť, ale že sa určite neudrží na nohách.

„Láska, pozri sa na mňa,“ nasilu som mu vzala tvár do dlaní.

Will mi bezmocne tlačil na zápästia, ako veľmi sa mi chcel vyšmyknúť.

„Ja viem, že si zmätený a že ti nič nedáva zmysel. Viem to. Ale bude to fajn. Sľubujem. Len mi musíš veriť,“ šepkala som a Will sa naďalej vzpieral. „Som Yasmin. Tvoja Yasmin. Nespomínaš si? Na nič? Ani na Farbičky? Na ústav? Ako sme sa stretli v ordinácii u doktora a ty si mi ošetril nohu?“

Will striasol moje dlane, ale ja som ho vzápätí chytila za obidve ruky.

„Prosím. Nerob mi to. Musíš ma počúvať,“ naliehala som.

Úplne mi preplo a vôbec som naňho nebrala ohľad. Stískala som jeho ruky stále pevnejšie a pevnejšie, a Willovi sa nedarilo vyslobodiť, tak sa z toho stresu a bolesti rozplakal.

„Nie, Will, prosím!“ vyhŕkla som. Príliš nahlas. V obývačke sa ozvali kroky a niekto rozrazil dvere.

„Yasmin, čo to…“

„Will!“ vrhla sa k nám jeho mama. „Srdiečko, čo sa stalo? Čo sa stalo?“ Zľahka ho privinula k sebe. Keď sa o ňu Will oprel, upokojil sa, a mne došlo, že asi takto som to mala spraviť ja. No bolo neskoro.

Jeho otec ma nasilu zdvihol z postele, a hoci som zabárala päty do podlahy, odtiahol ma preč z jeho izby. Preč z Willovho dosahu. Preč…

„Čo to malo znamenať!“ osopil sa na mňa.

Opierala som sa o stenu a rozhliadala sa po obývačke.

„Yasmin, čo to bolo?“ chytil ma za ramená a zatriasol nimi. „Zbláznila sa? Takto naňho tlačiť? Uvedomuješ si, akým peklom si prešiel? A ty sa naňho hneď vrhneš ako taká bláznivá hlupaňa!“

„Mrzí ma to,“ šepla som.

„Nevraveli sme ti jasne, že sa ho nemáš dotýkať? A že máš prísť po nás?“

„Ja viem, mrzí ma to,“ zopakovala som.

No Jack nado mnou len nemilosrdne pokrútil hlavou. Vôbec ho netrápilo ani to, že som sa z ľútosti rozvzlykala.

„On si ma nepamätá!“ vyhŕkla som a jeho pohľad na chvíľu znežnel.

„Samozrejme, že si ťa pamätá. Je len zmätený. Mama ho upokojí a bude to dobré.“ Odstúpil odo mňa, aby nahliadol do dverí, a ja som sa to zatiaľ snažila ustáť na roztrasených kolenách.

„Fajn, poď,“ zavolal ma.

Keď som sa ani nepohla, chytil ma za zápästie a vtiahol späť do Willovej izby. Nepotrebovala som to isté utrpenie zažívať dvakrát. Ale Jack si nedal povedať.

Juni zatiaľ objímala Willa okolo ramien a on už vyzeral podstatne lepšie.

„Čo sa deje?“ spýtala sa nás, keď sme tam s Jackom zastali.

„Yasmin má pocit, že si ju nepamätá,“ utrúsil pobavene a strčil ma bližšie pred Willa.

Juni sa k nemu prihovorila: „Zlatíčko, pamätáš si toto dievča, však?“

A celá scéna sa opakovala nanovo. Len s tým rozdielom, že Will bol v bezpečí maminej náruče a ja som tam bezmocne stála, z jednej strany istená rukou jeho otca, ako keby som sa naňho zase chcela vrhnúť a ublížiť mu.

Will na mňa asi desať sekúnd hľadel, než pokrútil hlavou a zaboril si tvár do maminho trička. Jeho rodičia si vymenili prekvapený pohľad a mne po lícach stekali ďalšie a ďalšie slzy…

„To nič, to nič, spomenie si,“ utešoval ma Jack, kým ma vliekol späť do obývačky a odtiaľ do kuchyne. Posadil ma za jedálenský stôl a nechal ma plakať si do dlaní. Bolo to nanič. Všetko to bolo nanič. O Willa som tak či tak prišla.

Matne som vnímala, že Jack celý čas telefonoval. Najprv Caroline a Deane. Ich nadšené jačanie sa na chvíľu rozľahlo celým bytom. Vzápätí brnkol Kieronovi a pri tej príležitosti ho požiadal, aby ma odviezol k sebe. Nemohla som tam ostať. Nenechali by ma s Willom, ani keby som ich prosila na kolenách.

Keď boli všetky telefonáty vybavené, Jack sa posadil oproti mne, a kým som sa snažila upokojiť, vysvetľoval mi čosi o traumách a krátkodobej strate spomienok. No nič z toho som mu neverila. Willove myšlienky som poznala lepšie než on a jednoducho som vedela, že tam chýbam.

49. kapitola /odkazy od Yasmin

Chcem sa uistiť, že už nič nezabudneš, tak som sa to rozhodla spísať. Nuž, tu to je. Nie je to žiadna sláva, viem, ale skús oceniť aspoň moju snahu.

Deň prvý – pokus o opätovné zoznámenie

Tentokrát za prítomnosti tvojich rodičov. Prebiehalo to asi takto: Vošla som do tvojej izby, pozdravila ťa strohým „ahoj,“ vynútila zo seba jeden úsmev (konečne rozumiem tomu bezútešnému pocitu, keď nie si schopný usmiať sa úprimne!) a potom som sa spýtala, či si môžem prisadnúť k tebe na posteľ. Prikývol si a ja som si sadla, ale akosi nebolo o čom hovoriť.

Znovu sme si vyjasnili všetky fakty.

Nepamätáš si ma. Vlastne ani nevieme presne určiť, kam až tvoje spomienky siahajú. Ale čo je hlavné, nepamätáš si ani nič z uplynulých dvoch týždňov. A pre teba je to plus. Čím menej zlých spomienok, tým lepšie. Na tomto sme sa zhodli s tvojimi rodičmi.

Vysvetlili sme ti, čo sa stalo. Že ťa uniesli a tak (nezachádzali sme do detailov) a potom sme len tak mimochodom spomenuli, že so mnou chodíš. Áno, so mnou. A zabudnúť na svoju frajerku je teda pekný podraz, to ti poviem.

Šklblo ti pritom kútikom úst a prvýkrát si si ma prezrel od hlavy až po päty, akoby si zisťoval, čo sa ti vlastne na mne páčilo. A v duchu si si ma porovnal s Annie.

Zranilo ma to. Tak ju si pamätáš a mňa nie! Ďakujem pekne… Nedarilo sa mi zadržiavať slzy, tak som odvrátila tvár a ty si sa mi ktovieprečo ospravedlnil. Hej, máš to vo zvyku. Aspoň na tomto sa nič nezmenilo.

Pár minút som pobudla a odišla som preč. Musela som vypadnúť. Prepáč.

Deň druhý – návšteva kamarátok

Dnes za tebou prišli Deana a Caroline. Pamätal si si ich veľmi dobre. Na rozdiel odo mňa vedeli byť šťastné a uvoľnené, takže sa s tebou normálne bavili, zatiaľ čo ja som sedela v kúte. Áno, presne tak, v kúte. Dívala som sa na vás a ticho som závidela.

Našťastie (alebo nanešťastie?) po polhodine museli odísť, lebo si bol ešte stále príliš unavený. Momentálne prespíš aj dvadsať hodín denne. A tie zvyšné štyri sa ťa mama snaží nakŕmiť polievkou, aby si si mohol vziať elixír proti bolesti a ísť spať. Perfektné, nie? Máš taký nabitý program, že sa ti vôbec nechce zaoberať sa mnou.

Deň tretí – návšteva bývalej frajerky

Dnes za tebou prišla Annie. Oči ti pri nej na chvíľu zažiarili a ja som už-už chcela vziať nohy na plecia, ale teraz som rada, že som to vydržala. Prehodili ste spolu len pár viet. Nejakým zázrakom si si spomenul, že je tehotná, a vybavila sa ti aj spomienka na pátranie a ústav. Proste všetky tie veci, čo ste riešili s Annie. Zranilo ma to dvojnásobne.

Po dvadsiatich piatich minútach si ju poprosil, aby odišla, lebo ti ten nápor spomienok nerobil dobre, a než si zase musel ísť spať, otec ti pomohol vyrobiť pár elixírov pre Kierona.

Mimochodom, uňho je teraz moje prechodné bydlisko, keby si ma niekedy hľadal.

Deň štvrtý – začínaš si uvedomovať moju prítomnosť

Posledných pár dní som presedela v kúte tvojej izby alebo nazerala do dverí ako zlodej, len aby som sa uistila, že ti nič nechýba. A zvyčajne si si ma ani nevšimol… až dnes.

Tvojej mame sa konečne podarilo dostať do teba viac než pár lyžíc polievky a z toho úspechu boli rodičia takí nadšení, že kým sa objímali v kuchyni, vystihla som chvíľu len pre seba a šuchla sa do tvojej izby bez dovolenia. Práve si sa chystal lognúť si trochu elixíru a ísť spať. Ale keď si ma zbadal, na moment si sa zarazil…

A pozdravil si ma. Takým tým spôsobom s otáznikom. Niečo ako: „Ahoj?“ (Otáznik v tomto prípade znamenal myšlienkový dodatok: Čo tu robíš?)

