Slzy africké lásky

MIRKA MANÁKOVÁ

NAŠE VOJSKO 2020

Copyright © 2020 by MIRKA MANÁKOVÁ

Translation © 2020 by LIBOR HLAVÁČEK

Cover and layout © 2020 by Q POINT

Czech edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1836-8

Neplač, že zapadlo slunce,

protože slzy ti zabrání

uvidět hvězdy.

Albert Einstein

ČÁST PRVÁ

1. kapitola

Probudil mě brzy ráno maminčin kašel. Záblesk snu, ve kterém jsem si pochutnávala na vydatném chlebu a křupavém mase, nenávratně zmizel. Upírajíc svůj zrak na strop z hlíny jsem se zamyslela. Jaké by to asi bylo, kdybych stále jen snila? Navždy zmizela z kruté reality a ponořila se do světa fantazie? V čase spánku mě nic netrápilo.

Sny pro mě znamenaly jakýsi únik před bídou, hmatatelné v každém koutě našeho skromného domečku či ulice. Někdy jsem v nich letěla přímo do nebe, kde mě čekala hromada jídla a nápojů. Probuzení s prázdným žaludkem mě však pokaždé ubezpečilo, že sny netrvají věčně, že jsou jen jakýmsi zpestřením mého ubohého života. Se smutkem v srdci jsem musela přijmout fakt o skutečné podstatě života. Smála jsem se jen málo. K veselosti jsem totiž mnoho důvodů neměla. Znala jsem jen náš venkov, nic víc a nic míň. Spala jsem na staré zatuchlé matraci, kterou mi odněkud přinesl táta. Mnozí z vesnice se přišli podívat na moje královské lůžko, protože většina z nich spala jen na hlíně nebo v lepším případě na zvířecí kůži. Maminka se znovu rozkašlala, ale tentokrát trval záchvat mnohem déle. Protírajíc si oči jsem se posadila a vylekaně se zahleděla na ženu, kterou jsem bezvýhradně milovala. V žaludku mi to sice vyhrávalo, ale snažila jsem se to ignorovat. Víc mě zajímala máma. Potácela se kolem pece a roztřesenou rukou míchala něco v rezavějícím hrnci. Byl to jeden z nejlepších hrnců, jaký jsme měli. Jakýsi otcův přítel ho před pár roky koupil v Addis Abebě, prý ve velkém a bohatém městě, a daroval nám ho. V mých představách se to město nacházelo někde za řekou a říkala jsem si, že se tam jednoho dne musím dostat. Z řečí dospělých jsem se doslechla, že jinde je život mnohem lepší. Kašel nepřestával, ba právě naopak, zhoršoval se každou minutou, což mě znepokojovalo.

„Maminko,“ hlesla jsem.

„Kaylo, proč ještě nespíš?“

„Vzbudila jsi mě.“

„Nemáš hlad?“ zeptala se starostlivě.

„Mám.“

„Tak se najez.“ Dřevěnou vařečkou nabrala z hrnce do misky žlutou kašovitou směs. Potom si sedla na okraj matrace a položila mi misku do klína. Okamžitě jsem se na tu dobrotu vrhla. Od maminky mi chutnalo úplně všechno. Zaháněla jsem hlad a upírala na maminku ustaraný pohled.

V poslední době vypadala strhaně a utrápeně. Měnila se mi před očima. Už to nebyla ta usměvavá žena s kulatými tvářemi, překypující energií a humorem. Navzdory těžkému životu, který jsme vedly, se mě nejednou snažila rozveselit. Vyprávěla mi příběhy a hodně jsme zpívaly. Jenže v posledních týdnech ji trápil kašel. V noci se probouzela s horečkou a křičela na tatínka, aby jí pomohl. Ten však doma spával jen málokdy. Netušila jsem, kam chodí, a maminka neměla odvahu se ho na něco zeptat. Zlobilo mě to. Ani tuto noc nespal doma. Tatínek býval zaneprázdněný. Tvrdě pracoval celé dny na poli a mě trápilo, že se ani večer k němu nemohu přitulil a vyměnit si s ním pár slov. Dotkla jsem se vrásčité ruky a zahleděla jsem se do tmavých, unavených očí. Zdálo se mi, že v poslední době maminka velmi zhubla. Vyhlížela depresivně, a to mně na náladě také nepřidávalo. Asi si povšimla mého zmateného pohledu, protože vzala moji ruku do své a bříšky prstů mě pohladila po vysušené pokožce.

„Dceruško,“ povzdychla si, „už dál nemůžu.“

Vystrašeně jsem zamrkala víčky. „Co ti je, maminko?“

Mlčela. Její ruka se chvěla a mě napadlo, že má možná znovu horečku. „Neměla bys jít k doktorovi?“

Znovu si povzdechla. „Ach, dítě moje, doktor je odtud velmi daleko a nemůžeme si to dovolit,“ upřela na mě uslzené oči.

Zdálo se mi to, nebo se jí na čele objevily krůpěje potu? Rozbušilo se mi srdce a zmocnila se mě panika. Opravdu byla nemocná, velmi nemocná. Věděla jsem, že lékař je někde ve vedlejší vesnici, ale moji rodiče ho nikdy nenavštěvovali, protože na léky jsme neměli. Něco se ve mně pohnulo. Chtěla jsem pochopit, proč tam nemůže jít. Musí být přece nějaká možnost! Představovala jsem si, že půjdu vyhledat toho pána v bílém plášti a řeknu mu o maminčině problému. Snad ho přesvědčím, aby mi ty léky dal. Už mnohokrát jsem slyšela, že ti v nemocnicích mají zázračné ruce a dokáží najít lék na jakoukoliv chorobu. Už jsem se víc nemohla dívat na její utrpení.

„Musíš jít k doktorovi, velmi se o tebe bojím. Půjdu najít tátu!“ S pevným rozhodnutím vykonat svůj plán jsem se rozběhla pryč a popadla jsem přitom žlutý kanystr na vodu.

„Kaylo!“ uslyšela jsem mámin hlas za zády, ale neotočila jsem se. Jen co jsem vyšla z našeho skromného domku ze dřeva, hlíny a se slaměnou střechou, pocítila jsem první paprsky ranního slunce, dopadající na moje prosté hnědé šaty, které končily na úrovni špinavých kolen. Nestihla jsem si je večer umýt, protože jsem po celodenním putování padla přímo na matraci. Slunko pálilo, což svědčilo o tom, jaký horký den mě znovu čeká. Sucha naši vesničku trápila stále víc, a když přišel silný déšť, zničil všechnu úrodu. A tak práce mých rodičů na poli vyšla nejednou nazmar. Pomáhala jsem jim, jak se dalo, nosila jsem vodu, sháněla jídlo. Někdy se podařilo tátovi něco koupit, ale když se těch pár birrů rozkutálelo, musela jsem pomáhat žebráním. Proti mně kráčeli Abise a Eyob. Potěšilo mě, že je vidím.

„Jdeš pro vodu?“ zeptala se Abise. Černé vlasy se jí vlnily kolem chuďoučké tváře a na tmavé pokožce se vyjímaly bílé zuby. Eyob se sotva naučil chodit a už se vláčel po ulicích. Rozkošně se na mě šklebil a schovával se za sukni své starší sestry.

„Ano, ale ještě předtím musím vyhledat taťku, pomůžete mi?“ Tázavě jsem se na ně zahleděla, ale Abise záporně zakroutila hlavou.

„Nemůžeme,“ odvětila suše. Potom mě obešli a mlčky se vzdálili pryč.

Odměřený postoj Abise mě zarazil. Co jsem jí udělala, že je ke mně taková chladná? Zklamaně jsem za nimi hleděla. Po chvíli jsem si však uvědomila, že není čas na to zabývat se Abise. Musím najít tátu, aby pomohl mamince. Půjdu rovnou na pole, oznámím mu to, a potom odbočím k řece pro vodu, přemýšlela jsem cestou. Potkala jsem několik žen a mužů, kteří nesli na zádech svázané otýpky dřeva a slámy. Jenom se na mě usmáli a víc mi nevěnovali pozornost. Každý se tu staral jen sám o sebe, aby přežil. Když jsem se konečně dostala na místo, kde měl pracovat táta, nemohla jsem ho najít. Některé muže jsem neznala, jiné ano, ale tátu ne a ne zahlédnout. Až když jsem otočila k odchodu, jeden z nich mě oslovil.

„Ty budeš malá Kayla, že? Co tu hledáš, děvčátko?“

Muž, jeden z těch mohutnějších, což bylo u nás spíše výjimečné, se ke mně přiblížil. Nepoznávala jsem ho, ale on znal moje jméno. Cenil na mě zuby a měřil si mě zvláštním pohledem. Ani trochu se mi nelíbil. Měl oblečené uválené kalhoty a v rukou držel lopatu. Po nahé černé hrudi mu stékaly kapky potu. Horoucí slunce dávalo dospělým při práci zabrat už od časného rána.

„Hledám tátu,“ odvětila jsem.

Muž s ušklíbl, přeletěl po mně tím divným pohledem a já se otřásla. Proč se tak díval? Nelíbily se mi jeho oči, které se do mě jako by zabořovaly. Naháněl mi strach. Byl mladší než táta, ale ošklivý.

„Chlapi, viděli jste Zakira?“ obrátil se najednou na ostatní muže.

Jeden z nich ukázal směr, kterým ho viděl odcházet. Rychle jsem poděkovala a rozběhla se přes pole, abych se konečně zbavila těch upřených pohledů. Po celou tu dobu jsem na zádech nesla prázdný kanystr na vodu. Netušila jsem, kde je táta, ale zřejmě pracoval trochu dál. Pole bylo obrovské a on mohl být kdekoliv. Kráčejíc do kopce jsem si utírala pot z čela a myslela na maminku. Kdo jí pomůže, když ne táta? Chudera, tak se trápila. Zbystřila jsem sluch. Zpod kopce, na kterém jsem stála, se totiž ozýval jakýsi zvláštní zvuk. Nic jsem však neviděla. Opatrně jsem vykročila, abych se podívala blíž, jaké zvíře to tam tropí neplechu.

Nakonec jsem se rozhodla, že si lehnu na zem, a tak jsem se plazila jako had až do cíle. Nechtěla jsem toho podivného tvora vyplašit. S jistotou jsem věděla, že to není ani koza, ani kráva. Vystrčila jsem hlavu a překvapením otevřela ústa. To, co jsem viděla v trávě pod kopcem, mě šokovalo. Pode mnou se skvěl nahý černý zadek! Muž se staženými kalhotami ležel na jakési ženě a podivně se o ni otíral. Neobyčejně funěl a vrtěl zadkem. Ta žena měla zavřené oči a vzdychala. Rozbušilo se mi srdce. Co jí to ten chlap dělá? Nikdy jsem nic podobného neviděla, proto mě pohled na ně ohromil. Ba, dalo by se říci, že jsem se na to fascinovaně dívala s otevřenými ústy dost dlouhou chvíli. Všimla jsem si, že se muž o tu ženu otíral stále rychleji a ona vzdychala stále hlasitěji s nohama ovinutýma kolem jeho trupu. Potom ji políbil a pevně objal rukama. Zanedlouho zařval a zůstal na ní nehybně ležet. Naprosto ohromená jsem se postavila. V té chvíli se postavil i ten chlap, vytáhl si kalhoty a otočil se směrem ke mně. Tep se mi zrychlil na maximum, protože jsem hleděla do otcovy tváře! Clonil si čelo rukou před oslnivým sluncem. Udělalo se mi nevolno, když jsem si uvědomila, že ten divně funící muž byl můj otec. Ležel na cizí ženě a něco s ní dělal, ale já jsem netušila, co. Ale v koutku duše jsem cítila, že je to něco velmi zlého, protože tu ženu políbil. Ach, proč to jen udělal? Občas políbil mámu nebo mě a vysvětloval mi, že je to projev lásky. Tvrdil, že když někdo někoho miluje, tak ho líbá. Moji dětskou duši zranila myšlenka, že by otec mohl milovat i někoho jiného kromě mě a maminky.

„Kaylo!“ Šokovaně vytřeštil oči, když mě zpozoroval. „Co tu k čertu děláš?“

„Hledala jsem tě,“ oznámila jsem mu roztřeseným hlasem. Po tvářích se mi rozkutálely slzy. Bolelo mě, že ho netěší moje přítomnost.

Vyběhl ke mně na kopec. „Odkdy tu stojíš?“ V očích se mu zračilo zděšení. Proč byl tak vystrašený? Snad opravdu dělal té neznámé ženě něco zlého? Měla jsem v sobě tolik neznámých pocitů…

„Já… jenom chvilku,“ koktala jsem.

„Co jsi viděla?“

Polkla jsem naprázdno. Jak jen jsem mu to měla říct? Nevěděla jsem totiž, co přesně jsem viděla, a proto jsem si začala v myšlenkách formulovat vhodná slova.

„Kaylo, odpověz mi!“ zvýšil hlas.

„Políbil jsi tu… paní,“ propukla jsem v pláč.  Byla jsem sice malá, ale ne hloupá. Velmi dobře jsem věděla, když někdo někoho políbí, tak ho má rád.

Otec se na mě nervózně zaškaredil, když vtom se za ním objevila ta žena. Až teď jsem si všimla, jak je pěkná a mladá. O mnoho mladší než maminka. Její čokoládová pleť se leskla v horoucím slunci a bílé zuby zářily v širokém úsměvu.

„Prosím tě, Kiaro, nech nás o samotě,“ zamračil se otec, jen co k nám přišla. Kiaře poklesly koutky úst a neochotně kráčela pryč. Nešlo si nevšimnout jejího nevraživého pohledu, který do mě zabodla, když mě obcházela.

„Dceruško,“ pohladil mě po vlasech, „a teď mi pověz všechno, co jsi viděla.“ Setřel mi slzy.

„Ležel jsi na té ženě a vydával jsi zvláštní zvuky.“ Dívala jsem se na něj a sledovala jsem jeho reakci. Prudce se začervenal. Nehledě na tmavou pokožku jsem v jeho tváři uviděla hanbu. Vložil si tvář do dlaní a povzdechl si. Nechápavě jsem na něj hleděla, zatímco on nad něčím úporně přemýšlel.

„Nikdy jsem neviděla, že bys něco takového dělal mamince. Proč ses o tu paní tak divně otíral? Bála jsem se, já… myslela jsem, že je tam nějaké zvíře.“

Táta mě prudce objal. „Kaylo, mrzí mě to, neměla jsi to vidět,“ zašeptal mi do vlasů.

„Ale proč?“

„Víš,“ začal váhavě, „jsi ještě malá na to, abys to pochopila.“

„Ale já vůbec nejsem malá a chci to vědět!“ Trvala jsem na svém. Položil mi prst na ústa, aby mě umlčel. Jeho pohled ztvrdnul a já jsem věděla, že se chystá oznámit mi něco důležitého. Pokaždé, když se tvářil přísně, musela jsem poslušně poslouchat. Otec to měl se mnou složité, protože jsem se chovala jako divoška, co neustále vystrkuje růžky. Moje zvědavost a ostrý jazyk ho nejednou vyvedly z míry.

„A teď mě dobře poslouchej,“ zhluboka se nadechl, „to, co jsi dnes viděla, nesmíš nikomu říct, rozuměla jsi?“

Mračila jsem se. Hryzala jsem si ret a nepokojně přešlapovala z nohy na nohu. Táta byl sice přísný, ale jinak dobrý. Nikdy mě neudeřil, jenom mě rázně napomínal a já jsem fascinovaně poslouchala jeho slova. Na rozdíl od jiných dětí, mnohokrát bitých svým otcem, ten můj byl hoden závisti. Milovala jsem ho a chyběl mi, protože mnoho pracoval a noci netrávil doma.

„Rozuměla jsi?!“ zvýšil hlas, když se nedočkal mé odpovědi.

„Ano, tati, ale…“

„Žádné ale! Zapomeneš na to, co jsi viděla, a klíčem si zamkneš ústa!“

Vyvalila jsem oči. „Ale, tati, když si zamknu ústa, tak už nebudu moct mluvit!“

Rozesmál se, když uviděl můj šokovaný pohled.

„To se jen tak říká, nemyslel jsem to doslovně, dceruško. Jen si nepřeju, abys o tom víc mluvila. Můžu tě ubezpečit, že jsem té ženě nedělal nic špatného, ale vysvětlit ti to teď nemůžu. Nesmíš to říct ani mamince, je ti to jasné, děvčátko?“

Dala jsem si ruce v bok a bojovně jsem se před něj postavila. Nelíbilo se mi to.

„Ale… proč jsi ji políbil?“

Povzdychl si. „Kaylo, mám Kiaru rád, proto jsem ji políbil,“ vysvětloval. Jenže mně to nestačilo, zvědavost mě nutila zjistit víc.

„A co maminka? Ji už nemáš rád? A proč nejsi v noci doma, tati?“ Dychtila jsem po pravdě. V zoufalství si vložil tvář do dlaní, ale trpělivost ho neopouštěla.

„Mám rád tvoji maminku, ale mám rád i Kiaru, rozumíš mi?“

Přikývla jsem.

„A proto to nesmíš mamince říct, protože by jí to mohlo ublížit. Nesnesla by, kdyby věděla, že mám rád i jinou ženu. Nesmíme jí ublížit, protože by byla smutná, a to není dobré,“ hleděl mi do očí, jako by se z nich snažil něco vyčíst. Lekla jsem se. Mamince jsem nechtěla ublížit za nic na světě. Vždyť už teď na tom byla tak špatně. „A v noci nejsem doma proto, že mám hodně práce.“ Když vyřkl tato slova, díval se do země.

„Ale kde potom spíš, tati? Už dlouho jsi nespal doma a maminka se tak trápí.“ Zaraženě na mě civěl a zdálo se, že nenachází slova. „Dost bylo otázek! A proč jsi sem vlastně chodila?“ Jeho přísný tón mě přinutil sklopit zrak. Raději jsem se přestala ptát.

„Chtěla jsem ti říct, že maminka je na tom velmi špatně. Má horečku.“

„Ach, tvoje máma je už dlouho nemocná. Všiml jsem si, že zhubla, ale copak nevidíš, jak se snažím, abych vás uživil? Víc dělat nemůžu.“

„Ale, tati, mohl bys ji vzít k doktorovi. Slyšela jsem, že ti strýčkové v bílých pláštích mají nějaké pilulky, které spolkneš a uzdravíš se,“ oponovala jsem.

Otec se nečekaně pousmál. „Jsi velmi moudré děvče, Kaylo, ale odkud ty to všechno víš? Nebyla jsi u doktora, co jsi na světě. Všechny nemoci jsi překonala levou zadní.“

„Řekl mi to Vigo,“ prohlásila jsem hrdě.

„A to je zase kdo?“

„Můj kamarád.“

„Kamarád?“ Zpozorněl. Uprostřed čela se mu vytvořily tři čárky, tak neúprosně se mračil.

„Ano, tati, kamarád. Má už dvanáct a chodí do školy. I já bych chtěla chodit do školy,“ poznamenala jsem smutně. Některé děti chodily do školy, ale ne všechny. V naší vesničce nás chudoba nutila přežívat, jak se dalo. Namísto učení se chodilo pro vodu, kterou jsme si nabrali do kanystru a nesli ji pak na zádech až domů. Někdy jsem také pomáhala na poli a okolo domu. Mou jedinou hračkou byla maminčina vařečka, se kterou jsem se učila správně zacházet. Sice jsem nechodila do školy, ale uměla jsem už leccos uvařit, nakrmila jsem kozy a vytrhala plevel. A to jsem měla jen osm roků.

„Toho svého kamaráda mi musíš představit. Nelíbí se mi, když se potkáváš se staršími dětmi, a už vůbec ne, když jsou to chlapci,“ bručel otec.

„On je dobrý, nikdy by mi neublížil,“ bránila jsem kamaráda.

„Ještě to tak. Ale dávej si pozor, děvče, a před setměním buď vždycky doma.“

„Tati, ale vždyť já nikdy nechodím ven po nocích, to přece víš.“

„Ať ti to nikdy ani nenapadne. Chodit venku v noci by mohlo být nebezpečné, a teď už běž, musím pracovat.“ Až teď jsem si všimla lopaty, pohozené kousek od nás. Otec ji vzal a vydal se na pole směrem k mužům, kolem kterých jsem procházela.

„A co bude s maminkou?“ rozběhla jsem se za ním.

„Co by s ní mělo být?“

„Nevezmeš ji k doktorovi?“

Otočil se ke mně. „Kaylo, doktor je odtud velmi daleko a léky si nemůžeme dovolit. Ale můžu ti slíbit, že hned, jak se naskytne příležitost, vezmu ji tam.“

Mlčela jsem. Věřila jsem tomu, že otec mě nezklame a udělá, co slíbil. Když jsme procházeli kolem mužů, kteří na nás už z dálky pokřikovali, obloukem jsem se vyhnula tomu ošklivému, co si mě tak zvláštně měřil, když jsem se ptala na otce.

„Ta tvoje malá bude jednoho dne pořádná kost,“ zaslechla jsem slova toho podivína.

„Drž hubu a víckrát to nevyslovuj!“ okřikl ho otec. Víc jsem neslyšela. Rozběhla jsem se pryč, abych mohla jít k řece pro vodu a co nejdříve se vrátit domů. Nechápala jsem, co ten chlap svými slovy myslel. Jen jsem zakroutila hlavou – a hodila to za hlavu. Jistě jen tak plácal, aby rozzlobil otce. Úplně jsem při tom všem zapomněla na hlad, který se mi začal znovu neúprosně

připomínat.

2. kapitola

Než jsem se dostala k řece, kromě hladu mě začala trápit i žízeň. Věděla jsem, že jíst nemusím, ale bez vody dlouho nevydržím. Otec mi vždycky připomínal, jak je v našem kraji důležitá. Bylo jí málo. Tím víc si jí všichni vážili.

„Když se nenapiju, zemřu žízní,“ běželo mi hlavou. Brzy ráno jsem si nedala ani hlt, protože jsem spěchala, abych hledala tátu. Neuvědomovala jsem si důsledky svého nezodpovědného chování. Na poli jsem se zdržela, unavilo mě to, a k řece jsem měla ještě daleko.

Sucho v ústech mě přinutilo kráčet rychleji, jen abych se konečně svlažila.

Po pár minutách jsem celá udýchaná přiběhla na místo. Zamrkala jsem při pohledu na ženy, které bosýma nohama v řece nabíraly vzácnou vodu. Každý po ní bažil jako po zlatu. Věru, tady ale zlato nemělo žádnou cenu a mnozí byli vděční za kousek chleba a hlt vody. Pokud by si někdo myslel, že řeka byla hluboká, tak by se velice mýlil. Bosýma nohama jsem do ní rovnou skočila a nesahala mi ani po kotníky. Obrovské horko a slabé deště způsobily, že nám naše milovaná voda chyběla stále víc. Dřepla jsem si, abych se mohla napít. Do dlaní jsem nabrala zázračnou tekutinu.

Ten pocit, když vám stéká dolů hrdlem a hasí žízeň, je k nezaplacení. Ano, napila jsem se rovnou z té řeky, protože jinou možnost jsem neměla. O vodovodních kohoutcích, které měli lidé ve velkých městech, jsme na venkově mohli jenom snít. V Konse nikdo nevlastnil vanu nebo vodovod. Bylo to pro mě něco nepředstavitelně vzdáleného, cosi, co jsem znala jen z rozhovorů dospělých. Když jsem uhasila žízeň, všimla jsem si úsměvů žen, které vedle mě dřepěly a nabíraly vodu do žlutých kanystrů. Přidala jsem s k nim a začala jsem plnit svůj kanystr. Věděla jsem, že dnes se sem budu muset vrátit ještě třikrát, protože voda nám do večera stačit nebude. Musela jsem se i já starat o to, abychom nezemřeli žízní. A hlavně teď, když maminka už nemohla. Zatímco táta pracoval na poli a maminka kolem našeho ubohého domečku, já jsem pomáhala všude, kde mě potřebovali.

„Naše Kayla, jaká je jen šikovná,“ promluvila jedna z žen a mile se na mě usmála. Vrátila jsem jí úsměv a co nejdůkladněji jsem uzavřela kanystr, aby z něho nevytekla ani kapka.

„Jak se má tvoje máma?“ pokračovala žena. Zdála se mi povědomá, ale nedokázala jsem si vzpomenout na její jméno.

„Je nemocná, paní.“

„To se občas stává,“ chápavě přikyvovala, „ale tvoje maminka je silná žena, určitě to zvládne.“

„Samozřejmě, paní, dělám, co můžu, abych jí pomohla.“ Vstala jsem a zdvihla kanystr naplněný vodou. Byl z těch menších, které nosily děti, dospělí měli o mnoho větší, ale i tak mi připadal těžký.

„Ahoj, Kaylo, můžu ti pomoct?“ Trhla jsem sebou, když jsem uslyšela známý hlas.

„Vigo!“ Doširoka jsem se usmála na skoro už dospělého kamaráda. Tehdy jsem ho tak vnímala, protože měl už dvanáct roků a učil mě mnoho věcí.

„Koukám, že mě ráda vidíš,“ zašklebil se.

„Ani nevíš jak, Vigo!“ výskala jsem. Vigo mi beze slova vzal kanystr a celou cestu mě doprovázel. Ulevilo se mi, že mi takto odlehčil a zbožňovala jsem ho za to.

„Kaylo, chybějí mi naše setkání,“ řekl a zdálo se, že to myslí upřímně.

„Maminka je nemocná, musím jí teď velmi pomáhat,“ postěžovala jsem si, aby pochopil důvod, proč se méně vídáme.

„Měla by jít k lékaři.“

„Já vím, ale jak se tam dostane? Je to velmi daleko.“

Vigo se na mě s lítostí podíval. Imponoval mi víc než ostatní chlapci v jeho věku. Ti chodili ve skupinkách a kolovaly o nich klevety, že kradou v sousedních vesnicích. Vigo se však odmítl přizpůsobit jejich taktice, a tak ho zavrhli. Zůstala jsem mu už jen já, umouněná, malá a střapatá, jenže jemu se nějak zalíbilo setkávat se se mnou. Nejednou se mi ti kluci vysmívali, že jsem jen usoplená holka, což mě dokázalo velmi rozzlobit. Nebála jsem se jich a drze jsem na ně zaútočila. Na to, že jsem děvče, jsem byla velmi odvážná, a ani banda mladíků nedokázala moji vzpouru zastavit. Vždyť oni vždycky začali a já jsem se jen nechtěla nechat urážet. Proto jsem na ně pokaždé házela kameny a křičela, že když mi nedají pokoj, zavolám otce. A toho znal opravdu každý.

Otec byl velmi moudrý a silný, vynikal nad ostatními, lidé ho brali jako vůdce vesnice. Měli před ním respekt a také na mě hleděli jinýma očima. Všichni věděli, že jsem jeho dcera a chovali se ke mně s úctou. Tedy kromě té smečky vandalů, kteří často ošklivě útočili nejen na mě, ale také na Viga. Dodnes netuším, kde se ve mně vzala taková odvaha vzdorovat jim. Naštěstí bděl nade mnou anděl strážný, protože nikdy mi žádný z nich neublížil.

Vigo mě doprovodil až k našemu domečku a po celou tu dobu nesl můj kanystr s vodou. Povšimla jsem si, jak mu pot stéká po čele a jak mě lituje, že mám nemocnou maminku. Měl ty nejtmavší oči, jaké jsem kdy viděla. Pocházel ze šesti sourozenců, zatímco já jsem byla jedináček. Když jsem už od nejútlejšího věku vyzvídala na mamince, proč nemám sourozence, pokaždé zesmutněla a odmítla se o tom bavit. Až později jsem se dozvěděla, že jsem čtvrtá a poslední, protože všichni moji sourozenci zemřeli ještě dříve, než se narodili. Snad proto pro mě Vigo znamenal tak mnoho. Pokládala jsem ho za bratra, kterého jsem nikdy neměla. Domů jsem dorazila až v poledne. Uvědomila jsem si, že jsem od rána nic nejedla.

„Musím běžet, maminka mě potřebuje,“ rychle jsem se rozloučila a vzala mu kanystr z jeho rukou.

„A přijdeš dnes na naše místo?“

„Budu se snažit,“ odvětila jsem, ale už jsem se na něj nepodívala, protože nohy mě hnaly k mému rodnému domu. Vždycky po večeři jsem byla zvyklá setkávat se s Vigem na konci naší ulice, kde jsme si sedli na kameny a povídali si. Ale stávalo se, že jsem nemohla přijít, anebo nepřišel on.

„Přinesla jsem vodu!“ zvolala jsem u dveří. Rozhlížela jsem se kolem sebe, ale maminka tam nebyla. Napadlo mi, že snad šla nakrmit kozy nebo oškubat slípku k večeři. Pohled mi spočinul na malém dřevěném stole, který otec vyrobil vlastníma rukama. Stál na něm velký hrnec a z něho se linula lákavá vůně. Bez váhání jsem se pustila do jídla a nepřestala jsem, dokud jsem neměla plný žaludek. Potom jsem se rozběhla hledat mámu. Těšila jsem se, jak jí povyprávím o rozhovoru s otcem a o tom, že udělá všechno pro to, aby ji dostal k lékaři. Myšlenky mě přivedly k tomu, co jsem viděla na poli pod strmým kopcem. Můj milovaný táta tam ležel na neznámé ženě a líbal ji. Jeho varování, že o tom mám mlčet, jsem brala úplně vážně. Ale mátl mě obraz s nahým otcovým zadkem a v uších mně zněly zvuky, které otec s Kiarou vydávali. Přemýšlela jsem, že bych o tom pověděla Vigovi. On mi jako starší a moudřejší kamarád vždy poradil.

Hledala jsem maminku a také jsem ji nakonec našla. Pohled na ni mě však vyděsil. Ležela na zemi v prachu mezi slípkami, obrácená tváří dolů, a nehýbala se.

„Maminko!“ S bušícím srdcem jsem se k ní rozběhla a vrhla se na ni. „Maminko, co ti je?“ Snažila jsem se ji svýma dětskýma ručkama obrátit. Nešlo mi to. Byla jsem na to příliš slabá, neměla jsem svaly jako táta, jednom slabé tělo malého děvčátka. Naplnil mě strach. Chvíli jsem s ní lomcovala, než se konečně pohnula. Otočila se na záda a hlasitě vzdychla. Moje slzy dopadly na její tvář a samým štěstím, že se probrala, jsem ji začala horečně líbat. Líbala jsem ji a křičela, jak moc ji miluji. Maminka se na mě usmála, ale byla vysílená a unavená.

„Děvčátko moje, přines mi trochu vody,“ řekla.

„Hned to bude, maminko, jenom pěkně lež a odpočívej!“

Tam, mezi těmi slepicemi, jsem ji nechala ležet a utíkala jsem do domu. Chvějícíma se rukama jsem nalila vodu z kanystru do hrnečku a vrátila jsem se zpět. Ke svému velkému překvapení jsem z dálky spatřila otce. Nesmírně se mi ulevilo. Byl čas oběda, kdy přicházíval domů. Přišel si zaplnit žaludek, aby se vzápětí zase mohl vytratit. Poklekla jsem k mamince a přiložila jí hrneček k ústům. Vděčně se na mě usmála.

„Abebo, co to tu tropíte?“ uslyšela jsem otcův hlas. Maminka stále ležela, opřená o lokty, a já jsem u ní seděla. Obklopovaly nás zvědavé slípky a přiběhla i moje oblíbená kůzlátka. Jedno z nich jsem vzala do náručí.

„Och, Zakire, ani nevím, co se přesně stalo. Šla jsem nakrmit zvířata a zatočila se mi hlava.“

Otec vyhlížel vystrašeně. Sehnul se k ní a beze slova ji zdvihl do náručí. Byla jsem jim v patách, když se spěšně vydal k domu. Líbilo se mi, že táta drží maminku v náručí a hledí na ni se starostí v očích. Uložil ji na matraci.

„Jde to s tebou z kopce, ale netušil jsem, že to je až tak vážné.“

„Jak bys to mohl tušit, Zakire, když tě celé dny a noci nevidím?“

„Prosím tě, přestaň, Abebo!“ zařval a já jsem se stáhla s kůzlátkem v náručí do ústraní.

„Podívej se na Kaylu, chybíš jí. Aspoň v noci bys mohl být doma. Proč mi děláš?“

Rozvzlykala se tak hlasitě, až mi z toho pukalo srdce. Na její pohublou, zničenou tvář se už nedalo dívat. Nedokázala jsem pochopit, proč otec v noci nespí doma. Neustále mi to vrtalo v hlavě.

„Dělám, co můžu, Abebo, hned zítra ti seženu odvoz do nemocnice. Ať to stojí cokoliv, ty tam musíš jít!“

Maminka si trpce povzdychla. „A to sis všiml teprve teď? Už celé měsíce chřadnu, Zakire, celé měsíce!“

Ignoroval její poznámku. „Zítra tu budeš mít auto se šoférem. Odveze tě do nejbližší vesnice k doktorovi.“

Sedl si ke stolu a hltal oběd. Nevěřícně jsem na něj hleděla. Auto? A odkud by ho sehnal? Ve vesnici ho neměl nikdo, jen čas od času se tu nějaké prohnalo. Ještě chvíli se dohadovali, tak jsem se nenápadně vytratila. Pustila jsem kůzlátko a rozběhla se na konec ulice, na místo, kde jsem se potkávala s Vigem. Překvapeně jsem zamrkala, když jsem ho viděla sedět na kameni.

„Co tu děláš, Vigo? Vždyť ještě není večer!“

„Měl jsem takový pocit, že přijdeš,“ mrknul na mě. „Co se děje? Jsi nějaká rozrušená.“

„Lekla jsem se, protože jsem našla maminku, jak leží na zemi. Nehýbala se.“ Polkla jsem naprázdno. Vigo vzal moji dlaň do své a stiskl mi ji.

„Uklidni se. Už je v pořádku?“ Vrhla jsem se mu do náručí. Starosti o maminku mě až příliš tížily.

„Já nevím. Je taková hubená a unavená, už se ani nesměje, nezpíváme si spolu, netancujeme.“

Kdysi jsme byly zvyklé zpívat a tancovat, chichotat se a bláznit, ale už dlouhé týdny z toho nebylo nic, protože maminka nemohla. „Představ si, že táta říkal… říkal, že zítra pro ni přijede auto a vezme ji do nemocnice. Věříš tomu?“

Vigo se usmál. „Samozřejmě, že ano. Mluvil jsem s ním o tom.“

„Cože? Kdy? Ty znáš mého otce?“ Hleděla jsem na něj s otevřenými ústy.

„Před chvílí jsem ho potkal na ulici. Díval se na mě a zeptal se, proč se ochomýtám v blízkosti jeho domu. Hned jsem věděl, že je to tvůj otec. Představil jsem se mu a řekl, že vím o tvé mamince. Navrhl jsem mu, že požádám ráno našeho učitele, aby tvoji maminku zavezl do nemocnice. Víš, Kaylo, náš učitel má auto a pravidelně s ním jezdí,“ zvěstoval mi úžasnou novinku.

„Vigo, ty jsi tak dobrý kamarád!“ Znovu jsem ho objala. Ještě nikdy jsem neměla nikoho tak ráda jako svého kamaráda Viga. Samozřejmě, kromě maminky a tatínka, ale on byl jediným mým skutečným přítelem, žádným povrchním grázlíkem.

„Mám tě rád, Kaylo. Až trošku povyrosteš, vezmu si tě za ženu,“ ušklíbl se a rozcuchal mi vlasy. Padaly mi až na ramena. Šokovaně jsem se na něj zahleděla.

„Co to říkáš?“

„Budeš moje nevěsta. Vždyť víš, co to znamená, když se muž a žena vezmou, tak budou manželé.“

Samozřejmě, že jsem to věděla. Svatby se u nás konaly poměrně často, ale nikdy jsem úplně nepochopila jejich smysl. Věděla jsem jen, že když se dva vezmou, tak je to proto, že se milují. Snad mě Vigo miluje? Představa, že bych byla jeho nevěstou, se mi celkem líbila.

„Ale, Vigo… to bys mě musel nejprve políbit,“ vypadlo ze mě. Svatba byla přece spojena s láskou a s polibkem. Dychtila jsem po jeho odpovědi.

„Samozřejmě! Když budeš moje nevěsta, políbím tě,“ výmluvně přikývl, přičemž se šklebil od ucha k uchu.

„A nemůžeš mě políbit teď?“

Nahlas se rozřehtal. Netuším, co ho tak moc pobavilo. „Nevím, jestli by se to tvému tátovi líbilo.“ Nepřestával se smát a já jsem si připadala divně.

„Ale proč, vždyť i otec políbil Kiaru.“ Rukou jsem si plácla přes ústa a vytřeštila jsem oči. Co jsem to jen řekla? Prozradila jsem tajemství, které jsem měla pevně držet za zuby.

„Cože? Jakou Kiaru? Neříkala jsi, že tvoje máma se jmenuje Abeba?“ Měřil si mě zvědavým pohledem. Mlčela jsem. Kousala jsem se do jazyka a nervózně poskakovala.

„Kaylo, mně to můžeš povědět, víš dobře, že jsme kamarádi. Anebo ne? A navíc, jednou budeš moje nevěsta, nikdy bych tě nezradil,“ ubezpečoval mě.

„Opravdu si myslíš, že jí budu?“

„A proč ne? Nemáš mě ráda? Nelíbím se ti?“

Položila jsem si hlavu na jeho rameno. „Mám tě ráda, Vigo, nikoho z ulice nemám tak ráda jako tebe!“

Tehdy jsem ho tak vnímala. Vigo byl pro mě ztělesněním dokonalosti. Nikdy mě nezklamal a vždy se mě zastával. Dal přednost kamarádství se mnou před jeho vrstevníky. Zbožňovala jsem ho.

„Tak vidíš, moje drahá Kaylo, a teď mi pověz, kdo je Kiara,“ zadíval se mi do očí.

„Já… když já nevím, Vigo. Hledala jsem tátu na poli a našla jsem ho kdesi za kopcem. Myslela jsem si, že je tam nějaké zvíře, protože mě přitahovaly nějaké zvuky. Jenomže když jsem se podívala blíž, uviděla jsem tam tátu ležet na té ženě. Měl nahý zadek a tak… tak nějak se o ni otíral. Nevím, proč to dělal, ale ona se tvářila celkem spokojeně. Přitom oba vydávali takové zvláštní zvuky. No… no, když ji políbil, nelíbilo se mi to.“ Vigo na mě zíral s otevřenými ústy. Vypadal šokovaně.

„A co bylo dál?“ zeptal se s neskrývaným zájmem.

„Potom se přestali o sebe otírat a táta se postavil. Schoval svůj zadek do kalhot a otočil se směrem ke mně. Vylekal se, když mě uviděl, a řekl mi, že nesmím nic prozradit mamince. Ale proč, Vigo, proč?“ Celá zmatená jsem čekala na kamarádovo vysvětlení.

Ten se tvářil celkem vážně. „Nikdy jsi neviděla svého tátu dělat to tvé mamince?“

„Co? Co jako?“ nechápala jsem.

„Nikdy se neotíral o tvou mámu tak jako o tu Kiaru?“ upřesnil svoji otázku.

„To ne, nikdy!“ vykřikla jsem. „Vždyť on ani v noci není doma,“ poznamenala jsem smutně.

„Tvůj otec doma nespává?“

Záporně jsem zakroutila hlavou. Víc jsem ho potkávala venku než doma. Vždy jsem ho našla buď na poli nebo jen tak na ulici, ale domů se chodil jen najíst.

„Možná přespává u té Kiary,“ zašeptal Vigo.

Rozbušilo se mi srdce. Co to říkal? Něco takového by táta nikdy neudělal, nikdy by nevyměnil maminku za tu namyšlenou ženskou! Ale pokud nespí u Kiary, tak kde potom?

„Ty si to myslíš?“

„Určitě. Vždyť když měli spolu sex, je to víc než jisté.“

„Sex? Jaký sex?“ Byla jsem zmatená. To slovo jsem už sice někde slyšela, ale nechápala jsem jeho význam. Vigo se zarazil. Chvíli přemýšlel a potom promluvil.

„Nevím, jestli ti to můžu říct. Máš jen osm a…“

„Chci to vědět!“ Postavila jsem se s rukama v bok, čekajíc na vysvětlení.

„Víš… pokud jednou budeš mou nevěstou, budeme mít spolu sex. Budu tě líbat a hladit a ty budeš vzdychat přesně tak jako ta Kiara. Tvůj táta měl s tou ženou sex, rozumíš mi?“ Nemohla jsem věřit vlastním uším to, co mi Vigo povídal. Horečně jsem přemýšlela o nové informaci.

„Chceš říct, že nevěsta se ženichem spolu dělají to, co dělal otec s Kiarou? Ale proč to spolu dělají?“ Chtěla jsem pochopit smysl toho všeho a oči mého kamaráda mi napovídaly, že se to co nevidět dozvím.

„Kaylo, lidé mají spolu sex, protože se milují. I tvůj otec měl s tvou maminkou sex a potom ses narodila ty. Když by nebyl sex, tak bychom tu nebyli,“ vysvětlil mi.

„Aha,“ polkla jsem slinu, „a ty to víš odkud?“

„Chlapci v mém věku to už dávno vědí a někteří už jsou i ženatí. Ale já se ještě nechci ženit, Kaylo, protože si chci počkat na tebe,“ cvrnknul mi prstem do nosu a mrkl na mě.

„A proč chceš čekat? Nemohla bych být tvou nevěstou už teď?“

„Ne, Kaylo, nejprve musíš vyrůst. Až z tebe bude žena, udělám tě svou nevěstou.“

Vigo mi toho pověděl tolik, že jsem to musela nějak zpracovat. Dozvěděla jsem se novinky, o jakých se mi ani nezdálo. Táta měl s Kiarou sex a Vigo mě chtěl za nevěstu. Věděla jsem, že tu noc neusnu a budu o tom všem přemýšlet. Vigo se rozloučil s tím, že musí jít do školy. Doma mě čekala máma, ale otec zase nikde. Doufala jsem, že bude konečně zpátky doma už vzhledem k mámině stavu, ale když nastala hluboká noc a on stále nepřicházel, moje naděje navždy vyhasla.

3. kapitola

Ráno mě probudil náš kohout. Hned nato ke mně dolehl jakýsi hlas. Mrkajíc víčky jsem upřela zrak na vysokého muže, který stál ve dveřích. Mluvil s maminkou a zdálo se, že jde o něco důležitého. Byl to černoch stejně jako my, ale něčím se přece jen lišil. Nezapadal mezi nás. Působil jako o mnoho starší než můj otec, měl šedivé vlasy a tvrdý pohled. Na sobě měl oblečení, jaké nosí jen bohatí.

Vyjeveně jsem civěla na jeho bílou košili, černé kalhoty a vyleštěné boty. Navzdory vkusnému oděvu se mi vůbec nelíbil. Něco mi na něm vadilo. Přesně tak popisoval boháče táta. Jako elegantní pány, všemi mastmi mazané. Říkal mi, že bohatí lidé jsou pyšní, protože se nedokáží podělit s námi chudými.

„Kaylo, toto je pan učitel Charles Omollo, který mě vezme k doktorovi,“ usmála se maminka a nespouštěla z muže zrak. Takže toto byl učitel, kterého za námi poslal Vigo? Překvapeně jsem zamrkala. Mlčky jsem k němu přistoupila a podala mu ruku.