Tak som sa len usmiala a priateľsky sa opýtala, ako sa máš a či ti nemôžem s niečím pomôcť. Na všetko si mi odsekol jednoslovne. Pochopila som to a zvrtla sa na odchod, ale ty si na mňa v poslednej chvíli zavolal, aby som počkala. A zase si sa mi ospravedlnil. Vraj ťa mrzí, že si nemôžeš spomenúť.

Rozplakala som sa a ušla som preč.

Deň piaty – predčasná radosť

Tak ako sa tvoji rodičia včera radovali z pokroku, tak boli dnes sklamaní, keď si v sebe tú maminu polievku udržal odhadom pätnásť minút. No, dva týždne bez jedla robia svoje. Asi to ešte chvíľu potrvá, než začneš normálne jesť. Nič si z toho nerob, Will. Je to v poriadku. Všetko je v poriadku.

Večer som za tebou doliezla do kúpeľne a našla ťa, ako sa opieraš o umývadlo, dívaš sa do zrkadla a nespoznávaš svoj odraz. Ja viem, viem, je to pre teba ťažké… Z ničoho nič sa preberieš, nemáš spomienky a všetko je inak. Ale napraví sa to.

A určite si nevyčítaj, že si rodičov sklamal. Ich chyba, že sa predčasne tešili.

Keď si si ma všimol v odraze zrkadla, slabučko si sa usmial a mne sa srdce rozbúchalo nádejou. Podišla som k tebe a objala ťa. Oveľa pevnejšie než ťa teraz objímajú rodičia. Sú k tebe tak prehnane opatrní…

Takže som ťa poriadne objala, hoci som pod prstami cítila každú kosť v tvojom tele, a ty si mi to objatie opätoval. Dokonca si si oprel bradu o moje temeno a ja som sa od šťastia skoro rozplynula!

Potom už bol čas ísť. Popriala som ti dobrú noc a naposledy sme sa na seba usmiali. Myslím, že sa náš vzťah konečne začína zlepovať.

Deň šiesty – návšteva Maxima a Kierona

Chlapci chceli vidieť tvoje pokroky, tak sa tu na chvíľu zastavili. Maxim si viac-menej držal odstup a občas utrúsil nejakú poznámku. Ale Kieron robil presný opak. So mnou si prisadol na kraj tvojej postele a spolu sme ti rozprávali o ústave a o Farbičkách. Celý čas si nás dopĺňal!

Bolo to perfektné. Poznáš skoro všetky fakty! Vieš, že pracuješ na ošetrovni. A spomenul si si aj na Chestera, jeho nehodu s vlkmi, a na Olive, ktorá ťa v ústave otravovala.

Zajtra k tebe privediem pár kamarátov odtiaľ a uvidíme, ako to pôjde. Čo ma však mrzí viac, je to, že na mňa si si ešte vždy nespomenul. Pýtal si sa, akú mám farbu. Nič ti nehovorila Fialová. Pred tebou som hrala statočnú, a keď sme sa po dvoch hodinách rozlúčili opäť strohým „ahoj,“ nevidel si na mojej tvári žiadnu slzu. Nie. Všetky som ich vyplakala do vankúša u Kierona.

Deň siedmy – návšteva Lucy a Chestera

Dnes ťa prišli podporiť moji kamaráti Lucy a Chester. Predtým si ich celkom dobre poznal. Teraz ti chvíľu trvalo zaradiť si ich tváre, ale zvládol si to na jednotku! Dokonca si si spomenul, že ti Lucy najprv nebola sympatická, a vedel si naspamäť odrecitovať zložky elixíru, ktorým si liečil Chesterovo zranenie. Beriem to ako veľký krok vpred!

Deň ôsmy – teórie

Najprv teda spíšem zoznam tvojich pokrokov: zvládol si zjesť celý tanier polievky bez pomoci a skoro bez prerušenia, dokážeš prejsť cez tri izby bez toho, aby ťa niekto podopieral, a bavil si sa dve hodiny s Deanou a Caroline, pričom si celkovo vydržal byť hore takmer šesť hodín!

Paráda, však? Rodičia sú nadšení.

A teraz k tomu, čo sa týka mňa. Než si zaspal, chvíľu sme sa rozprávali, hoci mi ešte stále nevenuješ toľko pozornosti ako ostatným. Iba sa mi ospravedlňuješ. A nebaví ma to počúvať, aby si vedel. Kolobeh výčitiek sme teda uzavreli nasledovnou teóriou: ako jedinú si ma nepamätáš preto, lebo si na mňa v tej garáži často myslel. Až tak často, že sa ti s tou traumou najviac spájam. Preto si nemôžeš spomenúť. Keby si si spomenul na mňa, vybavili by sa ti aj dva týždne utrpenia, a to my predsa nechceme.

Takže je to dobré. V podstate je to dobré. Ale aj tak si stále želám, aby si si spomenul.

Deň deviaty – dostala som vynadané

Sadli sme si k tvojej nástenke a prešli všetky spoločné fotky. Jednu po druhej. Vravela som ti o našich víkendoch, o výletoch na bicykli a o všetkom, čo sme za ten krátky čas prežili. Bol si z toho trošičku zmätený. Ale naozaj iba nepatrne. Tvoji rodičia z toho však spravili drámu.

Keď ti mama večer priniesla zase tú tekutú polievku – fuj, už ti z nej musí byť zle – vraj si sa jej sťažoval, že si tú vec so mnou vkuse vyčítaš. Že vždy, keď ma vidíš, myslíš len na svoju neschopnosť spomenúť si a je ti to strašne ľúto. A potom si dokonca nemohol zaspať.

Takže z toho obvinili mňa. Vraj na teba tlačím. Vraj ti nemám dokola omieľať, čo bolo. Vraj ti mám dať priestor a prestať ti vyčítať niečo, za čo nemôžeš…

Ale oni to nepochopili, Will. Ja ti nič nevyčítam. Iba sa snažím. Chcem, aby si bol v obraze a aby ti nechýbal žiadny dielik skladačky, keby si si chcel náš príbeh poskladať.

Vyhodili ma z bytu a ku Kieronovi som musela ísť pešo. Krása, však? Občas z nich fakt zúrim!

Deň desiaty a jedenásty – papáš stále to isté, veľa spíš a ja som sa vrátila k sedeniu v kúte

Deň dvanásty – postupné zblíženie

Dnes som nabrala odvahu a vzala zo stola tvoj nový notebook. Kým si spal, stiahla som doň pár filmov a po jedle som navrhla, aby sme si nejaký pozreli. Tvoji rodičia boli proti. Ale mňa potešil tvoj súhlas!

Sadla som si k tebe na posteľ a ty si mi omotal ruku okolo ramien. Skoro som sa rozplakala od šťastia! Mimochodom, dnes si mal posledný elixír proti bolesti.

Čiže – pozerali sme film, ale ja som sa sústredila iba na tvoju blízkosť a vychutnávala som si každú sekundu. Asi po hodine si sa pohodlnejšie uvelebil a tesne pred koncom si zaspal s hlavou opretou o moje rameno. Zaklapla som notebook a nechala ťa spať, až kým nevošla tvoja mama a zase nespravila cirkus. Vraj ťa z toho bude bolieť krk a bla, bla, bla…

Zobudila ťa, uložila pekne na vankúš, dala ti pusu na dobrú noc a mňa poslala preč.

Deň trinásty – som fakt naštvaná

Tak. Tvoji rodičia mi už parádne lezú na nervy!

Dnes celý deň pršalo a ty si bol ešte viac ospalý, tak sme sa k sebe túlili a rozprávali sa. Nemal si náladu na žiadnu inú spoločnosť. S Caroline a Deanou si mal iba krátky videohovor. Annie si poslal strohú správu, nech príde inokedy. Rodičom si väčšinou odpovedal jednoslovne.

Ale so mnou ti bolo fajn. Nenútila som ťa totiž nič hovoriť. Celé hodiny si ležal s hlavou položenou na mojich stehnách a ja som ti rozprávala o svojom živote… ako sa naši rozviedli, strčili ma do ústavu a založili si nové rodiny. Väčšinu faktov si sám doplnil a ja som mala radosť.

Pritom som ťa hladila po vlasoch. A vždy, keď som prestala, si otvoril oči, aby si skontroloval, čo robím, a ja som sa usmiala a začala ťa hladiť zase. No sotva si stihol zaspať – obklopený mojou láskou a hladkaním – prišla tvoja mama a všetko nám zatrhla.

Nehnevaj sa, ale podľa mňa žiarli. Podľahla utkvelej predstave, že má späť svojho milovaného synčeka a že budeš zase visieť len na nej. Normálne ma plesla po ruke a povedala, že sa ťa nemám dotýkať! Odkedy má na to právo len ona? A čo sa to vlastne stalo s tvojimi rodičmi? Sú v poslednej dobe takí úzkostliví!

Deň štrnásty – prvé normálne jedlo

Od dneška už nepapáš iba polievky. Paráda, však? Myslela som si, že sa budeš tešiť, ale pravda je taká, že ti bolo celý deň zle a zase si väčšinu času preležal.