„Těší mne, pane.“

„Tebe neznám, ty nechodíš do školy?“ zeptal se hromovým hlasem, až mi naskočila husí kůže. Zdálo se mi, že je velmi vysoký. Ani táta nebyl tak vysoký jako tento učitel. Ale co mě na něm nejvíc děsilo, byl jeho nezvykle drsný pohled. Otřásla jsem se.

„Ne, nechodím, pane.“

Učitel se ušklíbl. „Jsi malá, hloupá, a ještě k tomu i škaredá.“

Málem mi zaskočilo. Nemohla jsem věřit vlastním uším. V hrdle mi vyrostl obrovský knedlík a začal mě nesnesitelně dusit. Podívala jsem se na maminku. Ta mi s prstem na rtech naznačila, abych mlčela. Sklonila jsem hlavu s ztratila se za její sukní. Srdce mi prudce bušilo. Chtělo se mi křičet, toužila jsem zbít toho odporného učitele. Chvěla jsem se a do očí se mi tlačily slzy.

Pan Omollo se však už na mě víckrát nepodíval, proto si nemohl všimnout bolesti, kterou mi svými slovy způsobil. Maminka mu nabídla čaj, ale on odmítl. Chvíli o sobě vážně mluvil, uvedl, že učí ve škole a že je nigerijského původu. Pocházel z hlavního města Abuja a učil v naší vesnici jen velmi krátce. Když pak do mě znovu zabodl pohled, okamžitě jsem se odvrátila. Nervózně přešlapoval z nohy na nohu, zjevně se necítil dobře v naší bídné chatrči, kterou tvořila jedna jediná místnost, kde jsme dělali úplně všechno. Nakonec vyšel ven a maminka ho následovala. V té chvíli jsem si uvědomila, že ji nemůžu nechat odejít s tím strašidelným chlapem.

„Maminko, jdu s tebou!“ rozběhla jsem se za ní. Maminka se ke mně otočila. Všimla jsem si, že učitel nasedal do auta. Bylo velké a mohutné, ale dost špinavé. Při našich prašných cestách se tomu ani nebylo co divit.

„Kaylo, to nemusíš. Zvládnu to sama, miláčku,“ pohladila mě po tváři. Viděla jsem v jejích očích lítost nad tím, že se mě nemohla zastat. Pan Charles Omollo pro ni teď znamenal mnoho. Pokud by ho náhodou rozhněvala, mohlo by se stát, že by jí odmítl pomoc. Vůbec jsem nechápala, jak to jen Vigo dokázal, že přesvědčil toho arogantního učitele, aby pomohl mamince dostat se do nemocnice.

„Chci jít s tebou a nikdo mi v tom nezabrání!“ Pevně jsem ji objala kolem pasu.

„Tak dobře, Kaylo, ale ani nemukneš, je to jasné?“

„Paní Turayová, jak jistě víte, nic není v životě zadarmo,“ řekl zastřeným hlasem a hleděl před sebe. Úkosem jsem sledovala jeho tvrdé rysy a pevně sevřené rty. Šel z něho opravdu strach anebo to jen pracovala moje dětská fantazie? Jeli jsme po prašných cestách, kde to s námi jen tak házelo a pomalu jsme se dostávali ven z vesnice.

„Jak to myslíte, pane Omollo?“

„Cesta do nemocnice něco stojí.“

„Myslela jsem, že to s vámi můj manžel vyřešil,“ zarazila se maminka.

Učitel se zasmál. „Váš manžel Vigo Ademola? Ten dvanáctiletý panchart, kterého učím?“

„To ne!“ zhrozila se. „Myslela jsem, že jste mluvil s mým manželem Zakirem Turayem.“

„Ne, paní Turayová, vůbec jsem s ním nemluvil. Vigo Ademola, můj žák, mi řekl, že potřebujete pomoc, tak jsem se toho velkoryse ujal,“ nadouval se jako nějaký panák.

„Jsem vám za to velmi vděčná, pane,“ skromně sklopila hlavu. Nahnutá mezi dvěma sedadly jsem poslouchala rozhovor a neuniklo mi, jak učitel položil svoji ruku na maminčino stehno. Ona však nereagovala, jen strnule seděla a tvářila se, že si jeho dotyku nevšimla.

„To však nestačí, paní Turayová!“ Prudce zabrzdil na okraji cesty. Objal mámu kolem ramen a něco jí šeptal do ucha. Nic jsem však neslyšela, i když jsem se snažila naslouchat. Když se od ní konečně odtáhnul, viděl jsem, jak na něj maminka šokovaně hledí. Řekl snad i jí, že je hloupá a škaredá?

„Zaplatit mi nemáte jak, paní Turayová, proto vás žádám, abyste udělala, co chci. Odvezu vás k doktorovi, zaplatím léky a vezmu vás domů, ale musíte splnit moji podmínku. Pokud se rozhodnete odmítnout, musíme se, bohužel, vrátit zpět.“ O čem jen to ten namyšlený učitel mluvil? Ničemu jsem nerozuměla. Hleděl na maminku tak zvláštně, přitom si kapesníkem utíral pot z čela. Jeho slizký pohled mi naháněl strach. Byl starý, ošklivý, a tak nepříjemný! Maminka mlčela a zpozorovala jsem, jak naprázdno polkla. V očích se jí zaleskly slzy, na rozdíl od učitele, který se na ni troufale šklebil.

„Paní Turayová, máte dvě minuty na rozmyšlenou.“

Vystoupil z auta a něco vytáhl z kapsy. Vložil si to do úst a zapálil. Cigareta. Dým z této divné věci mi nikdy nedělal dobře. Zkoumavě jsem se podívala na mámu, ale neodvážila jsem se jí na nic zeptat. Dívala se mrtvě do prázdna a potom zavřela oči. Když je po chvíli otevřela, otočila se ke mně.

„Kaylo, za chvíli jsem zpět. Musím si jít něco s učitelem vyřídit. Zůstaň sedět v autě a ani se odtud nehni.“

Když to dořekla, rychle vystoupila. Němě jsem sledovala z okénka, jak kráčí vedle učitele. Vypadala vedle něj tak útle a zuboženě. Směřovali do lesa. Ale proč tam šli? Vyplašeně jsem zamrkala. Už jsme byli za vesnicí a kolem se nikdo nepohyboval. Nechápala jsem, kam jdou, a trochu jsem zpanikařila. Ale máma mi přikázala, abych se z auta ani nehnula a že se za chvíli vrátí, nechtěla jsem ji přece zklamat. Zjistila jsem, že s ztratili kdesi za stromy. Sevřelo se mi srdce. Přemýšlela jsem o učitelových slovech. O něco ji žádal, když jí to šeptal do ucha, ale já jsem nevěděla, oč šlo. Srdce mi v hrudi bilo stále rychleji. Nevím, jak dlouho jsem tam na ně čekala, možná jen pár minut. Tehdy jsem to nedokázala posoudit. Když se potom máma objevila mezi stromy, neuniklo mi, jak si napravovala sukni a potom vlasy. Pár metrů za ní kráčel učitel. Ničemu jsem nerozuměla. Máma byla zarmoucená, zatímco učitel si spokojeně zapálil další cigaretu. Povídali si, a když konečně dokouřil, nasedli do auta. Chtěla jsem se na něco zeptat, ale když jsem zachytila maminčin varovný pohled, raději jsem mlčela. Všimla jsem si však jejích červených očí.

Učitel zapnul rádio. Bylo to poprvé, co jsem slyšela vyhrávat hudbu. Úplně fascinovaná hlasem, který zněl z reproduktoru, jsem zapomněla na to, co se stalo. Vždyť možná byla maminka tomu hroznému chlapovi jen ukázat přírodu, domnívala jsem se ve své dětské naivitě. Až mnohem později jsem si dokázala v hlavě všechno poskládat a pochopila jsem, oč v tom lese šlo. Netušila jsem, kolik času uběhlo, protože jsem usnula. Probudily mě až jemné dotyky a něžný hlas.

„Vstávej, Kaylo, už jsme tu.“

Protřela jsem si oči a rychle vystoupila. Přede mnou byl venkov, který se nijak nelišil od toho našeho. Se zklamáním jsem zjistila, že nejsme v žádném bohatém městě. Stáli jsme před malou zděnou budovou, na které byl nějaký nápis. Neuměla jsem však číst a maminka také ne.

„Paní Turayová, v poledne pro vás přijdu. Určitě se tu zdržíte déle, protože ambulance je často přeplněná.“

Charles Omollo ke mně přistoupil a dotkl se mé brady. Podíval se mi do očí a zašklebil se.

„Měla bys začít chodit do školy, děvčátko. Naučil bych tě nejen číst, ale také jak se slušně chovat, maličká,“ mrknul na mě.

Vtom přede mne skočila maminka.

„Pane Omollo! Ani se neopovažujte dotýkat se mé dcery! A zapomeňte na to, že by Kayla šla někdy do školy!“

Učitel se zasmál. „Jen se uklidněte. Žertoval jsem. Beztak by školu nezvládla,“ zasmál se ironicky. Po těch slovech odešel. Nechápavě jsem hleděla na mámu, která usedavě plakala.

„Maminko, proč pláčeš?“ přitulila jsem se k ní.

„Ale nic, Kaylo, to přejde.“

„Ten učitel je tak odporný. Nejraději bych ho zbila.“ Bojovně jsem sevřela pěsti.

Maminka však na moje slova nereagovala. Stiskla mi dlaň a kráčela se mnou směrem do budovy.

Nikdy jsem ještě neviděla zděný dům a tento se mi velmi líbil. Když jsme vstoupili dovnitř, obdivovala jsem bílé stěny a dotýkala jsem se jich. U nás na vesnici měli všichni své domy ze dřeva a slámy, proto mě udivovalo, že existuje i něco takového. Podlaha, po které jsem šla, nebyla z hlíny jako ta naše, ale z něčeho mnohem hezčího. Vypadalo to jako kámen. Budova byla plná lidí a ordinoval v ní jeden jediný lékař. Když vyšel z ambulance, udiveně jsem na něj hleděla. Jeho pokožka byla bledá, skoro jako ty stěny, a vlasy měl plavé jako by to byla sláma na našem domečku. V jeho milé tváři se zračily oči modré jako naše řeka. Mile se usmíval. Zůstala jsem úplně šokovaná, že vidím bílého člověka. My všichni jsme byli příliš tmaví, proto mě pohled na doktora fascinoval.

„My name is Michael Wachter. I am the doctor.“

Nevěděla jsem, co je to za jazyk, ale naštěstí měl pan doktor při sobě černocha, který nám to přeložil. A tak jsem se dozvěděla, že se představil a mluví anglicky. Ten bílý muž působil velmi sympaticky. Všem oznámil, aby se postavili do řady. A tak jsme museli čekat. Uběhl dost dlouhý čas, než se maminka dostala na řadu. Ani na minutu jsem se od ní neodloučila.

Vysvětlovala černému muži, jaký má problém. Říkala, že se se cítí být slabá a unavená, že je to s ní každý den horší. Černý muž to všechno přeložil bílému doktorovi. Ten maminku starostlivě vyšetřil, díval se jí do krku a potom vzal něco lesklého. Jednu část té divné věci měl v uších a druhou držel v ruce. Přecházel tím po matčině hrudi. Ani jsem nedýchala, když jsem viděla všechny ty přístroje. Potom doktor vzal jakousi jehlu a přikázal mamince, aby nastavila ruku. Zděšeně jsem si zakryla oči, když jsem uviděla, jak jí jehlu zapíchl do ruky. Krev kapala do malé průsvitné lahvičky a já jsem u toho skoro omdlévala. Maminka však celé vyšetření snášela velmi statečně. Bílý doktor si všiml mého strachu a něco vytáhl ze skříňky. Bylo to kulaté a růžové, s malou bílou tyčinkou.

„Doktor říká, že si máš to lízátko vzít a sníst,“ překládal černý muž. Lízátko? Oči mi zajiskřily, když jsem tu dobrotu ochutnala. Nikdy jsem nic sladšího nejedla. Doktor řekl mamince, aby přišla za pár dní, až budou výsledky krevního testu. Řekl jí i to, že se musí dostavit v každém případě.

Arogantní učitel Charles Omollo přišel přesně v poledne a přísně si nás obě měřil. Byl výrazně cítit pronikavou vůní, ze které se mi zdvíhal žaludek. Když jsme se vraceli, zastavil u lesa a přikázal mamince, aby vystoupila.

Znovu se to opakovalo. Ztratili se na pár minut za stromy a za chvíli byli zpět. Neodvážila jsem se však ani ceknout. Zbytek cesty oba mlčeli a učitel už víc neřekl ani slovo. Maminka byla evidentně smutná. Její oči plné slzí mi trhaly srdce na kousky. Když jsme se vrátily domů a zbavily se toto nevrlého učitele, takřka ihned únavou usnula.

Celé dny skoro nic nejedla, byla na tom stále hůř. Doufala jsem, že za pár dnů dostane léky a konečně se uzdraví. Táta i nadále nespával doma, a to mě velmi zlobilo. Vigovi jsem si postěžovala, že učitel Omollo je odporný. Divil se, protože k němu se prý choval vždy mile. Víc se o tom se mnou nebavil. Jednoho večera jsem řekla, že musím zjistit, kam chodí táta spát. Velmi mně chyběl a maminka se mnou už skoro nemluvila. Svou hubenou postavou mi připomínala větve afrických stromů a její propadlé oči mě děsily. Kráčela jsem na pole, a přitom jsem přemýšlela o tom, jaké by to bylo mít oba rodiče u sebe.

Možná bych pro to mohla něco udělat. Nenápadně jsem se ukryla za strom, odkud jsem viděla na tátu. Stmívalo se a já jsem si uvědomovala, že o tomto čase bych už měla být doma, ale nemohla jsem jinak. Když se konečně dal i s ostatními muži na odchod, viděla jsem, že se něčemu smějí. Opatrně jsem je sledovala. Táta se od nich po chvíli oddělil a kráčel jiným směrem. Moje malé srdíčko bilo ostošest. Hleděla jsem na tátovu statnou a svalnatou postavu.

Přes ramena měl přehozené špinavé tričko a pískal si nějakou píseň. Zastavil na opačném konci vesnice, kde jsem nikoho neznala. Jen Kiaru, která vyhlížela ze dveří svého domku a s otevřenou náručí vítala otce. Ten ji objal a vroucně políbil. Padla jsem na kolena a z očí mi vytryskly slzy. Vigo měl pravdu. Můj milovaný táta chodil každou noc přespávat ke Kiaře. Nerozuměla jsem tomu, proč to dělal. Snad už moji maminku nemiluje? A co já? Vždyť mě přece neustále ubezpečoval o své lásce, tak proč mi to dělal? Proč byl raději s ní než se mnou? Ztratil se v domku s tou ženou a já jsem nedokázala nic udělat. Když bych za ním šla, nedopadlo by to dobře. Byla jsem si jistá, že bych ho jen rozzlobila. Cestou domů na mě civěly děti z ulice. Všimly si mého smutku. Mluvily na mě, ale já jsem nechtěla nikoho vidět a nikomu nic vysvětlovat. Cítila jsem, jak mě otec podle zradil.

Zdálo se mi, že mě už nemá rád, že už nejsem jeho milovaná dcerka. Utrápená jeho chováním jsem se vrátila domů. Máma už spala, ani netušila, kdy jsem přišla. Zítra měla jít znovu do nemocnice k bílému doktorovi. Věděla jsem, že ji budu doprovázet. Následujícího rána vypadal učitel Omollo uhlazený víc než jindy. Šklebil se na maminku, ale ona jen nepřítomně hleděla před sebe.

V očích měla bolest a nevysvětlitelný smutek. Nepřekvapilo mě, že učitel znovu zastavil na okraji cesty. Situace se opakovala, znovu přikázal mamince, aby splnila jeho požadavek a ona pokorně poslechla. Tentokrát mi neuniklo, jak těžce si povzdechla a neochotně ho následovala. V mé mysli nastal velký zmatek. Měla jsem chuť vystoupit z auta a zjistit, co se děje, ale opustila mě odvaha. A tak jsem jen čekala, dokud se nevrátili. Když se konečně objevili, nešlo nevšimnout si, jak si učitel utahuje opasek na svých nóbl kalhotách.

„To je naposled, co jsem si s vámi zašpásoval. Nikdy na vás nezapomenu, paní Turayová,“ řekl s úšklebkem, když už seděli v autě.

Netušila jsem, co tím myslel, bylo to pro mě složité luštit hádanky dospělých. Potom oznámil úžasnou zprávu, že z Konsa odchází a jde učit do města. Ulevilo se mi, že už ho nikdy neuvidím. A zdálo se mi, že se ulevilo i mamince. Když jsme se konečně dostali do nemocnice, čekárna zívala prázdnotou. Ve dveřích nás očekával doktor Michael Wachter. Vstoupili jsme dovnitř.

„Nemám dobré zprávy, paní Turayová,“ překládal černý muž, který stál vedle něho.

Bílý doktor se mi velmi líbil. Doslova mi učaroval. Laskavost mu zářila z očí, znovu mi nabídl nějaký mlsek v podobě jakýchsi koláčků, které jsem ještě nikdy v životě nejedla. Zdálo se mi to, nebo se v jeho pohledu zračil smutek? Se znepokojením hleděl na mámu.

„Prosím vás, řekněte mi pravdu, je to jenom chřipka nebo něco vážnějšího?“ Maminka s napětím čekala na odpověď.

„Nemohu vám tajit pravdu. To, co vám řeknu, vás jistě zraní, ale vy jste silná žena,“ stiskl rty černý muž a na chvíli se odmlčel. „Je mi to líto, paní Turayová, ale máte AIDS.“

Maminka na něj nechápavě hleděla. Bílý doktor přikývl černému muži, že může pokračovat.

„Vysvětlím vám to takto. Nejprve jste se nakazila HIV virem, který napadl váš imunitní systém už léta před tím, než to přešlo do AIDS. V tomto stadiu dochází ke zhoršení celkového stavu. Nemoc se projevuje širokým spektrem příznaků, jako je třeba chudnutí, horečka a průjem. Paní Turayová, mrzí mě to, ale váš stav je neléčitelný a…“ podíval se na mě a vzápětí se zarazil. Zbytek věty jí pošeptal do ucha. Proč musí mít všichni přede mnou tajnosti? Maminka najednou klesla na podlahu a srdceryvně se rozplakala. Polila mě hrůza. Cítila jsem, že se právě dozvěděla něco strašného.

4. kapitola

Na ten den nikdy nezapomenu. Zapsal se mi do mysli, vtlačil do srdce, vryl hluboko pod kůži. Pro neustálý pláč jsem neviděla na svět. Táta stál vedle mě, když jsme se s naší maminkou loučili naposled. Hleděla jsem na její nehybné, strnulé tělo a nechápala jsem, jak je možné, že je mrtvá. Moje maminka přece nemůže být mrtvá! Proč mě jen musela opustit? Proč musela z tohoto světa odejít tak brzy? Teď, když jsem ji tak moc potřebovala? Otec plakal se mnou.

Ramena se mu chvěla a přes slzy mumlal cosi nesrozumitelného. Když jsem se jí dotkla, sevřel se mi žaludek. Jako by to ani nebyla ona. Jako by přede mnou ležela úplně cizí žena. Její pokožku, vždy horkou od našeho afrického slunce, si podmanil nelítostný chlad. Otřásla jsem se.

Věděla jsem, co je to smrt, a tím víc mě to bolelo. Kdyby maminka zemřela mnohem dříve, možná bych tu bolest nevnímala tak intenzivně. Ale ona odešla právě ve chvíli, kdy jsem ji nejvíc potřebovala. Moje milovaná maminka. Jediný člověk, který nade mnou bděl ve dne v noci, jediná mému srdci blízká duše navždy odešla.

Ta prokletá nemoc ji zničila. Myslela jsem si, že má jen chřipku, protože ona mi to tak stále tvrdila. Dokonce i po vyšetřeních a stanovení diagnózy mě přesvědčovala o tom, že bude v pořádku. Po návratu z nemocnice mluvila s tátou a řekla mu o své nemoci. Významu jejích slov jsem příliš nerozuměla, ale táta ano. V ten den mě naposled políbil na čelo a se slzami v očích od nás navždy odešel. Už nikdy víc nepřišel ani na oběd. Jenže já jsem byla velmi neodbytná dcera a chodívala jsem za ním na pole. Táta vyhlížel utrápeně, nereagoval na moje slova a prosby, aby se vrátil k mamince domů. Dokonce jsem ho každý večer sledovala, jestli nejde za Kiarou, ale on nešel. Spával, kde se dalo. Pod stromem, či na kousku kůže z nějakého zvířete, ale domů se už nikdy nevrátil.

„Kaylo, ty jsi šikovné děvče, ty se dokážeš o maminku postarat i sama. Já nemůžu, dítě moje,“ říkal roztřeseným hlasem. Také on pohubl a z tváře mu zmizela všechna veselost.

„Ale proč ne, tati? Maminka tě přece potřebuje. Ta chřipka se jí stále drží jako klíště.“

Otec si povzdychl a setřel si slzu, která mu mimovolně vytekla z levého oka.

„Nezasloužím si tvoji maminku,“ vzlykl tak bolestně, až to se mnou trhlo. Ještě nikdy jsem ho neviděla tak utrápeného.

„Ale proč? Vždyť ona tě stále miluje.“

Nikdy jsem od něho nedostala vysvětlení, proč odešel, ale dnes už vím, že mlčel jen proto, aby mi neublížil. Domů se vrátil, až když máma zemřela. Našla jsem ji nehybně ležet na zemi s očima vyvrácenýma v sloup. Celá zoufalá jsem utíkala hledat ho na pole. Když jsem mu řekla, co s stalo, neváhal a běžel domů. Vzal maminku do náručí a položil ji na matraci. Hladil ji, plakal a prosil ji o odpuštění.

Oběma se nám zhroutil svět. Táta mě na pohřbu objímal a neustále kolem dokola opakoval, že je to jeho vina. Nechápavě jsem na něj hleděla a nešlo mi do hlavy, proč říká tak strašné věci. On přece nemohl být vinen matčinou smrtí. Měla přece chřipku. Slzy mi tekly proudem a nedaly se zastavit. Ach Bože, co si jen bez ní počnu?

Ptala jsem se Boha na nebesích, proč se to muselo stát právě mně. Jenže Bůh mi neodpovídal. Proč neslyšel můj hlas? Jak mohl dopustit, aby maminka zemřela? Na pohřeb přišla skoro celá rodina. Byl to nejhorší den v mém životě, nechtěla jsem se s její smrtí smířit. Během pohřbu mě čekalo další nepříjemné překvapení. Zarazila jsem se, když jsem v davu truchlících lidí zpozorovala tvář, ze které mi naskočila husí kůže. Učitel Charles Omollo mě probodával pohledem. Úplně mě vyplašil. Co tu dělal? Odešel přece z vesnice už dávno, a to přesně v den, kdy naposledy odvezl mámu do nemocnice. Po celou dobu ze mě nespouštěl oči. Ten chlap mi naháněl takový strach! Nezapomněla jsem na jeho ošklivé řeči, kterými mě kdysi zranil. Snažila jsem se ignorovat to, že stojí celkem blízko mě, ale jeho přítomnost mě znervózňovala. Po pohřbu jsme s tátou zamířili domů. Zarmoucení, ruku v ruce, kráčeli jsme po polní cestě.

„Promiňte…,“ ozval se za našimi zády hlas, ze kterého mě mrazilo. Otec se otočil a svraštil obočí.

„Přejete si, pane?“ měřil si zkoumavě učitele.

„Vím, že mě neznáte, ale já znám vaši dceru a znal jsem i vaši ženu.“

„Kdo jste a co ode mne chcete?“

Učitel do mě zapíchl pronikavý pohled. „Chtěl jsem vám jen vyjádřit soustrast. Možná se vám vaše manželka někdy zmínila, že jsem ji vezl do nemocnice. Můj student Vigo…“

„Ale jistě, už si vzpomínám! Netušil jsem, že jste to vy. Omlouvám se, pane…“

„Charles Omollo,“ učitel podal otci ruku.

„Zakir Turay.“

„Těší mě.“ Učitel se odporně ušklíbl.

„Proč jste přestal učit, pane Omollo? Po vesnici se říkalo, že jste tu dlouho nevydržel. Měl jste nějaký konkrétní důvod?“

„Lepší nabídku, pane Turayi. Nikdy jsem nebyl zvyklý na život v takové bídě, také proto jsem se vrátil do města. Viděl jsem, kde žije vaše dcera, a musím konstatovat, že to tam máte přinejmenším otřesné! Dítě by nemělo vyrůstat v takovém zákeřném prostředí, kde i obyčejná chřipka zabíjí! Chudinka vaše žena, ve městě by kvůli chřipce určitě nezemřela!“

Učitel si strčil do úst cigaretu. Táta jen zaraženě stál a svíral pěsti. V očích se mu zračil hněv, jaký jsem u něj vůbec neznala. Doslova se třásl zlostí.

„Vážený pane Omollo!“ zařval tak, až učiteli vypadla cigareta z úst. „Ne každý má takové štěstí, aby se mohl oblékat do hadrů, jaké nosíte vy! Možná nemám vaše vzdělání, ani ty vzácné hodinky, které nosíte, možná si nežijeme v takovém luxusu jako vy, ale to ještě neznamená, že námi musíte opovrhovat! A co se týče mé manželky, nezemřela na chřipku, ale na AIDS. Říká vám to něco, pane učiteli? S vaším vzděláním jistě víte, co takové AIDS dokáže udělat!“

Obávala jsem se nejhoršího. Naštěstí táta nepatřil mezi násilníky, nikdy nikoho fyzicky nenapadal a snažil se konflikty řešit slovně. Tentokrát se mu podařilo umlčet učitele velmi rychle. Nikdy na jeho zděšený pohled nezapomenu. Zůstal beze slova stát a nezmohl se na slovo. Táta mě chytil za ruku a ztratili jsme se tomu hnusnému chlapovi z dohledu.

„Kaylo, vidíš, jak jsou bohatí lidé bezcitní? Tento je jen učitel a už se naparuje! Nikdy nepodlehni mámení bohatství, dceruško.“

„Všichni bohatí jsou zlí?“

„Úplně všichni,“ ujišťoval mne rozrušeně.

„Tati, a co je to AIDS?“ zeptala jsem se zvědavě. Zarazil se.

„Jednoho dne ti to vysvětlím, ale teď už pojďme domů.“ Víc jsem nenaléhala.

Otec se po maminčině smrti vrátil domů natrvalo. Slíbil mi, že mě nikdy neopustí a bude se o mě starat. Mnoho to pro mě znamenalo.

„A co Kiara? Už se k ní víckrát nevrátíš?“

„Nikdy, dceruško. Až do konce života budeme spolu jen ty a já,“ řekl rozhodně.

Byla jsem bez sebe štěstím a vychutnávala jsem si každou chvilku s ním. Nadále pracoval na poli a já jsem v domku nahradila maminku. Nejvíce času jsem ztratila chozením pro vodu, která se nacházela až kdesi daleko. Museli jsme přece nejen pít, ale také vařit, prát a koupat se. A protože táta pracoval od rána do večera, aby nás uživil, musela jsem to zvládnout sama. Večer jsem samou únavou hned usínala a hned od rána znovu tvrdě pracovala. To, co jsme si vypěstovali, jsme také i snědli.

Maminka mi chyběla. Proplakala jsem celé týdny, než jsem si zvykla, že už se mnou není. Cítila jsem se strašně osamělá a ani táta mi ji nemohl vynahradit. Naše setkání s Vigem řídla, až nakonec přestal chodit na naše místo úplně. Zklamání přišlo ve chvíli, kdy jsem se doslechla od jiných lidí, že odešel někam na sever. Bez toho, aby se přišel se mnou rozloučit. Můj nejlepší přítel. Nerozuměla jsem tomu.

Řekl mi přece, že mě chce za nevěstu, tak proč odešel? Srdce jsem měla plné bolesti, protože jsem přišla nejen o maminku, ale také o Viga. Už mi zůstal jen vyhublý táta a moje kůzlátka. Věru, otec už nebyl tak veselý, ani tak krásný jak kdysi.

Pomalu se měnil na chodící trosku, jedl stále méně. Stále více mi připomínal maminku z doby, kdy churavěla. Mluvil se mnou velmi málo, jenom si mě vždycky k sobě přitulil a políbil mě na čelo.

Jednoho večera k nám někdo přišel. Tvářila jsem se, že už spím a koutkem oka jsem sledovala, jak otec vyšel ven. Nedalo mi to, abych se nesnažila zjistit, kdo k nám zavítal tak pozdě. Potichu jsem vstala a po špičkách přicupitala ke dveřím. Nahlédla jsem do tmy, ve které stály dvě tmavé siluety, otočené zády ke mně. Jedna z nich patřila tátovi, ta druhá muži, kterého jsem neznala.

„Dáš si cigaretu?“ zeptal se neznámý hlas.

„Že váháš.“

Muž zapálil cigaretu sobě i otci. Neviděla jsem mu do tváře kvůli tmě, co je obklopovala, ale slyšela jsem každé slovo.

„Jak to zvládáš, Zakire?“

„Nedokážu žít, Eze,“ povzdechl si táta.

„Čas zpátky nevrátíš, musíš se s tím smířit.“

„Eze, příteli, užírám se výčitkami.“

„Nemůžeš za to, že Abeba zemřela, přišel její čas.“

„Mýlíš se. Za její smrt můžu jenom a jenom já.“

Nastalo ticho. Muž si odkašlal.

„Jak to myslíš?“

„Zabil jsem ji.“

„Zabil?! Proboha, Zakire, co to říkáš? Vždyť zemřela na chřipku!“

„Eze, lhal jsem. Abeba měla AIDS. A mám ho i já. Nakazil jsem ji, rozumíš? Nevěděl jsem, že trpím virem HIV. Lékař mi vysvětlil, že jsem po celé roky nemusel mít žádné příznaky, proto jsem o tom nic netušil. Když jsem se dozvěděl, že Abeba má AIDS, dal jsem se vyšetřit i já – a potvrdilo se totéž. Ona mě však nenakazila, to já jsem nakazil ji!“

Ve tmě jsem uslyšela, jak otec pláče a zděšeně jsem si přikryla ústa rukou. Stále jsem nevěděla, co je to ten AIDS, ale už jsem alespoň zjistila, že máma nezemřela na chřipku.

„Zakire, proboha, ale kde jsi to neřádstvo chytil? Vím, že je to tu rozšířené, ale… jen mi neříkej, že jsi…“

„Přesně tak, Eze, podváděl jsem svoji ženu, měl jsem milenky, horu milenek, i ty jsou už jistě nakažené. A já vím přesně, kdy jsem to chytil, Eze. Jednou jsem byl v jednom městě, když jsem měl možnost svézt se autem s mým dobrým přítelem, kterého jsem poznal už před dávným časem. Zastavila nás mladá kráska. Úplně jiná než naše ženy, a k tomu ještě běloška. Měla krásné světlé vlasy a rudé rty. Eze, já jsem v životě neviděl tak krásnou ženskou. Na rovinu řekla, že je prostitutka, a že to se mnou chce, skoro jsem tam zkolaboval. Ale problém byl, že jsem jí neměl čím zaplatit, a tak jsem její nabídku odmítl. Tím pravým neštěstím se však pro mě stal právě můj přítel, který řídil. Vytáhl peněženku a krásce podal požadovanou sumu. Měl jsem to brát jako jeho kamarádské gesto, a tak mě vypoklonkoval z auta s tím, ať si to prý užiju. Neodolal jsem. Přetáhl jsem ji rovnou na ulici, opřenou o zídku jakéhosi opuštěného domku. Řekla mi, že jsem byl stopadesátý v pořadí – a odešla. Udělal jsem to těsně po narození mé dcerušky Kayly.“

Víc už jsem nedokázala otcova slova poslouchat a vrátila jsem se do postele. Měla jsem tolik otázek. Přemýšlela jsem nad jeho slovy, kterým jsem nerozuměla. Cítila jsem se být stále zmatenější. Říkal tak zvláštní věci – co přesně znamenaly? A jakou nemoc to měl táta? Tvrdil, že může za smrt maminky. Ale proč? Dlouho už venku nepobyl a brzy se vrátil. Nadále jsem se tvářila, že spím, a o tom, co jsem slyšela, jsem mu neřekla ani slovo.

Rozhodla jsem se, že na jeho slova zapomenu. Nechtěla jsem se mu za nic na světě přiznat, že jsem ho špehovala, nikdy by mi to neodpustil, protože vždycky říkával, že špehovat jiné je neslušné. Proto jsem mlčela a život pokračoval dál. Táta se trápil na poli a zdraví ho pomalu opouštělo. Měla jsem deset let, když mě opustil i on. Zemřel na tu stejnou strašnou nemoc, kterou měla i maminka. Zhroutil se mi celý svět. Vyplakala jsem moře slzí. Zůstala jsem sirotou, opuštěnou a utrápenou, a nevěděla jsem, co si počít se životem.

5. kapitola

Srdce se mi rozbilo na tisíc kusů, když jsem se loučila se svými kůzlátky. Prodala jsem je za pár birrů mužům, kteří kdysi pracovali s tátou na poli. Zvlášť mi bylo líto toho úplně nejmenšího kůzlátka. Také jsem prodala slepice a kohouta. Jinou možnost jsem neměla. S malým batůžkem, co obsahoval kousek chleba a doušek vody, jsem se vypravila v ústrety osudu. Nevěděla jsem, kam půjdu, ale musela jsem se nějak začít živit, když jsem nechodila do školy. Mnoho dětí se toulalo jen tak po ulicích a já jsem se teď stala jedním z nich. Už nemám ani mámu, ani tátu. Jsem sirota, uvědomila jsem si vystrašeně. Kdo mi pomůže? Věru že nikdo. Utřela jsem si slzy a obrnila s odvahou. Slzy mi nepomohou. Nikdo mi nepomůže. V Konse se všichni prodírali životem, jak jen uměli. Mnoho rodičů se svých dětí vzdalo právě kvůli chudobě. Ti moji však u mě vytrvali až do konce. Teprve smrt nás rozdělila. Pukalo mi srdce, když jsem opouštěla rodnou zem. Ale když odtud neodejdu, dříve nebo později zemřu hladem. Těch pár kůzlátek jsem proto raději prodala, doufajíc, že peníze mi pomohou na cestě do města.

Věděla jsem, že existují místa, kde mohou pracovat i děti. Chtěla jsem se tam dostat za každou cenu. Kráčela jsem po prašné cestě a potkávala různé lidi. Místní obyvatelé se nade mnou občas slitovali a nabídli mi kousek kůrky nebo bramboru, ale mnozí z nich moje prosby o pomoc ignorovali. Některé opuštěné děti na ulici byly velmi malé, sotva začaly chodit, a už neměly rodiče. Ochomýtaly se kolem starších sourozenců a většinou jedly ovoce ze stromů nebo vybíraly zbytky jídla z odpadků. Těm starším se občas podařilo něco ulovit. Měly to štěstí, že je jejich táta naučil založit oheň, stáhnout zvíře z kůže a upéct si ho. Chvíli jsem se mezi nimi motala, přijaly mne celkem dobře.

„Čichni si, Kaylo,“ strčil mi pod nos cosi odporně zapáchajícího chlapec, kterému říkali Makalo. Byl o něco starší a něčím mi připomínal Viga. Při vzpomínce na něho se mi sevřelo srdce. Odstrčila jsem od sebe chlapcovu ruku.

„Co je to?“

Jaksi trpce se usmál. „Nepoznáš lepidlo? Pomáhá nám zbavit se problémů. Stačí, když ho budeš fetovat a pocítíš ráj na vlastní kůži.“

„Odporně to smrdí, nechci to.“ Nikdy jsem nefetovala žádné lepidlo, ale vzpomněla jsem si, jak mi otec vyprávěl o nebezpečí, které číhá na ulicích. Mluvil také o drogách a varoval mě před nimi.

„Nevíš, oč přicházíš. Když chceš, dám ti jedno, podívej.“ Vytáhl z kapsy druhou tubu s lepidlem. Neuměla jsem si vůbec představit, že bych tu silně páchnoucí věc měla fetovat.

„Raději bych se najedla.“

„Pche! Když si dáš tohle, zapomeneš na hlad.“

„Nechci to!“ Prudce jsem vstala a rychle šla pryč.

„Já jsem si to taky namlouval a teď si bez fetu nedokážu představit život!“ křičel za mnou, ale já už jsem se víckrát neotočila.

Do očí se mi tlačily slzy. Předtím jsem sice žila bídně, ale měla jsem mámu, tátu a střechu nad hlavou. Najednou jsem ale neměla nikoho a nic a děti z této neznámé ulice se mi nelíbily. Některé z nich, především starší chlapci, mi naháněly strach. Ani Makalo, který mi připomínal Viga, se mi nelíbil. Najednou jsem se ocitla v hloučku dětí s lepidlem pod nosem. Vyhublé, s propadlýma očima, působily jako malé mumie. Chodící trosky. Mlčky na mě hleděly, některé jen tak pobíhaly, jako by stále něco hledaly. V mé duši se odehrával těžký boj. Začaly mě přesvědčovat, že lepidlo mi pomůže. Někde v hloubi srdce jsem byla přesvědčená, že mě tu nečeká nic dobrého.

Hlad se však hlásil stále víc. V tuto pozdní hodinu jsem očividně potřebovala posílit se spánkem, abych ráno mohla pokračovat v cestě. Jenomže ne a ne usnout. Se slzami v očích jsem nakonec přijala štědrou nabídku od Makaly, který po celý ten čas postával kousek ode mě a sliboval úlevu od mého trápení. Porušila jsem všechna svá předsevzetí. Pod vlivem hladu a deprese jsem se rozhodla vyzkoušet to. Té noci jsem poprvé fetovala lepidlo. Nejprve mi ten silný zápach překážel, ale když se dostavily první pocity euforie, hned jsem zapomněla na hlad a bezmocnost. Jako bych se najednou přenesla do jiného světa.

Seděla jsem mezi kameny a hleděla na děti, které jako potkani pobíhaly kolem mě a chvíli se mi zdálo, že se na ty potkany i proměnily. Neměla jsem však strach, zmocnil se mě pocit blaženosti, tělo jsem měla lehké jako pírko. Hleděla jsem před sebe zbavená hladu a starostí a najednou jsem viděla, jak se ke mně blíží dvě postavy. Zaostřila jsem na ně pohled a usmála se, když ke mně přistoupily až na dosah. Asi samým štěstím vyletím z kůže! Moji rodiče stojí vedl mě, Bože můj! Prudce mi bušilo srdce a dech se mi zrychlil.

„Maminko, tatínku, vy jste tady?“ Nevěřícně jsem třeštila oči, překvapená, že je vidím. Stáli tam, oba tak reální, tak živí. Když mě pohladili a objali, cítila jsem jejich dotyky.

„Jsme u tebe, Kaylo,“ řekla maminka – ale vtom se proměnila ve lva. Jen jsem zamrkala při pohledu na krále zvířat, který se mě chystal sežrat. Ale ke svému údivu jsem se ho vůbec nebála, zůstala jsem klidně sedět a dívala se na jeho zubiska. Kolem mě nadále běhali potkani, někteří po mně i lezli, ale já jsem se ani nepohnula. Na ničem mi nezáleželo, pociťovala jsem úplnou bezstarostnost.

Lehla jsem si na měkkou postel, na které jsem se najednou ocitla. Nešlo mi do hlavy, jak jsem se sem dostala. Byla opravdu měkká a poddajná, ne jako moje zatuchlá matrace. Ještě nikdy jsem neležela na tak úžasné posteli! Lev na mě cenil svoje zubiska, ale já jsem se jen smála. Všechno mi připadalo tak milé a vtipné. Po nebi létali andělé a zpívali nádhernou píseň. Ještě dlouho mi jejich hlas a melodie zněly v uších, když jsem se nakonec ponořila do spánku. Najednou mě začalo něco tlačit. Zamhouřila jsem oči před sluncem, které mě oslepovalo, a bolestivě jsem vzdychla. Cítila jsem se úplně dezorientovaná. Kde se to nacházím? Co se stalo? Bolest hlavy mě ochromila. Když jsem si sedla, pocítila jsem v ústech něco sladkého. Dotkla jsem se tváře a zjistila, že mi teče z nosu krev. Zhrozila jsem se. Vtom jsem si vzpomněla. Lepidlo. Halucinace. Probudila jsem se do kruté reality. Znovu kolem mě pobíhaly děti. Neležela jsem na žádné posteli, ale na tvrdé zemi. Dokonce zmizeli i potkani a moji rodiče. A andělé, ti překrásní tvorové, kde ti jen mohli být?

„To se někdy stává,“ uslyšela jsem hlas za zády. Ohlédla jsem se a zjistila, že je to Makalo. „Z toho lepidla se ti spustila krev, ale stálo to za to, že?“ přisedl si ke mně. Hleděla jsem na něj jako tele na nová vrata.

„Vůbec ne,“ sykla jsem. „Cítím se otřesně.“

„Tak si dáš znova a upraví se to.“

„Nikdy víc!“ Postavila jsem se. Vzpomněla jsem si na máminy rady, ve mně tak hluboce zakořeněné. Toužila jsem řídit se jimi. Děti ulice mi nic nedají, pomyslela jsem si. Beze slova jsem odcházela.

„Nebuď taková citlivka!“ křičel Makalo, ale já jsem si ho už nevšímala.

Třeštilo mi v hlavě. Vyčítala jsem si, že jsem se nechala přemluvit k fetování, ale hlad byl tak nesnesitelný, že jsem alespoň na chvíli zatoužila na něj zapomenout. Napadlo mi, že bych se mohla vrátit domů a nadále se tam nějak protloukat životem, ale už jsem zašla dost daleko od domova. Nepřicházelo do úvahy, abych se vrátila, protože jsem snila o tom, že se dostanu do města a nějak se tam začnu živit. Netušila jsem však, jak daleko se to město nachází, ale nemínila jsem se vzdát. Jak říkal táta, vyhrávají jenom ti, kteří se nevzdávají. Myslela jsem na to, jak jednou vyprávěl, že jinde je život o mnoho lepší. Věřila jsem tomu, chtěla jsem se dostat z té špíny a hladu.

Uběhly už tři noci od začátku mého putování. Spala jsem na zemi a jedla to, co jsem našla. Tu a tam jsem zaplatila domácím za kousek chleba, ale snažila jsem se penězi neplýtvat. Kdo ví, kolik jich budu ještě potřebovat. Mastné vlasy se mi lepily na čelo a hnusila jsem se sama sobě. Smrdím. Měla bych se vykoupat, usoudila jsem a u nejbližší řeky jsem se svlékla a důkladně se umyla. Vyprat šaty jsem si ale nemohla, protože jsem neměla žádné náhradní, a tak jsem si musela obléci ty staré špinavé. Vody, v níž jsem se koupala, jsem se i napila. Potom jsem šla, kam mě nohy nesly, a s každým dalším krokem se mě zmocňovalo zoufalství. Kam se teď jen vrtnu? Kde to jen jsem a kterým směrem mám jít? Město, ve kterém mě údajně měl čekat skvělý život, ne a ne najít. Uběhla další noc a hlad mě nadále sužoval, ale co se týkalo vody, naštěstí jsem vždy na nějakou natrefila. Tentokrát mi to však trvalo déle, ale nakonec se mi podařilo najít malý potok. Poklekla jsem, abych uhasila žízeň. Moje rty byly suché a točila se mi hlava. Horoucí slunce mi dopadalo na vlasy a tělo a připomnělo mi, jak vzácná je voda v našem kraji.

„Ty nejsi od nás, co tu děláš, vypadni!“ vykřikl někdo. Hltala jsem vodu z potoka, protékajícího přes vesnici, která byla zrovna tak chudá jak ta naše. Když jsem se ohlédla, spatřila jsem hlouček dětí, které mne vyrušily z mé oázy klidu a radosti. Obklopily mě a hleděly na mě jako na vetřelkyni.

„Mám jen žízeň, chtěla jsem se napít.“

„Voda ti nepatří, odejdi!“

„Jen několik hltů, prosím!“ žebronila jsem. Sice jsem se stihla napít, ale bylo to málo.

Najednou jsem ucítila ostrou bolest na temeni. Zděšeně jsem se chytila za hlavu. Zjistila jsem, že jedno z dětí mne uhodilo kamenem. Bolest mě téměř omráčila. Šokovaně jsem na ně vytřeštila oči. Všichni hrozivě drželi v rukou kameny. Ty děti neměly víc jak šest roků, ale bylo jich tolik, že jsem neměla jak se jim ubránit. Začala jsem proto raději utíkat, aby mě náhodou některé z nich znovu nezasáhlo. Zastavila jsem se až když jsem zjistila, že mě nikdo nepronásleduje.

V Africe by mnozí ochotně pro vodu i zabíjeli. Hlavně, když panovala sucha a jezera a řeky vysychaly. Trápila mě beznaděj, ale nevzdávala jsem se. Hlad mě donutil myslet na lepidlo. Předešlou noc jsem ho necítila, dokonce jsem spala v ohromné měkké posteli a viděla maminku a tatínka. Uvědomovala jsem si, že všechno to byly jen halucinace, navíc příjemné pocity vystřídala apatie a deprese. Myšlenka alespoň na chvíli znovu uniknout starostem mě však lákala. Začala jsem chápat děti ulice, že se snažily trochu si ulehčit svůj beztak bídný život. Mohla bych se vrátit na tu „lepidlovou“ ulici a přidat se k nim. Potlačovala jsem to nutkání, v hlavě mi neustále rezonovala slova rodičů – nikdy nepodlehni drogám! Když to uděláš, zničíš sebe i nás! Ne, nechci být jako ty děti! Pokud je mým osudem, abych zemřela hladem, budu to muset přijmout, říkala jsem si. Ach, maminko, tatínku, proč jste mě museli opustit?

Úplně vyčerpaná jsem myslela na sice chudobný, ale celkem šťastný život v Konse. V dálce jsem náhle zpozorovala ženu s banány na zádech. Sbíhaly se mi sliny při pohledu na ovoce. Je tu snad někde banánová plantáž? Žena, když mě uviděla, hubenou a vysílenou, odtrhla dva banány. Když ke mně natáhla ruku, srdce mi radostí poskočilo.

„Jez, dítě,“ usmála se, podávajíc mi ovoce.

„Děkuji.“ Pokorně jsem štědrý dar přijala. Žena si mě už víc nevšímala a pokračovala v cestě. Bezhlavě jsem se vrhla na sladkou dobrotu. Dva velké banány mi dodaly energii.

Zanedlouho jsem se překvapeně zastavila. Přede mnou se v dálce míhali lidé. Vypadalo to jako trh. Rozbušilo se mi srdce. Banány ta žena jistě koupila na trhu, domnívala jsem se. To už musím být pořádně daleko. Po několika dnech putování jsem však netušila, kde se nacházím, zdálo se mi, že jsem možná už prošla celý svět. Neměla jsem ani ponětí, jak je svět velký a že za pár dní toho ve skutečnosti mnoho neprojdu. Zrychlila jsem krok. Koutky úst se mi zdvíhaly nahoru, protože jsem se nemýlila. Ženy seděly na zemi a nabízely zboží v pytlích anebo v košících. Omámily mě různými dobrotami. Protože jsem ještě měla pár birrů za moje kůzlátka a slípky, hned jsem je utratila a dosyta se najedla.

Pocit, že mám plný žaludek, mě potěšil. Vůbec jsem nemyslela na to, že co nevidět znovu vyhládnu, ale už si nebudu mít za co jídlo koupit. Všichni se na mě usmívali a já jsem jim úsměv oplácela. Líbilo se mi tu. Kéž by bylo možné si ještě něco jen tak vzít bokem, pohrávala jsem si s myšlenkou na krádež.

Když mě znovu přepadne hlad, co si počnu? Navzdory svým obavám jsem cítila, že jsem udělala dobře, když jsem se nevzdala a rozhodla se odejít z ulice, kde děti přespávaly na zemi a fetovaly. Tady se mi to líbilo mnohem víc, protože se tu procházelo mnoho dospělých s dětmi. Už před západem slunce všichni začali nabízené zboží skládat a odcházet domů. Ulice zpustly a já jsem osaměla. Našla jsem si místo blízko trhu v trávě na zemi, kam jsem si po západu slunce lehla. V okolí nebylo ani živé duše, což mě upokojovalo. Nakonec jsem únavou usnula a probudila se až za úsvitu. Hluk různých hlasů mě ubezpečil, že trh je znovu v plném proudu. To mě potěšilo. Upřela jsem zrak na nebe a vyvalila oči. Zatahovalo se. Překvapilo mě to, protože v našich končinách už dlouho nepršelo.

Těšila jsem se, že přijde déšť a bude víc vody v řece. Hlad se znovu hlásil. Se špatným pocitem jsem si uvědomila, že dnes už musím krást. Ale jak to udělat, aby mě nikdo neviděl? Možná se nade mnou někdo slituje, přemýšlela jsem. Jak jsem tak spřádala plán, co kde ztopím, zkoumala jsem svým pohledem okolí. Vtom jsem ho spatřila. Stál jen kousek ode mě u jednoho stánku, kde nabízeli čaj, a probodával mě očima. Naprázdno jsem polkla, když se pohnul ke mně.

„Ale, ale, kohopak to tu máme. Kayla Turayová! Co ty tu hledáš?“ Učitel si mě zaujatě měřil.

„Vy… vy si mě pamatujete,“ koktala jsem.

„Jak bych jen mohl zapomenout na tak milé děvče?“

Mlčela jsem. Jeho přívětivý postoj mě zarazil. Vzpomněla jsem si na to, jak přezíravě se choval ke mně a k mamince, jak mě nazval hloupou a škaredou. Copak se změnil?

„Ale že jsi vyrostla, to ty oči tě prozradily! Jsi tu i s otcem?“ rozhlédl se kolem sebe.

„Ne, pane. Jsem tu sama.“

„Nestraš mě, dítě, jak ses sem dostala? Ví otec, že jsi tady?“

„Můj otec zemřel, pane.“

Vytřeštil oči. „To mě mrzí. A co tu tedy hledáš?“

„Odešla jsem z domu, protože si chci najít práci.“ Po těch slovech mě učitel Omollo chytil za ruku.

„Děvče, o nějaké práci vím, pomůžu ti,“ řekl vážně.

„Jak… jak, prosím?“

„Na banánové plantáži. Pracují tam i děti. Zavedu tě tam.“

Překvapeně jsem zamrkala. „To byste pro mě udělal?“

„A proč ne? Promluvíme si o tom. Dáš si čaj nebo něco na zub?“

Nečekal na odpověď a koupil mi u stánku vonící čaj. S díky jsem ho přijala a ihned vypila. Potom mi učitel obstaral velkou porci masa a zeleniny. Rozplývala jsem se štěstím, nechápavě hledíc na jeho milý úsměv, a tvořila si zásoby v žaludku. Bylo to vůbec možné, že ten stejný, kdysi tak odporný muž, se změnil na takového milého člověka? Uvěřila jsem mu. Úplně všechno. Vyprávěl mi o plantáži a o tom, že kromě práce budu mít i ubytování, a to ne jen tak ledajaké. Prý je to zděný domek! Tak moc jsem se těšila na nový život!

„Tak pojď, Kaylo, zavedu tě na ty plantáže.“

„Teď hned?“

„Ale samozřejmě, není to daleko. Nechceš snad vidět, kde budeš bydlet a pracovat?“

„Ale ano, chci.“

S bušícím srdcem jsem ho následovala. Že by mě konečně potkalo štěstí a já začala nový život? Cestou mi vysvětlil, že tam musíme jet autem, protože pěšky bychom se unavili. Souhlasila jsem. Pohodlně jsem se usadila a přemýšlela nad tím, že konečně začnu žít jako dospělá. Budu pracovat a vydělávat. Už žádná ulice, hlad nebo drogy. Zasněně jsem hleděla ven z auta, zatímco učitel mlčky řídil. Čekala jsem, že se před mnou otevře velká banánová plantáž, ale namísto toho zastavil někde na paloučku před jakousi chatrčí.

„Vystup!“ přikázal mi. Jeho hlas se mi nelíbil, ale poslechla jsem. Před námi stála jediná chýše a daleko široko ani živé duše. Takhle přece plantáž nevypadá!

„Kde… kde to jsme?“

Učitel se na mě arogantně podíval. Zachvěla jsem se. Proč se na mě najednou díval úplně jinak? Jako bych… jako bych v něm znovu poznávala toho starého zlého učitele.

„Musím ti něco ukázat.“

„Ale tohle přece není banánová plantáž,“ namítla jsem.

„Tam půjdeme později, teď pojď se mnou.“

„Nikam nepůjdu!“ Ustoupila jsem dva kroky nazpět. Pochopila jsem, že mě učitel oklamal a jeho nevraživý pohled mě varoval před jistým nebezpečím.

„Děvče, nezlob mě!“ vykřikl a chytil mě za loket. Vytrhla jsem se mu a otočila se. Tentokrát mě chytil, zdvihl do náručí a přehodil přes rameno. Zpanikařila jsem.

„Co to děláte? Okamžitě mě pusťte! Vy jste mě obelhal!“ Kopala jsem ho a kousala, ale proti jeho síle jsem neměla žádnou šanci.

„Buď už potichu, holka odporná!“ zařval rozzuřeně. „Copak nevidíš, že tě tu nikdo neuslyší? Není tu nikdo kromě nás dvou, tady ti křik nepomůže!“

Ani jsem nevěděla jak a ocitla jsem se za dveřmi chatrče. Prudce mě shodil. Tupě jsem dopadla na zem a vykřikla bolestí.

„Proč jste to udělal?“ zděsila jsem se a třela si lokty a záda. Učitel Omollo se ušklíbl. Už to nebyl ten milý pán z trhu, ale hnusný stařec.

„Ach, děvčátko, jsi tak nevinná,“ řekl divným hlasem a sklonil se ke mně. Chytil mě za ruku a vytáhl nahoru k sobě. Stála jsem přímo proti němu a hleděla do jeho vrásčité tváře. To, co měl ve svém pohledu, mě přinutilo, abych sklopila zrak. Dostala jsem strach.

„Jsi ještě krásnější než tvoje máma, jsi taková… mlaďoučká.“ Přerývaně dýchal. Zdvihla jsem hlavu a všimla si, jak po mně bloudí pohledem. Měla jsem své hnědé šaty, které mi už začínaly být malé. Za ty dva roky jsem povyrostla, ale ještě pořád jsem byla dítě.

„Jednou jste o mně řekl, že jsem škaredá a hloupá,“ zašeptala jsem roztřeseně. Jak je možné, že jsem toho starce nedokázala prokouknout? A proč mě sem zavlekl?

„Hloupá možná jsi, ale škaredá už ne. Začínáš se měnit na ženu.“ Dotkl se prstem mé tváře. Ucouvla jsem.

„Co ode mne chcete, pane?“

Výraz jeho tváře ztvrdl. „Svlékni se!“ přikázal mi.

Zalapala jsem po dechu.

„Co… Cože?“

„Kaylo, poučila tě matka o tom, co spolu muž a žena dělají? Pojď, děvčátko, ukážu ti, co je to mít sex se zralým chlapem!“

Viděla jsem, jak velmi touží po tom, aby mi mohl ublížit, aby mě mohl na smrt vystrašit. Celá jsem se roztřásla. Už jsem věděla, co to znamená, když má někdo sex. Měla jsem ho mít s mým nastávajícím ženichem, Vigem. Ale ten mě oklamal a beze stopy zmizel. Doslechla jsem se od starších děvčat, že sex má být projevem lásky mezi mužem a ženou. Proč ho tedy chtěl mít se mnou učitel, který mě vůbec neměl rád?

„Já… nechci mít s vámi sex,“ koktala jsem ustrašeně.

Učitel mě chytil za ramena. „Ale neříkej, děvčátko, tak přece jen víš, co to slovo znamená? Už jsi velké děvče, co? No, určitě o nic lepší, než byla tvoje matka!“ Rty se mu chvěly zlostí.

„Co… co tím chcete říct?“ kroutila jsem nechápavě hlavou. Nahnul se k mým vlasům a přivoněl k nim. Zvláštně při tom funěl.

„Tvoje matka byla obyčejná poběhlice. Víš, co to slovo znamená? Prostitutka, to je taková žena, co má sex s každým!“ vmetl mi do tváře.

„To není pravda! Moje maminka měla ráda jen tátu, nikdy by mu to neudělala!“

Učitel se bláznivě rozesmál, ale vzápětí zvážněl. Jeho změny nálad mě mátly. Najednou si mě k sobě přitáhl a položil mi dlaň na hruď. Začal mi přes šaty drsně stlačovat prsa, tedy ty malé pupeny, které bylo sotva vidět. Trhala jsem sebou a snažila se odtlačit ho od sebe, ale uzemnil mě fackou tak silnou, až mi bolestí vyhrkly slzy. Zatlačil mě do rohu a přitiskl se ke mně celým tělem. Zaťala jsem zuby. Neměla jsem šanci ubránit se. Ani jsem nedýchala, tak moc jsem se ho bála. Ach, dobrý Bože, co mi to ten chlap dělá? Proč mě nenechá na pokoji?

„Neubližujte mi, prosím,“ žebronila jsem zoufale.

Charles Omollo moje prosby ignoroval. Na chvíli se ode mě odtáhl a beze slova si svlékl košili, kterou hodil za sebe. Odhalil tak své hubené žilnaté tělo. Potom si sundal kalhoty a zůstal přede mnou stát úplně nahý. Mezi nohama mu viselo pohlaví, které se neúprosně zvětšovalo. Vyschlo mi v krku. Tiskla jsem se do rohu chatrče a nedokázala se na něho dívat. Hlasitě jsem plakala, doufajíc, že se nade mnou slituje. Nechtěla jsem mít sex s tímto odporným mužem. Nebezpečně se ke mně přiblížil.

„A teď mi zaplatíš za to, že jsi dcerou té čubky!“ Popadl mě za vlasy. Srdce mi bušilo jako šílené a z hrdla se mi draly bolestné vzlyky. „Tvoje matka měla tu odpornou nemoc a já jsem to nevěděl! Párkrát jsme si to rozdali v lese, protože mi neměla jak zaplatit! Vzpomínáš si na naše zastávky? Měli jsme tam spolu s tvou matkou sex, děvčátko. Ale ta čubka mě nakazila! A teď… teď přišel čas na pomstu. Pomstím se jí na tobě!“ Křičel jako smyslů zbavený a tvář mu hořela hněvem. Byl velmi rozrušený. Najednou mě chytil za boky, vyhrnul mi šaty a rukou vešel mezi moje roztřesená stehna.

Ohmatával je svou drsnou dlaní. Slyšela jsem, jak zrychleně dýchá, když se druhou rukou dotkl lemu mých kalhotek. Přivřela jsem oči a v duchu se modlila. Maminka mi vždycky říkala, že když bude hodně zle, mám se obrátit na Boha a prosit ho o pomoc. Se zavřenými víčky jsem v duchu odříkávala modlitbu, zatímco mě učitel takřka celou ohmatal. Počínaje mými prsy, stehny a zadkem, až nakonec spočinul dlaní na mém lůně. Chvěla jsem se hnusem, jeho doteky mi byly odporné. Jen jsem polkla, když mi stáhnul kalhotky.

Otevřela jsem oči a vyděšeně pohlédla do jeho funící tváře, plné zvrácenosti. Najednou mě hodil na zem a nalehl na mě svým těžkým tělem. Křičela jsem. Plakala. Nic nepomáhalo. Tlačil se mi mezi stehna. Vší silou jsem se snažila odstrčit ho od sebe.

Najednou mu strnul pohled. Převalil se vedle mě na zem a ruce si tisknul k hrudi. Sténal. Nechápala jsem, co se děje. Chvíli se chvěl s bolestným úšklebkem ve tváři a pak se v jedné chvíli přestal hýbat. Jasně jsem viděla, jak vydechl naposledy. Zděšeně jsem civěla na jeho nehybné tělo. Když jsem se konečně vzpamatovala, navlékla jsem si kalhotky a vzala si šaty. Sehnula jsem se k němu a přiložila hlavu k jeho hrudi. Nedýchal.

6. kapitola

Jen co jsem se ujistila, že učitel je skutečně mrtvý, prohledala jsem kapsy jeho kalhot. Našla jsem tam pár birrů, což mě nesmírně potěšilo. Mrtvému jsou i tak k ničemu, pomyslela jsem si, stojíc na ním se staženým hrdlem. Učitel mi chtěl ublížit, proto jsem ho ani trochu nelitovala. Vždyť kdo by litoval takového odporného člověka?

Nechala jsem ho tam ležet nahého, doufajíc, že si něm přijde pochutnat nějaká zvěř. Už mi zbývalo jen vyjít z chatrče a dveře nechat schválně otevřené. Kvůli zvířatům. Aby ucítila jeho tělo a přišla hodovat. Když jsem opustila chatrč, děkovala jsem Bohu za to, že mě ochránil před tím nechutným chlapem, který se mě tak ošklivě dotýkal. Kdo ví, či mě snad nechtěl zabít. S očima upřenýma k nebi jsem vyslovila:

„Děkuji ti, Bože, za to, že jsi mě zachránil.“

Rychle jsem si prohlédla učitelovo auto a přemýšlela o tom, jestli bych z něho mohla něco získat. Ale v autě jsem nic zajímavého nenašla a řídit jsem neuměla, tak to všecko zůstalo na pospas osudu. Vůbec jsem netušila, kde se nacházím, protože banánová plantáž to rozhodně nebyla. Učitel Omollo mě zklamal, ale v tom věku jsem se nemohla vyhnout dětské naivitě. Šla jsem a nevěděla kam, ale už mě nic netrápilo. Uklidnila jsem se a ani pohled na prašnou opuštěnou cestu mě nedráždil. Přemýšlela jsem o tom, co se mi stalo. Učitel mě zavedl na neznámé místo do chatrče jen proto, aby mě tam mohl obtěžovat.

Připadalo mi neuvěřitelné, že učitel zemřel těsně předtím, než… než měl se mnou sex. Měla jsem štěstí! Říkal, že ho nakazila moje maminka. Jak ho nakazila? A proč? Co já jsem měla s tím vším společného? Nikdy jsem nikomu neublížila, tak proč chtěl každý ubližovat mně? Nejprve děti u řeky, co po mně házely kameny, a teď učitel. Od té doby, co jsem přišla o rodiče, neměl mě kdo chránit. Začal se znovu ozývat doslova vlčí hlad. Ach, kdybych tak znovu mohla potkat ženu, která mi nabídla banán.

Sama žila v bídě, ale nehledě na to se nade mnou slitovala. Doufala jsem, že se mi podaří najít cestu, která vede na trh. Ale kterým směrem jít? Autem jsme ujeli pěkný kus cesty, potrvá asi dlouho, než tam dojdu pěšky. Pustá polní cesta a rozsáhlá holá planina nevěstily nic dobrého. Ach Bože, kde to zase jsem? Přemohla mě touha vrátit se do Konse. Jít k řece anebo si jen tak lehnout na svoji matraci a představit si maminku, jak ke mně mluví, nebo si zajít na pole, kde pracoval můj otec. Sice bych ho tam nenašla, ale cítila bych jeho přítomnost. Vždyť přece místo, kde prožijete celý život, utkví nejen ve vaší paměti, ale také ve vašem srdci. Možná bych potkala i Viga, co když se přece jen vrátil domů? Řekla bych mu, že chci být jeho nevěstou a už nikdy nezůstat sama.

Při pohledu na nebe jsem zamrkala. Od rána mraky nade mnou houstly. Dnes bude určitě pršet, pomyslela jsem si. Pro obyvatele našeho kraje to znamenalo dobrou zprávu, ale to mi bylo v té chvíli úplně fuk. V dálce se mihla silueta muže, který kráčel s otepí slámy na hřbetě. Vedle něj si to cupital oslík. Když se muž přiblížil a zpozoroval mě, jen se usmál a beze slova šel dál. Vždyť kdo by se zajímal o malé umouněné děcko? Beztak nejsem jediná, která živoří na ulici. Pohled na chudé děti není přece v naší zemi žádný neobvyklý jev. Muž navíc vyhlížel stejně bídně jako já, jistě by mi nemohl pomoci.

Každému na tomto světě jsem byla ukradená. Přitom jsem prahla jen po kousku chleba a důstojném životě. Neměla jsem nikoho. Ani rodinu, ani přátele. Začaly mě bolet nohy. Sedla jsem si na okraj cesty a civěla do prázdna. Rozsáhlá planina se táhla do dálky. Občas tam přeběhlo zvíře a já jsem si najednou přála, aby mě nějaké sežralo. Zmocnila se mě úzkost. Co si jen počnu se svým životem? Kam se poděju? Jak budu dál žít? Po tváři mi stekla slza. Kdybych se dostala na trh, utratila bych to, co jsem vzala učiteli – ale v téhle pustině jsem si nemohla nic koupit. Ach, kde to jen jsem? Kam mě to ten strašný chlap zavlekl? Žádná banánová plantáž. Žádný trh. Žádní lidé. Zalitovala jsem, že jsem neoslovila toho chlapíka s oslíkem. Možná by mi pomohl – ale dost možná, že by byl ještě horší než učitel

Omollo. Bezradně jsem se dívala kolem sebe. Nejenže jsem tu nenašla žádné stánky s jídlem, ale dokonce ani obyčejnou vodu. Utrhla jsem kousek stébla trávy a začal ho žvýkat. Zmáhala mě únava. Lehla jsem si do trávy a usnula. Musela jsem spát velmi dlouho, protože mě vzbudil nesnesitelný hlad. Bolel mě žaludek a hlava se mi motala žízní. Bože můj, pomoz mi.

Hledala jsem vodu. Málem jsem samým štěstím vyletěla z kůže, když jsem konečně narazila na řeku. Hltavě jsem pila. Voda! Konečně! Abych neumřela hladem, přinutila jsem se sníst nějaké brouky. Táta mi říkal, že jsou docela výživní. Jedla jsem je s odporem, ale připomínala jsem si, že musím nabrat nějakou sílu. Když nebudu jíst, zhubnu a nic nezvládnu. Kdoví, jak daleko ještě musím jít, než se dostanu mezi lidi.

Jakž takž posílená jsem kráčela dál. Moje snaha najít trh však vyšla nazmar. Po několika hodinách putování jsem opět pocítila hlad. A co teď? Opět musím jíst ty odporné brouky? Klesla jsem na okraj cesty a rozplakala jsem se.  Všechna ta tíha na mne dolehla tak intenzivně, až mi z hrudi vycházely hlasité vzlyky. Na rameno mi spadlo cosi vlhkého. Potom jsem to pocítila i na hlavě.

Než jsem si uvědomila ve své samotě a smutku, co se děje, rozpršelo se. Seděla jsem na zemi, schoulená do klubíčka a prudký liják mě bičoval z každé strany. Nemělo smysl hledat skrýš, protože široko daleko žádná nebyla. Slzy se mi míchaly s deštěm, který na mě nelítostně útočil, jako by mi chtěl dát najevo, kdo je tu pánem. Seděla jsem tam jako utrápená hromádka neštěstí, do nitky promočená, na okraji cesty, kterou se valily proudy vody.

Déšť neustával, ba naopak, sílil. Myslela jsem na svůj skromný domeček v Konse a začala jsem litovat toho, že jsem odtamtud odešla.

Konečně přestávalo pršet. Objímajíc si kolena, hleděla jsem na své zablácené nohy. Mokré vlasy se mi lepily na tvář. S trpkostí v srdci jsem si uvědomila, že jsem se právě vykoupala v dešti. Jaká ironie. Zdálo se mi, že nejsem hodna života na této zemi. Možná bych se měla vrátit k dětem ulice, tam, kde vládlo lepidlo. Znovu bych omámená viděla své rodiče a spala na měkké posteli. Ani ti potkani či lvi by mi nepřekáželi. Možná by se mi ulevilo, kdybych zemřela. Pronásledovaly mě děsivé myšlenky.

Ve stavu té největší úzkosti se mi však stalo něco zvláštního – zastavilo u mě auto. Němě jsem civěla na černé dveře, které se otevřely. Vystoupila z nich žena.

Bílá jako sníh a krásná jako anděl. Nebo se mi to jen zdá? Přistoupila ke mně a s lítostivým pohledem u mě poklekla. Vůbec jí nevadilo, že si v tom blátě zašpiní fascinující šaty, co měla na sobě. Při pohledu na ni jsem ani nedýchala! Světlé vlasy jí splývaly na ramena a oči měla čistě modré. Vzpomněla jsem si na doktora, který ošetřoval moji mámu. Ten byl také bílý jako tato žena a měl světlé oči.

„Děvčátko, co tu děláš?“ zeptala se a mě překvapilo, že mluví mým jazykem. Copak není cizinka?

„Nemám kam jít,“ odpověděla jsem zahanbeně. V očích krásné ženy se zračil soucit.

„Kde máš rodiče?“

„Zemřeli. Jsem sama a žiji na ulici.“

Odhrnula mi pramen vlasů z tváře a pohladila mě po líci. Její gesto mě překvapilo. Nikdo nikdy mě tak nehladil, tak něžně a dojemně. V jejím výrazu jsem zpozorovala lítost, zdálo se mi, že o něčem přemýšlí.

„Nemůžeš tu být,“ řekla najednou.

„A kam bych šla? Možná tak na trh, jenom netuším, kterým směrem to je. Nechcete mi poradit, paní?“ Měla jsem dojem, že se nemusím bát. Tato žena se mi velmi líbila. Vzbuzovala ve mně pocit blízkosti a spolupatřičnosti.

„Pomůžu ti. Jak se jmenuješ?“

Opravdu mi pomůže? Objevila jsem v sobě naději. „Kayla.“

„Těší mě, Kaylo, já jsem Sophie,“ stiskla mi ruku. Usmála jsem se a čekala, že mi hodí alespoň nějaké drobné. A pokud snad ne, zkusím ji o ně požádat.

„Kolik máš roků?“

„Asi deset, tedy… přibližně,“ pokrčila jsem rameny. Neznala jsem datum svého narození, dokonce ani rodiče mi ho nikdy neřekli, protože ho sami neznali.

„Pojď se mnou. Vezmu tě někam, kde se najíš a vykoupeš.“

Vyvalila jsem na ni oči. „Jak prosím!?“

„Uvidíš, Kaylo, bude se ti tam líbit.“ Natáhla ke mně ruku.

Vyděšeně jsem hleděla na krásnou Sophii a slova mi zamrzla kdesi v krku. Myšlenky mě přivedly k učiteli, který mě oklamal. Řekl, že mě zavede na banánovou plantáž, ale namísto toho mě zavedl do opuštěné chatrče. Měla bych si na lidi dávat pozor, protože jsou zlí a mohou mi ublížit. Ta žena však vyhlížela mile a neškodně. A když s ní nepůjdu, zůstanu tu sedět mokrá a hladová a jen Bůh ví, kdy se dostanu na trh. A když půjdu, možná se skutečně najím a vykoupu, kdoví.

V koutku duše jsem chtěla věřit, že mi ta žena nelže. Nakonec jsem jí dovolila, aby mě chytila za ruku. Její dlaň byla hebká a jemná. Se zájmem jsem se zahleděla na její prsten, který jí zdobil ruku. Ještě nikdy jsem žádný prsten neviděla, jen jsem slyšela, že něco takového nosí jen bohatí. Vykročili jsme spolu k autu. Já otrhaná, škaredá a špinavá, ona krásná a v nových šatech. Klesla jsem na sedadlo vedle ní.

„Napij se, Kaylo.“

Modré oči se na mě usmívaly. Podala mi láhev s vodou. Napila jsem se a myslela přitom na to, že pokud se s ní rozloučím, budu mít co nevidět zase žízeň.

„Můžeš vypít všechno,“ usmála se a vyndávala něco z batohu, který měla položený na zadním sedadle.

„Děkuji, paní,“ řekla jsem plaše.

„Říkej mi Sophie.“

Přikývla jsem. Sophie vytahovala něco ze šustícího papíru a podávala mi to. Skoro mi vylezly oči z důlků. Velký krajíc chleba, obložený všelijakou zeleninou, mi připomněl, jak jsem zase hladová.

„Jez,“ povzbudila mě, abych se nezdráhala vzít si od ní to, co mi nabízela.

„Já… děkuji. Musím vám zaplatit.“ Vytáhla jsem z kapsy drobné, které jsem ukradla učiteli, a podávala je Sophii.

„To není zapotřebí,“ ubezpečoval mě blonďatý anděl.

„Děkuji.“

Jídlo jsem jen hltala a Sophie mlčky nastartovala auto. Chtěla jsem se zeptat, kam mě to veze, ale neměla jsem odvahu. Možná bude lepší mlčet. Sophie mě pravděpodobně vysadí někde ve městě a víckrát ji už neuvidím. V horším případě mě oklame stejně tak jako učitel a zaveze mě do nějaké chatrče.

Napadaly mě strašidelné myšlenky. Co když mě chce někde prodat jako otrokyni? Táta mi mnohokrát vyprávěl příběhy o tom, jak bílí lidé prodávali černochy jako otroky. V jeho slovech jsem pokaždé postřehla mnoho odporu vůči bílým a bohatým, ale nechápala jsem, proč. Chtěla jsem teď brát tátova slova znovu na vědomí, ale když jsem se podívala na Sofii, nezdála se mi být nebezpečná. Té krásné ženě z očí vyzařoval klid, jaký jsem už dlouho u nikoho neviděla. Zároveň jsem při pohledu na ni měla jakýsi respekt, za který asi mohl její vzhled a chování. Proč mě tedy napadaly tak děsivé myšlenky? Snad za to mohla jen moje fantazie, protože bílé lidi jsem zase tak často nevídala. „Nikdy nedůvěřuj cizím,“ zněla mi v hlavě otcova slova, když jsem dojídala poslední sousto.

Pronikavý zvuk mne probral z apatie. S údivem jsem hleděla na malou obdélníkovou věc, kterou si Sophie přiložila k uchu. Začala mluvit jiným jazykem, kterému jsem nerozuměla. Ta věc, to byl jistě mobil. U nás v Konse ho nevlastnil nikdo, ale vyprávělo se o něm hodně. Já jsem ještě nikdy neměla možnost držet v rukou tu věcičku, ze které vycházel zvuk. Fascinovaně jsem hleděla jak na mobil, tak na Sophii. Když zavěsila, obrátila se na mě.

„Čeká nás dlouhá cesta, Kaylo.“

„Kam jedeme, paní Sophie?“

„Do Addis Abeby.“

„Do Addis Abeby?“ Srdce mi vystřelilo až do krku. Addis Abeba je přece hlavní město Etiopie! Tam jsem chtěla jet, to přece to místo, o kterém každý mluví jako o ráji! Nevěřícně jsem hleděla na Sophii.

„A… jak je to daleko?“ Velice mě zajímalo, za jak dlouho bych se dostala do Addis Abeby pěšky.

„Asi osm hodin autem,“ usmála se Sophie, ale protože pozorně sledovala cestu, neviděla můj nechápavý pohled. Osm hodin? Kolik to tak asi může být? Zadumaně jsem se poškrábala za uchem.

„Jak je to dlouho, paní Sophie, osm hodin?“ Zkusila jsem se zeptat, vždyť za zeptání nic nedám.

„Nevíš, kolik je to osm hodin?“

„Nevím, protože nechodím do školy. Neumím ani číst, ani počítat,“ přiznala jsem zahanbeně.

„Promiň mi to, Kaylo, mohla jsem si to domyslet.“ Cože, tato bohatá žena se mi omlouvá?

„Před setměním jsme tam,“ dodala.

Tak to nás tedy čekala poměrně dlouhá cesta. Neuměla jsem si ani představit, jak dlouho by mi trvalo, kdybych ji měla urazit po svých. Možná že bych tam ani nikdy nedošla. Sebrala jsem odvahu k rozhovoru se Sophií. Líbila se mi. Byla tak milá a bezprostřední, nevyvyšovala se nade mnou jako mnozí jiní dospělí.

„Víte, paní Sophie, vždycky jsem snila o tom, že jednou půjdu do města. Jenže… kde tam budu bydlet?“

Zesmutněla jsem. Možná že také v Addis Abebě natrefím na děti ulice. Přidám se k nim a budu s nimi krást, případně svůj smutek zaženu lepidlem. Makalo měl pravdu, když řekl, že dlouho nevydržím být hladová a deprimovaná. A měl pravdu také v tom, že čichat k té smrduté lepkavé směsi mi přinese uvolnění. Nikdo mě však nevaroval, že euforie z fetování má také ničivé následky. Když se mi na druhý den spustila krev z nosu, věděla jsem, že je to zlé znamení. Něco mi proto říkalo, že to, že jsem od těch dětí odešla, je správné řešení.

„Můžeš bydlet u mě,“ mrkla na mě Sophie. Skoro mi vyrazila dech. Cože? Bydlet u této ženy?

„Já… nechci vás obtěžovat, paní.“ Možná si ze mě tropí žerty jako učitel Omollo a nakonec skončím jako otrokyně. Bála jsem se, že se otcova slova naplní. Strašila mě představa, že bílí lidé jsou zlí a zákeřní.

„Nebudeš obtěžovat, Kaylo. Důvěřuj mi,“ usmála se ta pěkná žena.

„Táta mi říkal, že cizím lidem nemám věřit.“

„Měl pravdu, když ti to říkal. Chtěl tě ochránit před nebezpečím. Ale řekni mi, Kaylo, copak na tebe působím tak děsivě?“

„Ne, paní Sophie, vy jste taková milá. Dala jste mi chléb a vodu,“ povzdechla jsem si, „a ani jste za to nic nechtěla. Nevím, jak se vám odvděčím. Víte… já… měla jsem chuť skoncovat se životem.“ Při posledních slovech se mi zachvěl hlas. Sophie prudce zabrzdila. Upřela na mě své uslzené oči a najednou mě objala. Jen tak, sama od sebe.

„Kaylo, i já jsem kdysi měla takové myšlenky. Byla jsem nešťastná a nechtělo se mi žít, ale všechno se změnilo. Víš, jednou jsi dole a potom zase nahoře. Poslouchej mě, děvčátko, budeš žít a budeš šťastná, to ti slibuji. U mě ti nikdy nebude nic chybět.“ Utřela si slzu a znovu nastartovala. Z jejích slov jsem byla zmatená, ale byla jsem také štěstím bez sebe, že smím bydlet u takové ženy. Nevěděla jsem sice proč, ale najednou jsem cítila, že jí mohu důvěřovat.

Upřímným objetím, kterým mě obdařila, mne úplně ochromila a strach ze mě pomalu opadl. Úkosem jsem sledovala profil její tváře. Měla výrazné lícní kosti a malou bradu, kolem očí se jí črtaly drobné vrásky. Zdála se mi být ve věku mé maminky, jen s tím rozdílem, že vyhlížela tak pěstovaně. Tato krásná paní mě zachránila. Alespoň jsem si to myslela. Pomalu jsem zahodila myšlenku na zlé zbohatlíky a věřila jsem, že paní Sophie mi pomůže. Na víčka mi dopadal sen. Jakkoliv jsem se dnes snažila nespat, únava mě i tak přemohla. Tentokráte jsem však usínala s pocitem, že jsem v bezpečí a už mi nikdo neublíží.

7. kapitola

„Kaylo, vzbuď se.“ Do uší mi dolehl příjemně hřejivý hlas. Pocítila jsem jemný dotyk na rameni. Když jsem otevřela oči, chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, proč sedím v autě vedle bílé ženy.

„Prospala jsi celou cestu,“ usmívala se Sophie.

„Opravdu? A… kde to jsme?“

„V garáži mého domu.“

Vystoupila, potom obešla auto a otevřela mi dveře. Překvapeně jsem se kolem sebe rozhlédla. Cítila jsem se svěže, navzdory tomu, že jsem spala vsedě. Lepší než spát na zemi. A toto auto bylo nadmíru pohodlné. Sophie vyšla z garáže a já jsem ji následovala. Přicestovali jsme před setměním, přesně, jak říkala Sophie. Zamrkala jsem, zaostřila pohled a zůstal šokovaná stát. Ta nádhera, co se přede mnou tyčila, mi vyrazila dech. S otevřenými ústy jsem fascinovaně hleděla na zděnou vilu barvy velbloudí srsti. Měla skleněná okna a rovnou střechu. Skutečná okna ze skla! Schody lemovalo černé zábradlí, které vedlo ke dveřím toho okouzlujícího domu. Celou atmosféru dotvářela zahrada s pedanticky posekaným trávníkem a dokonale zastřihnutými keříky. A v samotném středu té nádhery se vyjímal velký bazén. Zdálo se mi, že až omdlím vzrušením z toho, co vidím.

„Líbí se ti tu, Kaylo?“ zeptala se s úsměvem Sophie.

„Já… nemohu uvěřit tomu, že tu bydlíte,“ docházela mi všechna slova. Roztržitě jsem se rozhlížela kolem sebe.

„Pojď,“ objala mě kolem ramen a pomalu jsme kráčely po schodech. Leskly se pro mě nepochopitelnou čistotou, všechno kolem mi připadalo tak dokonalé. Váhavě jsem zůstala stát před masivními dveřmi.

„Paní Sophie, děkuji vám, hned si půjdu hledat práci,“ řekla jsem s pokorou. Srdce mi bušilo radostí, že jsem se konečně dostala do města. Věděla jsem, že tady bych si práci mohla najít rychle. Mnoho dětí v mém věku také pracovalo.

„Neblázni, Kaylo. Nikam nepůjdeš. Jsi ještě dítě, pracovat nemusíš. Není to zapotřebí,“ ubezpečovala mě ta milá žena.

„Ale některé děti pracují na plantážích, slyšela jsem, že…“

„Jenže ty máš dnes štěstí. Potkala jsi mě a já nedovolím, aby ses trápila. Pojď, seznámím tě s mým manželem a synem.“ Strčila klíč do zámku na dveřích.

„Vy… vy tu nebydlíte sama, paní Sophie?“ Zmátlo mě to. Najednou jsem se cítila zvláštně. Když má Sophie rodinu, nebudu jí tu překážet?

„Ne, Kaylo, nebydlím sama. Vdala jsem se tu. Pocházím z Británie,“ vysvětlovala.

„A to je ve které části Afriky?“

„Velká Británie není v Africe, ale to ti vysvětlím později.“

Už jsem se na nic neptala. Sophie vešla dovnitř a já jsem ji následovala. Lesklá šedá podlaha chladila moje hořící chodidla a měla jsem pocit, že se v ní odráží moje postava. Nikdy jsem ještě nekráčela po něčem tak čistém a luxusním. Můj domek v Konse byl přece ze dřeva, střecha ze slámy a podlaha z hlíny. Pohled mi spočinul na velké bílé sedačce. Hned jsem zatoužila vyzkoušet, jak se asi na takové sedačce musí sedět nebo ležet. Sophie pravděpodobně četla moje myšlenky, protože mě nasměrovala rovnou k ní.

„Sedni si, Kaylo, přinesu ti něco na zub,“ řekla. Opatrně jsem si sedla, nechtěla jsem tu nádheru nijak poškodit. Ještě nikdy jsem neseděla na něčem tak měkkém a pohodlném.

„Abdule-Hakime, jsi tu?“ zvolala Sophie.

Po schodech, které vedly kamsi do patra, scházel dolů muž. Vyvalila jsem oči. Byl černý jako já, ale oblečený stejně luxusně jako Sophie. Jejich šatstvo bylo čisté a z té nejlepší látky, zatímco já jsem byla špinavá a otrhaná. Cítila jsem se tak uboze. Černoch se na mě zahleděl. Z jeho postoje se nedalo vyčíst, co si myslí o tom, že mě tu vidí. Přistoupil k Sophii a vtiskl jí polibek na čelo.

„Toto je Kayla a jak jsem se ti v telefonu zmiňovala, bude u nás bydlet. Kaylo, toto je můj manžel Abdul-Hakim Rahman.“

Muž mi podal ruku a usmál se.

„Těší mě, Kaylo. Vítej u nás.“

Naše seznámení tedy proběhlo dobře, ale neměla jsem z Abdula-Hakima tak úžasný pocit jako ze Sophie. Ona byla milá a něžná, ale on se mi zdál odměřený, i když jinak slušný. Potom si něco vyprávěli v řeči, které jsem nerozuměla. Dohadovali se, Sophie na něj prosebně hleděla, zatímco Abdul-Hakim pevně svíral rty do úzké štěrbiny a nad něčím usilovně přemýšlel. Bože, proč jenom jsem nerozuměla tomu, o čem mluvili? Byla jsem si však úplně jistá, že řeč je o mně. Zdálo se mi to, nebo ten muž nebyl ve své kůži? Hleděl na mě se zvláštním napětím, ale potom si jen povzdychl a něco řekl Sophii tím neznámým jazykem. Sophie se mu šťastně vrhla do náručí.

„Thank you, Abdul-Hakim. I love you,“ políbila ho. Její oči zářily štěstím.

„Můžeš tu zůstat navždy, Kaylo. Toto bude tvůj domov, který ti rádi poskytneme. Postaráme se o tebe, půjdeš do školy a začneš nový život. A když budeš souhlasit, můžeš být naší dcerou,“ chytila mě za ruku. Překvapením mi poklesla čelist.

„To jako… skutečně? Nežertujete, paní Sophie?“

„Ne! Budeš mou dcerou, kterou jsem vždycky chtěla mít. Tento dům je dost velký na to, abys tu s námi mohla bydlet.“

Bílá žena, která chtěla být mou novou matkou, jásala. Vroucně jsem ji objala.

„Děkuji vám!“

Když jsem zdvihla oči, Abdul-Hakim už tam nebyl. Vypařil se.

„Nelíbím se vašemu manželovi?“ vylekala jsem se.

„To ne, líbíš se mu. On si jen potřebuje na tebe zvyknout.“

„Opravdu vám tu nebudu překážet?“

Nebyla jsem si jistá, jestli je to správné, abych tu zůstávala. Přece jen, jsou to cizí lidé a před těmi bych si vždycky měla dávat pozor. Tátova varování se mi neustále připomínala.

„Děvčátko, jsem velmi šťastná, že tu s námi budeš,“ pohladila mě po tváři svou jemnou rukou.

„Proč to děláte?“ zeptala jsem se, ještě stále rozrušená z toho, co se kolem mě dělo. Sophie si povzdychla. Ve tváři se jí zaleskla bolest. Snad jsem nezvolila nevhodná slova?

„Kdysi jsem měla dceru,“ podívala se na mě utrápeně, „měla právě tolik roků jako ty, když zemřela. Měla čokoládovou pokožku a velké hnědé oči. Velmi mi ji připomínáš, Kaylo.“

Překvapeně jsem nadzvedla obočí. „Proč zemřela?“

„Zabila ji rakovina. To je taková zákeřná nemoc, která, když tě chytí, nepřestane tě trápit, až dokud tě nezničí.“ Hlas se jí chvěl. Netušila jsem, o jaké nemoci Sophie mluví, ale trhalo mi to srdce, když jsem se dívala do jejích strašně smutných očí. Musela svoji dceru velmi milovat.