Deň pätnásty – hádka

Úprimne povedané, toto bol zvláštny deň. Už keď som prišla, bol si strašne, ale fakt strašne smutný. Nevedela som ťa ničím rozveseliť. Na hovory a správy od kamarátov si neodpovedal a úprimne ma dojalo, že si útechu hľadal pri mne. Tuším si sa pohádal s rodičmi.

Kým sme sa k sebe túlili v posteli – ty si mal zatvorené oči a ja som ťa škrabkala po chrbte –, prišla nás tvoja mama párkrát skontrolovať. Zakaždým si ma len pevnejšie stisol v objatí a ignoroval si ju. Nechápem to, ale nepýtala som sa. Žeby tá vaša hádka súvisela so mnou?

Deň šestnásty – pusa

Dnes boli tvoji rodičia preč, čo bolo samo osebe dosť zvláštne. Teda tvoj otec mal nejaké povinnosti v lekárni a tvoja mama bola celý deň zavretá niekde vo vedľajšej izbe, ale ani raz za nami nikto neprišiel. Nechali ti len hotové jedlo a ja som zodpovedne dozerala na to, aby si ho celé zjedol. Aspoň po troškách. Potom sme sa schúlili pod perinou a pozreli si ďalší film. Tentokrát si nezaspal a zvládol si aj hovor s kamarátkami.

A k čomu som sa chcela dopracovať?

Pri tom všetkom túlení, objímaní a hladkaní som ani nezaregistrovala, že by mi niečo chýbalo. Celá šťastná som sa okolo desiatej chystala na odchod, a kým som si hádzala veci do kabelky, z ničoho nič si na mňa zavolal. Otočila som sa k tebe a ty si si poprosil pusu na rozlúčku, čo je od tvojho nájdenia historicky prvá pusa, čo medzi nami padla. Na chvíľu som stratila reč. Potom ma to šialene dojalo a líca mi zmáčali slzy.

Ty si sa usmial a dal si mi pusu na nos. A ja som sa utíšila a dala ti pusu na čelo. A zatiaľ to asi necháme takto. Nemáme sa kam ponáhľať. Z tvojej izby som doslova vycúvala a asi tisíckrát ti popriala dobrú noc.

Deň sedemnásty – návrat do starých koľají

Tvoji rodičia sú späť! Chceli sme sa rozprávať, ale oni nás stále kontrolovali. Chcela som ťa hladiť, ale tvoja mama ma asi stokrát napomenula. A pred odchodom som ti chcela dať pusu na rozlúčku, ale tvoj otec mi stál za chrbtom a odkašľal si, aby som už šla. Tak som šla.

Deň osemnásty – prvýkrát na čerstvom vzduchu

Caroline a Deana presvedčili tvojich rodičov, že je čas opäť vyraziť von. Išla som s vami, ale tie dve ťa okupovali z oboch strán, takže som sa k tebe vôbec nedostala.

Prešli sme pár metrov. V podstate jednu ulicu. Potom ťa začala bolieť hlava z ostrého slnka a radšej sme sa vrátili domov. Toľko k prvej vychádzke. Ale neboj, čoskoro sa to zlepší!

Deň devätnásty – večerná prechádzka

Dnes ťa vzal von otec a podarilo sa vám kráčať cez celé dve ulice! Ja som sa skrývala za autami a za bytovkami. Sledovala som vás a ty si na mňa párkrát nenápadne žmurkol ponad rameno. V tom okamihu som sa cítila ako agent na tajnej akcii;)

Deň dvadsiaty – piknik s Annie

Keďže Annie ako jediná vlastní auto aj vodičský preukaz, nejakým zázrakom prehovorila tvojich rodičov, že ťa vezme von na menší výlet. Natrepala som sa k vám do auta ako čierny pasažier. Annie to komentovala len párkrát, ty si to prešiel smiechom. Povedal si: „Nechaj ju. Veď vidíš, že za mnou všade chodí ako pes.“

A je to pravda. Nasledujem ťa ako taký chvostík.

Viezli sme sa asi pätnásť minút, než sme zastali na peknej lúke, kde si rozložilo piknik aj pár rodiniek s deťmi. Vyhliadli sme si tienisté miesto pod stromom, natiahli deku, dali si jedlo. Ja som sa skamarátila s Annie a konečne som uznala, že nie je až taká strašná. A ty si toho veľa nezjedol, ale lepšíš sa! :*

Deň dvadsiaty prvý – prechádzka číslo tri

S Caroline a Deanou ste pomalým tempom prešli skoro pol kilometra a potom si ich poprosil, či by nás na spiatočnej ceste nenechali samých. Nadšene súhlasili a ty si ma hneď chytil za ruku. Bolo nám tak fajn.

Slnko za nami zapadalo, rozprávali sme sa o maličkostiach a ty si stískal moju ruku stále pevnejšie a pevnejšie, až kým sme nezastali pred vchodom do bytovky. Tam si sa chcel rozlúčiť a otočil si ma k sebe. Inštinktívne som sa postavila na špičky, celá nadšená z prvého skutočného bozku, no vtom to prekazila tvoja mama. Mám sa ešte čudovať?

Zakričala na nás z okna, že je čas večere a nech ideš okamžite domov. Prevrátil si oči a ja som si rezignovane vzdychla. Celý čas na nás zízala, takže si mi dal len letmý bozk na čelo a odkráčal si preč. Ach, Will, nezvládam to. Prepáč. Zajtra sa neuvidíme. Potrebujem si vytvoriť odstup. Ľúbim ťa!

Tvoja Yasmin ♥

50. kapitola / Yasmin

Leto mi pomaly, ale isto pretekalo pomedzi prsty. A tak som sa s tým rozhodla niečo urobiť.

„Dávaš si pauzu od Willa?“ spýtal sa Kieron, keď ma našiel za svojím domom povaľovať sa pri bazéne. Namiesto ležadla som si na trávnik natiahla deku, oči opuchnuté od plaču mi zakrývali čierne okuliare a popoludňajšie slnko mi príjemne hrialo pokožku. Ideálny deň, dá sa povedať.

„Hej,“ pobavene do mňa štuchol nohou a ja som sa mykla.

„Daj mi pokoj,“ sykla som.

No Kieron si aj tak kľakol a strhol mi okuliare z očí. Žmurkajúc som sa naňho nevľúdne pozrela.

„Potrebuješ pomoc,“ zhodnotil a hodil okuliare do trávy.

„Pomoc?“

„Nechceš si sem pozvať kamarátky? Stále si sama. A stále plačeš. Začínam sa o teba fakt báť.“

„Iba začínaš?“ rypla som doňho a tentokrát mi zamračený pohľad venoval on.

„Tri týždne som ťa nechal, aby si behala za Willom a snažila sa ho dať dokopy, ale neklaplo to, Yasmin. Je čas pohnúť sa ďalej. Ak to nezvládneš sama, tak…“

„Zvládam to sama,“ prerušila som ho.

Bála som sa, že navrhne niečo ako Scottovú a tie otravné sedenia. Pre istotu som ešte dodala: „Nepotrebujem psychologičku, Kieron.“

„Dobre, ako chceš,“ rezignovane vstal a oprášil si trávu z nohavíc. „Ale keby si si to rozmyslela a chcela sa aspoň porozprávať, vieš, kde ma nájdeš.“

Spoza dverí na terasu sa ozval zvonček a vyslobodil ma z trápneho ticha, čo medzi nami zavládlo. Kieron šiel otvoriť, ja som zavrela oči a vrátila sa k sústrednému opaľovaniu. Pomaly som vydýchla. A opäť sa nadýchla. Takto stále dokola. Premýšľala som, že by bolo fajn pozvať sem Lucy. Nevidela som ju už dobré dva týždne a v ústave je cez letné prázdniny určite nuda.

„Yasmin?“

Ten hlas ma tak rýchlo vytrhol zo zamyslenia, až som nadskočila.

„Will?“ sadla som si a obrátila sa k dverám na terasu.

Nesnívalo sa mi to. Vážne tam stál. Ruky vo vreckách. Pohľad upretý na mňa. Inštinktívne som sa natiahla po osušku, ale potom mi došlo… je to Will predsa. Z akého dôvodu by mi malo prekážať, že ma vidí v plavkách?

Stiahla som ruku a usmiala sa naňho. „Čo tu robíš?“

Mykol plecom a zostúpil po schodíkoch z terasy až ku mne. „Doniesol som Kieronovi novú várku elixírov, a tak mi napadlo, že… sa spýtam na teba. Vieš, neukázala si sa a nenechala si mi ani svoje číslo. Vôbec som ti nemohol zavolať.“

Na plastovom stolíku pri ležadlách som mala položený mobil a malinovku. Akosi mi nedošlo, že by si Will chcel vypýtať moje číslo.

Frustrovane si prehrabol vlasy a posadil sa do trávy kúsok odo mňa. Radšej som prehltla ospravedlnenie. „Prišiel si sám?“

„Prekvapuje ťa to?“ zdvihol obočie.

„Ani nie. Vlastne… sú to dva kilometre a,“ nervózne som sa pohrávala s rohom deky a v duchu sa pýtala: Odkedy nám to tak nejde? Prečo sa zase bavíme ako dvaja cudzinci?