„To je mi líto, paní Sophie,“ sklopila jsem zrak, „mně je také smutno po rodičích. Také byli velice nemocní a zemřeli,“ poznamenala jsem smutně. Sophie mě znovu objala. Ještě nikdy se mi od cizího člověka nedostalo takové něhy.

„Dovol mi, abych byla tvou maminkou, Kaylo. Když jsem tě na silnici uviděla tak sklíčenou, nemohla jsem tě tam jen tak nechat. A když jsi mi řekla, že jsi na světě úplně sama a už nikoho nemáš, považovala jsem za svoji povinnost pomoct ti.“ Pohladila mě po tváři.

Srdce mi plesalo radostí, že mě potkalo takové štěstí. Mlčela jsem. Potřebovala jsem se vzpamatovat z toho všeho, co se kolem mě dálo. Sophie mě najednou chytila za ruku a někam mě vedla. Ocitli jsme se v místnosti z krásného kamene modré barvy.

„Tady se můžeš vykoupat,“ ukázala na cosi bílého a stlačila něco stříbrného. Začala téct voda. Překvapením jsem otevřela ústa.

„Já?“

„Ano, ty, Kaylo. Toto je vana a toto vodovodní kohoutek. Ty jsi vanu ještě nikdy neviděla, že?“

Zakroutila jsem hlavou. Dotkla jsem se teplé vody, která rychlým proudem tekla do vany a plnila ji. Fascinovalo mě to. Všechno kolem mě se lesklo čistotou. Cítila jsem se jako princezna v pohádce. Shodila jsem ze sebe své zničené, roky obnošené šaty, a opatrně jsem vstoupila do vany. Ponořila jsem se až po krk, když jsem si najednou všimla, že Sophie něco leje do vody.

„To je pěna do koupele, budeš po ní pěkně vonět,“ mrkla na mě.

Dotkla jsem se bílé pěny, které bylo postupně víc a víc. Sophie mi také ukázala, jak funguje sprcha. Moje tělo se postupně uvolnilo, ještě nikdy jsem se necítila tak skvěle. Koupat se ve vaně byl pro mě neskutečný požitek a směla jsem v ní zůstat tak dlouho, jak jsem jen chtěla. Sophie odešla a zanechala mě samotnou. Lomcovaly se mnou emoce. Přemýšlela jsem o tom, jak je to jen možné, že sotva před pár hodinami jsem seděla na zemi a žvýkala stéblo trávy, abych zahnala hlad. A teď jsem v domě, o jakém se mi ani nezdálo, ležím v opravdové vaně a umývám se voňavým šampónem. Zavřela jsem oči a vychutnávala si pocit blaženosti, který mě úplně pohltil. Svět bohatých je úžasný a já jsem ode dneška bohatá! Proč mi jen táta neustále připomínal, abych bohatým nevěřila? Vždyť přece Sophie je jako anděl. Cítila jsem, že jí mohu důvěřovat, i když z jejího manžela jsem takový pocit neměla. Ale možná je to tak, že si na mě musí zvyknout, možná oba potřebujeme čas, abychom se poznali.

„Přinesla jsem ti čisté šaty,“ vyrušila mě z myšlenek Sophie. Vytřeštila jsem oči při pohledu na nádherné růžové šaty lemované volánky. „Nosila je Ruby, moje dcera. Myslím, že ti budou sedět, protože byla stejně štíhlá jako ty. A tady máš hřeben, ručník a osušku. Já jdu připravit jídlo,“ řekla. Nestihla jsem jí ani poděkovat, protože zmizela jako vítr. Měla bych jí jít pomoci s vařením, pomyslela jsem si. Nekoupala jsem se příliš dlouho, zdálo se mi, že je to tak lepší.

Nemohu zneužívat Sophiinu dobrotu. Pokud mám být součástí její rodiny, nesmím si tu jen tak polehávat. Vytřela jsem si vlasy a zavinula se do osušky. Když jsem spatřila svůj odraz v zrcadle, zarazila jsem se. Opravdu jsem to byla já? Vyhlížela jsem jaksi jinak, tak čistě a šťastně. V očích se mi zračila naděje na lepší život. Skutečně bylo mým osudem být právě tady? Anebo je to jen bláznivý sen, ze kterého se zanedlouho probudím? Ne, já nesním! Štípla jsem se, abych se ujistila, že to, co prožívám, je reálné. Vtom mě vylekalo náhlé otevření dveří. Vyplašeně jsem couvla při pohledu na rozespalého chlapce, který kráčel směrem k umyvadlu. Koupelna byla skutečně velká, on si protíral oči, zíval a vůbec si nevšiml, že tam jsem. Najednou to s ním trhlo a vykřikl.

„Proboha! A ty jsi kdo?“ Hleděl na mě jako na zjevení, šokovaný stejně jako já. Byl o dost vyšší než já, úplně jsem se vedle něho ztrácela. Měl černé vlasy a mandlovou pokožku. Nebyl černoch jako já, ale nebyl ani bílý jako Sophie. Vyhlížel velmi dospěle, rozhodně byl o mnoho starší. Tiskla jsem k sobě celá vystrašená osušku. Z vlasů mi ještě stékaly kapky vody a nohy jsem měla doslova přibité k podlaze. Chlapec mě probodával očima.

„Já…“ Nevěděla jsem, co mám říct.

„Máme tu snad nějakého ducha?“ Obhlížel si mě a nechápavě kroutil hlavou.

„Jsem Kayla.“

„Jaká Kayla? Co tady děláš?“ zvýšil hlas.

„Bydlím tu,“ odvětila jsem.

Chlapec se sarkasticky zasmál. „Velmi vtipné! To bych snad o tom něco věděl!“ Pustil vodu a opláchnul si tvář. Stála jsem vedle něho zavinutá v osušce a hleděla jsem na růžové šaty, které jsem si chtěla obléct. Vzala jsem je a přitiskla k tělu, čekajíc, než se utře a odejde. Ale on se nikam nechystal. Začal si čistit zuby, přičemž mě úkosem sledoval.

„To jsou šaty mé sestry, odkud je máš?“ zeptal se nevraživě.

„Dala mi je Sophie.“

„Moje máma?“ nevěřícně kroutil hlavou.

„To je tvoje máma?“ Zkoumavě jsem se na něj zahleděla.

„Představ si to!“

Nelíbila se mi jeho arogance. Byl pyšný. Velice pyšný. Pohrdavě si mě měřil.

„Tak řekneš mi konečně, co u nás vlastně děláš? Nikdy předtím jsem tě tady neviděl.“

„Já…“  Chtěla jsem mu to vysvětlit, ale slova mi ze samé nervozity a strachu uvázla kdesi v krku.

„Hloupé děcko! Ani mluvit pořádně neumíš!“ vmetl mi do tváře a vyběhl z koupelny.

Shodila jsem ze sebe osušku a roztřesenýma rukama si oblékla šaty. K mému údivu mi seděly jako ulité. Když jsem se uviděla v zrcadle, překvapením jsem oněměla. Připadala jsem si tak krásná, jako bych to už ani nebyla já. Moje vlasy voněly, padaly mi v mokrých kučerách na ramena a moje tvář zářila.

Vrátila jsem se do reality. Chlapec byl synem Sophie, protože o ní mluvil jako o mámě, uvažovala jsem zmateně. Ani trochu se mu však nelíbilo, že mě tu vidí. Opustila jsem koupelnu a pomalu kráčela chodbou. Uslyšela jsem hlasy. Vypadalo to na pořádnou hádku mezi Sophií a jejím synem. Zastavila jsem se v předsíni.

„Mami, ale já nechci, aby tu byla! Nepotřebujeme tu žádné rozmazlené děcko,“ křičel.

Sevřelo se mi hrdlo. Nechtějí mě tady. Kromě Sophie mě tu nikdo nechce. Slzy se mi nahrnuly do očí.

„Prosím tě, Steve. To děvče nikoho nemá, musíme jí pomoct, nebuď tak panovačný!“ rozčilovala se Sophie.

„A ty tomu děcku věříš, mami? Co když nás okrade a zmizí beze stopy? Jen abys toho ještě nelitovala!“

Steve se prudce otočil a vtom se naše oči setkaly. V těch mých se zračilo nepříjemné překvapení a z těch jeho šlehaly blesky. Trochu se zarazil, když mě uviděl, ale potom mě mlčky obešel a vyběhl z domu. Sophie na mě zděšeně hleděla. Pochopila, že jsem všechno slyšela. Naneštěstí spolu mluvili africkým jazykem.

„Neměj mu to za zlé, Kaylo, je to pro něj změna. Steve je velmi citlivý chlapec, dej mu čas, aby to přijal.“ Přistoupila ke mně.

„Nechci tu být nikomu na obtíž, paní Sophie,“ poznamenala jsem zklamaně.

„Neboj se, všechno bude dobré, slibuji ti to.“

Chtěla jsem věřit tomu, že Sophie mluví pravdu a že mě Steve a jeho otec přijmou do rodiny. Zhltla jsem skvělou večeři, na mou věru, nikdy jsem nic lepšího nejedla. Sophie mi ukázala pokoj, vkusně a čistě zařízený a se vším, co jinak snad mají jen princezny v pohádkách. Ale já jsem se cítila jako vetřelec, jako někdo nechtěný, kdo tu nemá co dělat. Bála jsem se, že se ocitnu znovu na ulici, bála jsem se, že budu mít zase hlad a budu muset žebrat. Unavovalo mě ustavičně se prodírat životem, tak trpkým a bolestným. Abdul-Hakim byl ke mně odměřený a Steve měl v očích nenávist. Jen Sophie pro mě znamenala útěchu. Navzdory jejímu ubezpečení, že se s nimi budu mít dobře, mnou zmítaly pochybnosti. Udělala jsem vůbec dobře, že jsem sem přišla? Nejlepší dobroty na světě a měkoučká postel s povlaky z toho nejkvalitnějšího saténu mě přesvědčily o tom, že to tu nemůže být horší než na ulici. Ale i tak jsem se obávala budoucnosti.

8. kapitola

Sluneční paprsky mě zalechtaly, jen co jsem ráno otevřela oči. S pohledem upřeným na růžové stěny se život najednou zdál tak krásný. Královská postel, luxusní nábytek, velký lustr nade mnou, to všechno jsem hltala svýma očima. Usmála jsem se. Ne, nejsem pod vlivem drog, a toto všechno je skutečné. Nejraději bych tu tak zůstala ležet navždy. V pohodlí, v čistotě, bez trápení a hladu. Co víc bych si mohla přát?

Z toho blahobytu se mi nechtělo jen tak odejít. Byla jsem ochotná udělat pro to mnoho, jen abych tu zůstala. Měla jsem totiž pocit, že nic krásnějšího už nepřijde. Všechno mi tu sice připadalo cizí a ty lidi jsem neznala, ale s ulicí se to nedalo srovnávat. Když Sophie zaklepala na dveře mého pokoje, netušila, že jsem vstala už s východem slunce.

„Ty už nespíš, Kaylo? Je teprve sedm,“ poznamenala.

„Ne, paní Sophie, vždycky vstávám za úsvitu. U nás mě budil náš kohout.“

„Jenže tady žádného kohouta nemáme,“ usmála se. „Pojď na snídani, čekáme tě. Abdul-Hakim chce s tebou mluvit.“

Zdvihla jsem se a s bušícím srdcem ji následovala. Neměla jsem dobrý pocit z toho, že ten muž chtěl se mnou mluvit. Co když mi řekne, abych odešla? Co bude potom? Sešli jsme po schodech do kuchyně. Za jídelním stolem seděli otec se synem a mlčky jedli.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem je a sedla si na židli, kterou mi odsunula Sophie. Hned vedle mě seděl Steve, který jen na pozdrav kývnul hlavou. Abdul-Hakim a Sophie seděli naproti.

„Dobré ráno, Kaylo, jak ses vyspala?“ zeptal se Abdul-Hakim.

V bílé košili jeho čokoládová pleť působila výrazně. Byl přesně jako já, a to by mi mělo imponovat. Ale jeho neoblomný pohled mě znervózňoval. Trochu mi připomínal tátu, který také uměl dívat se na mě tak autoritativně. Jenže tento muž není můj otec a hledí na mě tak neklidně, problesklo mi hlavou.

„Dobré ráno, pane Rahmane. Nikdy se mi nespalo lépe.“ Oslovila jsem ho příjmením a on se zamračil.

„Říkej mi Abdule-Hakime, žádné Rahmane, nemám to rád,“ upozornil mě.

„Promiňte, pane.“

„A teď jez, Kaylo, později si promluvíme.“

Přikývla jsem. Jedla jsem ty největší dobroty na světě, o takové snídani se mi nikdy ani nezdálo. Steve po mně sem tam pošilhával, ale netvářil se příliš nadšeně. Po včerejšku jsem si byla jistá, že spolu nebudeme kdovíjak vycházet, protože mě hned odepsal. Nazval mě děckem a podezíral mě, že jsem zlodějka. Proto jsem se rozhodla, že ho budu ignorovat. S namyšlenými snoby si přece nemám co říct. Když jsme dojedli, s napětím jsem očekávala, co se bude dít. Možná se rozhodli, že mě tu nechtějí, toho jsem se obávala nejvíc.

„Takže…“ Abdul-Hakim se zhluboka nadechl, „mluvili jsme o tobě se Sophií a rozhodli jsme se, že tě adoptujeme. Nejsme sice tvoji biologičtí rodiče, ale budeme jimi na papíře. Dáme ti lepší život, budeš chodit do školy, jíst vybraná jídla a spát v tomto domě. Co mi na to řekneš, Kaylo?“

Překvapením se mi zatajil dech. Srdce se mi rozbušilo tak hlasitě, že to jistě musel slyšet i Steve, který seděl vedle mě.

„Já… nevím, co… co mám na to říct, pane,“ koktala jsem.

„Nemusíš mi říkat otče, ale neříkej mi pane, prosím tě, jsem zkrátka Abdul-Hakim, rozuměla jsi mi?“ pravil přísně, ale nakonec se na mě usmál, a to mi dodalo odvahu udělat něco, co zřejmě nikdo nečekal.

„Děkuji ti, Abdule-Hakime! Chci chodit do školy a bydlet tu s vámi!“

Vstala jsem, abych ho mohla obejmout. Bylo to rychlé a spontánní objetí, které pramenilo z mé obrovské radosti a z toho, že mě přijal do své rodiny. Abdul-Hakim moje objetí opětoval a vtiskl mi otcovský polibek na čelo. Měla jsem pocit, že to myslí upřímně. Sophie se usmívala, zjevně spokojená s tím, jak rozhovor probíhal. Abdul-Hakim se podíval na hodinky, potom vstal a rychle se rozloučil s poznámkou, že si promluvíme později, protože teď musí utíkat do práce. Když za sebou zabouchl dveře, Steve prudce vstal od stolu a se vztekem odulými rty se na mě osopil:

„Zůstala jsi tu jen proto, že to chce máma. Kdybych mohl rozhodnout já, poslal bych tě tam, odkud jsi přišla,“ zavrčel. Vyschlo mi v krku a měla jsem pocit, že všechno, co jsem snědla, zvrátím na Steva.

„Co to mluvíš? To děvče si nezaslouží, aby ses k ní takhle choval!“ okřikla ho Sophie.

Mlčky jsem seděla a s kamennou tváří hleděla na chlapce, který měl být mým bratrem. Byl tak pěkný, ale současně tak hrozně namyšlený, neviděl si ani na špičku svého vlastního nosu.

„Prosím tě, mami, vůbec ji neznáš. Děti z ulice, to jsou všechno kriminálníci a zloději, to ona se jen tváří jako neviňátko!“ navážel se do mě.

Zaťala jsem pěsti, cítíc, jak se ve mně neúprosně ozývá druhá stránka mého já. Ještě chvíli, vybuchnu a naložím tomu nafoukanci!

„Steve, máš už sedmnáct, mohl bys k tomu děvčeti projevit víc ohleduplnosti?“ prosila ho Sophie.

„Nechte ho, ať si říká, co chce. Jsem zvyklá na urážky a na to, že lidé mají ve zvyku mě hned odsoudit,“ řekla jsem celkem klidně, i když v mém nitru všechno vřelo.

„Copak lžu, Kaylo? Nejsi snad jedním z těch pouličních parchantů?“ vysmíval se.

„A nejsi ty náhodou namyšlený puberťák, který si chce do mě jen tak kopnout?“ postavila jsem se před něj. Steve zčervenal, zaskočený mou reakcí. Nebojácně jsem mu hleděla do očí.

„Vůbec mě neznáš, Steve, tak proč mě hned odsuzuješ? Myslíš si, že když jsem chudá, tak musím být havěť, které je třeba se zbavit? Já jsem se přece o nic neprosila.“ Poslední slova jsem vyslovila se slzami v očích. Steve mlčel a zaraženě na mě civěl.

Otočila jsem se k Sophii, která stála nedaleko a celá nešťastná sledovala naši hádku.

„Promiňte mi, paní Sophie, ale já tu nemůžu zůstat. Děkuji vám za všechno, ale bude lepší, když se vrátím tam, odkud jsem přišla.“

Otočila jsem se a vyběhla z domu. Slzy mi zastřely pohled. Přede mnou se rozprostírala ulice s asfaltovou cestou, kterou lemovaly domy po levé i po pravé straně. Zpomalila jsem. Toto byl největší omyl v mém životě, nikdy jsem sem neměla přijít! Zhluboka jsem dýchala a umiňovala si, že budu silná. Nesmím se poddat, musím bojovat ze všech sil, přesně tak, jako jsem bojovala po celý život. Teď jsem v Addis Abebě, ve městě svých snů, a poradím si i bez cizí pomoci.

„Kaylo, počkej!“

Někdo za mnou křičel. Podle hlasu jsem věděla, že je to Steve. Ale neohlížela jsem se, šla jsem dál a tvářila se, že ho neslyším. Neměla jsem zájem o další urážky. Najednou jsem ucítila ruku na rameni.

„Stůj!“ obrátil mě k sobě. Chladně jsem na něj pohlédla. Co ode mě ještě chce?

„Prosím tě, promiň, nemyslel jsem to tak!“ Nevypadalo to, že by byl nadšený tím, že se mi omlouvá.

„A jak jsi to myslel? Překážím ti, jsem pro tebe jen spodina, obyčejná nula! Táta měl pravdu, když říkal, že vy bohatí jste zlí lidé!“ prskala jsem na všechny strany. Bylo mi už všechno jedno, tak ať si myslí a říká, co chce.

„Omluvil jsem se ti!“ křičel Steve, ale už jsem rychle šla pryč. Doběhl mě a znovu zastavil.

„Ale ty se musíš vrátit!“

„A to už proč? Ty nejsi rád, že odcházím?“

„Dostal jsem to jako příkaz, okamžitě pojď se mnou! Když odejdeš, máma mě obere o celé kapesné!“

Aha, tak v tom to vězí. Bál se o svůj blahobyt, bál se, že jako trest za to, jak se ke mně choval, mu maminka nedopřeje to, co měl tak velice rád. Peníze. Chtělo se mi zvracet. Jeho omluva nebyla upřímná.

„Dej mi pokoj, nevrátím se! Celý život jsem třela bídu, zvládnu to i teď!“

Rozběhla jsem se po cestě. Steve mě k mému překvapení nechal na pokoji. Když jsem se ujistila, že mě nepronásleduje, zpomalila jsem tempo. Ulice byly plné lidí, mnozí cosi prodávali na okraji cesty. V té chvíli mi došlo, že nemám žádné peníze, nemám nic. Znovu jsem se ocitla tam, kde jsem byla předtím. Na ulici. Opuštěná sirota bez střechy nad hlavou.

Jenže toto nebylo Konso. Tady mě možná čeká lepší život, uvažovala jsem. Nevím, kam jsem to vlastně šla, když jsem se najednou ocitla v jakési osamělé uličce. Páchlo to tam špínou, všude kolem jsem viděla rozházené láhve a odpadky. Tato část města se mi vůbec nelíbila. Cestu mi najednou zkřížili dva mladíci. Vypadalo to, že jsou pod vlivem nějaké omamné látky, protože jejich oči byly jako skleněné a chůze nejistá. Bez nějakého důvodu do mě začali strkat.

„Usmrkanče, naval prachy!“

„Já… já nic nemám, jsem bez peněz,“ vylekala jsem se.

„Aha, podívejme se na ni. Má na sobě prvotřídní šaty a je bez peněz. Co s ní uděláme?“

Jeden z nich mě přitlačil ke zdi. Vyděšeně jsem na ně hleděla.

„Vezmeme si ty šaty a prodáme je?“ Rozesmáli se.

„Nechejte mě na pokoji, já opravdu nic nemám. Jsem sirotek.“

„Ale no tak, ubožátko, tak bys nám aspoň mohla ukázat, co skrýváš pod těmi šatičkami,“ chechtali se. Ztuhla jsem, když mi nadzvedli lem šatů.

„Nechejte mě na pokoji!“ vykřikla jsem zoufale. Najednou ty dva ode mě kdosi odhodil.

„Vy ožralí hajzlové, nedotýkejte se jí!“

Byl to Steve. Pěstí udeřil jednoho mladíka, potom druhého, vzápětí mě chytil za ruku a začali jsme utíkat. Až když jsme se dostali do bezpečné zóny, zpomalili jsme.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Steve.

„Proč jsi za mnou lezl? Dokážu se o sebe postarat i sama!“ zlostně jsem se na něj osopila.

„Nebuď nevděčná, zachránil jsem ti kůži!“

„Běž k čertu, o nic jsem se tě neprosila!“

Chtěla jsem znovu utéct, ale Steve mě chytil a zdvihl mě. Vyjekla jsem. Přehodil si mě přes rameno jako pytel brambor, nedbal na můj vzdor a nevšímal si mých pěstí, kterými jsem ho mlátila do zad. Takhle mě nesl a můj křik budil v okolí pozornost. Steve každému vykládal, že jsem jen jeho rozmazlená sestra. Prý sestra! Těmi slovy mě přiváděl do ještě větší zuřivosti. Složil mě až před domem, kde na mě čekala vystrašená Sophie.

„Kaylo, proč jsi utekla?“ Utrápeně na mě hleděla.

„Hrála si na hrdinku a skoro ji přepadli dva grázlové. Nebýt mě, kdoví, jak by dopadla!“

„Ach, proboha! Nic ti neudělali? Jsi v pořádku?“

„Nic se mi nestalo,“ ujistila jsem ji. Vedle Sophie se všechen můj vztek najednou rozplýval v nic.

„Ach, Kaylo. Život na ulici v Addis Abebě není o nic lepší než v Konse. I tady najdeš zloděje a nebezpečné devianty. Odpusť mému synovi, on to tak nemyslel.“

Chvíli jsem přemýšlela. Co jsem měla dělat? Odejít nebo zůstat? Věděla jsem velmi dobře, že Steve mě sem přivlekl jen proto, aby nepřišel o svoje kapesné. To, že by mi mohl zachránit život jen z čisté lidské šlechetnosti, jsem tvrdohlavě odmítala. Zůstat v tomto domě ovšem bylo navzdory všemu velmi lákavé. Nakonec jsem se omluvila Sophii za ten rozruch a poslušně jsem se vrátila do domu. Řekla jsem si, že se vykašlu na Steva, budu se tvářit, jako kdyby neexistoval. Pokud bych odešla, propásla bych jedinou šanci žít normální život a chodit do školy. To jsem nemohla dopustit.

Steve beze slova odešel a já jsem osaměla se Sophií. Ta sice nepracovala, ale zato byla paní v domácnosti na plný úvazek. Kromě vaření a uklízení se starala i o zahradu. Abdul-Hakim byl obchodník, měl mnoho práce a domů chodil až k večeru, takže Sophie svého manžela prakticky po celý den neviděla. Hned jsem se rozhodla, že jí budu pomáhat v kuchyni při vaření. Nežádala mě o to, ale sama jsem za ní přišla, protože jsem se nudila. Já jsem se nudila! V Konse by se mi nic takového nemohlo stát, tam jsem byla vděčná za každou chvilku nicnedělání. Ale tady jsem najednou měla všechen čas volný. Sophie mi ukázala moderní sporák, všechny hrnce, talíře a příbory snad až od stvoření světa.

„Co nevidět půjdeš do školy, Kaylo. Naučíš se číst a psát a později půjdeš na střední školu, kterou si sama vybereš. Řekni mi, čím bys chtěla být, až vyrosteš?“ zeptala se mě Sophie při umývání nádobí.

Zamyslela jsem se. „Léčit lidi by nebylo špatné, když jsou neustále nemocní. Chtěla bych být doktorka,“ řekla jsem odhodlaně. Ani jsem sama netušila, jak mě něco takového napadlo.

„To je pěkné povolání, ale až budeš starší, budeš mít v těchto věcech jasněji. Představ si, že Steve se také rozhodl studovat medicínu, možná si přece jen budete rozumět.“

Zvedla jsem oči v sloup, ale Sophie to naštěstí neviděla. Nedokázala jsem si představit, že by se ten nafoukanec jednoho dne stal doktorem. Byl tak protivný, že by mu jistě brzy utekli všichni pacienti.

Můj první den v domě Rahmanů rychle uběhl a já jsem se nemohla nabažit toho všeho, co jsem kolem sebe měla. Protože jsem od svého narození třela bídu s nouzí, uměla jsem se těšit z každé maličkosti, z každého kouta domu či jen z pohledu na vyleštěný příbor. Jenomže tehdy jsem ještě nemohla tušit, co všechno mi život v této rodině přinese.

9. kapitola

Seděla jsem u stolu a popíjela lahodný čaj. Šaty, které mi Sophie na dnešní den koupila, vypadaly tak vznešeně. Žlutá barva mě rozzářila a dva zapletené vrkoče způsobily, že jsem na svůj věk vypadala mladší. Nervózně jsem poklepávala prsty o stůl. Dnes mě čekal první den ve škole a doprovodit mě tam měl právě Steve. Moje nová máma Sophie se rozhodla, že udělá všechno pro to, aby nám vybudovala sourozenecký vztah, proto nás neustále nabádala, abychom se spolu bavili.

Jenže bavit se Stevem bylo velmi náročné. Nepatřila jsem do jeho ligy, byla jsem ještě děcko, jak měl ve zvyku mi říkat. Asi proto naše rozhovory končily většinou hádkou. Snažila jsem se mu dokázat, že nejsem zase až tak malá, za jakou mě pokládal. Vždyť jako desetiletá jsem uměla vařit a zvládala jsem i náročnější domácí práce.

Které děvče v mém věku by se o sebe dokázalo postarat? Možná jen takové, které žilo ve stejné bídě jako já, protože jen takové děti věděly, co je to tvrdá práce. Ti rozmazlení zbohatlíci, mezi které patřil i Steve, ani netušili, co to je potit krev na poli nebo nést dlouhé kilometry kanystry s vodou, jenom aby přežili. Vzpomněla jsem si na maminku, jak mi neustále vštěpovala, že naučit se postarat se o sebe je velmi důležité.

„Jsi připravená?“ oslovil mě Steve, sotva jsem dopila čaj.

„Ano,“ odvětila jsem.

Sophie se s námi rozloučila a popřála mi šťastný den ve škole. Se staženým hrdlem jsem vykročila z domu v doprovodu mého nevlastního bratra, který mi šel neuvěřitelně na nervy už jen tím, že dýchal stejný vzduch, který jsem dýchala já. Zdálo se, že podobné pocity prožívá i on.

„Jsi nervózní?“ zeptal se mě jakoby nic, když jsme pomalu klusali po cestě. Asfaltové chodníky byly už od rána vyhřáté sluncem, sálalo z nich horko. Neunikl mi jeho posměšný pohled.

„Jsem, ale myslím, že to zvládnu.“ Všechno, co je poprvé, musí být asi náročné, myslela jsem si. Těšila jsem se i bála zároveň.

„Nic horšího než škola tě nemohlo potkat,“ utahoval si ze mě.

„Steve, přestaň!“ zlostně jsem ho plácla do hrudi. Jenom se zasmál. Evidentně se na můj účet bavil. Zuřila jsem při pohledu na něj. Proč mě nemohl brát jako dospělou? Jakkoliv jsem se snažila působit dospěle, nikdy mi to nevyšlo. Chtěla jsem se mu vyrovnat a říkala jsem si, že jednoho dne toho i dosáhnu. Až vyrostu, budeme rovnocenní soupeři a utahovat si budu já z něho. Zastavili jsme se u novinového stánku. Steve koupil mentolové žvýkačky a noviny.

„Máme ještě čas, nikam nespěchej, Kaylo, vyšli jsme z domu příliš brzy,“ zabručel a začetl se do novin.

„Tak mi aspoň něco přečti, ať přijdu na jiné myšlenky.“

„Co nevidět budeš číst i sama, ale v pořádku,“ otočil se stranou a zamračil se. „V lese v opuštěné chatrči našli mrtvé tělo starého muže. Kolem šel náhodou lovec a spatřil před chatrčí auto. Rozhodl se prozkoumat okolí, a nakonec našel v chatrči ležet nahého muže, který však nejevil žádné známky života. Policie zjistila, že se jedná o vzdělaného muže, který pracoval jako učitel v jedné z etiopských škol. Charles Omollo byl bezdětný vdovec a jak prokázala pitva, zemřel na infarkt. Cizí zavinění se zatím nepotvrdilo, ale případ i nadále vyšetřuje policie.“

Vyschlo mi v krku a celá jsem se roztřásla. Musela jsem zhluboka dýchat, protože jsem měla pocit, že na místě zkolabuji, zhroutím se na zem a infarkt dostanu i já. Ten šílený učitel mi nechtěl dát pokoj ani po smrti! Steve se zastavil, když si všiml, jak těžko dýchám.

„Kaylo, jsi v pořádku? Vypadáš velice vystrašená, snad tě tak nevyvedl z míry nějaký článek?“

„Běž k čertu, Steve! Udělalo se mi špatně, potřebuji vodu!“

„Uklidni se a nebuď jako malá, hned ti ji dám.“ Steve shodil z ramen batoh a vytáhl z něj láhev s vodou. Napila jsem se a snažila se uklidnit.

„Případ vyšetřuje policie, co to má jako znamenat?“ obrátila jsem se na Steva už klidněji.

„Může to znamenat, že stařec dostal infarkt kvůli nějakému velice silnému emotivnímu zážitku,“ vysvětloval. „Možná ho někdo rozzlobil a jeho srdce to nevydrželo. Ale víš, co je zvláštní? Že tam ležel nahý,“ dodal zamyšleně.

Dech se mi zaseknul až kdesi v plicích. Vzpomněla jsem si, jak mě učitel obtěžoval, jak se mu zvětšovalo pohlaví a jak mě skoro… neuměla jsem si to slovo vybavit. Chtěla jsem navždy zapomenout na ten den, kdy se to stalo.

Já jsem přece nemohla za to, že zemřel. Steve mě doprovodil ke škole. Necítila jsem se po té zprávě z novin právě nejlépe, ale snažila jsem se na to nemyslet. I kdyby se ke mně policie dostala, nemá přece nic, z čeho by mě obvinila. Zhluboka jsem se nadechla a vstoupila do velké budovy, která se nazývala školou. I když prvňačka, vyjímala jsem se mezi ostatními jako ta nejvyšší. A jak by také ne, když jsem do školy začala chodit tak pozdě. Ale protože jsem z nich byla také nejstarší, cítila jsem se sebevědomě. Naší třídní učitelkou měla být paní Zafirová. Milá, elegantní žena s černými vlasy, vyčesanými do drdolu, měla ty nejbělejší zuby, jaké jsem kdy viděla. Posadila jsem se vedle děvčete jménem Lulu. Takřka hned jsme se skamarádily.

První den ve škole byl uvítací a mnoho jsme se neučili, ale měla jsem z toho všeho ty nejlepší dojmy. Po škole mě měla čekat Sophie. Těšila jsem se, jak jí povím o svých pocitech a když jsem ji viděla sedět v autě před školou, hned jsem se k ní rozběhla. Zářila jsem štěstím, protože moje obavy, jak zvládnu nástup do školy, byly neopodstatněné. Sedět v lavici se zdálo být tím nejjednodušším, co mě mohlo potkat. Už teď jsem věděla, že se mi bude učení zamlouvat.

„Jak jsi se měla, Kaylo?“ zeptala se Sophie se širokým úsměvem.

„Úžasně!“ jásala jsem. „Našla jsem si kamarádku. Jmenuje se Lulu a bydlí o ulici dál,“ vypovídala jsem se o všem, co jsme ve škole dělali.

Moje pocity a dojmy vyvolávaly úsměv na Sophiiných rtech. Radovala se spolu se mnou. Dnes byla moje nová máma tak krásná. Na krku se jí vyjímal hráškově zelený náhrdelník, který dokonale ladil s jejími zelenými šaty. Vlasy měla sepnuté sponou. Navrhla mi, abychom šli spolu na trh. Velmi jsem se těšila. Však mi také přibyly další šaty, trička a džíny, které mi Sophie koupila. Cítila jsem se úžasně, protože jsem si uvědomila, že už víc nemusím žebrat.

Se smíchem jsme se vrátily domů. Život se zdál být jako lesklý knoflíček. Abdul-Hakim přišel domů až večer, moc jsme toho spolu nenamluvili, ale mně to nevadilo. Vyhýbala jsem se mu, protože mě pokaždé za něco přísně okřikoval. Prý jsem někdy jako chlapec, protože se hádám se Stevem.

Dny ubíhaly, chodila jsem do školy a zbytek dne trávila se svou novou rodinou. Ani jsem nevěděla jak, a začala jsem Sophii říkat maminko.

Velice ji to potěšilo, protože si od začátku velmi přála, abych ji brala jako mámu. O něco později jsem Abdula-Hakima nazvala otcem. Byla jsem legálně jejich dcerou a uvědomila jsem si, že už to nezměním. I když jsem věděla, že moji skuteční rodiče navždy zůstanou v mém srdci, ale znamenalo to pro mě hodně mít rodiče náhradní, zvláště když mi dopřáli všeho dostatek.

Mít dobrou mámu, tátu, chodit do školy a nacpávat se vším do sytosti. To všechno jsem měla. Jediným mým problémem byl Steve. Věčně jsme se spolu škorpili, říkával mi, že už má toho všeho po krk a chce být konečně svobodný. Prý ho to tu nebaví a chce si zařídit život po svém. Lezla jsem mu na nervy nejen já, ale také jeho rodiče, zvlášť otec, který mu neustále něco zakazoval a přikazoval. Rok nato, když Steve ukončil střední školu a stal se plnoletým, oznámil všem věc, které šokovala nejen jeho rodiče, ale také mě.

„Odcházím do Londýna na lékařskou fakultu.“

Byla to hotová věc a rodiče ho v tom podpořili, i když Sophie to brala trochu úkorně. Steve však potřeboval svobodu, toužil po samostatnosti a chtěl více poznat zemi své mámy. Pokaždé tam jezdil jen o prázdninách, ale Londýn se stal místem, které si oblíbil. Sophie mi slíbila, že jednoho dne mě tam vezme a ukáže mi svět, ve kterém kdysi žila. Velmi jsem se těšila, že budu moci nahlédnout i do ostatních koutů světa, které jsem neznala.

Když Steve opouštěl rodinu Rahmanů a odešel studovat do Londýna, nikdo netušil, kdy se vrátí. Řekl, že se bude naplno věnovat studiu a neplánuje, že by se domů vrátil hned tak brzy. Sophie byla sklíčená, že Steve odchází na tak dlouhou dobu, ale on stál pevně na svém. Když jsme se loučili, sotva mi stiskl ruku, rozhodně se mezi námi neodehrála žádná dojímavá scénka. Vždyť on není můj bratr a já nejsem jeho sestra. Oba jsme cítili, že si nemáme co říci. V podstatě se mi ulevilo, že odešel. Konečně ustaly hádky, které mezi námi nebraly konce.

ČÁST DRUHÁ

10. kapitola

Frustrovaně jsem se na sebe mračila. Ty neposlušné kučery jsem nedokázala nijak zkrotit. Kroutily se mi kolem tváře, marně jsem se snažila je narovnat. Ve škole mělo mnoho děvčat rovné vlasy a oproti mně měly výhodu v tom, že jednou je mohly mít kučeravé a vzápětí zase rovné. S těmi mými divokými kučerami jsem se však zbytečně trápila. A přitom je Sophie na mě tak obdivovala.

Začalo to všechno na střední škole. Při pohledu na stylově oblečená děvčata se mi zdálo, že vedle nich vypadám jako šedá myš, po které ani pes neštěkne. Nechtěla jsem už být víc tou malou Kaylou v růžových šatičkách. Když jsem přišla jednoho dne za Sophií s tím, že potřebuji další nové šaty, jenom se pousmála. Věděla, že jsem ve věku, kdy se už stávám ženou, a nechala mi ve výběru volnou ruku. A věru, nešetřila na mně. Chovala se ke mně jako ke své vlastní dceři a dopřála mi všechno, po čem moje srdce prahlo.

Předposlední rok před maturitou jsem měla za sebou a prázdniny byly přede dveřmi. Tak jako všechny předcházející roky, také tento jsem ukončila s vyznamenáním. S mojí kamarádkou Lulu jsme se dnes dohodly, že si půjdeme k nám domů zaplavat. Bazén za naším domem se stal místem mé relaxace, zvykla jsem si číst knihu pod slunečníkem nebo se ochlazovat ve vodě. Milovala jsem svůj život jako nikdy předtím a na život v Konse jsem už skoro zapomněla. Občas se mi vybavila tvář mých biologických rodičů, ale na slovo chudoba už jsem víc nepomyslela. Lulu byla černoška stejně jako já, právě tak štíhlá, ale vlasy měla ostříhané nakrátko.

„Opravdu nebude vašim vadit, když půjdeme k bazénu?“ mrkala na mě svými dlouhými řasami.

„Ne, Lulu, neměj obavy. Už jsi přece u nás byla a naši tě znají. A navíc, nikdo není momentálně doma,“ ubezpečovala jsem ji. Bylo poledne a slunce nemilosrdně pálilo, když jsme si lehly pod slunečník a brebentily o běžných studentských starostech.

„Všimla sis, jak se na tebe Baki díval? Ten je z tebe úplně vedle!“ vytáhla znovu téma muži. Zvedla jsem oči v sloup. Lulu měla sice jen šestnáct, přesně o dva roky méně než já, ale byla zatížená na pěkné chlapce. Vždycky chodila zamilovaná až po uši, pokaždé do jiného idolu, kterého si vyhlédla. Jejím snem bylo najít si bohatého muže, vedle něhož by měla o všechno postaráno. Zatím však neměla štěstí na zabezpečeného podnikatele se třemi vilami, jachtou a luxusní limuzínou, proto se musela spokojit s průměrnými chlapci ze školy.

„Ne, nevšimla jsem si, protože mě muži nezajímají,“ odsekla jsem bez zájmu.

„Ty nejsi normální. Kaylo, všechna děvčata ve tvém věku už mají chlapce a některá jsou i vdaná,“ šťouchla do mě loktem.

„No a? Mě teď zajímá škola, a ne nějací frajeři z ulice,“ bránila jsem se.

„Ale Baki je jiný, toho bych hned brala, když ho nechceš ty!“

Povzdychla jsem si nad svou poplašenou Lulu. Byla jsem asi jiná, protože jsem se hodně učila a četla. Nezajímaly mě večírky, na které Lulu pravidelně chodila. Párty nebo diskotéka, to všechno mi bylo ukradené, protože jsem se chtěla naplno věnovat škole. Lulu to však neuměla pochopit, přesvědčovala mě, abych s ní na alespoň jeden takový večírek zašla. Prý nebudu litovat. Ale jenom jsem nad tím mávla rukou a zůstala jsem doma zašitá mezi knihami.

„Pojď se raději ochladit,“ řekla jsem a namířila si to do bazénu. Voda příjemně studila a Lulu se ke mně po chvíli přidala. Měla jsem na sobě žluté bikiny, které jsem zbožňovala. Připadala jsem si v nich žensky, už dávno jsem nebyla děvčátko, ale žena s pevným poprsím a správnými křivkami.

„Kaylo, podívej se!“ vykřikla najednou Lulu.

Neunikl mi její překvapený pohled. Ohlédla jsem se. Kráčel k nám jakýsi mladý muž. Zaostřila jsem zrak. Co tu dělá? A jak si jen dovolil vstoupit na náš pozemek? Rozzlobená jsem vyšla z bazénu a Lulu mě automaticky následovala. Když se přiblížil, chtěla jsem se na něj rozkřičet, ale při pohledu do jeho očí jsem se zarazila. Černé vlasy mu padaly do čela a v jeho temném pohledu se blýskalo cosi neobvyklého. Byl starší, mužnější, ale poznala jsem ho. Stál přede mnou Steve Rahman, můj nevlastní bratr. Lulu ho hltala očima. Koketně si kousala ret a já jsem se nad jejím chováním skoro rozesmála. To byla celá ona, vždycky připravená na lov.

„Která z vás je Kayla?“ promluvil a bloudil přitom očima ode mě k Lulu.

Zaskočilo mě, že mě nepoznal. Já jsem ho tedy poznala skoro hned, vždyť, koneckonců, zase až tak se nezměnil. Ale co tu, k čertu, dělal? Z Addis Abeby odešel před sedmi lety a od té doby domů nepřijel ani jednou. Sophie a Abdul-Hakim se na něj proto hněvali.

„Hádej!“ zachichotala jsem se. Steve se pousmál a znovu si nás obě přeměřil.

„Ty jsi příliš pěkná,“ řekl s pohledem upřeným na mě. Jak jinak, dalo se čekat, že si bude ze mě utahovat. Nezměnil se ani po tolika letech.

„Nemůžeš být Kayla, protože ta byla jako malé strašidýlko, takže Kayla budeš ty,“ ukázal prstem na Lulu. Řekl malé strašidýlko? Lulu nafoukla ústa a uraženě se zvedla k odchodu. Oblékla si šaty a beze slova razantně odpochodovala.

„Hej, Kaylo, tak jsem to nemyslel!“ křičel za ní Steve. Nevěřila jsem vlastním očím. On si opravdu myslel, že Lulu jsem já? Když moje přítelkyně za sebou zavřela branku, jenom pokrčil rameny.

„Ty jsi takový debil, Steve!“ okřikla jsem ho, ale přitom jsem se usmívala. „Já jsem Kayla! A právě jsi urazil moji kamarádku.“

Nevěděla jsem, jestli to jenom hraje, anebo mě skutečně nepoznal. Čím déle na mě hleděl, tím víc se mračil a nechápavě kroutil hlavou. Pohledem se procházel po celé mojí postavě, a protože jsem měla na sobě jen plavky, červenala jsem se jako paprika.

„Opravdu… opravdu jsi to ty, Kaylo?“ zrozpačitěl.

„Představ si, že ano.“

„Promiň, nepoznal jsem tě. Když jsem tě viděl naposled, byla jsi malé děvčátko a teď je z tebe pořádná…“ zarazil se a já jsem viděla, jak se kousnul do jazyka.

„Cože jsem? Jenom to dopověz, Steve.“

„Chtěl jsem říct, že jsi vyrostla a změnila ses. Máš o mnoho delší vlasy a…“

„A co?“

„Nečekal jsem, že se tak změníš.“

„Zato ty ses nezměnil vůbec, jsi stejně protivný, jako jsi byl před sedmi lety,“ prohodila jsem sice ironicky, ale s úsměvem. „Vítej doma,“ objala jsem ho. Steve mi vtiskl polibek na obě tváře, evidentně vykolejený z našeho setkání po tolika letech.

„A kde je máma?“

„Šla do města nakoupit. Proč jsi přijel tak nečekaně, Steve?“

„Ty nejsi ráda, že mě vidíš?“ zamrkal. Když mi očima zabloudil do výstřihu bikin, cítila jsem se trapně. Sáhla jsem po osušce a zavinula se do ní.

„Po pravdě řečeno, jsem v šoku. Myslím, že šokovaní budou i máma s tátou.“

„Chtěl jsem je překvapit. Dostudoval jsem, Kaylo. Můžeš mi říkat pane doktore.“ Hrdě se vypnul.

„Hm, ty a doktor? A jsi si jistý, že pacienti ti neutečou?“

Tak jsme si jeden druhého dobírali, až jsem si uvědomila, že už je to jiné než před lety. Zřejmě zaúřadoval i fakt, že jsem byla dospělá a vnímala jsem Steva jako sobě rovného. Jeho vtipné poznámky už mě neurážely jako kdysi. Teď už jsem věděla, že není tak zlý, protože jsem ho nevnímala dětskýma očima. Možná bychom přece jen mohli vybudovat sourozenecký vztah, který jsme nikdy neměli, napadlo mi, když jsem Stevovi ohřívala oběd. Stihla jsem se mezitím převléci do přiléhavého bílého trička a úzkých džínů a vlasy zavinout do drdolu.

„Jaké máš teď plány, Steve?“ zeptala jsem se zvědavě a usrkla ze šálku kávy. Steve se s chutí pustil do jídla, celý nadšený, že jsem mu naservírovala jeho oblíbené jídlo.

„Zůstanu doma takové tři měsíce a potom se vrátím nazpět do Londýna. Chci si otevřít ambulanci. A co ty, Kaylo? Jak ti jde škola?“ zkoumavě se na mě zahleděl.

„Skvěle. Jinak nikam nechodím, jenom se učím. Už jen rok a budu maturovat,“ řekla jsem velevýznamně.

„Vzdělání je velmi důležité, jsem rád, že tě škola baví. A co chlapci, máš někoho?“

Nestihla jsem odpovědět, protože se otevřely dveře a dovnitř vstoupila Sophie. Už dlouho pro mě byla mámou a neměla jsem žádný problém s tím jí tak říkat.

„Při všech svatých, Steve!“ vykřikla, když spatřila svého syna. Padla mu do náručí. „Synáčku můj, ty ses nám vrátil,“ pohladila ho po vlasech a políbila, zadržujíc slzy.

„Vrátil jsem se, mami, vždyť jsem říkal, že se jednou vrátím,“ usmíval se Steve.

„Jak jsi jen mohl nechat svoji matku, aby se jí po tobě sedm let stýskalo?“ Tiskla ho k sobě, div ho nezadusila.

„Vím, mami,“ povzdychl si, „a slibuji ti, že od této chvíle budu jezdit domů častěji.“

„Jak častěji… Ty ses nevrátil navždy?“

„Ne, protože mám v Londýně práci,“ vysvětloval.

O tom, že v Anglii je lepší život než v Africe, však mluvit nemusel, protože Sophie byla rozená Angličanka. Do Addis Abeby přišla žít jen kvůli manželovi, který si svůj život nedovedl představit nikde jinde. Moje adoptivní máma tu byla šťastná a na ničem jiném nezáleželo. I já jsem se cítila v novém domově dobře. Rodina Rahmanů patřila v Addis Abebě k bohatší vrstvě, a tak jsem neměla důvod si stěžovat. Anglicky jsem se naučila velmi rychle, už jsem proto nemusela luštit hádanky v cizí neznámé řeči. Při pohledu na Sophii a Steva jsem se usmívala. Ze scény plné dojetí mě vyrušilo zvonění mobilu. Upřela jsem zrak na displej a povzdychla si. Lulu. Nechala jsem Steva s jeho mámou o samotě a vydala se do svého pokoje, abych tam mohla nerušeně komunikovat s přítelkyní.

„Ahoj, Lulu.“

„Ahoj, Kaylo. Už odešel?“

„Kdo?“

„Jak to že kdo? No přece ten sexy chlapec, co mě nazval strašidlem!“

„Lulu, strašidlem nazval mě, ne tebe, tak se uklidni. Jenom se zmýlil, nepoznal mě.“

„No dobře, dobře, ale kdo to byl?“ Lulu dychtivě zjišťovala informace.

„No… můj bratr.“

„Cože, tvůj bratr?“

„Ano, přece Steve, říkala jsem ti o něm. Vrátil se domů po sedmi letech.“

„Aha, rozumím. Joj, ale byl k nakousnutí!“ vzdychla Lulu.

„Lulu, přestaň! Před pár hodinami jsi básnila o tom, jak je Baki úžasný a teď si brousíš zuby na Steva?“ Zlobilo mě to. Moje přítelkyně to už přeháněla.

„Kaylo, neblázni, vždyť jsem ještě mladá a chci si užívat.“

„Dělej, jak myslíš.“ Zavěsila jsem. Tipovala jsem, že zítra bude Lulu zamilovaná do prince ze Saúdské Arábie. Lulu se prostě nezmění.

11. kapitola

Abdul-Hakim otevřel šampaňské a každému nalil. Pokládal za důležité oslavit příjezd syna, který právě dostudoval. Svírala jsem v ruce sklenku na vysoké stopce a popíjela. Netrvalo dlouho, než jsem pocítila, jak mi bublinky stoupají do hlavy. Domem se nesl smích. Upřela jsem zrak na elegantně oblečeného muže, kterému jsem říkala otec, i když jsem to ve skutečnosti tak necítila.

Abdul-Hakim mi dopřál všechno, ale co se týkalo budování vztahu mezi námi, ani za celé roky, které jsem tu prožila, jsem si k němu nenašla cestu. Můj adoptivní otec se o mě zkrátka nezajímal. A když jsem náhodou usilovala o to sblížit se s ním, chladně mě odbyl, že nemá čas. Jak otce jsem ho oslovovala jenom ze slušnosti, protože jsem byla jeho legální dcera.

Dávno jsem pochopila, že jsem se do této rodiny dostala jen díky empatické Sophii, která mi chtěla zabezpečit lepší život. Abdul-Hakim se mě nikdy neptal, jak se mi daří ve škole nebo zda mě něco netrápí. Na to tu byla Sophie, která mi plnohodnotně nahrazovala mámu. Byla jsem vděčná za to, že ji mám, nejednou jsem ve vzpomínkách zabloudila do minulosti, jak mě našla hladovou na ulici. Při té bolestné, ale zároveň krásné vzpomínce se mi tlačily slzy do očí, protože jsem věděla, že kdyby nebylo Sophie, možná bych byla na ulici dodnes. Nejspíš bych se pak živila prostitucí nebo sbírala odpadky na smetišti. Nechtěla jsem ani jen pomyslet na to, co by se mnou bylo, pokud bych se nedostala do této rodiny.

„Dáš si ještě šampaňské, Kaylo?“ zeptala se Sophie, když Abdul-Hakim otevřel druhou láhev, zjevně v dobré náladě.

„Ne, mami, myslím, že už jsem vypila dost,“ odmítla jsem. „Půjdu na vzduch.“

Vyšla jsem tedy ven a zamířila k altánku, který stál kousek od domu. Bylo příjemné sedět pod stříškou na bílé lavičce a sledovat západ slunce. Ponořit se do ticha a myšlenek. Dnes nebe hýřilo různými barvami. Začala jsem si prozpěvovat jednu z mých oblíbených písní a ponořená do vlastního hlasu jsem si nevšimla, že se ke mně někdo přibližuje.

„Kaylo, snad nechceš být zpěvačkou?“

Zmlkla jsem. Steve si ke mně přisedl a mně neuniklo, že je ještě v bujařejší náladě než já. To šampaňské dokáže s člověkem udělat divy. Ale v malém množství to bylo příjemné. Jen bych zpívala a tancovala.

„Proč nepokračuješ? Zpívej dál!“ povzbuzoval mě.

Nemusel mě dlouho přemlouvat, pokračovala jsem ve zpěvu. Leskly se mu oči. Tleskal mi do rytmu, a dokonce mě vyzval k tanci. Tak jsme před altánkem předváděli taneční kreace. Až když už slunko úplně zapadlo a všude se rozhostilo ticho a tma, opět jsme si se smíchem sedli na lavičku. Po divokém řádění jsem se cítila unavená, a tak mi hlava padla na jeho rameno.

„Už dlouho jsem se necítila tak dobře,“ poznamenala jsem rozjařeně, „a netušila jsem, že jsi takový tanečník.“

„Nevíš toho o mně ještě hodně, Kaylo.“

Nečekaně mě objal kolem pasu. Seděla jsem vedle něj s hlavou položenou na jeho rameni. Nic zvláštního by na tom nebylo, kdybych najednou neucítila teplo, které se mi rozlévalo celým tělem tak intenzivně, až mě to zaskočilo. V duchu jsem si nadávala, že nejsem normální a v rozpacích jsem se od Steva odtáhla. V jeho pohledu jsem spatřila oheň, jaký jsem tam nikdy dříve neviděla. Mlčky se svýma očima vpíjel do těch mých. Přiblížil se ke mně tak blízko, až jsem ucítila jeho dech na svých rtech. Rozpálilo mě, když mě prstem jemně pohladil po tváři. Proboha, co to dělá? Oba jsme mlčeli a jiskry, které mezi námi létaly, mě očividně rozrušily. Doteky jeho prstů na mé tváři způsobily, že se mi zrychlil dech. Nevím, jak se to mohlo stát, ale najednou se ke mně sklonil a políbil mě. Na rty. Nejdříve jen jemně, jako by čekal na moji reakci. Ale já jsem nebyla schopná něco udělat nebo cokoliv říct. Jen jsem zavřela oči a nechala se unášet polibkem, omamujícím všechny moje smysly. Steve mi vklouzl jazykem do úst a vášnivě mě začal líbat. V té chvíli jsem nemyslela na nic, jen jsem si vychutnávala to teplo, které z nás sálalo, vnímala jsem jakýsi elektrický náboj, který nás k sobě připoutal. Když se Steve odtáhl od mých rtů, zalapala jsem po dechu.

Civěla jsem na něj s pootevřenými ústy. Sám Steve byl zděšený z toho, co se právě mezi námi stalo. V pohledu měl výčitku, jako bych snad za ten polibek mohla já. Och ne, jak se to mohlo stát? Bože, co jsme to jen udělali? Zahanbeně jsem sklopila zrak. Úplně vyvedená z míry z toho, co se stalo, jsem se rozběhla do domu. Tváře mi hořely a srdce mi splašeně bušilo. Sophie a Abdul-Hakim seděli v obývacím pokoji, sledovali televizi a o něčem se bavili. Naštěstí si mě nevšimli, a tak jsem se zavřela ve svém pokoji, kde jsem strčila hlavu pod polštář a měla jsem chuť zůstat tak už navždy. Nemohla jsem uvěřit tomu, co se stalo. Ten ničemný nafoukanec, který si ze mě odjakživa jen utahoval a pokládal mě za malou a ošklivou, mě políbil! Ale nejvíc mě šokoval fakt, že se mi polibky od nevlastního bratra líbily. Najednou jsem ho vnímala jako muže. Pekelně krásného muže! Něco se ve mně zlomilo. Věděla jsem, že už nic nebude takové jako předtím a že už se víckrát nedokážu na Steva podívat jako na svého bratra.

Kroutila jsem nad tím hlavou a beznadějně hleděla do stropu. Za všechno mohlo to prokleté šampaňské! Vypili jsme toho dost, ale to nás ani tak neomlouvalo. Ale proč se Steve na mě díval s výčitkou? Když se naše rty od sebe oddělily, probodl mě zvláštním pohledem. Co teď jen budu dělat, když se mu podívám do očí? Z myšlenek mě vyrušilo zaklepání na dveře. Odkašlala jsem si.

„Dále!“ zvolala jsem.

„Kaylo, ty nepůjdeš večeřet?“ Sophie přistoupila k posteli.

„Nemám hlad,“ odvětila jsem naoko klidně, ale hlas se mi třásl.

„Stalo se něco?“ Zkoumavě se na mě zahleděla.

„Ale nic, jenom mě trošku bolí hlava.“

„Kaylo, nelži mi. Víš dobře, že mi můžeš důvěřovat. Tak co se děje?“ podezíravě si mě měřila.

„Nelžu ti, jsem jen unavená,“ snažila jsem se to zamluvit.

„Jsi si jistá, že je to opravdu tak? Znám tě a vidím, že tě něco trápí.“

Povzdychla jsem si. „Opravdu mi nic není, jenom to šampaňské mi neudělalo dobře. Ráda bych si pospala.“ Strčila jsem hlavu pod polštář a modlila se, aby se mě Sophie už na nic neptala.

„V pořádku, jak chceš, ale kdyby něco, víš, kde mě najdeš.“

Když se za ní zavřely dveře, posadila jsem se. Tuto noc, po tom, co se stalo, neusnu. Přemýšlela jsem. Dotkla jsem se svých rtů a zavřela oči. To bylo poprvé, co mě někdo políbil. Ještě stále mi v žilách pulsoval ten žhavý pocit, ještě stále jsem cítila jeho vůni a jeho jazyk ve svých ústech. Tak toto mělo být to slavné líbání? Netušila jsem, že se přitom budu cítit, jako by mě spálil oheň. Ach, Steve.

Byl tak vášnivý, a tak naléhavě si mě k sobě přitiskl, až se mi z něho roztřásla kolena. S černými vlasy, dobře stavěným tělem a s pohledem skutečného lovce by obloudil každou ženu. Jenže já jsem přece jeho sestra! Ale kdeže, nejsem! Jsme sourozenci jen na papíře, nemáme společnou krev. Když jsem se probrala z transu a myslela na pocity, které jsem při něm měla, najednou jsem se zastyděla. Jak jsem jen mohla dopustit, aby mezi námi došlo na polibky? Zmatená z toho, co cítím, vydala jsem se do koupelny. Měla bych se uklidnit. Dám si koupel, uvolním svaly a zapomenu na to, co se stalo. Kdyby se to dozvěděli máma s otcem, jistě by je to zklamalo. Sophie mi neustále připomínala, jak je šťastná, že Steve má sestru, a ze všeho nejvíc si přála, abych si s bratrem rozuměla. Věřila jsem, že když vyrostu, naše hádky pominou. Napustila jsem si vanu a ponořila se do bohaté pěny. Fakt, že mě Steve políbil, jsem však nedokázala dostat z hlavy. Když jsem se zavinula do hebkého županu a vyšla z koupelny, uviděla jsem ho na chodbě. Naše pohledy se setkaly. Okamžitě mi vyschlo v krku.

Oči měl chladné jako kus ledu. Ztuhla jsem, když kolem mě beze slova prošel a ztratil se ve svém pokoji. Měla jsem z toho všeho smíšené pocity, v hloubi duše jsem cítila, že se to mezi námi pokazilo.

Na druhý den jsme se oba tvářili, že se nic nestalo. U snídaně mi však srdce bilo tak splašeně, že jsem do sebe nedokázala dostat ani kousek jídla. Seděl vedle mě jako obvykle. Abdul-Hakim četl noviny a při tom popíjel kávu. Sophie mlčky jedla. Zamyšleně si nás oba měřila. Snad něco netuší?

„Tak nic, já už musím běžet,“ podíval se na své hodinky Abdul-Hakim. Nic nového pod sluncem, nikdy nebyl doma, ale, po pravdě řečeno, mně ani nechyběl. Upravil si kravatu a políbil Sophii na čelo.

„Budeš dnes v práci dlouho?“ zeptala se ho.

„Budu, ale dobře víš, že musím,“ sevřel rty a vzápětí je zase otevřel. „Uvědomuji si, že se vám málo věnuji, a proto bych to rád napravil. Víkend mám volný, tak bychom mohli jet v sobotu někam na piknik do přírody. Pojedeme autem, všichni čtyři,“ prohlásil rozhodně a dal se na odchod.

Stejně jako Steve, ani já jsem neprotestovala. I když ze všeho nejraději bych zůstala zahrabaná v posteli. Jen proto, abych se vyhnula kontaktu se Stevem. Najednou mi vadilo být v jeho společnosti. Čeho jsem se tak bála? Proč moje srdce bilo v jeho přítomnosti najednou tak prudce? To, co se mezi námi odehrálo, mě úplně vykolejilo. Ach, k čertu, co jen to se mnou je?

„Konečně budeme spolu jako rodina,“ dodala Sophie s úsměvem. Úkosem se podívala na Steva, kterému nebylo ani trochu po chuti, že musí trávit sobotu na pikniku s rodiči. Jenže byl pryč dlouhých sedm let, a tak nesměl oponovat. Vždyť jak jinak by jim vynahradil ztracený čas?

„Samozřejmě, mami, už se nemůžeme dočkat,“ usmál se na matku, ale na mě se ani nepodíval. Potom vstal a vyšel z domu. Až do večera jsem ho neviděla.

12. kapitola

Letní vánek se opíral do mohutných korun stromů a paprsky slunce se odrážely od hladiny potůčku, který protékal lesem. Nápad udělat si piknik se mi nakonec zamlouval. I když kráčet vedla Steva a nemyslet na náš polibek bylo těžké. Auto jsme nechali zaparkované jen kousek od lesa. Když jsme se ocitli na místě, Sophie otevřela batoh. Vytáhla deku, na kterou vyskládala občerstvení a vodu. Vtom se zarazila.

„Ach, úplně jsem zapomněla na víno,“ kousla se nervózně do rtu.

„To nic, Sophie,“ mávnul rukou Abdul-Hakim, nasadil si sluneční brýle a rozvalil se pod strom. Do úst si strčil stéblo trávy a blaženě si povzdychl. „Tohle jsem potřeboval, přírodu a relax,“ poznamenal.

„Abdule-Hakime, pojedu domů pro víno. Je to jen kousek, autem jsem rychle zpět.“ Sophie se trápila nad tím, že zapomněla vzít víno, které Steve přivezl z Anglie. Vždyť jaký by to byl piknik bez přípitku? Mně to nevadilo, ale Sophie si potrpěla na důslednost.

„Jak chceš, miláčku, my tu na tebe počkáme,“ zamumlal Abdul-Hakim.

„Jedu, děti, nepotrvá mi to dlouho, slibuji.“ Mrkla na nás a už cupitala k autu.

Sledovala jsem v dálce její dlouhé plavé vlasy, které jsem na ní tak velice obdivovala. Moje druhá máma byla stále tak krásná jako v den, kdy jsem ji viděla poprvé. Před nástupem do auta se ještě otočila, jako by se chtěla ujistit, že je všechno v pořádku a poslušně ji budeme očekávat. Poslala jsem jí vzdušný polibek. Po chvíli se mi ztratila z dohledu. Abdul-Hakim odfukoval pod stromem a zanedlouho se začalo ozývat jeho hlasité chrápání. Nervózně jsem se vrtěla v trávě, když si ke mně přisedl Steve. Od té doby, co mě políbil, jsem s ním ještě nepromluvila. Omezili jsme to jen na slova jako ano, ne a děkuji. Zvláštní. Jak dokáže jeden polibek narušit vztah dvou jedinců. Steve do mne šťouchl loktem, což mě přinutilo, abych na něj upřela svůj zrak.

Škaredě jsem se mračila, ale on se jen ušklíbal. Neřekl však ani slovo, tak jsem zůstala potichu i já a jen tak jsem hleděla do prázdna. V jeho přítomnosti jsem se cítila celá nesvá. Jen tak bokem jsem si povšimla, jak utrhl kvítek a potom mě s ním polechtal na nahém rameni. Polkla jsem. Co to dělá? Podívala jsem se mu do očí a… rozbušilo se mi srdce. V pohledu měl dravost, která mě obírala o rozum. Takhle se na mě nikdy nedíval, ale od té doby, co mě políbil, byl jeho oční kontakt žhavější než slunce. Kvítkem přešel od ramene ke krku a mně se zastavil dech. Tropí si ze mě žerty? O co mu, k čertu, jde? Nevím, co to do mě vjelo, ale prudce jsem ho od sebe odhodila a postavila jsem se. Razantním krokem jsem se od něho vzdálila a pokoušela se ignorovat horkost, která se rozlévala v mých žilách. Asi nebyl úplně při smyslech, protože mě hned dostihl. Snad nepochopil, že s ním odmítám komunikovat?

„Kaylo, počkej!“ křičel. Neochotně jsem zůstala stát u jednoho ze stromů.

„Steve, nechej mě na pokoji! To, jak se chováš, už přesahuje všechny meze!“

„Uklidni se, co jsem ti udělal?“

„Ty to nevíš?“ Snažila jsem se, aby nezpozoroval moji roztržitost.

„Měli bychom si promluvit.“ Zatímco já jsem tu vyváděla, on se tvářil, jako by se nechumelilo. Opravdu mu dělá dobře bavit se na můj účet?

„My dva si nemáme co říct!“ zavrčela jsem mu zlostně do tváře.

„Chci s tebou mluvit o tom polibku,“ chytil mě za ruku. Pohledem jsem sklouzla k jeho rtům a sevřel se mi žaludek.

„Já… nemělo se to stát, Steve. Ten polibek byl omyl.“

„Nebyl.“

„Cože?“ zamrkala jsem překvapeně. Najednou mě objal dlaněmi kolem pasu. Chtěla jsem couvnout, ale zády jsem narazila do stromu.

„Je z tebe žena, Kaylo. Velmi se mi líbíš. Už když jsem tě viděl poprvé u bazénu a nepoznal tě, věděl jsem, že už tě z hlavy nedostanu. Velmi mě přitahuješ.“ Prstem mi přejel po tváři.

„To nemůžeš, jsi přece můj bratr!“ vybuchla jsem, ale on mě nepouštěl. Jen zakroutil hlavou a natočil si pramen mých vlasů na prst. Byl tak neodolatelný. V obtaženém bílém tričku se mu rýsovaly svaly, které mě přiváděly k vytržení.

„Nejsem tvůj bratr a ty to dobře víš, Kaylo. Není mezi námi žádné pokrevní pouto, vůbec nic. Jsi moje sestra jen na papíře.“

„Vím, ale…“

Přiložil mi prst ke rtům, čímž mě umlčel. Něžně vzal moji ruku a přiložil si ji na hruď. Cítila jsem, jak mu buší srdce a v tom momentu se rozbušilo i to moje. Pocit, že si ze mě utahuje, mě však neopouštěl. Rázně jsem od něj odtáhla ruku a chtěla se vymanit z jeho zajetí. Jenomže mě znovu přitlačil ke stromu a tentokrát ještě pevněji. Vyjekla jsem, když se na mě vrhl a začal mě líbat. Něco v mém nitru mi napovídalo, že to nesmím dopustit, proto jsem se od něj odtáhla a vrazila mu facku. Myslím, že byla dostatečně silná na to, aby se vzpamatoval. Zaraženě na mě hleděl.

„Neopovažuj se to ještě někdy udělat!“ vyprskla jsem.

Chvíli jen tak stál a v očích se mu zračilo zklamání. Lomcovala mnou zuřivost, ale také roztržitost a vzrušení. Svírajíc pěsti připravovala jsem se na útok, kdyby mě chtěl náhodou znovu políbit. Steve se však už k tomu neměl, jenom sklonil hlavu a pomalu odkráčel pryč. Opřená o strom jsem ho sledovala, jak si zkormouceně sedá do trávy. Vzrušení, které pulzovalo v mých žilách, se střídalo se zlostí, která ve mně doslova vřela. Nemohla jsem být přece jeho trofejí! Abdul-Hakim nadále odfukoval se stéblem trávy v ústech a vůbec netušil, co se tu právě odehrálo.

Snažila jsem se uklidnit. Už podruhé se mě Steve snažil líbat, ale tentokrát jsem mu to nedovolila. Čeho se to jen vůči mně opovážil? Za koho mě pokládal?

Znenadání začal v kapse Abdula-Hakima vyzvánět mobilní telefon. Abdul-Hakim se zavrtěl a přijal hovor.

„Ano, Sophie? Cože? Kdo volá?“

Nastalo ticho. Dlouhé, mučivé ticho, které protínal jen jemný vánek, hrající si s mými vlasy. Abdul-Hakim si sundal z tváře černé brýle. Viděla jsem, jak lapá po dechu a ruka, ve které držel mobil, se mu začala chvět.

„To… to nemůže být pravda! Kde, mluvte!“ Ještě nikdy jsem ho neviděla tak vystrašeného, z jeho pohledu šla hrůza. Steve si povšiml otcova neklidu a vydal se k němu. Když Abdul-Hakim ukončil hovor, začal vzlykat. Vyděšeně jsem na něj civěla, ještě stále netušíc, co se stalo.

„Sophie, ne!“ vykřikl, až mi po zádech přeběhl mráz. „Moje Sophie! Bože můj, proč?“

„Proboha, otče, co se stalo?“ Steve zpanikařil.

„Sophie havarovala! Volal mi jakýsi muž, který zavolal první pomoc. Prý její mobil se zachránil, ale ona ne!“ Zlomil se mu hlas. Tělem mi proběhla vlna hrůzy. Začala jsem se nekontrolovatelně třást. To nemůže být pravda! Co se to tu děje? Zatmělo se mi před očima, cítila jsem, jak se mi podlamují nohy.

„Proboha, Kaylo!“ Steve mě zachytil v poslední chvíli.

Padla jsem mu do náručí jako suchá švestka. Už mi nevadilo, že se mě dotýká, potřebovala jsem se o někoho opřít. Pomalu mi to docházelo. Sophie, moje druhá máma, měla autonehodu. A to všechno kvůli vínu. Trápila se, že ho zapomněla vzít, a návrat domů se jí stal osudným. Ach Bože, nedopusť, aby nám odešla, modlila jsem se v duchu a po tvářích mi stékaly slzy bezmocnosti. Steve vytáhl mobil a zavolal taxík.

„Prosím, pospěšte si, je to nutné,“ vysvětloval muži v telefonu.

Abdul-Hakim byl v takovém šoku, že s námi vůbec nemluvil. Jen vzlykal a lomil rukama. Vyčítal si, že nechal svoji ženu odjet pro to prokleté víno. Někdy si s námi osud krutě zahrává. Vezme nám to, co nejvíc milujeme, a neptá se, jak hodně nás to může bolet. Život je boj. Jednou dává a jindy zase bere. Než přijel taxík, prožívala jsem strašná muka. Ale skutečná bolest teprve přišla. Když jsme dorazili do nemocnice, oznámili nám zdrcující zprávu.

„Je mi to líto, ale paní Rahmanová to nepřežila.“ Doktor si nás všechny přeměřil soucitným pohledem. Prý se Sophie srazila s nějakým bláznem, který se řítil závratnou rychlostí v protisměru. Z očí se mi řinuly slzy a srdce svírala strašná úzkost.

Ztratila jsem druhou mámu, ženu, díky níž jsem měla takový život, jako teď mám. Ženu, která mě sice neporodila, ale dala mi lásku, důstojný život a vzdělání. Tak hodně to bolelo…

13. kapitola

Moje srdce zahaloval hluboký smutek. Bez přestání jsem myslela na Sophii. Jen díky ní měl můj život smysl, protože se stala mou mámou v tom pravém smyslu slova. Citlivě a vnímavě se o mě starala, říkala mi, že jsem právě taková jako její vlastní dcera Ruby, která se odebrala na onen svět příliš brzo. Uklidňovala jsem se myšlenkou, že se Sophie už jistě s Ruby potkala v nebi, ale sklíčenost a žal jsem ze svého srdce nemohla vyhnat.

Vzpomínala jsem i na své biologické rodiče. Ach, maminko, kdybys jen věděla, že jsem přišla nejen o tebe, ale i o svou druhou maminku. Už mi na ničem nezáleží. Proč vždycky musí kolem mě umírat lidé, které nade vše miluji? Svými vzpomínkami jsem se vracela do minulosti, sice chudobné, možná chvílemi i šťastné, ale také plné trápení a beznaděje. Před očima se mi objevil táta, který pracoval na poli.

Nikdy nezapomenu na jeho rozhovor s jakýmsi mužem, kterému se svěřil, že může za smrt maminky. Tehdy jsem ještě nevěděla, co je to AIDS a že ji tou strašlivou chorobou nakazil. Ani to, jak se to mohlo stát. S odstupem času jsem však všechno pochopila a uvědomila si i to, že obětí té nemoci se nestali jen moji rodiče, ale také učitel Charles Omollo, který mě chtěl znásilnit v chatrči. Jak jen velké jsem měla štěstí, že se mu to nepodařilo! Jeho smrt nakonec zapadala prachem, nikdo nikdy nezjistil, proč učitel dostal infarkt. Pouze já jsem věděla, že to byl zásah od Boha, který mě chtěl ochránit před velkým neštěstím.

Po pohřbu Abdul-Hakim zapíjel žal alkoholem, ale já jsem se ho raději stranila. Jen jsem zdrceně seděla schoulená v klubku na pohovce a dívala se na plamen svíčky, kterou jsme zapálili na Sophiinu počest. Steve pil se svým otcem a ani on se neubránil slzám. Bylo mi ho líto, že přišel o mámu, ale stejně tak těžko jsem to prožívala i já. Museli jsme ale něco sníst, a tak jsem šla cosi připravit.

Když jsem se vrátila z kuchyně, abych jim mohla oznámit, že stůl je prostřený, zůstala jsem zaraženě stát. Abdul-Hakim ležel na pohovce a spal, podobně jako Steve, jenže ten odfukoval na huňatém koberci. Povzdychla jsem si. Tu večeři dnes rozhodně nesnědí, protože byli namol opilí. Spolkla jsem trpkost při pomyšlení na to, že Sophie tu mohla s námi být. Ale není tu. Navždy odešla z mého života. Ta myšlenka mě duševně mučila. Odolala jsem pokušení opít se jako ti dva a zavřela jsem se ve svém pokoji.

Ještě že byly prázdniny a nechodila jsem do školy, protože bych ji jistě nezvládla. Pár dní jsem bloumala jako tělo bez duše. Podobně vypadali i Steve a Abdul-Hakim. Ani jeden z nich nemluvil, vypadali jako trosky. Opustila je manželka a matka, a to je totálně položilo. Každé ráno jsem vstala, udělala snídani, a když se najedli, oba se vypařili. Až několik týdnů po pohřbu se depresivní atmosféra v domě trochu uklidnila.

„Dost bylo smutku, Sophii to život nevrátí,“ řekl jednoho dne Abdul-Hakim, když jsme seděli u stolu. Po této větě začal Steve rozmlouvat s otcem o veselejších věcech, já jsem se však do rozhovoru zapojovala jen málokdy. V domě jsem většinu dne trávila sama.

Také dnes musel Abdul-Hakim pracovat a Steve mi oznámil, že půjde na nákup, jestli nechci jít s ním. Odmítla jsem. Jen co se za ním zavřely dveře, přepadla mě nostalgie. Znovu se mi vybavovaly vzpomínky na Sophii. Věděla jsem, že musím žít i bez ní, že smrt si člověk nevybere. Měla bych se nějak rozptýlit, abych zahnala smutek. Možná bych mohla zavolat Lulu. Naposled jsme se viděli na pohřbu, ale protože tam mi nebylo do řeči, jen tiše se mnou soucítila. Vytočila jsem její číslo a doufala, že dnes nebude mít nic v plánu.

„Ahoj, Kaylo,“ ozvala se jako první.

„Ahoj, Lulu. Co dnes děláš? Nepřišla bys ke mně?“

„Ale samozřejmě, že přijdu. Hned jsem u tebe!“

Potěšilo mě, že Lulu souhlasila. Rozhodla jsem se udělat čaj honeybush, který moje přítelkyně zbožňovala. Určitě jí šálek přijde vhod, stejně jako mně. Jen jsem položila čaj na stůl, Lulu už zvonila u dveří.

„Ahoj, drahá!“ objala mě a políbila na obě tváře.

„Vítej, Lulu.“ Zrak mi padl na muže za ní. Stál tam Steve, v rukou držel dvě tašky a podával mi je.

„Nakoupil jsem a před domem jsem potkal tvoji přítelkyni,“ ušklíbl se. Popadla jsem tašky a ustoupila, aby mohl vejít. Lulu se zachichotala. Když se Steve ztratil v kuchyni, nahnula se ke mně a zašeptala:

„Tvůj bratr je opravdu fešák, lichotil mi.“ Hrdě se vypjala. Píchlo mi u srdce. Steve lichotil Lulu?

„Opravdu? A copak ti říkal?“

„Řekl, že dnes mi to sluší a jestli bychom si někdy nevyšli na kávu. Netvař se tak, Kaylo. Tvůj bratr teď potřebuje útěchu, když vám zemřela máma. Velmi ráda mu budu oporou, to mi věř. Rozveselím tvého bratříčka,“ mrkla na mě a posadila se na pohovku. Proč mě její slova tak zabolela?

„Ten čaj jsi udělala pro mě?“

Přikývla jsem. Lulu ochutnala můj oblíbený nápoj a blaženě zavzdychala. V té chvíli se za ní objevil Steve, objal ji zezadu kolem ramen a políbil na tváře.

„Co děláš dnes večer, Lulu? Potřebuji se trochu odreagovat.“ Obešel pohovku a přisedl si k ní. Ne, on si k Lulu nepřisedl, on se k ní doslova nalepil! Hleděla jsem na ně jako opařená.

„Dnes večer jsem volná jako pták!“ vtírala se mu Lulu a špulila na něj rty.

Ach Bože, proč se musí pokaždé, když jde o muže, chovat tak trapně? Vzedmula se ve mně vlna žárlivosti. Vůbec se mi nelíbilo, jak se Stevem koketuje a on se toho hned chytil. Když ji mezi řečí pohladil po koleni, vyrazilo mi to dech. Tvářila jsem se, že je nevnímám, ale jen jsem tím obelhávala sama sebe. Nerozuměla jsem tomu, co se se mnou děje. Neuvěřitelně mě to rozežíralo. Očividně mě provokoval, protože mě úkosem sledoval a drze se šklebil. Darebák! Hněvala jsem se na oba. Lulu jsem sem zavolala, abychom si popovídaly, ale ona mě ani nevnímala. Zaujetí Stevem ji tak pohltilo, že úplně zapomněla na to, kvůli komu sem přišla. To její neustálé flirtování s muži už mi lezlo na nervy, zvlášť když si za svoji oběť vybrala i Steva. Ten by si zasloužil za vyučenou! Jen nedávno mě líbal, tvrdil, jak ho přitahuji, a teď pálil za mou kamarádkou. Alespoň jsem si byla jistá, že Steve není nic jiného než záletník, který svádí každou, co má po ruce. Potřebovala jsem odejít na vzduch, proto jsem zamířila ke vchodovým dveřím.

„Kam jdeš, Kaylo?“ zeptal se Steve.

„Potřebuji si vyvětrat hlavu,“ odsekla jsem suše.

Nezapomněla jsem přitom pořádně třísknout dveřmi, aby pochopili, že jsem tam i já. Sedla jsem si do altánku na lavičku a zamyslela se. Co se to se mnou jen děje? Žárlivost mi zatemnila mysl, začala jsem nenávidět Lulu za to, že flirtuje se Stevem. A stejně tak jsem nenáviděla i jeho. Za to, že mě na této lavičce políbil. Za to, že ve mně probudil pocity, které jsem do té doby neznala. Co to, k čertu, bylo? Znenadání jsem si vzpomněla na to, jak mi maminka vyprávěla příběh lásky z časů, kdy poznala tátu. Vždy se jí líbil, ale on sám se o ni nezajímal. Žárlila, když ho viděla s jinými ženami a časem si uvědomila, že je to jen proto, že ho miluje. Nakonec se jí podařilo srdce mého táty získat, ale ten se nikdy nezměnil a chodil i za jinými ženami. V myšlenkách jsem se vrátila na pole, kde jsem jako dítě nachytala otce ležet v trávě s jinou ženou. Dnes už jsem věděla, že se tam spolu milovali a on podváděl mámu. S hrůzou jsem si uvědomila, že Kiaru musel otec také nakazit tou strašnou nemocí.

Má snad ta moje žárlivost něco společného s láskou? Steve byl muž, který se mi líbil, přitahoval mě a na polibek, který mi dal, jsem rozhodně nedokázala zapomenout. Jenže já jsem o lásce neměla ani ponětí. Jak taková láska vypadá? Muži přece dokáží dobře balamutit ženy, jen aby dosáhli toho, co chtějí, uvažovala jsem zmateně. Když jsem se vrátila do domu, uběhla už téměř hodina. Lulu byla na odchodu. Oči se jí leskly jako diamanty.

„Kaylo, promiň, ale už musím jít. Večer mám rande se Stevem. My dvě se uvidíme později,“ řekla a ladně zakroutila boky. Potom mrkla na Steva a poslala mu vzdušný polibek. Konečně zmizela. Se sevřeným hrdlem jsem chtěla proběhnout kolem Steva, ale on mě zastavil. Držel mě za loket a zkoumavě na mě hleděl.

„Je ti něco?“ Oči mu zvláštně zářily. Kdoví, možná se líbal s Lulu, proto měl takovou dobrou náladu.

„Co by mi mělo být?“ trhla jsem rukou. Nechtěla jsem, aby se mne jakkoliv dotýkal.

„Nevím, jsi taková podrážděná,“ konstatoval.

„Podrážděná? Já? Neblázni!“

„Kaylo, vadí ti, že jsem flirtoval s tvou kamarádkou?“

„Nebuď paranoidní!“ Vyběhla jsem po schodech, ale on kráčel za mnou. Zastavila jsem se až přede dveřmi svého pokoje, abych mu mohla vytknout, aby mi nedýchal na záda.

„Steve, potřebuješ něco?“

„Žárlíš, že jsem Lulu pozval na rande?“ zeptal se přímo a sledoval moji reakci.

„Ty jsi blázen, Steve, co si o sobě vlastně myslíš? Nezajímají mě tvoje avantýry se ženami, dělej si, co chceš!“ Chtěla jsem vstoupit do pokoje, ale jeho ruka mě opět zastavila.

„Udělal jsem to schválně.“

Vytřeštila jsem na něj oči. „Prosím?“

„Chtěl jsem v tobě vyvolat žárlivost.“

„Ale proč?“ nechápavě jsem kroutila hlavou.

„Potřeboval jsem zjistit, jestli ti na mě alespoň trochu záleží.“

Ironicky jsem se zasmála. „Jasně, že mi na tobě záleží, jsme přece rodina, takže můžeš být spokojený.“

„Neměl jsem na mysli tohle.“

„Nerozumím ti, Steve.“ Velmi dobře jsem věděla, na co naráží, ale tvářila jsem se nechápavě.

„Chtěl jsem vědět, co ke mně cítíš, jestli se ti líbím jako muž, jestli tě přitahuji.“ Poslední slova vyslovil tak smyslně, až mi poskočilo srdce. Kdyby jen tak tušil, jak šíleně mě přitahuje. Kdyby jen věděl, jak moc jsem si v té chvíli přála, aby mě políbil.

„Vůbec mě nezajímáš, Steve. Postačí ti takové vysvětlení?“

„Kaylo, mám tě rád. Nejsi moje biologická sestra a já nedokážu přestat myslet na ten polibek.“ Jeho slova zněla upřímně, ale já jsem jim nevěřila. Musela jsem se zasmát.

„Samozřejmě. A stejně tak nedokážeš zapomenout ani na Lulu.“

„Lulu mě nezajímá, chtěl jsem tě jen vyprovokovat,“ naklonil se ke mně. Couvla jsem o dva kroky.

„Mě nedostaneš, Steve. Nezahrávej si se mnou!“ Bouchla jsem mu dveřmi přímo před nosem a pro jistotu zamkla.

„Kaylo, musíš mi věřit!“ zvolal zpoza dveří, ale já jsem mlčela. Bála jsem se toho, co cítím, a stejně tak jsem měla obavy i z toho, že si Steve se mnou skutečně jen zahrává. To, jak se choval k Lulu, mě přivádělo k zuřivosti. Že to udělal schválně? Nevěřím mu! Je to lhář! Záletník! Provokatér!

Blížil se večer, napětí ve mně se stupňovalo. Schválně jsem si sedla do obývacího pokoje, aby mi neunikl jeho odchod na rande. Alespoň se ujistím o své pravdě, že z úst vypouští jen lži. Zapnula jsem televizor a snažila se soustředit na film, který právě dávali, jenže myšlenky mi neustále odbíhaly k Stevovi. Uslyšela jsem sprchu. Trpce jsem si povzdychla. Potřebuje být oholený, navoněný a dobře oblečený. Nemůže přece zklamat Lulu. V hlavě mi vířily ty nejbizarnější představy. Určitě se budou líbat a možná i něco víc, vždyť Lulu věděla jak svést muže. Už dávno nebyla panna, jako jsem byla pořád já. Při představě, že by s ní Steve něco měl, jsem se otřásla. Bolelo to, i když jsem si to nechtěla připustit. Ve dveřích zarachotily klíče. Vrátil se Abdul-Hakim.

„Ahoj, Kaylo,“ pozdravil mě sklesle.

„Ahoj, otče,“ hlesla jsem.

Abdul-Hakim pro mě nebyl táta, ale otec. Někdy se mi to vyslovovalo těžko, protože jsem to tak necítila. Šlo jen o formální oslovení, ve kterém se však nenacházely žádné výjimečné city, jaké by měla chovat dcera ke svému otci.

„Je něco nového?“ zeptal se, když si zouval černé, vyleštěné polobotky.

„Vůbec nic,“ odpověděla jsem neutrálně.

Povolil si kravatu. Zdál se mi jakýsi zamračený. Beze slova odkráčel do kuchyně. Po chvíli jsem uslyšela, jak cinkají talíře. Z koupelny najednou vyšel Steve. Přinesl s sebou vůni oholené pokožky, pokropené pánskou kořenitou vůní. Byl oblečený v teplácích a v tričku, mokré vlasy mu padaly do čela a oči se zvláštně leskly. Naprázdno jsem polkla, když si ke mně přisedl. Dost blízko, až se nám dotýkala ramena. Ignorovala jsem ho a tvářila se, že mě zajímá film, o kterém jsem však ve skutečnosti neměla ani ponětí. I on jen tak mlčky seděl, jako bych tam ani nebyla. Vůně, která z něho sálala, omamovala všechny moje smysly. Dostávala se mi až kamsi pod kůži a dráždila moje čichové buňky. Měla jsem chuť přivonět si k němu. K čertu! Proč už konečně nevypadl za Lulu? Domnívala jsem se, že mě jen provokuje, určitě ve mně chtěl znovu vyvolat žárlivost. Uběhla asi půlhodina, když mu zazvonil mobil. Ignoroval ho.

„Ty to nezvedneš?“ proťala jsem to nesnesitelné ticho.

„Ne,“ odvětil pokojně.

„Ale co když je to Lulu? Určitě už na tebe čeká.“

„Lulu mě nezajímá,“ mávnul rukou. Co tím sledoval? Mobil zazvonil už potřetí, když ho konečně neochotně zvedl.

„Ahoj, Lulu. Promiň, ale nepotkáme se. Něco se změnilo a já nemám čas,“ řekl. Chvíli bylo ticho. „Ne, Lulu, je mi líto, ale rande nebude ani dnes, ani jindy. Měj se pěkně a neztrácej se mnou čas.“

Ani jsem se nepohnula. Překvapením mi poklesla čelist. Tak toto mi chtěl dokázat? Že to s Lulu skutečně myslel jako žert? Kdesi uvnitř mě to těšilo, ale v žádném případě jsem to nechtěla dát najevo. Steve se najednou zvednul.