Will ma našťastie prerušil odpoveďou: „Chcelo to dve desaťminútové prestávky na vodu a na oddych, ale som tu. Vidíš? Robím pokroky. Nemusíš to so mnou hneď vzdávať.“

Šokovane som zalapala po dychu. „Kto vraví, že to vzdávam?“

„Nikto,“ uhol mi pohľadom. „Ale ráno som sa zobudil a… ty si tam nebola. Prvýkrát po troch týždňoch si tam nebola. A nikto mi nevedel povedať, kde si. Nenechala si na seba žiadny kontakt, okrem tých odkazov…“

„Ach,“ prešla som si rukou po čele. „Čítal si ich?“

Will prikývol. „Čo som si mal myslieť, Yasmin? Napísala si, že potrebuješ odstup. A zmizla si bez jediného slova na rozlúčku. Mohla si aspoň… mohla si mi aspoň zadať svoje číslo do mobilu. Je to fakt až také ťažké?“

Obviňujúco sa na mňa pozrel a v očiach ma zaštípali slzy.

„Tak som si myslel, že to vzdávaš,“ dodal. „Čo iné? Proste si odišla a už ma nechceš vidieť. Rodičia ma presviedčali, aby som to nechal tak, ale…“

„Ale?“ zopakovala som, aby to dopovedal.

„Nemohol som. Bola si mi oporou, keď ma celý svet štval. A potom si z ničoho nič odídeš a ani mi nedáš príležitosť poďakovať sa? To sa nerobí, Yasmin. To je tak nefér. Ja,“ v jednej chvíli si zložil tvár do dlaní, „ja nechápem, ako si ma mohla tak vydesiť.“

Položila som mu ruku na chrbát. „Will. Nevzdávam to. Nikdy. Dobre?“

Vystrel sa a ja som mu prstami prešla až medzi lopatky.

„Viem,“ mrkol na mňa kútikom oka. „Došlo mi to, keď mi Kieron povedal, že si celé dopoludnie preplakala a že teraz ležíš pri bazéne ako kopa nešťastia.“

„To nie je pravda,“ zamrmlala som.

V duchu som si poznamenala, že musím Kieronovi vynadať. Takéto informácie sa o dievčatách neprezrádzajú. Hlavne nie ich potenciálnym frajerom. Alebo bývalým? Ako mám teraz Willa vôbec nazývať?

Potriasla som hlavou a Will ma celý čas sledoval, akoby sa snažil vyčítať mi myšlienky z očí.

Napokon sme mysleli na skoro to isté…

„Chodíme spolu, alebo nie?“ ozval sa. „Mám v tom chaos. Jeden deň ma držíš za ruku a čakáš pusu na rozlúčku. A hneď nato zmizneš. Nechápem. Ak si sa chcela rozísť, prečo mi to nemôžeš povedať? Tých nepriamych rozchodov mám už fakt dosť.“

„Dobre, prepáč,“ vytisla som zo seba.

No Will stále na niečo čakal.

„Mám sa ešte raz ospravedlniť?“ šepla som.

Pokrútil hlavou a mimovoľne skĺzol pohľadom po mojom tele až k nohám. „Len… čo keby si mi priblížila svoje plány? Ostávaš s Kieronom? Alebo so mnou? Alebo čo vlastne bude?“

„U Kierona len bývam. Nič iné v tom nehľadaj.“

„Ale nemôžeš uňho bývať donekonečna,“ poznamenal a privinul sa ku mne. Prstami mi zamyslene skĺzol po stehne.

Zachvela som sa. „Fajn. Tak čo navrhuješ? Ak ma Kieron vyrazí, musím sa presťahovať späť do ústavu. A to by… to by bol môj koniec.“

„Koniec?“ zopakoval.

„Už ma odtiaľ nepustia, Will. Nechcem tam stvrdnúť do konca života.“

„A keby Kieron zariadil, aby si mohla dokončiť školu v meste? Šlo by to?“ uprel na mňa naliehavý pohľad.

Preglgla som a nervózne sa pohrávala s rukami. „Hm, možno. Neviem. Asi keby som ho presviedčala…“

„Ale veľmi sa do toho nehrnieš, čo?“ vytušil.

„Nechce sa mi ísť na internát,“ zamrmlala som. „Po ústave mám zo všetkých tých ubytovní traumu a tentokrát by som tam navyše skončila bez Lucy.“

Will sa ku mne z ničoho nič nahol. Pobozkal ma na krk, akoby sa ma snažil utešiť, a ja som sa pod dotykom jeho pier celkom roztopila.

„Možno by som mal ešte jeden nápad,“ zašepkal.

„Aký?“ objala som ho a on mi zospodu zatlačil na chrbát, aby som si ľahla.

Opatrne ma položil na deku. „Rozmýšľal som, že… by sme sa spolu mohli presťahovať niekam viac do centra. Aby si to mala blízko do školy.“

„Ale čo tvoja práca? Ty to budeš mať z centra príšerne ďaleko.“ Spomenula som si na Olive a na ošetrovňu a hneď sa mi nechuťou skrivili kútiky úst.

Will ma na každý pobozkal.

„S prácou v lese končím,“ vyhlásil. „Chcem si nájsť niečo iné. Možno zo začiatku v otcovej lekárni. Keď už nebudem bývať s nimi, určite mu príde vhod mať viac času na mamu. A úprimne, aj tak niekoho platí, aby sa staral o sklad elixírov.“

„A Maxim ti to dovolí?“ šepla som a zaborila mu prsty do vlasov.

Will mi so zavretými očami vtisol bozk na zápästie. „Kašľať na Maxima. Po tom, čo ti vyviedol s tými vlkmi, ho už nechcem ani vidieť. A nemusím ho počúvať. Kamery fungujú po celom meste a je menšia šanca, že sa mi niečo stane v centre než na predmestí.“

„Fajn, dobre, máš pravdu,“ pohladila som ho po chrbte a vkĺzla mu rukami pod tričko. Po dlhom čase nás konečne nikto nerušil. Will mi bozkami zasypával nahú pokožku a všetko vo mne sa chvelo nadšením.

„Takže,“ šepol a pobozkal ma na ucho. „Za posledný rok som našetril dosť na to, aby sme si mohli dovoliť taký menší byt, ale… nehneval by som sa, keby Kieron časť doložil. Keď už som preňho taký nenahraditeľný.“

Potichu som sa zasmiala. „Skúsime ho vydierať?“

„Skvelý nápad,“ pochválil ma a pritisol mi dlane na chrbát, aby ma dvihol viac k sebe.

„A… Will, nechcem ti kaziť náladu, ale bude to mať ešte jeden problém. Aj keby som tu mohla dokončiť posledný ročník, neznamená to, že ma z ústavu úplne prepustia.“

„Nie?“ oprel sa čelom o moje a mňa prešla chuť pokračovať.

„Prepáč. Kašli na to. Detaily vyriešime inokedy. Len,“ roztúžene som pritisla pery na jeho, aby ma ešte chvíľu bozkával.

A zabralo to. Skĺzol mi perami ku kľúčnej kosti, a kým ma hladil po chrbte, podvedome mi rozviazal šnúrky na plavkách. Trošičku to so mnou myklo a on sa zarazil.

„Nie, počkať, chápem,“ odtiahol sa a zavrel oči, aby sa mohol sústrediť. Rozosmialo ma to. „Jasné, že ťa nemôžu prepustiť z ústavu len tak. Mala si si kvôli tomu vziať Kierona, že?“

„No,“ pobavene mi šklbalo kútikmi úst a prstami som sa hrala s lemom jeho trička.

„No tak si vezmeš mňa a problém vyriešený.“

Chcel mi vtisnúť bozk na jamku pod krkom, ale ja som mu položila ruky na ramená. „Will? Si si istý? Niežeby som si potrpela na romantickú žiadosť o ruku, ale hovoríš to tak ľahkovážne… Si si úplne istý, že to tak chceš?“

„Prečo nie?“ odvetil.

To nebolo to, čo som potrebovala počuť. „Ešte si to radšej premysli.“

„Načo? Aj tak som s tým časom počítal, tak prečo to nespraviť hneď?“

Zhlboka som sa nadýchla. Zbehlo sa to tak narýchlo, že som si potrebovala vyčistiť hlavu. Proste… z ničoho nič príde a chce sa odsťahovať od rodičov? V tom musí byť niečo viac, nie?

„Will,“ znovu som ho od seba odtisla.

„No tak, už ma neodstrkuj,“ zafňukal a moje zovretie jeho pliec povolilo. Dovolila som mu, aby sa nahol nado mňa a párkrát ma pobozkal na brucho.

„Spomenul si si?“

Stačilo vyrieknuť túto otázku a hneď sa zastavil.

„Nie,“ šepol. Skoro až urazene.

„Nie? Určite nie?“ zdvihla som mu bradu, aby sa mi pozrel do očí. Nedokázala som mu čítať myšlienky, keď bol tak blízko a keď mi každý kúsok tela brnel od jeho dotykov.

Will sa rukami zaprel po stranách mojich ramien. „Stále si nepamätám nič… z našich rozhovorov ani našich zážitkov. Neviem si vybaviť konkrétne udalosti, ale… pamätám si,“ pohľadom skĺzol dolu po mojom tele. „Toto.“

Uhla som mu očami, keď sa uškrnul. „Robíš si zo mňa srandu, však?“

„Nie. Celkom vážne,“ zasmial sa, čo jeho slovám na vážnosti nepridávalo. Pohladil ma po boku a ja som udržiavala očný kontakt s oblohou. „Pamätám si, že som sa ťa už dotýkal. Posledný týždeň si dokážem presne vybaviť, ako ma bozkávaš. A tak… mám všetky spomienky, ktoré potrebujem. Nemyslíš?“

Chcela som povedať nie. Najradšej by som zaúpela, že toto nie je to, na čom záleží. Ale keď Will sa tváril tak sladko…

„Ty si už na nič iné nespomenieš, však?“ hlesla som rezignovane a zľahka ho pohladila po vlasoch.

„Asi nie, ale čo keby sme sa tým prestali zaoberať? Máme budúcnosť a prítomnosť. Spravíme si nové spomienky. Lepšie spomienky,“ na dôvažok pritisol pery na moje.

Objala som ho okolo pása, Will sa oprel o lakeť a jednou rukou mi zahrabol do vlasov.

„Proste to chcem skúsiť znovu,“ zašepkal.

„A ak to nevyjde?“ pochybovačne som si zahryzla do pery.

„Vyjde. Viem, že to vyjde. Keď som si prečítal tvoje odkazy, hneď som musel bežať za tebou, aby som ti povedal, že,“ na chvíľu sa zarazil, akoby si moje posledné slová na papieri musel pripomenúť. „Aj ja teba.“

Po lícach mi stiekli slzy a Will ma za každú jednu pobozkal. Strašne som sa preňho trápila… A keď to zo mňa naraz opadlo, vôbec som nevedela, čo skôr. Dokázala som ho len tisnúť k sebe a vzlykať.

„Neplač. Prosím. Neplač,“ tíšil ma Will. Posadil sa, zdvihol ma do náručia a zľahka ma hojdal, pretože nič nezaberalo. „Láska, no tak. Už je to fajn. Všetko je fajn, len sa upokoj. Čo keby sme chvíľu robili niečo iné? Máš tu celý bazén len pre seba a ty tu pol dňa nečinne ležíš na slnku?“

Zasmiala som sa cez slzy. „Plávanie mi… veľmi nejde.“

„Čože?“ akože šokovane sa odtiahol. Díval sa mi do tváre a oči mu žiarili.

„V psej podobe je to fajn,“ priznala som. „Ale v tej ľudskej…“

„To snáď nie! Tak to sa musíš naučiť. Odmietam si vziať dievča, ktoré nevie plávať.“

Smiala som sa a slzy boli skoro definitívne preč. Nič som nemusela hovoriť. Will mi automaticky zaviazal šnúrky od plaviek na chrbte a vzal ma na ruky, aby ma odniesol do bazéna. Nešlo mu to s takou ľahkosťou ako kedysi… No pred dvoma týždňami by ma ani neudržal, takže to bol očividne pokrok.

Položil ma do plytkej vody, kde som dočiahla na dno, a nahol sa cez okraj. „Zatiaľ v pohode?“

Prikývla som a gumičkou som si zopla vlasy na temene.

„Zbytočne,“ odvrkol, „aj tak si ich namočíš.“

Pretiahol si tričko cez hlavu, skočil ku mne a než som stihla vykríknuť, celú ma ošpliechal. Slzy splynuli s vodou a zrazu po nich neboli už ani stopy. Vážne. Dobre to vymyslel. Celá šťastná som sa vrhla k nemu, objala ho nohami okolo pása a pritisla k okraju bazéna, aby som ho mohla pobozkať.

„Počkaj, takto sa plávať nikdy nenaučíš,“ so smiechom sa ma snažil odstrčiť.

„A čo keby sme s tým začali od zajtra?“

Prižmúrenými očami zhodnotil môj nevinný výraz.

„Tak dobre, zajtra,“ prikývol a v očiach mu zaiskrilo. „Ale ak ma chceš bozkávať, najprv si ma budeš musieť chytiť.“

Vyrazil na opačný koniec bazéna, kde bola voda na chodenie privysoká. A ja som frustrovane zaúpela: „Počkaj, až budeme na bicykloch! Poviem ti to isté!“

„Len sa snaž, Yasmin!“ smial sa, kým som ho skúšala napodobniť a udržať pritom hlavu nad vodnou hladinou.

Epilóg / Willaim

O dva roky

Boli to len dva tiene.

Len dva tiene v bielych plášťoch, čo sa ku mne približovali…

Nepanikáril som. Zatiaľ.

No potom sa v šere zablysol hrot ihly a srdce sa mi roztĺklo bláznivou rýchlosťou.

„Došľaka, Lily,“ vydýchol som, keď sa mi konečne podarilo otvoriť oči a ocitnúť sa späť doma. Späť v tmavej spálni, späť na slobode.

Už žiadna garáž, žiadne ihly, žiadni ľudia…

Len ostré pazúriky toho neposlušného šteňaťa, čo ma v noci tak rado budilo.

Vzal som Lily za boky a zdvihol ju nad seba.

„Toto mi nemôžeš robiť,“ poučil som ju.

Odpoveďou mi bolo vrtenie chvosta a tiché zakňučanie.

Yasmin sa ospalo pretočila ku mne so slovami: „To snáď nie. Zase ťa zobudila?“

„Asi je hladná…“

„Veď som ju kŕmila sotva pred dvoma hodinami,“ odsekla pri pohľade na budík.

Položil som si šteňa na brucho a ono sa spokojne zvinulo do klbka.

„Vidíš?“ poukázala Yasmin. „Ani neplače.“

Pravda je taká, že kvílenie hladného šteňaťa je svojou nepríjemnosťou a intenzitou vážne porovnateľné s detským plačom.

„Čím ťa vlastne zobudila?“ nevzdávala sa Yasmin, hoci som už zatvoril oči a chcel spať ďalej.

„Hm, zabodla mi pazúr do ruky…“

„Len tak?“

Mohol som zaklamať a potvrdiť to. Ale urobil som tú chybu, že som sa pozrel Yasmin do tváre a aj v absolútnej tme som rozoznával jej starosti. Nedalo sa jej klamať.

„Yasmin, nezľakni sa, ale…“

„Ale čo?“ netrpezlivo sa prisunula ku mne a na nose ma pošteklil jej dych.

„Posledných pár nocí sa mi stále niečo sníva. Nezmysly o tmavých priestoroch, v ktorých ma niekto drží nasilu, o skúmavkách s elixírmi, o ihlách a tak… ale než príde k najhoršiemu, Lily ma vždy zobudí. Vždy. Ešte sa nestalo, aby ma v tom nechala.“

„To je…“

„Prosím, povedz, že je to náhoda,“ poprosil som ju, lebo som tušil, čo povie.

Yasmin sa usmiala a pohladila naše šteňa po mäkkej srsti.

„Možno len vycíti tvoj nepokoj a inštinktívne ťa zobudí. Nemusí to nič znamenať,“ upokojila ma.

Sčasti som si vydýchol.

„Ale úprimne,“ pokračovala Yasmin po chvíli, „niekedy večer, keď som unavená a nevládzem sa sústrediť, mám pocit, že… tvoje myšlienky nepočujem. Prinajmenšom to nejde ľahko. Akoby to tá malá… blokovala.“

„No tak to je perfektné,“ odsekol som ironicky.

Chvíľu som zamračene zízal na strop, než si ten malý poklad vzdychol, a všetok hnev sa automaticky roztopil.

„Will?“ ozval sa môj väčší poklad a oprel si bradu o moje rameno.

„Mali by sme spať, než ťa Lily zase zobudí na kŕmenie.“

„Ja viem, len ti chcem ešte niečo povedať…“

Trochu som natočil hlavu k nej, ale nechcel som sa hýbať kvôli šteňaťu, a Yasmin mi sama vtisla bozk na pery.

Cítil som jej napätie a strach úplne rovnako ako svoj vlastný, hoci som si ho vôbec nevedel vysvetliť. Niečo v nej vrelo. A trvalo nekonečne dlho, kým nevyhŕkla: „Nikdy ju nedáš do ústavu, však? Sľúb mi to. Sľúb mi, že sa jej nikdy nezbavíš len preto, že ti bude čítať myšlienky.“

„Och, Yasmin,“ so smiechom som prevrátil oči.

Vážne ju trápilo iba toto?

Lily nesúhlasne odfrkla a zliezla zo mňa, aby sa uvelebila na niečom pohodlnejšom, a ja som sa mohol otočiť k jej mame.

„Nenamýšľaj si hlúposti,“ zašepkal som jej do vlasov, len čo som ju objal a pritisol k sebe. Yasmin sa mi spokojne schúlila v náručí. „Vieš, že by som to nespravil. Nikdy by som sa nezbavil svojich dvoch lások, ani keby ste mi čítali myšlienky od rána do večera. Alebo od večera do rána. Lily ťa v noci totiž očividne zastupuje.“

Yasmin sa mi zasmiala do trička. „Hej, očividne si svoje povinnosti neplním na sto percent.“

„Si len unavená. Obaja sme unavení,“ zavrel som oči a skĺzol jej dlaňou po chrbte.

„Lily nám dáva zabrať. Ale o tých snoch som to proste mala vedieť, Will. Skôr, než si mi to povedal. Mala som si všimnúť, že s tebou niečo je… ja…“

„Yasmin,“ prerušil som ju. „Je to v pohode. Nevyčítaj si to.“

Zovrela v pästi látku môjho trička, tak ako to každú noc mala vo zvyku. Hrozne sa bála, že ma stratí. Že sa niečo pokašle a zase zmiznem. A že ma bude márne hľadať. Od toho únosu bola paranoidná a nenechala ma samého ani opustiť byt.