„Dobrou noc, Kaylo. Pokud bys měla chuť, můžeš se přijít ke mně přitulit,“ mrknul na mě a šel pryč. Jeho troufalá slova mi vyrazila dech, to snad nemohl myslet vážně!

Tu noc jsem nespala. Po celou dobu jsem přemýšlela o tom, jak by to asi vypadalo, kdybych se k němu opravdu přitulila. Líbal by mě? Líbila bych se mu i v pyžamu? A co kdyby chtěl zajít i dál? Při představě milování se Stevem mi naskočila husí kůže. Co to blázním? Nad čím to přemýšlím? Měla bych se vzpamatovat! Vztah se Stevem je nereálný!

Následující dny se mi Lulu přestala ozývat. Nebrala mi mobil, neodpovídala na moje zprávy. Věděla jsem, že je to kvůli Stevovi. Lulu nebyla zvyklá na odmítnutí a vždycky dostala to, co chtěla. Byla jsem si jistá, že to ponížení nedokázala strávit. Vzdala jsem to s ní. Vždyť jednoho dne se uklidní a přijde za mnou i sama.

14. kapitola

Jednoho rána Abdul-Hakim nespěchal do práce jako obvykle. Zdál se být roztržitý, neustále si upravoval kravatu, ale žádný jeho odchod z domu se nekonal. Poslední dny jsem ho vůbec nepoznávala, stal se z něho muž s kamennou tváří. Sotva se mnou promluvil, zdálo se mi, že jsem mu na přítěž.

Připisovala jsem to však tomu, že přišel o svou ženu, a věřila jsem, že časem se jeho chování změní. Nikdy jsme si sice nebyli blízcí, ale po smrti Sophie se to ještě zhoršilo.

V ten den jsem se s ním ocitla sama. Steve měl setkání s jakýmsi známým, se kterým měl probrat pracovní záležitosti, týkající se otevření ambulance v Londýně. I to byla jedna z věcí, která mě znepokojovala. Stevův odjezd do Londýna se blížil.

„Kaylo, sedni si,“ pravil Abdul-Hakim se smrtelně vážným výrazem ve tváři. Tušila jsem, že se něco stalo. Teď už jen přijít na kořen věci.

„Děje se něco, otče?“ Sedla jsem si proti němu.

„Dnes nejdu do práce.“

„Všimla jsem si, že nějak nespěcháš.“

„Musíme si vážně promluvit.“

„Tedy, to je mi ale novinka,“ usmála jsem se ve snaze odlehčit napjatou atmosféru.

„Kaylo, já nežertuji. Jde o tebe.“

Jeho tón se mi nezdál. Snad jsem vyvedla něco špatného a on mi to teď chtěl vyčítat? Co to asi mohlo být tak důležitého, že se o tom chtěl zrovna teď vážně bavit?

„A… o co jde?“

„Jsi už dospělá,“ poznamenal, ale já jsem stále ještě nechápala, kam tím směřuje.

„Ano, otče, to jsem.“

„Měla by ses vdát.“ Sevřel se mi žaludek. To snad ne!

„Jednoho dne se možná vdám.“

„Ne jednoho dne, vdáš se co nejdřív!“ Bouchl pěstí do stolu, až šálky s kávou nadskočily. Jeho prudká reakce mě zaskočila.

„Ale já… nenašla jsem si ještě žádného ženicha,“ procedila jsem skrze zuby.

Pousmál se, jako kdyby se mi chystal říct dobrou zprávu.

„Našel jsem ti ho.“

„Cože?“ zhrozila jsem se.

„Slyšíš dobře, Kaylo. Našel jsem ti ženicha. Přijde k nám dnes na oběd, tak připrav něco dobrého,“ spokojeně se opřel o židli a sledoval moji reakci. Měla jsem chuť polít ho kávou, kterou jsem svírala v prstech. Copak se snad zbláznil?

„Otče, ty to říkáš tak, jako kdyby to už bylo rozhodnuté!“

Stoupal mi tlak a v hlase mi evidentně zněla nervozita. Vtom se na mě podíval tak, že jsem najednou všechno pochopila. Nechtěl mě tady, neměl mě rád. Ach, Bože!

„Správně říkáš, je už dávno rozhodnuto. Usoudil jsem, že nadešel čas, aby ses vdala.

„Ale já toho muže vůbec neznám!“

„Uklidni se, už dnes ho poznáš. Vdáš se za boháče, který ti položí svět k nohám. To, co vidíš kolem sebe tady, je jen drobeček z toho, co má on. V Dubaji ti bude líp než tady, to mi věř.“

Zatočila se mi hlava. Proboha živého, on mě chce poslat do Dubaje?

„Co mi to tady vykládáš? Jaký Dubaj? Myslela jsem si, že jsi mi našel ženicha od nás!“ zděšeně jsem na něj hleděla. Byl na velkém omylu, když si myslel, že s něčím takovým budu souhlasit. Vdát se za cizího muže, kterého jsem nikdy neviděla, a ještě k tomu do Dubaje? Nikdy!

„Ale kdeže! Tady nenajdeš takového boháče jako je Ahmed Burhan. Ten vlastní polovičku Dubaje. Dnes přijde sem, aby si tě mohl obhlédnout, a když se mu zalíbíš, vezme si tě.“

Když se mu zalíbím? Čili stále je tu určitá naděje, že potenciálnímu ženichovi nepadnu do oka.

„Otče, ale já se nechci vdávat! Ani za toho Ahmeda, ani za nikoho jiného!“

„Nezlob mě, Kaylo!“ Opět praštil pěstí do stolu, ale tentokrát o mnoho silněji. „Já rozhoduji o tom, za koho se vdáš. Co bych to byl za otce, kdybych ti nenašel pořádného muže! Myslíš, že chci, aby ses měla špatně?“

Pche! Jak bohapustou lež to vyslovil! Tento člověk pro mě nikdy nic neznamenal. Byla jsem mu vděčná, že mě přijal pod svou střechou, ale po celý ten čas jsem cítila, že jsem tu jen proto, že tomu tak chtěla Sophie. Záleželo mu jen na tom, abych mu neoponovala, tak moc se mě chtěl zbavit.

„Dej mi čas, prosím. Najdu si ženicha sama, slibuji,“ zmocnil se mě strach.

„Neztěžuj mi to, Kaylo,“ řekl už mírněji. „Je to dobrý muž, znám ho. Uzavírali jsme spolu obchody, není to neznámý člověk. Nikdy bych tě přece nedal napospas nějakému bláznovi,“ snažil se mě upokojit.

„To je mi úplně jedno, že je to dobrý muž, já… nechci se vdávat bez lásky.“

Nervózně se na mě podíval. „Nebuď sentimentální…“

Chlad, který z něho čišel, mě překvapil. Nikdy mě tu nechtěl. A teď mi to dal patřičně najevo. Jak jsem jen mohla být hloupá a myslet si, že jednoho dne budeme mít opravdový vztah jako otec a dcera? Ale nemínila jsem vzdát se jen tak.

„Jak jen si můžu vzít člověka, o které nic nevím? Prosím tě, nenuť mě do toho,“ zalomila jsem rukama. Viděla jsem, jak sevřel pěsti a rty sevřel do úzké štěrbiny. Tak málo jsem ho znala…

„Ne, Kaylo. Uděláš, co jsem řekl. Když se Ahmed Burhan rozhodne, že tě chce, vdáš se a hotovo! To je moje poslední slovo, už nechci slyše žádné další námitky!“ Prudce se postavil.

„Chceš se mě zbavit, co?“ Ani nevím, jak mi ta slova vyletěla z úst, ale musela jsem se ho na to zeptat. Na pohled svého adoptivního otce nikdy nezapomenu.

„Říkej tomu, jak chceš, ale víckrát se už s tebou na to téma bavit nebudu! Připrav oběd a pěkně se uprav. Tvůj nastávající přijde přesně v poledne. A varuji tě! Budeš se chovat slušně a usmívat se, rozumělas?“

Vyskočila jsem ze židle. „Máma by to nikdy neudělala!“

Se slzami v očích jsem vběhla do pokoje, abych se tam mohla vyzuřit. Bože můj dobrý, co jen teď budu dělat? Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Musím vypadat co nejhůř, abych se tomu muži vůbec nelíbila. Musím udělat všechno pro to, abych se za něj nevdala! S úzkostí v srdci jsem si svázala vlasy do co nejstřapatějšího drdolu a oblékla jsem si ty nejhorší šaty, které jsem měla. Byly dlouhé až na zem a sahaly mi ke krku. Takhle ten muž ani neuvidí moji postavu, ani mi nebude moci zírat na prsa. Na tvář jsem si nedala žádná líčidla, jen ať vypadám sklesle. Oči jsem měla červené od neustálého pláče, snad to mého nápadníka vyděsí a nechá mě na pokoji. S povzdychem jsem se vrátila do kuchyně vařit oběd. Myslela jsem na Sophii. Kdyby tu byla, nikdy by nic takového nedopustila. Jak jen vůbec došlo k tomu, že se o mně ten muž dozvěděl? Abdul-Hakim mu musel říct, že má dceru, jiné vysvětlení jsem neměla. Jistě už měl všechno předem naplánované. Vždyť se jasně vyjádřil, že už je dávno rozhodnuto…

„Jsi připravená?“ zeptal se, když jsem kladla talíře na stůl. Bylo těsně před polednem a srdce mi bilo stále rychleji.

„Jsem,“ odsekla jsem suše.

„Kaylo, neopovaž se být taková nevrlá! Když sem Ahmed přijde, musíš se usmívat!“

„Mám na výběr?“

„Nemáš, děvče. Musíš na něj zapůsobit. Jinak, to, co sis oblékla, není vůbec špatné, myslím, že ho zaujmeš,“ zhodnotil moje šaty. Utahoval si ze mě? Vždyť v těch vytahaných šatech jsem vypadala strašně. Strnule jsem seděla u stolu a s napětím očekávala nápadníka, který se měl stát mým manželem. Modlila jsem se za to, abych nebyla jeho typ. Kdyby tu byl Steve, možná by se mě zastal, možná by mi pomohl vykličkovat z této situace. Ale co když ne? Jistě by musel poslechnout otce a nic by nezmohl. A možná by mu vůbec nezáleželo na mém osudu. Zazvonil zvonek u dveří a otec spěchal otevřít. Ani jsem nedýchala, když jsem spatřila muže v dlouhém bílém oděvu. Na hlavě měl bílý šátek, připevněný černou čelenkou. Pohled na něj mě vyděsil. Nechutně tlustý Arab s dlouhou bradkou se mi vůbec nelíbil. Mohl mít snad čtyřicet let. Stačil mi jediný pohled na něj, abych věděla, že se nikdy nesmí stát mým manželem.

Nikdy!

„Vítej, Ahmede. Toto je moje dcera Kayla.“ Arab neudělal vůbec nic, jen tam tak stál a zaujatě si mě přeměřoval svýma očima. Bylo mi špatně od žaludku.

„Je pěkná,“ řekl anglicky. Civěla jsem na něj. Obhlížel si mě jako zboží ve výkladu nějakého obchodu.

„Líbí se mi, jak je oblečená. Bude to slušné děvče,“ usmál se na mě.

Nechápavě jsem se podívala na své obnošené šaty. A vtom mi to došlo. On sám měl dlouhé, volné oblečení. Arabové přece mají rádi ženy, které se oblékají konzervativně. Jak jen jsem mohla zapomenout na takovou podstatnou věc? Vůbec mi nenapadlo, že by to mohl být muž, který si potrpí na tradice. Čekala jsem spíš moderního muže, oblečeného v džínách a rockové bundě. Čili udělala jsem chybu, když jsem si oblékla obnošené šaty, protože tím jsem se nápadníkovi nepochybně zalíbila. Co jen teď budu dělat? Horečně jsem přemýšlela. Jak jen svého nápadníka zaplašit?

„Pojď, posadíme se. Kayla je výborná kuchařka, vždyť sám ohodnotíš, jestli stojí za to, jak vaří,“ zpíval Abdul-Hakim ódy na moji osobu.

Vychvaloval mě do nebes a já jsem pomalu odhalovala jeho falešnou tvář. Nikdy ke mně nebyl tak milý, až teď, když se mě chce zbavit. Hněv mě přemáhal, měla jsem co dělat, abych jim oběma nevynadala. Dlouhá Ahmedova bradka mu padala do polévky, s úšklebkem si ji musel přidržovat. Pane Bože, jak byl nechutný, když jedl. Na to, že byl boháč, se choval dost nespolečensky, protože mlaskal a hlasitě přežvykoval. S odporem jsem odvrátila pohled.

„Slečno Rahmanová, vaříte opravdu úžasně.“ Ahmed si oblízal všechny své tučné prsty. To už nestrávím, tohle je na mě příliš!

„Děkuji,“ nuceně jsem se usmála.

Pustil se do debaty s Abdulem-Hakimem. Postřehla jsem, že rozebírají jisté pracovní záležitosti, kterým jsem já vůbec nerozuměla. Ztratila jsem se proto v kuchyni, abych mohla přinést

něco na pití a mezitím přemýšlet jak se vyhnout svatbě s tím chlapem. Když jsem se vrátila, ti dva o něčem potichu mluvili a potom se oba na mě velevýznamně zahleděli.

„Všechno bude, jak řekneš, Ahmede,“ ujišťoval ho Abdul-Hakim.

Najednou měl Ahmed naspěch. Rozloučil se, ale před odchodem si mě ještě jednou prohlédl. Dotkl se mých vlasů a zjišťoval jejich kvalitu. Potom mi nadzvednul bradu, zkontroloval mi pleť a zeptal se na moji váhu. Cítila jsem se jako dobytek na prodej. Když se za ním konečně zavřely dveře, připravovala jsem se na slovní souboj s Abdulem-Hakimem, i když jsem věděla, že ho jen tak lehce nevyhraju.

„Ty opravdu chceš, abych se vdala za toho chlapa?“ spustila jsem nahněvaně. „Vůbec se mi nelíbí! Je ošklivý a starý!“

„Mlč!“ utnul mě. „Jak si dovoluješ hanit takového veleváženého člověka, jako je Ahmed Burhan? A jak se opovažuješ odmlouvat svému otci?“ Jeho zuřivý pohled mě přinutil stáhnout se. Zdrceně jsem se posadila.

„A teď mě poslouchej!“

Němě jsem přikývla.

„Potřebuji vědět, jestli… jestli jsi měla nějakého chlapce,“ začal opatrně.

„Co jsou to za otázky?“ zvedla jsem obočí.

„Dotýkal se tě nějaký muž tak… tak jinak?!“

Vytřeštila jsem oči. Abdul-Hakim se mnou mluvil, jako bych měla pět let.

„Pokud narážíš na to, jestli jsem měla sex s nějakým mužem, tak ne, otče, neměla,“ oznámila jsem mu. Podle výrazu v jeho očích jsem usoudila, že ho to potěšilo.

„Takže jsi ještě panna?“

„Samozřejmě!“ vyhrkla jsem. Kam tím vším míří? Proč to potřeboval vědět?

„No dobře, věřím ti. Potřebuji si to však i tak ověřit,“ řekl rázně.

„A proč, prosím tě?“ Ani trochu se mi ten jeho výslech nelíbil.

„Je to Ahmedova podmínka. Musíš být panna, má-li si tě vzít za manželku.“

„To nemůžeš myslet vážně,“ kroutila jsem hlavou.

„Myslím to vážně, Kaylo. Zítra ráno jedeme za gynekologem, aby tě vyšetřil a vystavil potvrzení, že jsi ještě panna. Potom ten papír odevzdám Ahmedovi jako důkaz o tvé nevinnosti.“

Tak to je můj konec! Hrdlo se mi sevřelo a měla jsem pocit, že se na místě zadusím. Nezmohla jsem se na žádnou obranu, protože jsem věděla, že je to zbytečné. Abdul-Hakim pevně stál za svým rozhodnutím.

„Teď musím odjet, čekají mě pracovní záležitosti. Uvidíme se zítra ráno, rozumělas?“

Přikývla jsem. Když odešel, zmocnila se mě hrůza. Jak jsem si jen mohla myslet, že se mi podaří přesvědčit ho, aby mě nevydal napospas tomu Arabovi? Nic nebylo takové, jak se to na první pohled zdálo. Abdul-Hakim se mě chtěl zbavit, aby na mně zbohatl. Byla jsem si tím jistá. Nedbal na moje štěstí, jen na svoje blaho. Když to udělá, stanu se manželkou muže, kterého nechci a nemiluji. A můj život bude peklem.

15. kapitola

Seděla jsem v altánku, který mě chránil před pálícím sluncem, a horečně jsem přemýšlela nad tím, co mě v nejbližších dnech čeká. Nejprve gynekolog a potom svatba s tím nechutným Arabem. Ta představa mi svírala žaludek. Za žádnou cenu jsem to nesměla dopustit, musel být přece způsob jak tento problém vyřešit.

„Ahoj, Kaylo, uletěly ti včely?“ vyrušil mě z myšlenek Steve.

„Ty už jsi doma?“

„No, jsem, chyběl jsem ti?“ Měl dobrou náladu, zřejmě mu ty kšefty ohledně Londýna vycházely.

„Ani nevíš jak,“ odvětila jsem ironicky. Steve se ušklíbl a shodil ze sebe tričko. Odhalil tak své pevné, vyrýsované tělo. Sáhnul po knoflíku na džínách a rozepnul si je. Díval se mi přitom do očí, cítila jsem, jak se mi ježí všechny chloupky na těle. Zbavil se džínů a spolu s tričkem mi je hodil do náruče. Udělal to

záměrně?

„Jdu si zaplavat,“ zasmál se svým širokým úsměvem. Ovanula mě vůně z jeho trička. Jako blázen jsem přičichla k látce, nasáklé parfémem, přičemž jsem sledovala Steva, jak skáče do bazénu. Byl takový… úchvatný. Opálená kůže se mu leskla a po těle mu stékaly kapky vody. Seděla jsem tam jako přikovaná a hleděla na něj. Bude mi chybět, pomyslela jsem si se slzami v očích. Co si jen počnu osamělá někde v Dubaji?

Musím něco vymyslet. Sedla jsem si na lehátko a sledovala kousky, které Steve předváděl ve vodě. Vtom mi něco napadlo. Ahmed Burhan chtěl za manželku pannu a já jsem pannou byla. V té chvíli jsem si však přála nebýt jí. Toužila jsem udělat všechno pro svoji záchranu. Steve vylezl z bazénu a ztratil se v domě. Byl tak krásný, že jsem si dokázala představit své milování s ním. Zachvěla jsem se při pomyšlení na náš polibek. Přesně tady, na této lavičce, mě zasáhl přímo do srdce. Musím to udělat, musím svést Steva!

Jak by to mezi námi potom dopadlo, to jsem řešit nechtěla, potřebovala jsem jen přijít o svoje panenství. A můj nevlastní bratr se mi jevil jako dobrá alternativa. Dnes večer ho svedu, vejdu k němu do pokoje a nevyjdu z něj, dokud to se mnou neudělá, dychtivě jsem kula plány. Jsi blázen, Kaylo! Chtělo se mi křičet, ale byla to především moje duše, která křičela. Nevěděla jsem, co dělat. Ještě dlouho jsem tam nečinně seděla a hlavu jsem měla plnou otázek. Mám se vdát za Ahmeda a přijít o všechny svoje sny? A co škola? Abdul-Hakim se mě neptal, co chci já, nezáleželo mu na mě, a teď, když zemřela Sophie, mi to dal dostatečně pocítit. Ne, nemohu to dopustit. Odhodlaně jsem se vrátila do domu. Tento večer bude můj.

Dnes změním svůj osud. Možná musím využít Steva, ale nemám na výběr, přemýšlela jsem. Blížil se večer a s ním i moje nervozita. Vešla jsem do koupelny, abych se mohla vykoupat. Po důkladné očistě jsem se navoněla a vlasy nechala rozpuštěné. Kroutily se mi v hustých kučerách kolem tváře a v očích se mi zračila obava. Zvládnu to? Jaké to je milovat se s mužem? Steve mě přitahoval, nemělo by to být pro mě těžké. Oblékla jsem si bílou krajkovou košilku, která na mé čokoládově hnědé pokožce nádherně vynikla.

Neměla jsem ve zvyku se líčit, ale tentokrát jsem si rty přetřela rudou rtěnkou, protože se mi zdálo, že takto jsem přitažlivější. Musí se mi to podařit. Teď nebo nikdy. Vyšla jsem z koupelny a zkontrolovala, jestli je v domě čistý vzduch. Naštěstí Abdul-Hakim nebyl ještě doma, což mi hrálo do karet. Zamířila jsem ke Stevovu pokoji. Když jsem stála před jeho dveřmi, na chvíli se mi zdálo, že to nezvládnu. Ruce jsem měla strachem celé ledové a srdce mi splašeně bilo. Nejsem tak koketní jako Lulu, nikdy jsem ještě muže nesváděla. Zaváhala jsem. Neměla bych raději odejít? Ale jak to neudělám, co nevidět budu muset spávat s Ahmedem, který se mi hnusí. Odejdu do Dubaje a na tento život můžu zapomenout. Tato představa mě přinutila vstoupit do jeho pokoje. Neklepala jsem, jen jsem se potichu zjevila před jeho postelí. Steve si četl knihu a když mě zpozoroval, překvapeně se na mě zadíval.

„Co tu děláš, Kaylo?“

Oči se mu rozšířily. Objímala jsem si ramena a stydlivě před ním stála. Noční košilka mi sahala těsně pod zadek, najednou jsem se cítila tak trapně. Srdce mi tlouklo jako o život. Steve ke mně přistoupil.

„Co to máš na sobě? Přišlas mě provokovat?“ zeptal se s úšklebkem. Jistě si myslel, že si z něj utahuju, vůbec netušil, co se chystám udělat.

„Chtěla bych…“ odmlčela jsem se.

„Copak? Celá se chvěješ, stalo se něco?“

Stál u mě docela blízko a dokonale mě přitahoval. Jak to udělám, nebude to proto, že musím, ale proto, že to chci. Byla jsem si vědomá toho, že jak se o to alespoň nepokusím, tak si zničím život s tím Arabem. Mlčky jsem se ke Stevovi naklonila a něžně ho políbila. Jeho rty byly poddajné a chutnaly po něčem velmi sladkém.

„Kaylo, co ode mě chceš?“ zeptal se mezi polibky, očividně vyvedený z míry. Cítila jsem, jak je vzrušený, jak přerývaně dýchá.

„Jenom se líbat,“ šeptala jsem roztřeseně.

„Jenom to?“ pronikavě se na mě zahleděl.

„Možná i víc, já… chci se s tebou milovat.“

A bylo to venku. Vytřeštil oči a nevěřícně zavrtěl hlavou. Když jsem ho však znovu políbila, usmál se a dlaněmi mi obepnul zadek. Pevně mi ho stiskl a přitáhl si mě k sobě. Zatajila jsem dech.

„Nezahrávej si se mnou,“ procedil skrze zuby a tlačil mě ke stěně. „Vždycky jsi mě přitahovala, ale když mě budeš provokovat, víš, co s tebou udělám?“ Cítila jsem jeho dech na své šíji, omamnou vůni a tvrdou pýchu, kterou se ke mně tlačil. Jazykem se dotknul mého ušního lalůčku.

„Nezahrávám si s tebou. Přísahám,“ šeptala jsem smyslně.

Najednou mi popadl ruku, kterou přiložil na svoje pohlaví. Přes džíny, které měl na sobě, jsem cítila, jak je tvrdé. Šokovalo mě to.

„Podívej se, cos udělala. To ti jen tak nedaruju, Kaylo,“ zavrčel.

V tom drsném tónu se objevil příslib něčeho pro mě neznámého a vzrušujícího. Vášnivě mě políbil. Jeho divoká žádostivost mě obírala o rozum. Chvatně mě zdvihl do náručí a položil na postel. Potom se stalo něco, co jsem nečekala. Ovinul si ruce kolem mých boků a švihem ze mě strhnul kalhotky. Zůstala jsem jen v košilce. Nohy jsem okamžitě spojila k sobě. Svlékl si džíny a tričko. Bez milosti i spodní prádlo. Když jsem uviděla jeho mužství, zavřela jsem oči. Ach, můj Bože.

„Co se děje? Rozmyslela sis to, Kaylo? Máš smůlu, miláčku.“

Vzrušeně mě pozoroval. Sklonil se nade mnou a v té chvíli mě pohltil strach. Toužila jsem po něm, ale šel na to příliš rychle. Co když to nebude takové, jak jsem si to představovala? Dlaněmi obemkl moje útlá stehna a roztáhl mi nohy.

„Jsem ještě panna!“ vyhrkla jsem.

Steve ztuhl. Chytil se za hlavu. Vypadal, jako by právě dostal facku. Slezl ze mě a převalil se na záda.

„Já jsem takový hlupák.“

„Odpusť, měla jsem ti to říct.“

Mlčky jsme na sebe hleděli. Evidentně se vzpamatovával z toho, co se právě dozvěděl.

„Proč jsi to udělala,“ povzdechl si. Nevypadalo to, že je nadšený z toho, co jsem mu řekla. Pravděpodobně očekával bouřlivý sex.

„Potřebuji se milovat, ale ne takto. Vrhnul ses na mě jako zvíře. Já… ještě nikdy jsem to nedělala, ale… neodejdu odtud, dokud se to nestane!“

Byla jsem zoufalá. Myšlenky mi odbíhaly k Ahmedovi a k tomu, že zítra ráno mě čeká vyšetření u gynekologa. Proto jsem se chovala jako blázen. Steve na mě nechápavě hleděl. Hanbou bych se propadla do země. Musela jsem se chovat tak hloupě? Měla jsem mu říct pravdu hned na začátku, a ne si hrát na zkušenou bohyni sexu. „Kaylo, já ti nerozumím. Není to tak dávno, co jsi měla problém s tím, že jsem tě políbil. A najednou se objevíš jen spoře oblečená v mém pokoji a svádíš mě, ale vzápětí křičíš, že jsi panna. O co tu vlastně jde?“ Zkoumavě se na mě zahleděl. Celá situace byla nesmírně trapná.

„Mluvím s tebou,“ naléhal.

„Teď ti to nemůžu říct.“

„A proč ne? Bojíš se toho, co cítíš? Myslíš si, že tě chci jen využít?“

Mlčela jsem. V té chvíli mě netrápilo, jestli by mě jen využil nebo ne, potřebovala jsem se vyhnout svatbě s Ahmedem za každou cenu.

„Nikdy bych to neudělal, Kaylo,“ něžně mě chytil za ruku. „Myslel jsem, že po mně toužíš stejně jako já po tobě a vůbec jsem netušil, že jsi ještě panna. Přišla jsi za mnou a sama jsi mi to navrhla, tak pověz, co jsem si o tom měl myslet?“

Po tváři mi stekla slza. Všechno se na mě sesypalo, nevěděla jsem jak se z této situace vymotat.

„Ty pláčeš?“ Jeho divoká dravost kamsi zmizela, najednou byl něžným a ohleduplným mužem.

„Ach, Steve, kdybys jen věděl! Otec mi chce zničit život!“

„Cože?“

Zhluboka jsem se nadechla. Musím mu říct pravdu, jiné cesty není.

„Pokud dnes nepřijdu o panenství, budu se muset vdát za muže, kterého mi vybral otec. Je to nějaký Ahmed, odporně nechutný Arab. Žije někde v Dubaji, prý je bohatý a budu se u něj mít dobře. Jenže já se nechci za něj vdát. Nevím, co mám dělat, jsem úplně na dně!“

Steve zůstal zaražený. „Otec se musel úplně zbláznit!“ Zamyslel se a potom mě úplně spontánně chytil za ruku.

„Dobře ho znám a bude si stát za svým. I kdybych sebevíc chtěl, nepřesvědčím ho, aby zrušil tvoji svatbu s tím mužem.“

Přepadl mě smutek. Neměla jsem mu to říkat. Jak jsem to jen mohla tak zbabrat! Teď mě nebude chtít a já se budu muset vdát za Ahmeda. A co si asi tak o mě Steve pomyslí po dnešku? Vždyť se chovám jako poběhlice! Naštěstí neuměl číst moje myšlenky a zřejmě si nic špatného nemyslel, protože mi najednou začal líbat dlaň. Tak smyslně, až mi to rozechvělo celé nitro. Po chvíli přestal a otevřel náruč, do které jsem mu vpadla.

„Toto je můj konec.“

„Tak nemluv, miláčku. Nikdy to nedopustím, protože mi na tobě záleží.“

Překvapeně jsem se na něj podívala.

„Nedívej se tak na mě, mluvím pravdu. Udělám všechno pro to, abych tě uchránil před otcovým bláznivým nápadem.“

Pevně mě stisknul. Zaplavil mě pocit štěstí, chtěla jsem věřit tomu, co říká.

„Co mám dělat? Jak mi teď nepomůžeš, tak…“

Umlčel mě polibkem.

„Připravím tě na to, důvěřuj mi.“

Němě jsem přikývla.

16. kapitola

Přejel mi prstem po rtech a zkoumal obrysy mé tváře. Jeho dotyky byly něžné jako sněhová vločka, která člověka jemně polechtá na tváři a rozpustí se. Mlčeli jsme. Oba. V přítmí plápolal jen plamen svíčky, tajemně osvětloval pokoj a dodával mu romantickou atmosféru. Najednou jsem stála před mužem, který na mě hleděl jinýma očima. To, že jsem mu prozradila svoje tajemství, ho udělalo natolik něžným, až mě to dojímalo. Jemně mi stáhnul ramínko a políbil mě na rameno.

Ani jsem nedýchala, když bloudil rty po mém krku. Košilka ze mě sklouzla lehce jako pírko a já jsem se před ním ocitla úplně nahá. Nehty jsem se dotkla jeho pevné hrudi. Tak moc jsem po něm toužila. Už když mě poprvé políbil, věděla jsem, že patříme k sobě. Bylo však těžké připustit si něco takového jako přitažlivost muže, který měl být mým bratrem. Jenže osud to zařídil jinak.

„Jsi tak krásná,“ zabořil dlaně do mých vlasů.

Svými prsy přitlačená na jeho hruď jsem cítila jak mi tvrdnou bradavky. Zachvěla jsem se. Naklonil se k nim a jednu po druhé začal jazykem zkoumat. V tom momentu se mi podlomila kolena. Co to jen se mnou dělal? Zdvihnul mě do náručí a něžně mě položil na postel. Zkoumal každý milimetr mého těla, líbal zákoutí, o kterých se mi ani nezdálo a dostával mě na pokraj šílenství.

Něžně vzal moji ruku a přiložil ji na nejintimnější část svého těla. Byl to zvláštní pocit dotýkat se ho tak, jak jsem to dosud nepoznala.

„Ještě nikdy jsem neměl pannu,“ řekl po jednom z našich nejdelších polibků.

„Opravdu?“ začervenala jsem se až po kořínky vlasů. Musela jsem v jeho očích vypadat jako nezkušené štěně.

„Ale vždycky jsem toužil mít ji,“ usmál se. Sklopila jsem zrak. „Jsi tak rozkošná, když se ostýcháš.“ Svým nosem se opřel o ten můj.

„Promiň, ale mám trochu strach. Víš, je to poprvé a…“

„Psst,“ položil mi prst na rty. „Kaylo, důvěřuj mi, nikdy bych ti neublížil.“

Padl na záda vedle mě. Už mě nelíbal, jenom mě držel za ruku. Snad se rozhodl, že to neudělá? Co to mělo znamenat?

„Já… odpusť mi moji nezkušenost,“ koktala jsem zmateně. Nerozuměla jsem tomu, proč se najednou odtáhl.

„Neblázni, nemáš důvod se omlouvat.“

„Tak proč jsme přestali?“

„Ty někam pospícháš? Ach, ty moje nedočkavá divoško!“ mrknul na mě a vstal z postele.

„Kam jdeš?“ Steve nereagoval.

Když beze slova odešel z pokoje, zmocnila se mě panika. Co když už je po všem, a nakonec zůstanu pannou? Ty minuty ticha se zdály být nesnesitelné. Možná si to rozmyslel a možná ho nepřitahuji tak, jak bych měla. Zmáhaly mě výčitky. Proč jen jsem nešla přímo na věc a hrála si na netýkavku? Teď se budu muset vdát za Ahmeda, ach Bože! Uběhlo asi deset minut, seděla jsem vystrašená na smrt a Steve nepřicházel. Musím zjistit, co se stalo. Oblékla jsem si košilku a vyšla z pokoje. Takřka jsem se s ním srazila ve dveřích.

„Kaylo, ty jsi oblečená? Co se děje, srdíčko?“

„Myslela jsem si, že je po všem, že ses rozhodl nedělat to se mnou…“ Stál přede mnou tak jako ho Bůh stvořil a očividně se bavil. Jeho pevně stavěné tělo mě přivádělo k vytržení.

„A jak tě něco takového mohlo napadnout? Miláčku, byl jsem zjistit, jestli je venku čistý vzduch. Otec tu není, volal jsem mu. Dnes přespí u jednoho známého a vrátí se až zítra ráno. Och, Kaylo, nehleď na mě tak vystrašeně, jsem tu u tebe.“ Chytil mě za ruku. „Pojď, jdeme.“

„Kam?“

„Snad sis nemyslela, že se budeme spolu milovat v posteli? Ale prosím tě, vždyť to by byla nuda!“

Co tedy vymyslel? Ruku v ruce jsme vyšli z pokoje. Netušila jsem, co má za lubem, ale v očích se mu zračilo něco, co mi napovídalo, že to bude nezapomenutelný zážitek. Vyšli jsme ven z domu do teplé noci. Steve nahý a já v košilce.

„Svlékni se!“ přikázal mi.

Tón v jeho hlasu mi vyvolával zimnici. Sliboval vášeň, která pro mě byla stále ještě neznámým pojmem. Beze slova jsem ho poslechla. Jsme sami doma, a tak jsme se nemuseli obávat toho, že nás někdo uvidí. Dům obklopovaly stromy a vysoká zeď s bránou, takže o soukromí jsme se nebáli. Košilka spadla na zem a Steve si slastně povzdychnul. Pohledem bloudil po mém těle, ale nedotýkal se mě.

„Pojď,“ znovu mi podal ruku. Zastavili jsme se před bazénem, který osvětlovaly jenom hvězdy. Steve skočil do vody. Noc byla teplá, voda vyhřátá od celodenního vedra. Odolal by někdo tak lákavému pokušení? Usmála jsem se a skočila za ním. Takřka hned připlaval ke mně, chytil mi nohy a ovinul si je kolem beder. Vyjekla jsem, když se vášnivě přisál na moje rty. Tentokrát mě líbal divoce a s vášní, která ve mně vyvolávala další vlnu touhy. Kdybych nebyla ve vodě, která mě příjemně ovlažovala, shořela bych!

Hladil mě mokrými dlaněmi po vlasech, tvářích, prsou. Zasténala jsem, když se dotkl mého lůna. Dráždil mě rukou a já jsem rozkoší vzdychala. Moje slastné vzdechy mě překvapily, ale nedokázala jsem je ovládat. Tlačil se ke mně svým tuhým mužstvím a když jsem měla pocit, že už to nevydržím, nečekaně do mě vnikl. Vykřikla jsem překvapením. Až když přirazil podruhé, pochopila jsem, jak krásnou bolest mi způsobuje. Steve mě zbavil panenství a učinil mne opravdovou ženou. Šťastnou ženou. Protože milování s ním se mi velmi líbilo. Ukázal mi dosud nepoznané, byli jsme jedno tělo a jedna duše. Muž a žena. Stvořeni pro sebe.

„Moje milovaná, už se mě jen tak nezbavíš,“ zašeptal mi do vlasů. Zasmála jsem se.

„Budeš mě pronásledovat?“

„Kdyby jen to.“ Odhrnul mi mokrý pramen vlasů z tváře. „Ve vodě jsi jako pírko, nosil bych tě tak po celou věčnost. Udělám něco na zub a ty se běž raději obléct, ať tě nevidím takhle, nebo se znovu neovládnu.“

Vyšli jsme z bazénu. Nespouštěl ze mě zrak, až pokud jsem se mu znovu neztratila z dohledu. S úsměvem jsem se vydala do svého pokoje. Oblékla jsem se stále ještě opojená z toho, co se mezi mnou a Stevem odehrálo. Ale potom mi začaly koutky úst klesat dolů, protože jsem si vzpomněla na zítřek.

Brzy ráno musím jet ke gynekologovi. Navzdory tomu, že jsem válku s Abdulem-Hakimem vyhrála, měla jsem obavy. Co na to řekne, až zjistí, že už nejsem panna? Obviní mě ze lži a určitě se rozzuří. Pane Bože, dej mi sílu, modlila jsem se v duchu. Budu si muset vymyslet něco důvěryhodného. Říct mu, že jsem se vyspala se Stevem, to by jistě nestrávil. Něco takového nepřicházelo do úvahy.

„Nad čím přemýšlíš?“ ozvalo se ode dveří. Smutně jsem se na něho podívala. Černé vlasy se mu kroutily kolem tváře a oči mu zářily zvláštní něhou.

„Myslím na to, co se mnou bude zítra,“ přiznala jsem. Přišel ke mně a políbil mě na čelo.

„Kaylo, všechno bude v pořádku.“

„Ale co když ne? Otec mě jistě obviní ze lži a kdoví, jak ošklivě mě potrestá.“

„Proč by to dělal? Když zjistí, že nejsi panna, tak svatbu s Arabem zruší a věc bude vyřízená,“ ubezpečoval mě.

„Ach, Steve, ty sis nevšiml, že Abdul-Hakim mě nikdy nebral jako svoji dceru? Och, jasně, nebyl jsi tu celé roky, tak to ani nemůžeš vědět. A teď, když zemřela Sophie, je na mě ještě protivnější.“

Sevřel mě v náručí. „Neboj se, budu s tebou. Nedám tě za nic na světě.“

„Mám strach.“

„Spolu to zvládneme.“

To jsem ještě netušila, co mě čeká.

17. kapitola

V to ráno se mi svíral žaludek. Zvlášť tehdy, když jsem sešla po schodech do kuchyně a našla tam Ahmeda. Protřela jsem si oči, abych se ujistila, že se mi to nezdá. Ten protivný Arab se tam rozvaloval, jako by už byl pánem toho všeho a popíjel kávu. Co tu dělal tak brzo? Naproti němu seděl Abdul-Hakim a tvářil se velmi důležitě. Ještě rozespalá, ve flanelovém pyžamu a se střapatými vlasy, jsem se sotva zmohla na pozdrav.

„Kaylo, máš deset minut na to, aby ses připravila. Ahmed půjde s námi,“ oznámil mi Abdul-Hakim novinku.

„Prosím?“ vytřeštila jsem oči.

„Bude nás doprovázet na gynekologii.“

„Děláš si legraci?“

„Vypadám snad na to, že bych žertoval? Ahmed potřebuje mít jistotu, že papíry o tvé nevinnosti nebudou zfalšované.“

Udiveně jsem se podívala na Ahmeda Burhana, mého nastávajícího ženicha, ze kterého mi naskakovala husí kůže.

„Pane, tohle má být vaše důvěra vůči vaší budoucí manželce?“ neodpustila jsem si uštěpačnou poznámku.

„Slečno Kaylo, ale já musím mít jistotu,“ ušklíbl se tak odporně, až se mi zdvihnul žaludek.

„Jak chcete, pane,“ řekla jsem suše a otočila se k odchodu. Jen počkej, až zjistíš, že už nejsem nevinná, ty budeš vyvalovat ta svoje očiska! V duchu jsem se těšila a představovala si, jak se Ahmed zatváří, když zjistí pravdu. Před odjezdem jsem se ještě setkala se Stevem v jeho pokoji. Pevně mě objal.

„Všechno bude dobré, za chvíli jsi doma a oslavíme jejich porážku!“ políbil mě na rozloučenou. V tom polibku bylo všechno. Moje sny, touhy a narůstající cit k muži, kterého jsem chtěla. Jenom on ve mně dokázal probudit vášeň.

„Nemůžu se na něj ani podívat. Je tak nechutný, nadouvá se a prohlíží si mě jako krávu na trhu,“ postěžovala jsem si.

„Jdu se tedy podívat na toho tvého nápadníka,“ pohnul se značně nervózní ke dveřím.

„Slib mi, že neuděláš žádnou hloupost,“ zastavila jsem ho.

„Důvěřuj mi.“

Mlčky jsem přikývla. Sešli jsme spolu po schodech do předsíně.

„Kde tak dlouho trčíš, Kaylo?“ káral mě můj adoptivní otec, jen co mě uviděl.

Ach, jak se jen změnil po Sophiině smrti. Ani předtím nebyl zrovna nejpřívětivější, ale teď svoji nevraživost vůbec neskrýval. Zamračeně upřel pohled na syna.

„Steve, pojď sem.“

Steve přistoupil k Ahmedovi a chladně si ho měřil, zatímco Arab se na něj šklebil.

„Toto je můj syn Steve a toto je Ahmed, budoucí manžel tvé sestry,“ oznámil Abdul-Hakim. Muži si podali ruce.

„Těší mě, tvůj otec mi o tobě mnoho vyprávěl. Prý jsi vystudoval medicínu. Výborně, chlapče.“ Ahmed poplácal Steva po ramenou. Ten ho však jen mlčky probodával pohledem. To trapné ticho přerušil až Abdul-Hakim.

„Jedeme!“ zavelel.

Zavadila jsem očima o Steva, který se na mě povzbudivě usmál. Následovala jsem je a neochotně nastoupila do auta. Nelíbilo se mi, že si Ahmed sedl těsně vedle mě. Posunula jsem se co nejblíže k oknu a co nejdál od toho úlisného chlapa. Neuniklo mi, jak mě hltá očima. Hnusil se mi. Raději bych umřela, než bych se za něho vdala. Byla jsem bezmocná vůči té absurdní situaci. Abdul-Hakim vůbec netušil, jak jsem ho obelstila. Už mi nezůstávalo nic jiného než doufat, že můj plán vyjde až do konce a postupně odhalíme i náš vztah se Stevem. Mnoho děvčat v mém kraji nutili rodiče vdát se, jenže já jsem nechtěla být jednou z nich. Abdul-Hakim zapnul rádio, čímž přetnul napjaté ticho. I když jsem se na Ahmeda nedívala, cítila jsem jeho pohled. Vyšetření u gynekologa za doprovodu nevlastního otce a budoucího manžela, to bude to nejtrapnější, co mě vůbec mohlo potkat.

Přála jsem si, aby žila Sophie. Milovaný anděl, který mě chránil před všemi nástrahami. Proč mě jen musela opustit? Proč se v mém životě najednou všechno tak zkomplikovalo? Cesta uběhla rychle, vystoupila jsem a zahleděla se na nemocnici. Jenom dýchej zhluboka, Kaylo, utěšovala jsem se v duchu. Už jen chvíli a zbavíš se toho dotěrného hmyzu. Mlčky jsem kráčela mezi nimi. Z jedné strany otec, ze druhé Ahmed. Jako by se báli, že jim uteču.

Zjišťovat, jestli jsem panna nebo ne, to mi připadalo jako ze zlého snu. Jistě nad tím bude kroutit hlavou i doktor. Jsem přece už dospělá, a ne malé dítě. Sedla jsem si v čekárně a upřela zrak do prázdna. Když vyšel doktor, mluvil s ním Abdul-Hakim, ne já. Řekl mu, oč jde a doktor chápavě přikyvoval, pohlížeje na mě. Zanedlouho mě zavolali do ambulance.

„Prosím, slečno Rahmanová,“ přivítala mě milá sestřička čokoládově hnědé pleti, jen o málo starší než já. Lehla jsem si a doktor strčil hlavu mezi moje nohy. Netrvalo to dlouho, když se na mě zpoza brýlí zamračeně podíval.