„Ľúbim ťa,“ zašepkal som, keď Yasmin zovrela moje tričko ešte tuhšie, a z druhej strany sa ku mne privinulo malé, hrejivé klbko srsti. „Aj teba ľúbim, Lily.“

Labkou ma štuchla do chrbta namiesto odpovede. A tak som medzi svojimi milovanými dievčatami opäť zaspal.

* * *

Popravde…

Lily nebola plánovaná.

A môj vzťah s Yasmin nebol vždy ružový.

Všetko sa pokašľalo v momente, keď mi na naše prvé výročie povedala: „Budeme mať šteniatko!“ Namiesto: „Budeme mať dieťa.“

A svoju chybu si uvedomila, ale už to nešlo vziať späť. Takže som sa celé týždne a mesiace vyhýbal pohľadu na jej nerastúce bruško a dokola dúfal, že sa možno predsa len narodí v ľudskej podobe…

Ale zbytočne.

Lily má presne päťdesiat percent psej krvi a pri narodení vážila pol kila.

A moja prvá veta, keď mi ju dali do rúk?

„S tým šteňaťom nemám nič spoločné.“

Ďalší mesiac som sa vyhýbal aj jej. Nechcel som ju držať, počúvať jej kvílenie a už vôbec nie spať v tej istej miestnosti. Ale nakoniec som vďačný Yasmin, ktorá so mnou mala strašne veľa trpezlivosti a čoskoro ma donútila nájsť si k nej cestu. A po šiestich mesiacoch sme sa dostali až sem…

„Si rozkošná,“ pochválil som tú malú potvorku, čo na mňa z matraca čučala svojimi korálkovými očami. „Rozkošná, rozkošná, rozkošná.“

Lily zakaždým štekla a rozradostene mi skočila na kolená, aby sa dostala z postele na koberec.

Krútila sa mi pod rukami, až kým som ju dostatočne nepomaznal. Len čo sa upokojila, zdvihol som ju a položil si jej hlavičku na rameno.

„Nájdeme mamu?“ spýtal som sa.

Lily zastrihala ušami a stále trepotala chvostom. Bola neskutočne kontaktná a vnímavá a… nechápem, ako som ju mohol tak dlho odmietať.

Zdvihli sme sa zo zeme a šli pohľadať Yasmin.

„Tak, tu nie je,“ skonštatoval som pri pohľade na bordel v kuchyni. Po raňajkách som ani nestihol upratať, lebo Lily bola totálne závislá na našej pozornosti, a aj keď jej nič nebolo, kvílila len preto, aby sme ju držali na rukách.

„Ani tu nie je,“ obišli sme gauč a Lily sa netrpezlivo obzerala. Obývačka bola od kuchyne a jedálne oddelená len knižnicou v strede miestnosti. Zadná stena bola kompletne presklená a črtal sa odtiaľ výhľad na mesto. Podarilo sa nám zohnať dokonalý byt. Svetlý a priestranný, tak ako chcela Yasmin.

„No, myslím, že sme ju našli,“ pootvoril som dvere do kúpeľne.

Yasmin stála pred veľkým zrkadlom a nespokojne hľadela na svoj odraz. Po dlhom čase mala na sebe fialové šaty.

„Vidíš?“ pošepol som Lily do ucha. „Raz budeš presne taká nádherná ako mama. Len si musíš ešte pár rokov počkať.“

Lily mi vlepila mokrú pusu na líce. Zasmial som sa na tom a Yasmin si nás všimla.

„Tak čo? Pripravení?“ spýtala sa so zdvihnutým obočím.

„Úplne,“ prikývol som. „Zbalil som Lily všetko potrebné na tri hodiny mimo domova.“ Kývol som na tašku, čo som mal prehodenú cez druhé rameno.

„Fajn,“ Yasmin si ešte raz prečesala vlasy a stále sa pritom tvárila nespokojne. „A čo ak sa zdržíme viac než tri hodiny?“

„No, po troch až štyroch hodinách vyhladne…“

„Okej, máš pravdu, aspoň budeme mať dôvod vypadnúť.“ Odložila kefu na poličku nad umývadlom a nešťastne si vzdychla. „Nechápem, ako si mohol Kieron vymyslieť takú stupídnu podmienku…“

Uškrnul som sa.

„Neuškŕňaj sa! Nie je to vtipné! Neznášam fialovú!“ osopila sa na mňa a v zrkadle mi venovala vražedný pohľad.

Lily sa jej nahnevaného hlasu zľakla a zaborila mi ňufák do košele.

„Pristane ti to,“ snažil som sa Yasmin utešiť. Fialová jej skutočne pristala. A navyše aj tieto šaty, ktoré ničím nepripomínali tie z ústavu. No žiadnu chválu teraz nebrala na vedomie. Prešmykla sa vôkol mňa a šla sa do chodby obuť.

„Ešte mu to na tej svadbe pekne vytmavím,“ mrmlala pri hľadaní správnych topánok.

„Kieronovi? A čo ak to má na svedomí Noelle?“

„To je fakt,“ uznala. „Kto iný by dal všetkým hosťom podmienku obliecť sa do fialovej, ak nie bývalá Farbička?“

Kieron sa zasnúbil s Noelle chvíľu po tom, čo ho Yasmin definitívne odmietla. A na moje veľké prekvapenie im to skutočne klapalo. Aspoň teda navonok.

„Počkať,“ Yasmin si ma premerala od hlavy až po päty. „Nemáš nič fialové. Ako sa chceš tomu pravidlu vyhnúť?“

Vzal som mraučiacu Lily za boky a otočil ju tvárou k nej.

„No to ma podrž… ono jej to fakt pristane!“

Lily hrdo zdvihla ňufák, aby bolo čo najlepšie vidieť jej fialovú mašličku. Mala ju omotanú okolo krku. „Budem ju celý čas držať, takže nám na chýbajúcu fialovú nikto nič nepovie.“

„Berieš dcéru ako módny doplnok?“ sykla s prižmúrenými očami.

„Prečo nie?“ odvetil som a Yasmin pohoršene krútila hlavou.

Položil som si Lily späť na rameno. „Tak. Môžeme vyraziť.“

Na našej svadbe bolo presne jedenásť hostí.

Na Kieronovej? Desaťkrát toľko. Ale musel som uznať, že ju mali zorganizovanú do posledných detailov.

Zabudli iba… na jeden.

„Och, tá je nádherná!“ rozplývala sa skupinka úplne neznámych dievčat a všetky k Lily naťahovali ruky. V dave som sa snažil hľadať Yasmin, no… akosi sa nám stratila.

„Prepáčte, ale ja…“

„Môžem si ju podržať?“ hlesla jedna.

„Nie, už musí ísť za mamou. Fakt sa ospravedlňujem.“

„Tak ju aspoň otoč ku mne, nech si ju sfotím,“ ozvala sa zozadu fotografka.

Boli. Všade.

Ruky. Hlavy. Hlasy. Poháre a blesky foťákov.

Lily z toho bola zmätená a ja som sa snažil vycúvať. Ale slušne to proste nešlo.

Po nekonečných minútach utrpenia sa tam konečne zjavil Kieron so slovami: „Musím vás upozorniť, že celý čas odoberáte pozornosť neveste.“

Všetkým otravným babám pokynul rukou, aby sa pratali preč. A ony sa rozpŕchli tak rýchlo, ako sa zjavili.

Vydýchol som si. „Och, ďakujem.“

„Nie je za čo. A nerobím si srandu. Noelle je skutočne naštvaná.“ Natiahol ruku k Lily a ukazovákom ju pošteklil pod papuľkou.

„Ver mi, že toto fakt nebol môj zámer…“

„Vy sa asi nebavíte, čo?“ skonštatoval, keď sa Lily iba nespokojne zavrtela.

„Nie. Vlastne sa snažíme vypadnúť. Tri hodiny prešli. Nevidel si Yasmin?“

„Naposledy niekde pri stole s občerstvením, ale… už je to dlho,“ obzrel sa, skrivil obočie nad tou kopou známych aj neznámych a zase sa vrátil pohľadom k Lily.

„Len tak pre zaujímavosť,“ nadhodil som. „Koľko elixírov ťa stála táto akcia? Nech viem, či musím zajtra vyrobiť ďalšie.“

„Ráno dva, pred obradom štyri a ďalšie tri si idem dať teraz,“ zhrnul bez srandy. „Takže… nemohol by si mi do večera vyrobiť ešte aspoň päť dávok?“

Podvihol som Lily. „Ak nájdeš nezodpovednú mamu tohto šteňaťa, tak áno, ale inak sa od neho nemôžem pohnúť.“

„Idem na to,“ prikývol a postrapatil malej srsť na hlave.

„To sa mi páči,“ usmial som sa sám pre seba a pre Lily, ktorá na mňa uprela zvedavý pohľad, akoby sa pýtala, čo ma potešilo. „Zapamätaj si jednu vec. Keď potrebuješ niečo zohnať alebo zariadiť, vždy oslov Kierona.“

Lily štekla. Vždy štekala, keď mala pocit, že čakám na odpoveď. Avšak tým zase upútala more pozornosti a ďalší hlúčik sa k nám nahrnul s povzdychom: „Och, tá je nádherná! A celá po ockovi, však?“

S Lily sme sa na seba pobavene pozreli. Farba jej srsti síce kopírovala odtieň mojich vlasov, ale inak…

„Nie, táto malá potvorka bude skôr po mame.“

Yasmin

Z Noelle bola nádherná nevesta. Kto by bol povedal, že sa raz nájde v usporadúvaní večierkov? To dievča, čo si v jedálni zakrývalo uši? Očividne na tom za posledné dva roky zapracovala a s Kieronom jej to nepopierateľne pristalo. Bola oproti mne o toľko elegantnejšia!

Hoci sme na svadbe strávili iba necelé štyri hodiny, večer som sa cítila totálne vyžmýkaná. Šuchtala som sa z miestnosti do miestnosti a vláčila malú na rukách, a keď sa jej konečne podarilo zaspať, doslova som si vydýchla úľavou.

Uložila som ju do postele a siahla po ovládači, že si pred televízorom trochu odpočiniem, no sotva som dosadla na gauč, zaklopal ktosi na dvere.

„To snáď nie!“ zaúpela som potichu a šla otvoriť. Azda si Will zabudol kľúče? pýtala som sa v duchu, no na chodbe stál niekto celkom iný…

„Dúfam, že máš pre svoju návštevu dobré vysvetlenie. Lily sotva zaspala,“ zavrčala som.

„Aj ja ťa rád vidím,“ usmial sa na mňa Chester. Pod pazuchou držal notebook a neustále mi nazeral cez rameno. „Nepozveš ma dnu? Potreboval by som s niečím pomôcť. Bude to len chvíľa.“

„Keď inak nedáš,“ prevrátila som oči.

Išla som pred ním a poodnášala z jedálenského stola pár špinavých misiek, aby si mal kam sadnúť. „Ale pohostenie nečakaj,“ upozornila som ho.

„Na to ťa poznám až príliš dobre, Yasmin,“ zasmial sa. Položil notebook na uvoľnené miesto a zvedavo sa obzrel. „Will nie je doma?“

„Musel ešte skočiť do lekárne. Vyrobiť pár elixírov pre Kierona alebo čo.“

„Aha,“ sklopil zrak ku klávesnici.

„Nejaký problém s notebookom?“ usadila som sa k nemu a nahla sa k obrazovke, aby som lepšie videla. Síce som nebola úplne technický typ – aspoň oproti Willovi – ale ani moje znalosti neboli na zahodenie.

„Písal som prácu do školy a z ničoho nič sa to… vymazalo.“

„Len tak?“ zamračila som sa.

„Neviem,“ nervózne si pošúchal zátylok. „Asi som to neuložil a vybila sa baterka. Nemohla by si to v tom notebooku nejako… nájsť?“

„Nemáš automatické ukladanie?“ posunula som notebook na svoju stranu. V otvorenom dokumente ostalo len pár riadkov. Chudák Chester, pomyslela som si. Určite na tom pracoval celé hodiny.

Noha sa mu nikdy celkom nevyliečila. Keď stále kríval a lov preňho začal byť príliš ťažký, požiadal Maxima, aby mohol opustiť svorku. V ten deň som sa neskrývane potešila. Najradšej by som všetkých svojich priateľov mala v meste.

Škoda len, že Chester to tak ružovo nevidel…

„Asi to vzdám,“ zašepkal, keď som sa ani po piatich minútach k ničomu nedopracovala.

„Čo? Písanie práce? Počkaj na Willa, on ti to napíše odznova za pár minút. Veď vieš, že je v tých veciach dobrý.“

„Myslím školu všeobecne,“ opravil ma.

„Ale neblázni.“

„Nejde mi to,“ odsekol.

„Jasné, že ti to nejde. Si z lesa! A na lesného napoly psa ti to ide fakt dobre. Veď prvý ročník máš už v podstate za sebou. Nenechaj sa odradiť.“

Nad mojím dohováraním iba neurčito pokrútil hlavou. „Tebe sa to povie.“

„Čo?“ zháčila som sa.

„Máš úžasný život.“

„Myslíš?“ odtiahla som sa od notebooku.

„Máš Willa, dcéru, si na slobode a môžeš robiť, čo sa ti zachce,“ vymenovával.

„Tak to teda určite nemôžem,“ odfrkla som.

„Nie?“ zdvihol oči, hoci doteraz sa pohľadu na mňa vyhýbal.

„Nie som až taká slobodná, ako si myslíš. Mám dovolené žiť len v tomto meste. Nesmiem pracovať, aby som náhodou nezneužívala svoju schopnosť, takže asi do konca života stvrdnem doma. A každý mesiac musím chodiť na kontrolné sedenia k psychologičke…“

„Ku Scottovej?“ mimovoľne sa uškrnul.

„Áno, presne, ku Scottovej,“ precedila som cez zaťaté zuby. „A Kieron je za mňa stále zodpovedný. Podpísal moje prepustenie z ústavu pod podmienkou, že na mňa dohliadne, takže sa uňho musím hlásiť. Každý. Jeden. Deň.“

„To je nanič,“ vzdychol.

„Ale v tých ostatných veciach máš pravdu,“ pripustila som a na pery sa mi automaticky vkradol úsmev. „Mám úžasného manžela a úžasnú dcéru. Nič viac mi netreba.“

Chester chcel vyjadriť istú pochybnosť, no vtom sa už ozvalo štrnganie kľúčov v zámke a do jedálne sa vrútil zadýchaný Will.

„Ideš ako na zavolanie,“ privítala som ho.

Oči mu žiarili a skôr než som ho stihla upozorniť, aby bol potichu, príšerne nahlas zvolal: „Napísali mi!“

„Pst! Zobudíš malú!“

„Napísali mi!“ zopakoval tichšie a hodil predo mňa roztvorenú obálku. Známky na nej neboli z nášho sveta. Nezaujato som vytiahla list a prebehla ho očami.

Jeho rodičia prešli cez Polnočnú bránu minulý rok, keď Juni definitívne došli lieky proti bolesti a keď už nebolo iného východiska. Nikdy nevideli svoju vnučku, ale Will im chcel poslať fotky, len čo sa dozvie ich nové bydlisko.

A teraz tú adresu konečne vedel.

V liste písali, že si našli veľmi pekné bývanie a Willova mama sa postupne zotavuje, takže si o ňu nemusí robiť starosti.

„Hm, pekné,“ zamrmlala som a položila list na stôl.

„To sa nemôžeš aspoň trochu potešiť?“ Will ma prebodol naštvaným pohľadom.

„A prečo by som mala? Nesprávali sa ku mne práve najlepšie…“

„Och, Yasmin,“ prevrátil oči a dosadol na voľnú stoličku. „Dobre vieš, že ťa mali radi. Od samého začiatku. Ale potom sa zomlela tá vec… a oni ťa z toho začali viniť. Síce neprávom, ale uznaj sama, že keby si ma v ten deň nezdržala, a keby som nešiel vyvolať naše fotky…“

„Fajn, stačí,“ prerušila som ho.

Nepotrebovala som to počuť. Tiež som si to vyčítala. Nebyť mňa, možno by sa fakt nič nestalo. A možno keby sa niečo podobné raz stalo Lily vinou jej chlapca, tiež by som sa k nemu potom správala odmerane.

Will si všimol, že ma to rozhodilo, a utešujúco ma pohladil po tvári. „Už je to preč.“

Usmiala som sa naňho a vtisla mu bozk do dlane.

Vtom si Chester veľavravne odkašľal.

„Prepáč!“ vyhŕkla som a posunula k Willovi jeho notebook. „Chester má problém s prácou do školy. Vymazala sa mu. Napadlo mi… nemohol by si mu s tým pomôcť?“

Will bol po dnešku unavený minimálne tak ako ja a možno to v prvom okamihu aj chcel odmietnuť, no keď som naňho urobila psie oči, nevedel povedať nie.

„Pozriem sa na to,“ sľúbil.

Zo spálne sa ozvalo šteňacie kvílenie. „Idem po malú,“ vzdychla som si a vstala od stola. „Vy len pekne pracujte, chlapci.“

Postrapatila som vlasy Chesterovi a on sa po mne s úškrnom zahnal.

Aj keď ho škola nebavila a chýbal mu les, bola som nesmierne rada, že ho môžem mať nablízku. Lucy sa po skončení strednej dala na ďalšie štúdium. Odsťahovala sa. Kvôli univerzite. A ja som jej to nevedela odpustiť. Tak mi tu zostal aspoň on.

Než som nakŕmila a zase uspala malú, Chester už bol na odchode a neprestával Willovi ďakovať.

„Nie je za čo. Bola to hračka,“ odpovedal mu zakaždým.

Keď sa za ním zavreli dvere, pustila som sa do upratovania. Všetok špinavý riad som vložila do drezu a napustila ho vodou. Kým sa odmočí, chcela som spraviť niečo ďalšie, no Will ma zozadu objal a uväznil ma v náručí.

„Nechaj to tak,“ šepol mi do ucha.

„Ale…“

Pobozkal ma na krk a ja som na moment privrela oči.

„Máme tu strašný bordel, Will.“

„Upracem to zajtra,“ uistil ma a perami mi skĺzol až k ramenu. Celkom ma prešla chuť upratovať. Pohladila som ho po ruke, ktorou pevne zvieral môj pás, a chcela som sa otočiť k nemu… ale keď som pod prstami zacítila pár hrbolčekov, ustrnula som.

„To je tak nefér,“ do očí sa mi natisli slzy. „Tí idioti si len tak behajú po svete, zatiaľ čo ty stratíš spomienky a ešte ti aj ostane jazva po vpichoch…“

„Skoro to nevidno,“ opáčil s absolútnym pokojom.