„Vy už nejste panna, slečno Rahmanová?“ zeptal se udiveně.

Prudce jsem se začervenala. Doktor na mě pobouřeně hleděl.

„Váš otec nebude nadšený. Dnes mladí spávají s kdekým a potom se diví, že se nakazí pohlavní chorobou,“ vrtěl nesouhlasně hlavou doktor. Za koho mě, proboha, pokládal?

„Pane doktore, měla jsem jen jednoho muže,“ uvedla jsem na svoji obranu a kousala se přitom do jazyka, abych neřekla něco nepěkného.

„Jistě, jistě, to říká každá,“ zamračil se.

Chtěla jsem něco říct, ale nedovolil mi to. „Můžete jít,“ ukázal na dveře.

Konečně jsem to měla za sebou! Vyšla jsem do čekárny a pokojně se usadila vedle Ahmeda. Úlisně se usmíval. Zevnitř se ozývaly zvuky klávesnice, sestřička zapisovala můj osud na papír. Za chvíli se otevřely dveře, na jejichž prahu stál doktor s kyselým výrazem ve tváři.

„Pane Rahmane?“

„Ano, pane doktore?“ Abdul-Hakim zbystřil pozornost. Ahmed k nim přicupital. Dala jsem oči v sloup. Tu trapnou scénku jsem si zafixovala do své paměti snad navždy. I když bych si nejraději přála, aby se nikdy neodehrála.

„Asi vás nepotěším, ale vaše dcera už není panna.“

Sledovala jsem, jak se na sebe oba šokovaně podívali. Jejich výraz ve tváři mi vyvolal úsměv na rtech. Najednou jsem se cítila jako v nevydařené grotesce.

„Ale to není možné! Tvrdila mi přece, že je ještě nevinná!“

Abdul-Hakim popadl papír, důkaz o pravdě, a nevěřícně si ho přečetl. Postupně se jeho šok měnil na hněv a hněv zase na zuřivost. Nestačila jsem se divit, jak s ním ta zpráva otřásla. A Ahmed? Ten měl ústa otevřená dokořán a nebyl schopen něco říci. Abdul-Hakim mě chytil za loket.

„Jdeme!“ zařval.

Zlostně mě táhl pryč. Ahmed nám byl v patách a dýchal mi na krk. Když jsme se ocitli před nemocnicí, Abdul-Hakim mi dal facku. Nepřekvapilo mě to.

„Taková hanba! Jak jen jsi mě mohla oklamat, Kaylo?“

„Nelhala jsem ti,“ odvětila jsem klidně a třela si tvář. Už je po všem a Arab určitě uteče, říkala jsem si.

„Jak to, že nelhala? Včera jsi mi tvrdila, že jsi s žádným mužem ještě nic neměla!“

„Říkala jsem ti pravdu!“

„Kaylo!“

„Otče, včera ráno jsem ještě byla panna, ale večer jsem měla styk s jedním mužem, takže panna už nejsem sotva pár hodin,“ prohlásila jsem.

„Ty ses musela úplně zbláznit! Okamžitě nastup do auta!“ Poslechla jsem. Ahmed nás mlčky následoval. K čertu. Proč se k tomu nevyjádřil?

„S kým ses vyspala, co? S nějakým pouličním deviantem, který má syfilis?“ skřehotal Abdul-Hakim. Seděla jsem vedle Ahmeda. Ten se sice netvářil nadšeně, ale zdálo se mi, že o něčem přemýšlí.

„Kdo je ten muž, který tě o to připravil? Mluv!“

„Jak jsi řekl, otče, byl to nějaký muž z ulice.“

Pravdu jsem musela zatajit, protože pokud by se dozvěděl, že jsem měla něco s jeho synem, možná by nás oba dva zabil.

„Děvče nevydařené!“ rozčiloval se. „Jak se teď musí cítit Ahmed? Ubezpečoval jsem ho o tvé nevinnosti a teď…“

„Pane, můžete si vzít jakoukoliv jinou ženu, protože, jak jste se právě dozvěděl, už nejsem čistou a nevinnou pannou, jakou hledáte,“ skočila jsem mu do řeči a podívala se škodolibě na Ahmeda. Ten na mě hleděl s kamennou tváří a neřekl ani slovo.

„Copak jsem si na prsou hřál poběhlici? Zapomněla jsi, že jsi po celá ta léta žila pod mou střechou, ale mohl jsem tě kdykoliv z domu vyrazit? Jsi nevděčná dcera a musím tě potrestat!“

„A co jsem provedla? Své panenství jsem tomu muži odevzdala dobrovolně.“

„Vím, že jsi to udělala schválně, aby ses vyhnula svatbě s Ahmedem!“

Mlčela jsem. I když jsem se tvářila vážně, ve svém nitru jsem jásala, že jsem tuto bitvu vyhrála.

„Uklidni se, Abdule-Hakime,“ ozval se nečekaně Ahmed.

Očekávala jsem, že chce vystoupit z auta, aby tuto frašku konečně ukončil. Ale k mému velkému údivu se choval celkem klidně.

„Řeknu ti něco, co tě potěší. Vím, že se situace zkomplikovala, ale nehledě na to všechno si tvoji dceru stále chci vzít za manželku. Líbí se mi její odvaha. Snad bych mohl udělat výjimku a odpustit jí ten prohřešek. Jsem si jistý, že Alláh mi ji seslal a já musím přijmout jeho vůli.“ Říkal to tak vážně, až se mi kroutil žaludek. Bože můj, proč mi to děláš? Proč už konečně toho blázna nepošleš tam, odkud přišel? Najednou jsem se nemohla nadechnout. S něčím takovým jsem nepočítala.

„Opravdu, příteli můj? Ty se nezlobíš?“

„Ale kdeže! Panna nepanna, i tak ji chci! To děvče má v sobě něco, co mě neskonale přitahuje. Nikdo v mé rodině nebude mít žádné tušení, že už měla muže. Zařídím i to, aby doktor napsal zprávu tak, aby nám to vyhovovalo.“ Ahmed se usmíval, zatímco mně se zasekával dech v plicích. Poléval mě pot a srdce se mi hrůzou nekontrolovaně rozbušilo. Ten muž musí být blázen!

„Nebudeš litovat, Ahmede!“ zvolal nadšeně Abdul-Hakim. „Možná je moje dcera neslušná, ale jak sám vidíš, je to krásná a mladá žena. A myslím, že ty bys ji dokázal zkrotit,“ ušklíbl se.

Po těchto slovech jsem ho začala nenávidět. Jak mi to jen mohl udělat? Ubohá Sophie. Musela se obracet v hrobě. Kdyby tu byla se mnou, nikdy by nic takového nedopustila. Zastesklo se mi po ní. Se slzami v očích jsem vzpomínala na to, jak mě zachránila před bídou. Snad to osud zařídil tak, abych se vdala za muže, kterého nemiluji?

„Zvu tě k nám na oběd, Ahmede. Bude mi potěšením mít ve svém domě tak vzácného hosta,“ rozplýval se Abdul-Hakim.

Všechno je ztraceno. Nikdo se mě na nic neptal, nikdo neřešil, co cítím já, že se svatbou nesouhlasím. Vždyť proč by se mě na to ptali, když jsem pro oba byla jen kusem hadru na hraní? Oni se na mně dohodli, jako když se obchodník na trhu dohaduje se zákazníkem na velbloudovi.

„Nabídku přijímám. Vždyť, koneckonců, potřebuji lépe poznat svou budoucí ženu,“ zachechtal se Ahmed a mně se opět sevřel žaludek.

18. kapitola

Po návratu domů jsem nedokázala zadržet příval slz. Ti dva oslavovali, zatímco já jsem prožívala neskutečné peklo. Co jen teď budu dělat? Všechna moje snaha vyhnout se svatbě vyšla nazmar.

Steve se za mnou nenápadně přikradl. Na rtech mu visela otázka.

„Ani se mě neptej, jak to dopadlo,“ vzlykala jsem s hlavou na jeho rameni. Hladil mě po vlasech a tiskl mi do nich polibky.

„Oslavují. Co to má znamenat?“ znepokojeně si prohrábl vlasy.

„Přesně to, co si myslíš.“

„Panebože. On si tě chce vzít navzdory tomu, že už nejsi panna?“ zděsil se.

„Představ si to! Řekl, že udělá výjimku, protože se mu líbím.“

Steve se odmlčel. Intenzivně o něčem přemýšlel. Toužila jsem jen po jediném, propadnout se pod černou zem nebo se rozplynout ve vzduchu.

„Řeknu otci pravdu,“ uvažoval rychle.

„Jakou pravdu?“ zdvihla jsem obočí.

„Že já jsem ten muž, který mu chtěl překazit jeho plány.“

„Zbláznil ses? To by nestrávil!“

„Kaylo, kašlu na to! Nedopustím, aby ses vdala za toho Araba!“

Políbil mě na rty, na nos a tváře, a pevně mě sevřel v náručí. Jako by se bál, že mě navždy ztratí. Jako by mi tím objetím naznačil, že on je moje útočiště. Při pohledu na něj mi pukalo srdce. Asi jsem ho milovala. Ale viselo tam to asi. Za poslední dny se toho událo tolik, že jsem neměla čas utřídit si myšlenky. Co mě vlastně se Stevem spojovalo? Byla to láska nebo jen směs hormonů?

„Co tedy budeme dělat?“ Zkoumavě jsem se na něj zahleděla.

„Něco vymyslíme, důvěřuj mi.“

„Říkal jsi, že otce jen tak nepřesvědčíš, aby změnil svůj záměr. Jak to chceš tedy udělat?“

„Řeknu mu, že jsme spolu a že se chceme vzít.“

„A když bude souhlasit, tak si mě opravdu vezmeš?“ Zvědavě jsem čekala na odpověď.

Zarazil se. „Když nebude jiná možnost, tak si tě vezmu.“

Když nebude jiná možnost? Chtěl tím snad říct, že jinak by si mě nikdy nevzal? Jeho slova se mě hluboce dotkla.

„Takže když bych neměla problém s Ahmedem, tak bys mě jen tak spontánně o ruku nepožádal?“

„Kaylo, já…“

„Co je? Položila jsem ti jednoduchou otázku!“ vybuchla jsem.

Mlčel a zdál se být zmatený. Zmítaly mnou emoce – od překvapení až po hněv.

„Já… nevím. Teď to není důležité, jde jen o tvoji záchranu. Udělám všechno, co by ti mohlo pomoci.“

Takže si nebyl jistý tím, co ke mně cítí, sám nevěděl, či by si mě vůbec vzal za ženu. To, že se mnou strávil noc, nestačilo na to, abych mu stála za to stát se jeho manželkou. Pochopila jsem. Větší ránu mi zasadit nemohl. Tak moc mě zklamal. Myslela jsem si, že ke mně snad něco cítí, něco víc než jen obyčejný sexuální pud, ale jak se zdá, mýlila jsem se.

„Prosím tě, odejdi,“ řekla jsem přiškrceným hlasem.

„Kaylo, nezlob se na mě, ale je to složité.“

„Odejdi!“ zařvala jsem.

Vstal a beze slova odešel. Zdrceně jsem se posadila na postel. Říkal mi, že se mu líbím, přitahuji ho – ale za ženu by si mě nevzal. Sice jsem to neslyšela z jeho úst napřímo, ale viděla jsem pochybnosti v jeho očích. Co jsem ve skutečnosti pro něj znamenala? Vlastně jsem ho vůbec neznala. Kdoví, kolik žen měl přede mnou. Vždyť byl přitažlivý, dobře stavěný, s uhrančivým pohledem. Dlouho jsem jen tak seděla, zjišťujíc, že mě bolí srdce. Moje ztráta panenství se mi nevyplatila. Ahmedovi to z nějakého důvodu najednou nepřekáželo a Steve se choval jaksi zvláštně. Nevěděla jsem, co od něho mohu očekávat a co si mám myslet. Možná si opravdu se mnou jen pohrál a zanedlouho už pro něj nebudu zajímavá. Trhla jsem sebou, když se ozvalo zaklepání.

„Dále!“ zvolala jsem. Ve dveřích se objevil Abdul-Hakim.

„Kaylo, pojď okamžitě dolů. Ahmed chce s tebou mluvit!“ rozkázal panovačně. Měla jsem pocit, že se proti mně spřáhl celý svět. V očích svého adoptivního otce jsem spatřila pohrdání. Nic jsem pro něj neznamenala. Vůbec nic.

„Co kdybych odešla z domu?“ vypadlo ze mě. Už jsem nevěděla, co si vymyslet, jen abych té svatbě zabránila.

Zarazil se. „Nevykládej. A kam bys tak šla?“

„Vrátila bych se do Konse.“ Všechno bude lepší než svatba s Ahmedem, pomyslela jsem si.

„To bys nikdy neudělala. Ty bys snad zahodila tento pohodlný život a vyměnila ho za život v bídě? Co bys dělala v té pustině? Čím by ses živila?“ kroutil hlavou Abdul-Hakim a posměšně si mě měřil.

„Myslíš, že bych to nezvládla? Prožila jsem tam dětství a dnes jsem o mnoho silnější,“ zdůraznila jsem.

„Už tolik nežertuj,“ zasmál se, ale v tom smíchu jsem postřehla napětí.

„Já nežertuji! Nechci se vdát za Ahmeda! To raději zůstanu do konce svého života chudá!“ Můj emocionální výbuch Abdula-Hakima překvapil. Svraštil obočí a s výstrahou v očích ke mně přistoupil. Stáli jsme proti sobě, vnímala jsem, že v jeho pohledu je tolik zla jako nikdy předtím.

„Kaylo, vdáš se za něj! Nedovolím ti odejít!“

„Proč? Pověz mi jediný důvod, proč bych nemohla odejít? Proč chceš silou mocí, abych se vdala za Ahmeda? Když tak velice toužíš zbavit se mě, jednoduše odejdu. Můj život už tě víc trápit nemusí!“ Jak velmi jsem si přála, aby souhlasil.

„Na to můžeš rovnou zapomenout!“ vykřikl. Nechápavě jsem na něj hleděla.

„Nemůžeš mě nutit,“ zaťala jsem zlostí zuby.

„Ale můžu! Jsi oficiálně moje dcera, proto mám právo nakládat se tvým životem, jak uznám za vhodné!“ Ta nenávist v jeho očích mě děsila. Jak jen je možné, že jsem ji předtím neviděla?

„Uvědomuješ si, že mi zničíš život?“

„Já ti ho právě chci vylepšit! Víš, co by dala jiná žena za to, kdyby mohla být manželkou Ahmeda Burhana?“

Chytil mě za ramena a zatřásl se mnou. Prskal na všechny strany jako divoká kočka, která nechce za žádnou cenu nechat uniknout svoji kořist.

„Co tak zvláštního má ten tvůj Ahmed, že ho tolik vychvaluješ? Peníze? Moc? Ale otče, mně se hnusí! Nikdy jsem neviděla odpornějšího muže! Ani u stolu se neumí chovat, protože mlaská a krká jako nějaké prase!“

Po těch slovech mi vlepil facku. Zakvílela jsem bolestí a z očí mi vytryskly slzy.

„Ještě jednou se opovážíš protestovat a uvidíš, co s tebou udělám, děvčisko jedno nevychované!“ syčel jako ten největší had v džungli.

„A teď se trochu vzchop a sejdeš dolů za Ahmedem. Budeš se chovat mile a slušně, rozuměla jsi? Jak se opovážíš Ahmeda nějak urazit, nepřej si mě! Svatba má být za pár týdnů. Do té doby budeš mít dost času poznat svého nastávajícího. Sama zjistíš, že je to dobrý muž, a ještě mi i budeš děkovat!“

Otočil se na patě a třískl dveřmi. Už jsem se dál neuměla bránit. Abdul-Hakim neváhal mě udeřit, jen aby mě přinutil poslouchat ho. Nechápala jsem, proč mi nedovolil vrátit se do Konse. Z jeho života bych se přece navždy ztratila a víckrát by mě neviděl. Zapáchalo to tu nějakým tajemstvím. Měla jsem stále větší jistotu, že Ahmed za mě slíbil otci bohaté věno. Jen to jediné mi dávalo smysl. Proto si mě ten Arab tak prohlížel, moje tělo, tvář a postavu. Chtěl vidět, jestli stojím za ten tučný balík,

který nabídl Abdulu-Hakimovi. V naší zemi nejednou otcové prodávají svoje dcery boháčům, tak proč by to neudělal můj nevlastní otec, pro kterého jsem neznamenala vůbec nic? Nešlo o to, že mu překážím, ale o to, že se chtěl na mě napakovat! Ale byly to jen moje domněnky.

Neměla jsem žádný důkaz o tom, že tomu tak je. Musím o tom povědět Stevovi. Věděla jsem, že nic nezmůžu, ale nechtěla jsem se vzdát. V hlavě mi vířilo snad tisíc plánů, které jsem chtěla realizovat. Bouřil se ve mně skrytý temperament. Ahmed Burhan. Dubaj. Zničený život. To přece nemůžu dopustit.

19. kapitola

Ahmed se tvářil velmi důležitě. Procházeli jsme se zahradou za domem. Promluvil jako první. Já jsem se totiž zaťala a rozhodla se, že ho budu ignorovat. I dnes měl na sobě tradiční arabské oblečení, které mi připomínalo bavlněnou noční košili. Hustá dlouhá brada, malé úlisné oči a nadměrná hmotnost, kterou skrýval pod svým rouchem, mi způsobovaly husí kůži na těle.

„Kaylo, pověz mi něco sobě,“ snažil se chytit mě za ruku, ale já jsem se mu vymanila. Bylo mi to nepříjemné a za žádných okolností jsem se mu nechtěla podvolovat. Proč bych také měla? Moje nevraživost vůči němu rostla každou minutou. Ale pokusila jsem se ovládnout.

„Co byste chtěl vědět, pane?“ Bez zájmu jsem na něj krátce pohlédla, ale vzápětí jsem upřela zrak na hladinu bazénu, od které se odrážely sluneční paprsky. Zlatý zub, lesknoucí se v Ahmedových ústech, mě skutečně nezajímal.

„Nemusíš mi říkat pane, co nevidět budu tvůj manžel.“

„Promiňte, ale jste minimálně o dvacet let starší a mohl byste mi být otcem,“ tnula jsem do živého.

„A to je problém?“ divil se Ahmed.

„Víte…,“ podívala jsem se na něj, „měla jsem o svém budoucím manželovi jiné představy.“ Brousila jsem si jazyk na ta nejodvážnější slova. Úplně jsem hodila za hlavu všechny otcovy rady, že mám být slušná a Ahmeda neurazit.

„A jaké jsou ty tvoje představy, Kaylo?“

„Jistě jiné než ty vaše.“

„Jen mi je klidně pověz, rád si tě vyslechnu,“ vysmíval se mi.

„Jste si jistý, že to chcete slyšet?“

„Samozřejmě, panenko.“ Opět se pokusil o dotyk, tentokrát na mém pasu. Pocítila jsem něco jako nepříjemné kopnutí elektrickým proudem. Odskočila jsem od něj.

„V první řadě se mě nijak nedotýkejte, pane, ještě nejsem vaše manželka,“ varovně jsem zvedla prst.

„Ale ty už nejsi panna, tak proč se ostýcháš?“ zachechtal se.

„Potřebuji si na vás zvyknout, protože je to pro mě velmi těžké být ve vaší společnosti!“ vybuchla jsem. Poprvé se zamračil. O čem asi tak přemýšlel? Najednou se ke mně naklonil tak, že nás dělilo jen několik centimetrů.

„Proč je to pro tebe tak těžké? Opravdu se ti ani trochu nelíbím?“ Ovanul mě podivný zápach z jeho úst. Otřásla jsem se hnusem.

„Jak už jsem vám řekla, o svém manželovi mám jiné představy.“

„Jaké?“ Pozvedl obočí, husté a černé, lemované bílým šátkem, který neustále nosil na hlavě. Kdoví, jaké měl vlasy – pokud vůbec nějaké měl.

„Chtěla jsem muže, který by byl mladý a krásný, s vysportovanou hrudí a oholenou pokožkou.“ Takový byl Steve, ach Bože! Schválně jsem volila všechny protiklady, kterými Ahmed nedisponoval. Zamyšleně si škrábal bradu, zdálo se, že ho moje slova ani trochu neiritovala.

„To byl ten pouliční frajer, se kterým ses vyspala?“

„No, přesně,“ ušklíbla jsem se.

„Ty jsi divoška, víš o tom? A jsi úplně jiná než moje první manželka. Ta má sice jenom patnáct, ale nikdy se mi neprotivila. A mně je čtyřicet, nejsem zase až tak starý, a na rozdíl od těch tvých nezkušených mládenců mám to, co oni nemají. Vedle mě nikdy nebudeš muset pracovat a koupím ti všechno, nač si jen vzpomeneš,“ chvástal se.

Měl patnáctiletou manželku? Zatočila se mi hlava. Příběhy o tom, jak otcové vdávají svoje dcerky už v dětském věku, jsem už dávno vypustila z paměti. Moji vlastní rodiče přece vždycky říkali, že si mohu manžela vybrat sama. V této věci měli jiný názor než rodiče jiných děvčat. Mnohým záleželo jen na tom, aby se jejich dcera vdala za boháče. Nikoho netrápilo, jestli je v jejich vztahu také láska, důležitější byl majetek. Táta sice podváděl mámu, ale mě nade všechno miloval. Nikdy by mi neublížil tak, jako to udělal Abdul-Hakim. Nic nemohlo být horšího než vdát dceru za muže, který ji vůbec nepřitahoval. Uměla jsem si představit, jaké peklo musela ta děvčata prožívat. A já jsem se najednou ocitla na jejich místě.

„Vy si myslíte, že vaše manželka vás miluje?“ položila jsem mu osobní otázku. Odkud se ve mně najednou brala taková odvaha?

„Na tom nezáleží, Kaylo. Co je to – láska? Jakýsi hloupý cit z románů? Podstatné pro mě je, že mě manželka pokorně poslouchá,“ odvětil uštěpačně.

„A co čekáte od mě? Protože, jak jste si jistě všiml, nejsem ani poslušná, ani pokorná.“ Bojovala jsem statečně, doufajíc, že ho moje drzé chování přesvědčí o tom, že bude lepší, když si mě nevezme.

„Jsi jiná než moje první žena, to je pravda,“ zamyslel se.

„Asi to budete mít se mnou těžké,“ vedla jsem si svou, přesvědčená o tom, že se mě konečně vzdá. Jak moc jsem se jen mýlila.

„Na každou divošku se dá uplést bič,“ řekl chraplavě.

Zamrkala jsem. „Co tím chcete říct?“

„Že mě vůbec neznáš. U mě se ti nevyplatí vystrkovat růžky, protože já vždycky dosáhnu toho, co si umíním. Když si myslíš, že mě svým provokujícím chováním odradíš od svatby, tak jsi na omylu.“ Jeho hlas zněl náhle tvrdě a jeho oči potemněly.

„Vezmeš si mě, ať se ti to líbí nebo ne. Tvůj otec tak rozhodl a ty ho musíš poslechnout. A když to s tebou nepůjde po dobrém, tak to půjde po zlém.“

Hrdlo se mi stáhlo. Toto není dobrý člověk. Začala jsem chápat, že jeho dvoření byla jen maska. Jakmile jsem vystrčila drápky, zaútočil. Neúprosně. Děsivě. Probodával mě pohledem, ze kterého mi běžel mráz po zádech. Scvrkávala jsem se pod ním a najednou se cítila být úplně maličká.

„Kolik jste mu za mě nabídl?“

„To ať tě netrápí,“ odbyl mě. „Když se vezmeme, všechno se změní a ty budeš muset akceptovat moje požadavky.“

„Budu muset?“ vytřeštila jsem oči. Do této chvíle jsem nic nemusela, všechno jsem si dělala po svém.

„Muslimská víra učí o pokoře, proto jako vzorná manželka musíš dělat všechno, co ti přikážu. Ženy mají být poslušné, chodit zahalené a neodmlouvat. Ale to se všechno naučíš, děvčátko,“ ušklíbl se. Polévala mne hrůza.

„Ale já jsem křesťanka. Čistokrevná. O muslimské víře nic nevím a ani se k ní nehlásím.“

„No a? Konvertuješ na islám, ať se ti to líbí nebo ne.“

„Ale já nechci!“

„Nechceš? Však uvidíme, jestli nechceš,“ zavrčel. „Jediná tvoje chyba tě může stát i život, proto si dávej pozor, Kaylo.“

V ústech jsem měla Saharu a v břichu křeče. Myslela jsem si, že je celkem neškodný, ale každou minutou, kterou jsem strávila v jeho přítomnosti, jsem se stále více přesvědčovala o tom, že nemám šanci proti němu bojovat. Najednou se mi ten směšný tlustý Arab, mlaskající u stolu, zdál nebezpečný. Začala jsem chápat, že nemám naději se z toho nějak vyvléct. Mlčky jsme kráčeli do domu.

„Přijdu i zítra, Kaylo. Abych ti vysvětlil pravidla, která budeš respektovat jako moje manželka,“ řekl ve dveřích. Jen jsem přikývla.

„Tak jak?“ vyzvídal Abdul-Hakim, jen co nás zpozoroval.

„Myslím, že si rozumíme, co, Kaylo?“ mrkl na mě Ahmed a do široka se usmál.

Odhodil masku tvrdosti a hrál divadélko citlivého a pozorného muže. Beze slova jsem se rozběhla do svého pokoje, kde mi slzy jako pramínkem tekly dolů tváří. Můj hlasitý nářek se ozýval celým domem, však ať mě slyší! Ať vědí, jak mi ubližují! Vyčerpáním jsem usnula. Vzbudilo mě až zaklepání. Protřela jsem si oči a upřela zrak do okna. Byla už skoro tma, takže jsem prospala celé odpoledne. Klepání se ozvalo znovu. Šla jsem ke dveřím a odemkla. Steve. Stál tam s kyticí rudých růží a soucitně na mě hleděl.

„Jsou pro tebe,“ podal mi je.

„Děkuji.“ Vzala jsem květiny a o krok ustoupila, aby mohl vejít dovnitř. Vložila jsem je do vázy a mlčky se posadila. Steve si ke mně poklekl.

„Odpusť mi, Kaylo.“

„Steve, všichni si se mnou jen zahráváte,“ hlesla jsem zklamaně.

„Ne, Kaylo, já tě miluji. Musíš mi věřit. A vezmu si tě, dobrovolně. Přísahám, že tě nikdy nezklamu.“ Rozbušilo se mi srdce.

„Tak proč jsi zapochyboval, když jsem se tě na to zeptala

poprvé?“

„Vím, zachoval jsem se jako hlupák. Byl jsem zmatený,“ povzdychl si, „ale teď už vím najisto, že tě miluji a nechci o tebe přijít. Jak to cítíš ty, Kaylo?“

Bylo mi teplo při pohledu do jeho nádherných čokoládových očí. Úplně jsem změkla.

„Bojím se to vyslovit, ale asi to cítím stejně. Jsi smyslem mého života, Steve.“ Vrhla jsem se mu do náručí. Naše rty se spojily v hřejivém polibku.

„Zítra to řekneme otci, dobře? Uvidíš, že není až tak zlý a pochopí nás. Otec vždycky akceptoval moje rozhodnutí, nikdy mi nic nezakazoval.“

Mluvil pravdu. Všimla jsem si, že Abdul-Hakim svého syna zbožňoval. Snad ho Steve opravdu přesvědčí a všechno dobře dopadne. Chtěla jsem tomu věřit. Zůstávala mi jenom naděje.

„Kéž by nás otec pochopil,“ povzdychla jsem si. „Ahmed se mi neskutečně protiví. Víš, co mi řekl? Prý, až se stanu jeho ženou, musím přejít na jeho víru. Je muslim a ti dodržují svoje pravidla. Má už manželku, která má jen patnáct roků. Porovnával mě s ní a zhodnotil, že nejsem tak pokorná jako ona. Ale to není všechno. Řekl, že když udělám nějakou chybu, tak mě to může stát i život. On mi vyhrožoval!“

„Ten hajzl!“ Steve zaťal pěsti. Z očí mu šlehaly blesky.

„Mám z toho chlapa strach.“

„Neboj se, ochráním tě, ať už mě to stojí cokoliv.“

Zhasnul světlo a pevně mě objal. Nastalo ticho, ve kterém jsme si dodávali sílu. Ztrácela jsem se v jeho náručí a když mě opět začal líbat, zapomněla jsem na svět kolem sebe. Vášeň, která mezi nás vtrhla, mě úplně pohltila. Vrhli jsme se na sebe jako hladoví vlci. Jeho polibky mě pálily, rychle jsme ze sebe strhávali oblečení a přerývaně dýchali. Ani jsem se nenadála a znovu jsem byla jeho. Chtěla jsem ho stále víc. Objímala jsem jeho svalnatá ramena, nasávala vůni jeho pokožky a prosila ho, aby nepřestával. Slast mě úplně omámila. Noc, kterou jsem s ním prožila, byla nezapomenutelná. Už teď jsem věděla, že Steva ze svého srdce nikdy nevytrhnu. Vysíleni jsme klesli vedle sebe.

„Miluji tě,“ šeptal mi do vlasů a hladil mě po ještě rozpálené nahé pokožce.

„I já tě miluji, Steve.“

Přivinula jsem se k němu. Leželi jsme s propletenými prsty a Steve brzy usnul. Mě však spánek jaksi obcházel. Myslela jsem na to, co bude zítra. Když se otec dozví o naší lásce, smíří se s tím? Věděla jsem, že já jsem pro něho nikdo, jenže tu byl Steve, jeho jediný syn. Naděje tam přece jen je. Nesmím se vzdávat. S povzdechem jsem se oblékla, protože mě přemáhal hlad. Přikryla jsem Steva a vtiskla mu polibek na tvář. Ani se nepohnul, tak tvrdě odfukoval. Při pohledu na něj mě zaplavila něha. Lechtalo mě lůno při pomyšlení na naše milování a myšlenka, že jednou budu jeho manželkou, mě naplňovala dojetím. Protože to nebylo jenom o sexu, ale také o jakémsi krásném duševním spojení. Že by tak nějak vypadala láska? Stále ještě omámená jeho vůní jsem zašla do kuchyně. V domě vládla tma a hrobové ticho. Abdul-Hakim už dávno spal, ale zanechal po sobě pořádnou spoušť.

Prázdné láhve, talíře, zbytky jídla. S Ahmedem si tu rozhodně užili. S povzdechem jsem uklidila nepořádek a zhltla svoji nedojedenou večeři. Potom jsem se vrátila do pokoje za Stevem. Vklouzla jsem k němu pod přikrývku. Zavrtěl se, ale spal dál. Dívala jsem se mu do tváře, kterou osvětloval jen měsíc, jehož světlo pronikalo do pokoje. Skoro jsem už usnula, když vtom mě vyrušilo pípání mobilu. Stevova mobilu.

Jak je možné, že mu tak pozdě v noci chodí esemesky? Nedalo mi to, abych se nemrkla, kdo mu píše. Na displeji svítila zpráva od jakési Mirandy: Chybíš mi, lásko. Už se nemůžu dočkat, až se vrátíš do Londýna a budeme opět spolu. Tvoje Miranda. Roztřásly se mi ruce. Zatmělo se mi před očima a zpráva na displeji se mi rozmazala. Při všech svatých, co má toto znamenat? Steve měl někoho v Londýně? Položila jsem mobil a zahleděla se na něho. Spokojeně spal, a přitom se usmíval. Kdoví, možná snil o Mirandě. Sežírala mě zlost a žárlivost vůči ženě, o které mi neřekl ani slovo. Proč mi to jen udělal? Chvějícíma se rukama jsem se začala oblékat. Musím odtud vypadnout! Protože jak to neudělám, tak se asi zblázním! Popadla jsem kabelku, ve které jsem měla jen to nejdůležitější, a vyšla jsem z pokoje.

Tichými kroky jsem sešla ze schodů a snažila se nedělat hluk, aby se náhodou neprobudil Abdul-Hakim. Nezáleželo mi už na ničem. Toužila jsem utéct z tohoto domu, plného falše. Z hrdla se mi draly vzlyky, bolestnější než kdykoliv předtím. Tohle se nemělo stát. Jak mi mohl tvrdit, že mě miluje, a přitom ho v Londýně čekala jeho přítelkyně? To je zlý sen! Vyběhla jsem na ulici do tmy.

20. kapitola

Setřela jsem si slzy a zhluboka se nadechla. První, co mě napadlo, bylo zavolat Lulu. Ulice v noci mohly být nebezpečné, neodvážila jsem se po nich toulat jen tak, proto jsem kráčela opatrně. Vzpomněla jsem si, jak mě kdysi přepadli dva grázlové. Tehdy mě zachránil Steve, teď by mi však nepomohli ani svatí na nebesích. Nikdo totiž netušil, že jsem si vyšla na noční procházku. Vytáhla jsem mobil a vytočila číslo kamarádky. Nezvedala to. Bydlela jen o pár domů dál, mohla bych ji navštívit, uvažovala jsem. Potřebovala jsem s někým mluvit, potřebovala jsem ze sebe dostat tu bolest, kterou mi Steve způsobil. Ale jak vysvětlím jejím rodičům takovou pozdní návštěvu? Určitě už spali a všechny bych probudila. Zůstala jsem stát před domem, kde žila Lulu. Ještě jednou to zkusím, řekla jsem si v duchu a vytočila znovu její číslo. K mému překvapení to zvedla.

„Ahoj, Lulu.“

„Proboha, Kaylo, proč voláš tak pozdě?“

„Promiň, ale stojím před tvým domem. Přijdeš mi otevřít?“

„Cože? Ty jsi tady?“ Lulu odtáhla závěsy a vystrčila hlavu z okna.

„Všechno ti vysvětlím, jenom mě, prosím tě, pusť k sobě. Nemůžu dnes spát doma.“

„No dobře.“ Lulu zavěsila a utíkala dolů. Otevřela celá rozespalá, v noční košili a s kyselým výrazem ve tváři. Uvědomila jsem si, že jsme se neviděli od našeho posledního setkání se Stevem, který ji pozval na rande.

„Co se ti stalo?“ vyjeveně na mě civěla. A jak by ne, vždyť jsem s červenýma očima musela vypadat jako strašidlo.

„Ach, Lulu, musím ti toho tolik říct! Ale pojďme do tvého pokoje, ať nevzbudíme vaše!“

„Neměj obavu, ti jsou někde na plese a vrátí se až k ránu.“

Ulevilo se mi. Nebyla bych ráda, kdyby mě tu rodiče Lulu viděli, a ještě k tomu v takovém stavu.  Možná by i zavolali Abdulovi-Hakimovi, a ten by si pro mne přišel i se sprškou nadávek. Cupitala jsem za ní a myslela přitom na Steva. Tak strašně mě bolela jeho zrada.

„Vypadáš, jako bys celý den krájela cibuli. Viděla ses v zrcadle?“ tázavě se na mě zahleděla Lulu.

„Jsem v koncích.“

„Tak mě už nenapínej a pověz mi, co se stalo.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Otec mi našel ženicha.“

Lulu se zarazila. „Prosím?“

„Je to Arab a žije někde v Dubaji. Už u nás párkrát byl a je to hotová věc. Jenže já o něho nemám zájem.“

„Hm, a proč? Není dostatečně bohatý?“

„Právě že se obávám toho, že je bohatý až příliš.“

„Nerozumím ti. Mít bohatého ženicha je snem každé ženy!“

„Proboha, Lulu! Posloucháš se vůbec? Ahmed je pro mě starý a odporně mu páchne z úst!“

Lulu se rozesmála. „To jako vážně? Tak to je jiná, já už si myslela, že ti otec našel nějakého fešáka. No… je to až tak špatné?“ Přestala se smát, když spatřila můj zkormoucený výraz.

„Je to hodně špatné, Lulu. Vdát se, to není jen o penězích. A navíc, miluji jiného muže.“ Ta pověstná hrouda v krku mě znovu trápila. Jak Lulu zareaguje, až se dozví, kdo je ten muž?

„Ale nepovídej, ani ses mi nepochlubila! Tak, kdo to je?“

Mlčela jsem. Ještě stále to byla moje kamarádka. A když jí řeknu pravdu, co když ji ztratím? Tajit jsem jí to však nemohla, protože jednoho dne by se náš vztah i tak provalil.

„Je to Steve,“ hlesla jsem.

Lulu asi třikrát otevřela a zavřela ústa, potom sama sebe štípla, aby se ujistila, že se jí to nezdá.

„Ty miluješ svého bratra?“ Civěla na mě jako tele na nová vrata.

„Přestaň, Lulu, jakého bratra? Víš velmi dobře, že mě jeho rodiče adoptovali. Steve není můj bratr a ani nikdy nebyl. Dlouhé roky žil v Londýně a když se vrátil, létaly mezi námi jiskry.“ Bála jsem se, že se bude zlobit, když se jí Steve líbil.

„Tak to musím rozdýchat,“ zamrkala řasami. „Nemůžu tomu uvěřit.“ Vyhlížela šokovaně, ale ne nazlobeně.

„Ty… ty se na mě nehněváš?“

„Ale kde že! Steve mě sice naštval, že zrušil to rande, ale po čase mě to přešlo. Chodím s Bakim,“ oznámila mi novinku.

„Takže se ti přece jen podařilo ulovit tvůj idol?“

Lulu přikývla. Chlapec z naší školy to zkoušel nejdříve na mně, ale když neuspěl, nakonec to zkusil s Lulu. Ach Bože, škola. Už do ní možná nikdy nevkročím, uvědomila jsem si. Prázdniny se blížily ke konci, ale já jsem vůbec netušila, jestli mi Abdul-Hakim dovolí chodit do školy. Jako Ahmedova manželka totiž ani vzdělání, ani práci potřebovat nebudu.

„A pověz mi, co ty a Steve? Co mezi vámi vlastně je?“

„Udělal ze mě ženu. Byl mým prvním mužem v životě.“

„No to je pěkné. To jsou mi ale novinky. A jak zareagoval otec?“

„Neví o tom,“ povzdychla jsem si. „Spřádá plány na svatbu. Je schopen udělat cokoliv, jen aby se mě zbavil. Víš, Ahmed je velmi bohatý a otec se na něm napakuje. Je mi zle z toho všeho, už nevím, co mám dělat.“ Lulu na mě soucitně hleděla.

„Och, to mě mrzí. Ale nevzdávej to, Kaylo. Vždyť Steve ti určitě pomůže.“

„Já jsem si to také myslela, ale všechno se změnilo.“

„Jak to myslíš?“

„Má jinou, dnes jsem ho odhalila. Přišla mu zpráva od nějaké Mirandy. Psala mu, jak jí chybí a že se už na něj těší, až se vrátí do Londýna. Víš, Steve si sem přišel jen na pár měsíců odpočinout. Dostudoval a otevírá si ambulanci v Londýně. Zhroutil se mi život, Lulu.“

„To je kretén, nezaslouží si tě.“ Objaly jsme se.

„Já vím, já jsem tak hloupá. Nechala jsem se pobláznit, ale on… on mi sliboval lásku, říkal mi, že chce být se mnou a že se vezmeme! Jak jsem jen mohla naletět jeho řečem?“ Dlouho jsme jen tak spolu seděly a povídaly si. Nakonec jsem se rozhodla u Lulu přespat a utřídit si myšlenky. Steve mi zlomil srdce. Jedno jsem však věděla. Dlužil mi vysvětlení. Když jsem se ráno probudila, mobil nepřetržitě vyzváněl. Byl to on. Vzala jsem to však až na páté zazvonění.

„Slyším.“

„Proboha, Kaylo, kam ses vypařila? Běhám po celém domě a ty nikde! Také otec zuří, kde jsi?“

„Jsem u Lulu.“

Uslyšela jsem, jak si s úlevou vydechl. „Proč jsi odešla? K smrti jsi mě vystrašila!“

„Musela jsem. Bylo toho na mě moc. A opravdu, nezapomněl jsi odpovědět na zprávu Mirandě? Tvoje drahá přítelkyně tě očekává v Londýně! Tak běž za ní a mně dej pokoj!“

Celá rozechvělá jsem zavěsila. V té chvíli zaklepala Lulu. Potěšila mě její brzká ranní návštěva.

„Spala jsi dobře?“

„Ušlo to, ale už půjdu,“ zdvihla jsem se. „Nechci, aby mě tu našli tvoji rodiče.“

„Neboj se, ti ještě tvrdě spí.“

„Děkuji ti Lulu, za všechno.“ Rozloučily jsme se a já se potichu vytratila.

Skoro jsem vykřikla překvapením. Steve mě totiž čekal před domem. Otevřela jsem branku a bez povšimnutí ho obešla.

„Kaylo,“ zastavil mě.

„Co ode mě chceš?“ Kráčela jsem ulicí bez toho, abych se na něj vůbec podívala.

„Vyslechni mě!“ naléhal.

„Steve, mě nezajímají tvoje žvásty. Mezi námi je konec, ty jsi to nepochopil?“ Sama jsem nevěřila tomu, co říkám.

„Chceš náš vztah zahodit kvůli jedné hloupé zprávě?“

„Aha! Takže to byla jen hloupá zpráva? Chceš mi namluvit, že ta Miranda pro tebe nic neznamená? Anebo, že to byl jen výplod mé fantazie?“

„Není to tak jak to vypadá, prosím, vyslechni mě!“

Nakonec jsem po dlouhém otálení souhlasila. I tak mi dlužil vysvětlení. K čertu, musel se na mě tak dívat? I když jsem si to nechtěla přiznat, cítila jsem, že se ztrácím v jeho pohledu, vnímám vůni jeho pokožky všemi smysly a moje nitro se rozněžňuje. V mysli jsem sama sebe okřikla. Už se víc nesmím nechat balamutit!

„Tak dobře. Máš dvě minuty,“ pokusila jsem se o chladný tón.

„Miranda je moje ex přítelkyně. Rozešli jsme se těsně předtím, než jsem vycestoval do Addis Abeby. Chtěl jsem zapomenout na náš nevydařený vztah, i to byl důvod, proč jsem sem přišel na několik měsíců,“ řekl vážně. Už jsem začínala chápat, proč pochyboval o svatbě se mnou.

„Tak proč ti tedy psala, že jí chybíš a že se tě už nemůže dočkat?“ nevěřícně jsem kroutila hlavou. Co když jsem jen jednou z mnoha a neříká mi pravdu? Červík pochybností ve mně stále hlodal.

„Kaylo, miláčku.“ Opřel svoje čelo o moje a nosem se dotkl toho mého. Projela mnou vlna vzrušení, ale tentokrát jsem se rozhodla poslechnout rozum, nikoliv srdce. Odhodila jsem ho od sebe.

Zklamaně na mě pohlédl, ale snažil se mě neustále dotýkat, i když viděl, že o to nestojím. Přesně o to mu šlo. Chtěl mě obměkčit polibky a doteky, a to jsem nesměla připustit.

„Mezi mnou a Mirandou je konec, jenže ona to ještě nestrávila a myslí si, že mě opět získá. Musíš mi věřit!“

„Už ti nemůžu věřit. Ty… ty jsi mi lhal, tajil jsi mi to!“

Jaké hlouposti mi tu namlouval? Darebák! Umínila jsem si, že se už nenechám nikým manipulovat, a už vůbec ne mužem, co se mi pokusil ukrást srdce.