„Ide o princíp!“ zvrtla som sa k nemu. „Mali by ich za to potrestať!“

„Ššš,“ vzal mi tvár do dlaní a oprel sa čelom o moje. Na rozdiel odo mňa v sebe nedržal nenávisť. Zastával názor, že všetko zlé je na niečo dobré a že nás aj táto strašná skúsenosť priviedla do tohto momentu. Do nášho krásneho bytu a k Lily.

Chvíľu mi hladil chrbát, než som sa tiež upokojila.

Po nájdení Willa Maxim zahájil ďalšie pátranie. Snažil sa vystopovať tých kazisvetov, no kým našiel ich základňu, už dávno zdrhli do sveta ľudí. Ostala po nich len peňaženka s dokladmi, ktorá zrejme pri rýchlom balení nedopatrením spadla za stôl.

„Kašli na to,“ pošepol mi Will. Trochu rozochvene som ho objala okolo krku a nechala sa bozkávať, zatiaľ čo mi z mysle neschádzali fotky vedcov, ktoré mi ukazoval Maxim. Vraj to neboli žiadni amatéri. Práve naopak. V ich svete ich uznávali za pokrokové lieky, čo sa im podarilo vyvinúť. Na báze našich elixírov!

A že na pokusy zneužívali štvrtinové psy? To vedeli parádne ututlať…

Pevnejšie som stisla Willa v objatí.

„Všetko v pohode?“ vyhŕkol, keď sa mu jedna moja slza vpila do trička.

„Úplne. Len… len som unavená,“ odtiahla som sa a dostala zo seba jeden úsmev.

„Máš pravdu. Tak,“ jednou rukou mi zovrel pás a druhou mi podrazil kolená, keď som to najmenej čakala. „Tak si ťa aspoň odnesiem do postele.“

„Blázon!“ zapišťala som a objala ho okolo krku.

„To som. Do teba.“

Tentokrát som sa usmiala úprimne a odovzdane zavrela oči.

Slovník začiatočníka

Napoly pes je nadprirodzená bytosť. Má dve podoby: psiu a ľudskú. Premena je vždy čistá, rýchla a prirodzená, sprevádzaná iba nepatrným zábleskom svetla bez akejkoľvek bolesti či námahy. V psej podobe sú nerozpoznateľní od obyčajných psov, v ľudskej vyzerajú ako bežní ľudia. Každý napoly pes sa narodí v psej podobe a približne v treťom roku života získa podobu ľudskú. Na rozdiel od iných nadprirodzených bytostí nevznikli z mágie, ale z lásky.

Štvrtinový pes je potomok napoly psa a človeka.

Percentá vyjadrujú podiel psej krvi v tele každého jedinca. Napoly pes má od 40% do 70% psej krvi. Štvrtinový pes má od 20% do 35% psej krvi. Všetko mimo tieto rozpätia je odchýlka.

Nadprirodzené schopnosti delíme na základné a špeciálne. Základnou schopnosťou každého napoly psa je schopnosť premeny. Počas života nepodlieha zmenám, nedá sa potlačiť ani zlepšiť. Špeciálne schopnosti sa správnym tréningom vyvíjajú a zlepšujú. Nepoužívaná špeciálna schopnosť časom zoslabne, až ju daný jedinec môže v istých prípadoch úplne stratiť.

Svet napoly psov sa dá chápať ako iná dimenzia bez fyzického umiestnenia vo svete ľudskom. Ďalej sa delí na mestskú a lesnú časť.

Svorka je skupina napoly psov, ktorá žije a spolupracuje v lese. Každá svorka má svoje teritórium, tábor a hierarchiu. Na čele stojí vodca, v ktorého rukách sa sústreďuje všetka moc. Ostatné funkcie, povinnosti a právomoci členov závisia len od jeho rozhodnutia. V lese sa nachádzajú štyri trvalé svorky: Východná, Západná, Severná a Južná.

Polnočná brána je trhlina medzi svetmi. Otvára sa o polnoci počas splnu mesiaca a vždy na inom mieste. Vyzerá ako fialová elipsa s vnútrom podobným vodnej hladine, v ktorej sa skvie obraz sveta za bránou.

Vo Vydavateľstve Maxim, s.r.o. vyšli aj tieto tituly:

Laura Ensi

Spoločenstvo

Zrod vlčej bojovníčky

Raine Zair je v podstate celkom obyčajné a nenápadné sedemnásťročné dievča, ktoré študuje, brigáduje, zbožňuje svojich bratov a o láske zatiaľ len sníva. Jej pomerne všedný život sa však v okamihu obráti hore nohami. V jednu noc sa z nej stane výnimočná vlčica. Musí opustiť rodinu, odrazu na jej pleciach leží obrovská zodpovednosť za celú svorku a rieši aj otázku, koho si zvoliť za životného partnera.

Laura Ensi

Spoločenstvo II.

Zrod vlčieho impéria

Raine Zaire už viac nie je obyčajným mladým dievčaťom. Naučila sa, aké nástrahy na ňu čakajú a nesie si už na tele i na duši mnohé jazvy. Stala sa ženou, alfou vlčej svorky, vyvolenou alba lupus a manželkou. Na svojich pleciach nesie obrovské bremeno – musí zjednotiť všetky vlčie svorky a postaviť sa na odpor ich odvekým nepriateľom - Venatorom. Počas svojej dobrodružnej cesty získa mnoho spojencov a zistí, že svet vôkol nej vôbec nie je taký, aký sa na prvý pohľad zdá.

Diana Dušeková

Áno, pán profesor!

On miluje ju, ona miluje jeho. Alebo je všetko inak?

Na jednej strane je mladá študentka architektúry s vysokými ideálmi stať sa úspešnou vo svojom obore. Na strane druhej stojí renomovaný profesor s tvárou a telom Dia, ktorý sa ocitá v úlohe jej súkromného Boha bohov. To, čo medzi nimi iskrí, nie je len napätie svojhlavej študentky a rovnako tvrdohlavého architekta...

Čo sa stane, keď sa spoja ich nezlučiteľné svety? Dokážu odolať vzájomnej príťažlivosti alebo porušia nepísané tabu?

Simona Kutišová

Srdce pre Mirku

Príbeh, aký sa môže stať každému z nás. O bolesti i nádeji, zúfalstve aj láske.

Nádejná huslistka Mirka pilne cvičí na koncert v orchestri. Jediné, čo ju naozaj trápi, je, že nevyzerá ako modelka. V jeden deň sa však všetko zmení a jej doterajší bezstarostný život sa po maminej smrti rúca. Zostáva žiť s babinou a s tetou, s ktorou sa nedokážu naladiť na spoločnú vlnu. Jej svet sa mení na temný, nič jej nevychádza podľa predstáv, prenasleduje ju smola a dopúšťa sa mnohých chýb. Tá posledná ju zničí a ona sa ocitá na dne. Už neverí, že by sa z neho dokázala pozbierať... Keď vtom zasiahne osud a odrazu pochopí, že život vie byť aj krásny a problémy predsa trápia každého.

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať mechanicky, elektronicky, fotokopírovaním alebo iným spôsobom rozširovania bez predchádzajúceho súhlasu majiteľa autorských práv.

Elixír na lásku

Autor: Kim Martinová

Vydalo: Vydavateľstvo Maxim, s.r.o. ako svoju 15. publikáciu

Autorské právo: Kim Martinová

Zodpovedná redaktorka: Andrea Bercik

Jazyková úprava: Peter Tomko

Grafická úprava: Marián Horňák

Tlač: Tlačiareň Arimes

Prvé vydanie

2020

Tlač: ARIMES Bratislava

ISBN 978-80-89967-56-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

1. kapitola / Willaim

2. kapitola / Yasmin

3. kapitola / Willaim

4. kapitola / Yasmin

5. kapitola / Willaim

6. kapitola / Yasmin

7. kapitola / Willaim

8. kapitola / Yasmin

9. kapitola / Willaim

10. kapitola / Yasmin

11. kapitola / Willaim

12. kapitola / Yasmin

13. kapitola / Willaim

14. kapitola / Yasmin

15. kapitola / Willaim

16. kapitola / Yasmin

17. kapitola / Willaim

18. kapitola / Yasmin

19. kapitola / Willaim

20. kapitola / Yasmin

21. kapitola / Willaim

22. kapitola / Yasmin

23. kapitola / Willaim

24. kapitola / Yasmin

25. kapitola / Willaim

26. kapitola / Yasmin

27. kapitola / Willaim

28. kapitola / Yasmin

29. kapitola / Willaim

30. kapitola / Yasmin

31. kapitola / Willaim

32. kapitola / Yasmin

33. kapitola / Willaim

34. kapitola / Yasmin

35. kapitola / Willaim

36. kapitola / Yasmin

37. kapitola / Willaim

38. kapitola / Yasmin

39. kapitola / Yasmin

40. kapitola / Yasmin

41. kapitola / Yasmin

42. kapitola / Yasmin

43. kapitola / Yasmin

44. kapitola / Yasmin

45. kapitola / Yasmin

46. kapitola / Yasmin

47. kapitola / Yasmin

48. kapitola / Yasmin

49. kapitola /odkazy od Yasmin

50. kapitola / Yasmin

Epilóg / Willaim

Yasmin

Slovník začiatočníka

Zadná tiráž