„Prosím tě, odpusť mi. Opravdu s ní nic nemám, je to už za námi!“

Popadl mě a drsně se mi přisál na ústa. Zalapala jsem po dechu. Jeho drzost mě vytočila a polibek jsem mu neoplatila. Namísto toho jsem mu vlepila facku. Sedla mu jako ulitá. Zmítal mnou hněv, ve spáncích mi šíleně bušilo.

„Toto si nezasloužím.“ Zaraženě na mě civěl a třel si tvář.

„A já si to snad zasloužím? Všichni se mnou jednáte jako s hadrem! Otec na mě chce zbohatnout a tobě jsem posloužila jako matrace, na které ses mohl ukojit! Už jsi spokojený?“

Mlčel. Tvářil se neklidně a já jsem si byla jistá, že je to proto, že jsem odhalila tu podlou lež o Mirandě. Měla jsem už toho dost. Ještě i Steve mi podrazil nohy. Rozběhla jsem se nazpět do domu, už se nepokoušel zastavit mě. Utírala jsem si zuřivé slzy a berouc schody po dvou jsem sotva zavadila pohledem o Abdula-Hakima.

„Co se děje?“ zvolal za mnou, ale já jsem neodpověděla. Zamkla jsem se v pokoji a proklínala celý svět. To není spravedlivé! Abdul-Hakim už víc nebyl mým otcem, protože mě chtěl prodat a Steve byl ničemný lhář. Zřejmě patřil mezi ty sukničkáře, kteří mají několik stovek kilometrů odtud životní partnerku a na dovolené pletou hlavu naivním děvčatům.

Ach, Bože, proč právě já? Tak strašně to bolelo. Nedokázala jsem se zbavit toho strašného pocitu, že jsem se do Steva zamilovala a on mi tak velmi ublížil. Pokoušela jsem se uklidnit. Nejsem ani první, ani poslední. Překonám to a zapomenu na něho. Kéž by se mi to podařilo.

21. kapitola

V následující dny jsem po domě chodila jako mátoha. S kruhy pod očima od ustavičného pláče jsem Steva zdaleka obcházela. Vůbec jsme spolu nemluvili, i když mě neustále propaloval pohledem plným výčitek. Klopila jsem zrak a utíkala od něj, doufajíc, že tak rychleji zapomenu. On byl přece ten, který mě obelhával, naivně jsem se domnívala, že by z toho mohla být láska.

Zřejmě jsem se pro tento cit nenarodila. Vždy jsem byla jako odpad, ať už v Konse nebo tady, na tom nezáleželo. Toužila jsem odejít z domu, ale kam bych šla? Prakticky jsem zůstala úplně bez peněz, protože Abdul-Hakim mi nikdy žádné nedával. Koupil mi jídlo a šaty, jak to uznal za vhodné, ale nepokládal za nutné dát mi nějakou hotovost.

A teď, když jsem se měla vdát za toho odporného Araba, se moje situace ještě zhoršila. Abdul-Hakim si dával velký pozor, abych neměla přístup k žádné hotovosti, protože měl obavy, že bych mohla utéct. Ahmed k nám chodil pravidelně a vyprávěl mi o životě v Dubaji, který mě tam s ním měl čekat. Pomalu jsem se smiřovala s tím, že budu jeho ženou. Mohla bych se pokusit o útěk, ale čeho bych tím dosáhla? Bez peněz by ze mě byla zoufalá bezdomovkyně a kdoví, čím bych se musela živit, abych přežila. Některé ubohé ženy na ulici prodávaly svoje tělo, aby si mohly koupit kousek chleba, a dokonce i nakrmit svoje děti. Svíralo se mi hrdlo při pomyšlení, že to stejné by čekalo i mě. Ne, to jsem nemohla dopustit. Budu si muset vzít Ahmeda a doufat, že život s ním bude menší peklo než bída na ulici. Asi po týdnu mě Steve oslovil. Uklízela jsem v kuchyni, když se ke mně zezadu přiblížil.

„Kaylo? Můžeme si promluvit?“

Otočila jsem se a podívala se mu do očí. Ještě stále se mi z něho podlamovala kolena. Ještě stále se mi rozbušilo srdce, když se přiblížil. Ale navenek jsem se tvářila suše a neoblomně. Mám přece svoji hrdost.

„My dva si nemáme co říct,“ razantně jsem odpochodovala pryč.

Nechtěla jsem nic slyšet, žádné vysvětlení, ke kterému se opět chystal. Chtělo se mi být o samotě. V hloubi srdce jsem sice po něm stále toužila, ale vsugerovala jsem si, že si ho z toho srdce vytrhnu za každou cenu. Dá se to však? Přestat jen tak milovat a zapomenout na vášeň, o které se mi každou noc zdálo? Napadlo mě, že možná, když odejdu s Ahmedem do Dubaje, bude to lehčí. Ale zanedlouho jsem přišla na to, jak velmi se mýlím.

Každý den se můj hněv stále více rozpouštěl a Stevova přítomnost mě obírala o rozum. V domě byla jen jedna kuchyně a jídelna, jeden obývací pokoj, a tak jsme se vídali denně, ať už se mi to líbilo nebo ne. A moje srdce postupně měklo. Začalo mě mrzet, že mě Steve přestal oslovovat. Možná se smířil s tím, že ho už víc nechci a bral to jako holý fakt. Ale co já? Nepomohly mi ani rozhovory s Ahmedem, který mi šel na nervy už jen tím, že dýchal stejný vzduch, který dýchám já. Nepomohlo ani to, že jsem se na celý den zavřela do pokoje, abych se nemusela potkat se Stevem, protože znovu přišlo ráno, kdy jsme spolu seděli u snídaně. Srdce mi bušilo stále víc a uvědomila jsem si, že navzdory tomu, co mi udělal, ho stále chci.

Jednoho dne jsem však konečně vystřízlivěla. Kdosi zazvonil u dveří. Otevřela jsem a zůstala stát přímo proti vysoké černovlásce s bílou pletí. Byla oslnivě krásná. Hned jsem si všimla jejích dlouhých, načerveno nalakovaných nehtů. Zelené oči jí zářily jako dva smaragdy, ale ten povrchní pohled! Udiveně si mě přeměřila.

„Dobrý den,“ řekla anglicky.

„Dobrý den, přejete si?“ Zkoumavě jsem na ni hleděla.

„Jdu za Stevem Rahmanem.“ Sevřel se mi žaludek.

„Kdo ho přišel navštívit?“ přistoupil k ní Abdul-Hakim.

„Jeho přítelkyně.“ Do široka se usmála. Polil mě studený pot. Vždyť to je přece Miranda!

„Rád vás poznávám, slečno…“

„Miranda Welsová.“

„Těší mě, Mirando, já jsem Abdul-Hakim, Stevův otec, a toto je Kayla, jeho sestra.“ Nezmohla jsem se na slovo. Ze slušnosti jsem jí podala ruku, měla ji studenou jako led.

„Těší mě, Kaylo. Steve o tobě v Londýně mnoho mluvil, že jsi jeho nevlastní adoptovaná sestra.“

„Ano, to jsem,“ procedila jsem skrze zuby.

„Jdu se podívat po Stevovi, hned jsem zpátky.“

Abdul-Hakim odešel a já jsem s ní zůstala sama. Miranda se na mě usmívala, vyhlížela úplně jako bohyně krásy. Připadala jsem si vedle ní jako šedá myš. Pokusila jsem se o úsměv a mile jsem ji vyzvala, aby si sedla na pohovku.

„Jsem tu poprvé a musím uznat, že to tu máte velmi pěkné,“ rozhlížela se kolem sebe. Mlčky jsem přikývla.

„Musíš být velmi šťastná, že ti v dětství Rahmanovi zachránili kůži.“

„Ano. Jsem jim za všechno vděčná.“

Po schodech sešel Steve. Když mě uviděl, na chvíli se zarazil, ale potom se usmál.

„Vítej, Mirando,“ rozpřáhl ruce a ta nebezpečně krásná žena mu padla do náruče. Oněměla jsem překvapením. Když ji políbil, proběhla mnou vlna žárlivosti.

„Velmi jsi mi chyběl, miláčku. Jsem ráda, že jsi mě sem zavolal a po pravdě řečeno, překvapilo mě to.“

„Jak jsem ti řekl v telefonu, mám pro tebe něco důležitého a chtěl jsem, aby o tom věděl i můj otec.“

Celý ten čas hleděl na Mirandu a mně nevěnoval ani jediný pohled. Bouře v mém nitru byla tak silná, že jsem měla co dělat, abych nevybuchla. Přece se neztrapním, říkala jsem si v duchu. Nesmím dát Stevovi najevo, že mi na něm stále ještě záleží. Mezi námi to skončilo, z jeho strany to byl jen úlet, měla bych se s tím konečně smířit. K čertu! Abdul-Hakim si je oba se zaujetím prohlížel.

„Steve, synku, to je ta tvoje přítelkyně z Londýna, o které jsi mi vyprávěl?“

„Ano, otče, to je ona.“

„Musím uznat, že sis vybral dobře.“

Jak dojímavá scéna! Ještě i otec si myslel, jaká je Miranda úžasná. Na mě jen tak přezíravě hleděl. A Steve? Měla jsem pocit, že pro něj neexistuji. Miranda se na něj pověsila a už ho nepustila. Hluboce mě to ranilo, ale snažila jsem se tvářit neutrálně. Sedíc na pohovce jsem si prohlížela nehty a přemýšlela o tom, jestli i mně by slušely takové dlouhé červené.

„Mirando,“ promluvil najednou Steve a poklekl před ni. Z kapsy vytáhl malou krabičku.

Strnula jsem.

„Vezmeš si mě?“ položil bolestnou otázku. Na chvíli se mi zatmělo před očima.

„Ano!“ vykřikla překvapená Miranda a vrhla se mu do náručí.

Pohled na ně mi způsoboval muka, a kromě žárlivosti mě zachvátily i hněv a bolest. Hněvala jsem se sama na sebe, že jsem dopustila, aby mezi mnou a Stevem k něčemu došlo. Kdyby mě nebyl nikdy ani jednou políbil, nestála bych tu teď celá červená jako paprika, se slzami v očích a se zlomeným srdcem.

Když ji Steve objímal, úkosem se na mě podíval. V pohledu měl zvláštní neklid. Sklopila jsem zrak a rozběhla se do svého pokoje. Jejich zasnoubení rozhodně oslavovat nebudu! Jen co jsem osaměla, nechala jsem slzám volný průběh. Kámen z mé duše pomalu opadal. Ulevilo se mi. Steve nikdy nebude můj, dnes mi to dal jednoznačně najevo. Měla bych na něj konečně zapomenout.

22. kapitola

Toužila jsem zůstat zahrabaná v peřinách celý den. Být co nejdál od Steva a té jeho londýnské krasavice. Ale k mému zklamání mi na dveře zaklepal Abdul-Hakim.

„Chystá se večeře, spojená s oslavou zásnub Steva a Mirandy. Kromě toho přijde i Ahmed, proto očekávám, že budeš dnes večer přítomná. Dohodneme si přesný termín odletu do Dubaje. Už to dlouho nepotrvá a stane se z tebe milionářka, Kaylo. Těšíš se?“

Zbledla jsem. Pomyšlení, že ten den se blíží, mi zrychlilo tep.

„Už se nemohu dočkat, až se stanu jeho ženou,“ zalhala jsem, „vždyť mě tu nic nedrží. Dlouho jsem o tom přemýšlela a došla jsem k závěru, že je to dobrý nápad vdát se a jít žít jinam.“ A navždy zmizet ze života muže, který mi zlomil srdce. Jen tak se mi podaří zapomenout.

„Překvapuješ mě, děvče,“ usmál se Abdul-Hakim. „Jsem velmi rád, že jsi dostala rozum. S Ahmedem tě čeká život, o jakém se ti ani nezdálo. No není to úžasné? Kdysi jsi byla sirota na ulici a teď budeš manželkou boháče, u kterého budeš žít jako princezna.“

Měla jsem chuť plivnout na něj. Namísto toho jsem se násilně usmála a dodala něco v tom smyslu, že má pravdu. Schylovalo se k večeru. Vlasy jsem si nechala splývat na ramena a na rty si nanesla trochu růže. Ať nepůsobím tak uboze vedle Mirandy, za kterou se musel otočit každý chlap. Oblékla jsem si ty nejlepší šaty, co jsem měla, které víc odhalovaly, než skrývaly. Na krk jsem si stříkla parfém a obrnila se odvahou. Nenechám se vytočit ničím a nikým! S bušícím srdcem jsem kráčela dolů po schodech. Byli tam všichni. Steve, Miranda, Abdul-Hakim a Ahmed. Když mě zpozorovali, překvapeně na mě hleděli.

„Mé dceři to dnes sluší. Očividně se chce líbit svému nastávajícímu,“ řekl Abdul-Hakim.

Se strojeným úsměvem jsem si sedla za stůl vedle Ahmeda. Na Steva jsem se podívala jen chvíli. Civěl na mě jako opařený. Co ho tak šokovalo? Možná to bylo mým výstřihem, do kterého mi s otevřenou pusou hleděl i Ahmed. Měla jsem chuť se zasmát. Ten mě dosud viděl jen v těch nejhorších šatech, zahalenou od hlavy až k patám. Jistě ho překvapil vzhled, který neměl nic společného se střídmým oblečením muslimských žen. Sophie měla mnoho oblečení z Anglie a tato móda se mi líbila mnohem víc než africká. Také šaty, které jsem měla na sobě, kdysi nosila ona.

„Připijme na štěstí Steva a Mirandy, a také na štěstí Kayly a Ahmeda,“ pozdvihl Abdul-Hakim číši se šampaňským. Připili jsme si. Když můj pohár cinknul o ten Stevův, spočinul na mě pohledem déle, než bylo vhodné. Proč to udělal? Doslova mě hltal. Srdce se mi silně rozbušilo, cítila jsem, jak mi hoří tváře. Bojovala jsem ze všech sil, aby na mě neviděl nervozitu. Upřela jsem zrak na Ahmeda a usmála se. Tomu moje vstřícné vystupování lichotilo.

„Jsem rád, že máš dobrou náladu, Kaylo,“ strčil si do úst první sousto. Mlaskal mi do ucha a říkal: „Jsi to to nejkrásnější děvče, jaké jsem kdy viděl. Budeš se mnou šťastná, maličká.“

Nebylo pochyb o tom, že vedle Ahmeda přijdu o všechnu svobodu. Stačilo mi, když mi vysvětloval pravidla chování, jak se musím v Dubaji oblékat a co mohu a nemohu dělat. Už teď jsem se cítila jako v kleci a život s ním jsem si nedokázala vůbec představit.

„Věřím, že nám bude spolu dobře,“ plácla jsem, aby řeč

nestála.

Ahmed mě chytil za ruku. „Už se nemůžu dočkat, až naplníme naše manželství,“ temně se usmál. Pronikla mnou hrůza. Když si ho vezmu, budu se mu muset podvolit i v posteli. Zvládnu to vůbec? Ach, Bože. Kdyby se mi alespoň trochu líbil, ale on se mi neuvěřitelně hnusil. Se staženým hrdlem jsem se pustila do jídla. Miranda byla neuvěřitelně výřečná. Mluvila o tom, že pracuje v Londýně jako právnička a je se svým povoláním nesmírně spokojená. Prý je na výsluní a patří mezi nejžádanější právníky vůbec.

To byla žena pro Steva, ne já, ubohá sirota, kterou našli na ulici. Stále více jsem si uvědomovala, jak nepěkně se ke mně Steve zachoval a že zneužil moji naivitu. Ale proč to dělal? Proč mi balamutil hlavu slovy o lásce? Kdybych si náhodně nepřečetla zprávu v mobilu, možná by mi valil nesmysly do hlavy dodnes, pomyslela jsem si. Podívala jsem se na něj a jídlo mi uvázlo v krku.

Opět na mě civěl, zatímco jeho milovaná o něčem štěbetala s Abdulem-Hakimem a s Ahmedem. Znejistěla jsem. Co měly znamenat ty jeho spalující pohledy? Navzdory sebevědomí, kterým jsem se obrnila, mi v žilách pulzovala nervozita i vzrušení. Vypila jsem šampaňské až do dna, abych se uklidnila. Miranda zřetelně bavila všechny kolem, dokonce i Ahmed si mě přestal všímat. Vstala jsem od stolu a beze slova se vytratila. Už jsem byla skoro u svého pokoje, když jsem za sebou uslyšela kroky.

„Kaylo?“

Srdce mi okamžitě vystřelilo až do krku. Jeho hlas mi způsoboval zimnici po těle. A když jsem se otočila a podívala se do jeho uhrančivých očí, měla jsem co dělat, aby se mi netřásl hlas.

„Co ode mě chceš?“ zeptala jsem se chladně, tedy, alespoň jsem se o to pokusila. V žádném případě jsem mu nechtěla dát najevo, co s mnou dělá jeho přítomnost.

„Potřebuji s tebou mluvit.“

Ironicky jsem se zasmála. „Ale nepovídej. Neměl by ses raději věnovat snoubence?“

Pocítila jsem, jak mi spadlo ramínko šatů z ramene. Steve si toho povšiml a napravil mi ho. Při tom dotyku jsem se zachvěla. Tělem se mi proletěli ti příjemní motýlci, které ve mně dokázal vyvolat jen on.

„Ničemu nerozumíš,“ sundal ruku z mého ramene.

„Máš pravdu, já už opravdu ničemu nerozumím,“ vrtěla jsem hlavou.

„Proč ses dnes tak vyparádila?“

Hrdě jsem se vypnula. „Vadí ti to? Chci se přece líbit svému budoucímu manželovi.“

Oči se mu zvláštně zaleskly. „Všiml jsem si, že ten úchylný Arab z tebe nespouští zrak. Nelíbí se mi, Kaylo. Otec ti vybral nesprávného muže.“

„To ať tebe netrápí.“

„Ale trápí mě to, ani nevíš jak. Nezasloužíš si být s tím…“

„Nepovídej! Proč se mi pleteš do života? Ty máš přece Mirandu, tak se starej o ni a mně dej pokoj!“ Otočila jsem se, ale zastavil mě.

„Kaylo, prosím! Je to silnější, než jsem si myslel.“

Zamrkala jsem. „Co máš na mysli?“

„Že k tobě cítím něco velmi silného, lásko moje. Nelhal jsem ti, když jsem ti tvrdil, že jsem se do tebe zamiloval.“

„Buď už potichu! A neříkej mi lásko moje, nesnáším ta pokrytecká slova!“

„Nevěřilas mi a stále mi nevěříš.“ Oči mu potemněly zklamáním.

Snad si ten darebák nemyslel, že se mu podaří oklamat mě ještě jednou, i teď, když dole sedí jeho snoubenka? Ten byl ale troufalý.

„Pokládáš mě za hlupačku? Dnes ses zasnoubil s Mirandou, tak co mi se to tu snažíš namluvit?“

Naklonil se ke mně a pohladil mě po tváři. „Možná mi to neuvěříš, ale udělal jsem to z trucu, protože mě nechceš. Miluji tebe, ne Mirandu.

Chytil mě a políbil. Vsunul jazyk mezi moje rty a žádostivě mě k sobě přivinul. Celé nitro se mi třáslo vzrušením, ale mozek před ním varoval. Celá zadýchaná jsem se od něj odtáhla. Tváře mi hořely a v lůně se mi rozléval příjemný pocit touhy.

„Odejdi!“ vyhrkla jsem rozrušeně.

„Kaylo, prosím, vyslechni mě.“

„Nebudu tě poslouchat! Po celou tu dobu sis se mnou jenom zahrával a děláš to i teď. Vypadni!“

Couvnul o dva kroky. „Nevěříš mi!“ Poklesla mu ramena.

„Ne. Nevěřím ti.“

V očích se mu zaleskla bolest. Pomyslela jsem si, že je dobrý herec, protože mu po líci stekla slza. Obrátila jsem se k němu zády a vstoupila do pokoje. Když jsem zavřela dveře, opřela jsem se o ně a rozvzlykala se. Jak bych mu jen mohla věřit po tom všem, co mi udělal? Bylo očividné, o co mu šlo. Chtěl mě jen dostat do postele, aby mě mohl vzápětí opustit a vrátit se ke snoubence. Jiná možnost nepřicházela v úvahu. Lhal. Celkem určitě. Navzdory tomu, co jsem si o něm myslela, se mi ale třásla kolena. Nenáviděla jsem se za to, co jsem k němu cítila, protože Steve si to ani trochu nezasloužil.

23. kapitola

V následujících dnech se Miranda pohybovala po domě, jako by jí patřil. Než jí vyprší dovolená, chtěla poznat Afriku, a tak ji Steve vzal na výlet. Namlouvala jsem si, že je mi to jedno, ale ve skutečnosti mi to trhalo srdce. Každý večer jsem usínala se strašným pocitem, protože jsem věděla, že ve vedlejším pokoji leží Steve s Mirandou. A možná se právě milují. Možná jí právě šeptá slova lásky, zatímco mně zůstaly jen oči pro pláč. Muž, který mě jen před nedávnem obšťastňoval, teď spává s jinou. K čertu!

Do Dubaje jsme měli cestovat už za tři dny. Abdul-Hakim na mě dával velký pozor a bez něho jsem nemohla jít ven ani na krok. Evidentně se chtěl ubezpečit, že mu neuteču. Nedůvěřoval mi, i když jsem ho přesvědčovala, že se určitě chci vdát za Ahmeda. Věděla jsem, že už se nemůže dočkat, až se mě zbaví, a získá za mě tučný balík.

Skoro při každé své návštěvě mi Ahmed šeptal do ucha lascivní slova. Pokoušel se mě líbat, ale vyhýbala jsem se tomu s výmluvou, že musí počkat do svatby. Bylo mi špatně ze života, který se mi zdál horší než kdykoliv předtím. Jako chudá jsem měla alespoň svobodu, teď jsem byla uvězněná v pazourách Ahmeda Burhana a nikdo mi nepomůže. Nezáleželo mi už na ničem. Neměla jsem nikoho, kdo by mě miloval a pomohl mi.

Steve a Miranda se z výletu vrátili až někdy v podvečer. Ona byla v bujaré náladě, on však vyhlížel jaksi strhaný, i když se naoko usmíval. Seděla jsem v obývacím pokoji, když vešli dovnitř.

„Ahoj, Kaylo, výlet byl úžasný, škoda, že jsi nešla s námi!“ zvěstovala mi novinu Miranda, která zářila štěstím.

„Je mi to líto, ale můj otec si nepřeje, abych někam chodila. Je to proto, že Ahmed mě potřebuje mít pod kontrolou,“ řekla jsem s hraným úsměvem.

„Ach, to je strašné. Jsi si jistá, že si chceš vzít toho Araba? Slyšela jsem, že ženy provdané za Araby to nemají v životě lehké,“ ťala do živého Miranda. Kdyby ji tak slyšel Abdul-Hakim.

„Jsem si tím jistá, protože mi nic jiného ani nezbývá. Otec mi vybral ženicha a já to musím akceptovat. Tak to chodí. Tohle není Anglie.“

Miranda se na mě lítostivě zadívala. „Mrzí mě to. Líbí se ti aspoň? Máš ho ráda?“

„Je to dobrý muž. Časem ho jistě začnu milovat.“

Steve na mě zaraženě civěl. Jasně jsem viděla, jak naprázdno polknul. Miranda si zjevně nevšímala jeho neklidu.

„Tak ti přeji mnoho štěstí, Kaylo,“ objala mě a vtiskla mi polibek na obě tváře, jako bychom se znaly dlouhé roky.

„A já vám… přeji mnoho štěstí.“

Otočila jsem se a šla pryč. Už jen tři dny a trápení jménem Steve skončí. V Dubaji začnu nový život s Ahmedem a bude mi s ním dobře, namlouvala jsem si. Možná jsem ho nemilovala, ale pomalu jsem si začala zvykat na to, že jsem odsouzená k životu bez lásky. V ten večer jsem dlouho nemohla usnout. Hodiny odbíjely půlnoc, když jsem pocítila žízeň. Rozhodla jsem se jít do kuchyně a napít se. Šla jsem potichoučku, abych nikoho nevzbudila. Postřehla jsem hlasy, které vycházely z obývacího pokoje. Zvědavě jsem se přikradla ke dveřím a nastražila uši.

„Je mi to líto. Ale říkám ti pravdu.“

„To nemůžeš myslet vážně.“ Jasně jsem slyšela, jak Miranda pláče.

„Myslím to vážně, nemůžu si tě vzít. Svatbu zrušíme, tak jak jsem řekl. Udělal jsem chybu.“

„A jak jsi přišel na to, že je to chyba?“

„Po celou dobu, co jsi tady, jsme se jenom hádali. Nebudeme si rozumět, Mirando. Tvůj svět je jiný než ten můj. Ani naše názory na život nejsou kompatibilní. Já bych chtěl mít děti a ty mi neustále tvrdíš, že je nechceš. Od počátku našeho vztahu jsme měli neshody. Nejsem muž pro tebe, protože ti nedokážu dát to, co potřebuješ.“

Srdce se mi nekontrolovatelně rozbušilo.

„Tak proč jsem vlastně tady? Když jsi odjížděl do Afriky, tak ses se mnou rozešel, a o pár týdnů později jsi mi zavolal, že sem mám přijet, protože máš pro mě něco důležitého. Neváhala jsem ani minutu a prvním letadlem jsem přiletěla do Addis Abeby. Kdybych jen tušila, že žádost o ruku je jen jedním z tvých rozmarů, nikdy bych sem nepřijela!“ V jejím hlase zaznívaly hněv i bezmocnost.

„Odpusť mi, Mirando, ale myslel jsem si, že by to mohlo klapnout. Je mi líto, že jsem ti ublížil, ale nemohu si tě vzít.“

„Co se s tebou děje, Steve? Od té doby, co jsem tady, jsi myšlenkami stále někde jinde. Není v tom náhodou nějaká jiná žena?“

Puls se mi zrychlil. Na chvíli nastalo ticho, než Steve konečně promluvil.

„Nebudu ti lhát. Zamiloval jsem se do jiné, ale i kdyby ne, náš vztah by neměl budoucnost tak jako tak.“

„Jsi docela obyčejný hajzl!“

Miranda na něj začala hystericky ječet, takže jsem se raději odplížila pryč. Kdyby mě náhodou odhalili, jak za rohem poslouchám, propadla bych se hanbou pod zem. Rozběhla jsem se do svého pokoje a úplně mi z hlavy vypadlo, že mě trápí žízeň. Celá mimo jsem se na sebe podívala do zrcadla. Ve svých rozšířených očích jsem spatřila nadšení. Steve mě miloval a po celý ten čas mi říkal pravdu. Dokonce i tehdy, když mu přišla ta zákeřná esemeska od Mirandy. Opravdu to byla jeho ex. Ach, můj Bože! Téměř vůbec jsem nespala. Celou noc jsem myslela na Steva a na to, že jsem udělala chybu, když jsem mu nevěřila. Nad ránem jsem uviděla z okna Mirandu, jak odjíždí pryč.

Zuřivě nasedla do taxíku, a ještě předtím nezapomněla Steva počastovat odpornými anglickými nadávkami. Pocítila jsem ve svém nitru jakousi radost. Udělal to kvůli mně. Opustil Mirandu. Měla jsem chuť skočit mu do náruče, ale řekla jsem si, že počkám. Nechtěla jsem, aby tušil, že jsem vyslechla jejich rozhovor. Potkali jsme se v kuchyni u snídaně. Steve měl v pohledu smutek, ale také jakýsi záblesk uvolnění. Tvářila jsem se neutrálně. Abdul-Hakim si usrkl kávy a otočil se k synovi.

„A kde je Miranda?“

Steve si odkašlal. „Musela nutně odletět do Londýna.“

„Skutečně? Říkala mi, že se tu zdrží ještě pár dní. Má snad nějaké problémy v práci?“

„Nějak tak, otče.“

„Ehm, v pořádku. Vždyť si o tom promluvíme později, teď už musím běžet. A ty, Kaylo,“ vážně na mě pohlédl, „začni si pomalu balit kufry. Ať jsi připravená na odjezd do Dubaje.“

Přikývla jsem. „Jistěže.“

Abdul-Hakim po chvíli odjel a já jsem se se Stevem ocitla sama. Konečně. Teď přišla ta chvíle, kdy mu budu muset říct, jak moc mě mrzí, že jsem mu nevěřila. Seděli jsme proti sobě a oba jsme mlčeli. Rozhodla jsem se, že přeruším to nesnesitelné ticho.

„Můžu se tě na něco zeptat?“

Zpozorněl. „Ptej se, na co chceš.“

„Znáš už termín svatby?“

Překvapeně pozvedl obočí. „Proč tě to zajímá?“

„Jen tak,“ pokrčila jsem rameny.

„Svatba nebude,“ pohlédl mi do očí.

„Cože?“

„S Mirandou jsem se definitivně rozešel.“

„Věřím ti.“

Zasmál se. „Ty mi nikdy nevěříš,“ řekl tak ironicky, až mi píchlo u srdce.

„Steve, proč jsi tu svatbu zrušil?“

„Miranda není žena pro mě. Jaksi jsem to po celé ty roky přehlížel. Nechce mít děti a já bych je chtěl mít… s tebou. Jenomže ty mě už nechceš.“

„A ty? Chceš mě ještě?“ Celá roztřesená jsem čekala na jeho odpověď. Když mě teď odmítne, bude to můj konec.

„Kaylo,“ chytil mě za ruce, „je více důvodů, proč jsem zrušil svatbu. S Mirandou jsem se rozešel i proto, že na tebe nemohu zapomenout. Záměrně jsem ji sem zavolal, abych ti ublížil. Chtěl jsem vidět, jak moc ti na mě záleží, jestli projevíš nějaké emoce, když se dozvíš, že se budu ženit. A ty jsi je projevila. Nebo si myslíš, že jsem slepý? Dobře jsem viděl tvůj pohled plný bolesti, když ses to dozvěděla. A když jsem tě naposledy políbil, cítil jsem, že mě miluješ stejně jako já tebe. To mě jen ujistilo v tom, že Mirandu si nemohu vzít. Nejprve jsem si myslel, že to udělám a ožením se s ní, abych na tebe zapomněl, ale nedokážu to.“

Odmlčel se. Z jeho nádherného vyznání mi do očí vstoupily slzy.

„Odpusť mi, že jsem ti nevěřila. Vyslechla jsem v noci váš rozhovor. Vím všechno. Nikdy jsi mi nelhal.“ Padla jsem mu do náruče. Překvapením zůstal celý bez sebe. S hlavou na jeho hrudi jsem slyšela, jak mu buší srdce.

„Ty odpusť mně, Kaylo. Že jsem sem přivlekl Mirandu. Mohl jsem náš problém řešit jinak. Ale zlobil jsem se na tebe, že jsi náš vztah tak rychle zahodila.“

Zavřela jsem mu ústa polibkem. Když z nás opadla počáteční radost, procitla jsem do reality.

„Co teď budeme dělat?“

„Co bychom dělali? Zůstaneme spolu, protože to tak oba cítíme.“

„Jak jen můžeme být spolu? Vždyť se mám vdát za Ahmeda.“

„Nevdáš se za něho. Pojď, jdeme pryč. Uděláme si vycházku a o všem popřemýšlíme.“ Přehodila jsem si přes rameno kabelku a vyrazili jsme.

„Dnes o nás řeknu otci.“

Stáhlo se mi hrdlo. „To nestráví!“

„Bude muset. Udělám všechno, co je v mých silách, abych té svatbě zabránil. Důvěřuj mi, miláčku.“ Políbil mě na nos.

„Věřím ti, Steve, ale mám strach. Ahmed je blázen, nárokuje si mě, jako kdybych byla jeho majetek.“

„Zvládneme to.“

Steve se usmíval a viděl všechno růžově. Mě však obavy z toho, jak to dopadne, neopouštěly. Abdul-Hakim byl ctižádostivý a co si umínil, toho také dosáhl. Po tom, co mi dal pocítit, že pro něj vůbec nic neznamenám, jsem si nebyla jistá, jak zareaguje na to, když se dozví, že já a Steve jsme milenci. Strávili jsme spolu celý den a v podvečer zašli do jedné z nejvyhlášenějších restaurací v Addis Abebě. Domů jsme se vrátili, až když slunce zapadalo za obzor. Hřál mě příjemný pocit a v žaludku mi létali motýli při pohledu na muže po mém boku. Avšak když jsme zastavili před domem, srdce mi divoce bušilo. Ne však vzrušením, ale z nervozity. Ruku v ruce jsme vstoupili dovnitř. Abdul-Hakim seděl na pohovce a četl noviny. Když mě zpozoroval, odhodil je a vyskočil jako neřízená střela.

„Kaylo, kde jsi byla? Ty děvče nezdárné, však já ti ukážu!“

Přiskočil ke mně jako vichr a ohnal se po mně. Už by mě i udeřil, nebýt Steva, který mu v tom zabránil tak, že se přede mne postavil.

„Co to děláš, otče?“ Steve mě ochraňoval svým tělem a stál proti otci.

„Kliď se mi z cesty! Ukážu té malé flundře, jak se má chovat!“

Ještě nikdy tak nezuřil. Tolik nenávisti v jeho pohledu mě šokovalo. Steve se ani nepohnul. Stál pevně, rozhodnutý ochránit mě za každou cenu. Větší důkaz své lásky mi nemohl dát.

„Neopovaž se jí dotknout!“

„Ty ji bráníš?“

Abdul-Hakim se zamračil. Nevraživým pohledem jako by mi chtěl do srdce vrazit nůž. Tolik mě trápila jeho nepochopitelná nenávist. Čím jsem si to zasloužila?

„Představ si, že ji bráním. Kayla byla po celý ten čas se mnou. Procházeli jsme se po městě a zašli do restaurace. Ještě stále ji chceš udeřit?“ Steve, můj anděl strážný, za mě statečně bojoval. Za každou větu, kterou vyslovil, jsem ho milovala víc a víc.

„Nezlob mě, Steve, vždycky jsme si rozuměli. Nebudeme se přece hádat kvůli té holce!“

„Proč ji tak nenávidíš, otče? Je to tvoje dcera,“ snažil se Steve zachovat klid, ale viděla jsem, že jím lomcují emoce.

„Jaká dcera, prosím tě? Je to jen panchart z ulice! Žila u nás jen proto, že to tak chtěla Sophie!“ Abdul-Hakim zuřil. Jeho slova mě hluboce ranila.

„Nepoznávám tě, otče. Jsi jako vyměněný. Co se to s tebou stalo?“

„Nic, synku, co by se mi mělo stát? Chci jen, aby se vdala a ztratila se z našich životů!“

„Chceš, aby se vdala za toho Araba, a tak zničit její mladý život? Ona chce studovat a pracovat, ne dělat otrokyni jakémusi papalášovi!“

„Bude se u něj mít dobře, líp než tu,“ vedl si svou Abdul-Hakim.

„Ale já to nedovolím!“

„Co jsi to řekl?“

„Dobře jsi slyšel, otče. Nedovolím, aby se Kayla vdala za Ahmeda. A víš proč? Protože ji miluji!“

Nastalo ticho. Slyšela jsem bzučet mouchu, co kolem nás létala. Slyšela jsem svoje srdce, které se chystalo, že mi vyskočí z hrudi. Steve se kvůli mně hádal s otcem a mě se zmocňovala panika. Abdul-Hakim se odmlčel, vypadalo to, že musí nějak zpracovat to, co se právě dověděl.

„Já jsem ten muž, který ji připravil o panenství,“ přilil oleje do ohně Steve.

Abdul-Hakim se rozesmál. „Chlapče, tak to je jasné! Která že to byla v pořadí? Doufám, že sis s ní užil pořádně, stála alespoň za hřích? Netušil jsem, že je ještě ke všemu i kurva!“

„Otče, jak si dovoluješ urážet ji?“

Všechno se komplikovalo. Začala jsem litovat, že jsem přistoupila na to, abychom otci o našem vztahu pověděli. Bude mě proto ještě víc nenávidět.

„Synku, to je jen taková malá čarodějnice. Jenom tě očarovala. Co nevidět na ni zapomeneš. Ty máš přece Mirandu. Kayla se vdá za Ahmeda a my to pojedeme oslavit na Havajské ostrovy. Umíš si to představit? Ahmed Burhan, můj ctěný přítel, za ni zaplatí tolik, že nebudeme muset pracovat. Ani ty, ani já!“

Steve si povzdychl a zklamaně se ke mně otočil. Z očí jsem mu vyčetla bolest i hněv. Objal mě kolem pasu, jako by mě to mělo ochránit.

„S Mirandou jsem se rozešel, žádná svatba nebude. Pochopil jsem, že toto je žena, kterou miluji a chci s ní prožít zbytek života. Vezmu si ji.“

Abdul-Hakim se zhrozil. „To ani náhodou! Jen přes moji mrtvolu! Nemůžeš si vzít svoji sestru!“

„Kayla není moje sestra a ty to moc dobře víš.“

„Je tvou sestrou na papíře!“ rozčiloval se.

Sáhnul do kapsy, vytáhl cigaretu a zapálil si. Cítila jsem až v kostech, že by mě nejraději vymazal ze zemského povrchu.

„Zničil bys mi pověst, jsem obchodník, zapomněl jsi? Lidé o mně mají to nejlepší mínění. Co by řekli na to, kdyby se dozvěděli, že v naší rodině se vzali sourozenci?“ Vyfoukl oblak dýmu. Nikdy v domě nekouřil, ale dnes nedbal na nic.

„Otče, tobě jde jenom o to, abys jel na Havajské ostrovy! Chceš zbohatnout na lidském neštěstí! Jak jen můžeš být tak krutý?“ Steve se přestával ovládat.

„Krutý? Já že jsem krutý? Nemám snad právo na život bez stresu? Celý život jsem pracoval, a teď, když se mi konečně naskytne šance na život bez starostí, tak si prostě jen tak přijdeš a rozhodneš se mi to překazit? Proč, synu můj, proč? Kvůli této malé nestydě? Vždyť dokud nežila tady, nebyla nikým!“

Zděšeně jsem na něj hleděla. Celá ta situace byla pro mě nepochopitelná a bolestná. Skutečně to všechno dělal jen pro peníze? Nerozuměla jsem mu. Rodina Rahmanů patřila mezi bohatou vrstvu, jenže Abdulovi-Hakimovi to zřejmě nestačilo. Nebyl totiž až tak dalece bohatý, aby mohl přestat pracovat.

„Nezměním svůj názor, vezmu si Kaylu, ať se ti to líbí nebo ne.“

„Když to uděláš, nejsi už víc můj syn!“

Oba muži na chvilku zmlkli. Steve nevěřícně kroutil hlavou nad otcovými slovy a pevně mě k sobě tiskl.

„V pořádku, jak myslíš,“ řekl nakonec přiškrceným hlasem.

„Když to uděláš, vydědím tě!“ zařval Abdul-Hakim.

„Tvoje peníze jsou mi ukradené. Copak to nechápeš? Chceš mě připravit o štěstí se ženou, kterou miluji? Já ji miluji, otče! Víš ty vůbec, co to slovo znamená?“

„Ty ses musel úplně zbláznit!“

Abdul-Hakim Rahman byl v koncích. Když Steve odmítl i jeho dědictví a nenechal se vydírat, zdálo se, že máme dobojováno.

„Kaylo, jdeme si sbalit, odjíždíme pryč. V tomto domě už nezůstaneme ani minutu.“ Pohnuli jsme se ke schodům.

„Moje nervy! Vy dva mě přivedete do hrobu! No, jen si běžte, stejně vám to dlouho nevydrží!“

Můj nevlastní otec se najednou stal mým úhlavním nepřítelem.

24. kapitola

Rozzlobený Steve vběhl do pokoje a vytáhl kufr. Muž, který obrátil můj život naruby. Hleděla jsem na jeho široká záda. Svaly se mu napínaly hněvem, vzbouřil se proti vlastnímu otci. Doufala jsem však, že se uklidní a nápad odjet spolu se mnou do Londýna zavrhne. Domnívala jsem se, že musí existovat nějaká možnost jak přesvědčit Abdula-Hakima, aby nám nebránil ve vztahu. Nechtělo se mi věřit, že by byl schopen otočit se zády i ke Stevovi. Vždyť ho vždycky zbožňoval.

„Kaylo, utíkej si sbalit, odjíždíme z tohoto prokletého domu!“

„Ty jsi to skutečně myslel vážně?“

Všechno se tak rychle měnilo, zmítaly mnou emoce, nevěděla jsem, co mám dělat. Přistoupil ke mně a upřeně se mi zadíval do očí.

„Kaylo, myslím to vážně. Jak teď neodejdeme, může to skončit velmi špatně. Otec je jako posedlý. Takového ho neznám, nevím, co se s ním stalo,“ kroutil hlavou.

„Byl jsi úžasný, Steve, to… jak jsi mne bránil, nečekala jsem to.“ Teď už jsem věřila, že to se mnou myslí vážně.

„Vždyť jsem ti říkal, že se jen tak nevzdám.“

„Ale jak odejdeš, otec tě vydědí.“ Trápilo mě to, že do tohoto problému jsem ho namočila já.

„Tak ať to klidně udělá, nenechám se vydírat. Neboj se, v Londýně začneme nový život. Mám nějaké úspory, ty mi otec vzít nemůže, protože k nim nemá přístup. A teď utíkej, ať odtud zmizíme co nejdřív!“

Poslechla jsem ho a odešla do svého pokoje. Vzala jsem si jen pár šatů a triček a také dvoje džíny. Jen to nejpotřebnější, bez čeho se nedá obejít. Myslela jsem na to, že v Londýně bývá chladněji, a tak jsem nezapomněla ani na teplou bundu.

Jaké štěstí, že jsem měla anglické občanství, které mi Sophie vyřídila při jedné ze svých návštěv Anglie. Když jsem měla dvanáct let, vzala mě tam na výlet. Byly to nezapomenutelné dny. Navštívily jsme i rodinu Sophie. Ta se také potkala i se Stevem, ale toho jsem tehdy vůbec netoužila vidět, tak jsem zůstala s babičkou, matkou Sophie, v jedné útulné kavárně s výhledem na Tower Bridge. Vybavily se mi i matné vzpomínky na některé londýnské památky, které mne tehdy fascinovaly. Zavřela jsem kufr. Vtom vešel Steve.

„Připravená?“ Vzal mě za obě ruce.

„Ano, právě jsem skončila. Kam půjdeme teď?“

„Dnes se ubytujeme v hotelu a zítra letíme do Londýna.“

„A co bude s mou školou? Mám ještě rok do maturity.“

„Tím se teď netrap. Do školy můžeš přece chodit i v Londýně, je jich tam habaděj.“

Usmála jsem se. „Ty jsi skutečně myslel na všechno.“

„To si piš, že ano,“ mrknul na mě.

Vláčejíce za sebou kufry vyšli jsme z pokoje. Něco v mém nitru mi říkalo, že tuhle válku jsme ještě nevyhráli. Srdce se mi nepříjemně rozbušilo, když jsem uviděla Abdula-Hakima stát v předsíni. Byl podivně strnulý a pohrdavě na nás hleděl. Tak ráda bych mu řekla několik slov na rozloučenou, toužila jsem odejít v míru. Proč jen mě neuměl pochopit? Proč se na mě musel dívat jako na někoho, kdo za nic nestojí? Snad jsem nebyla hodna toho, aby se mi dostalo trochy ohleduplnosti?

„Sbohem, otče,“ rozloučil se Steve a pohnul se ke vchodovým dveřím.

„Sbohem,“ zašeptala jsem.

Abdul-Hakim najednou vstrčil ruku do své zadní kapsy a něco z ní vytahoval. Všechno se to odehrálo tak rychle, že jsem nestihla reagovat. Chytil mě za vlasy tak silně, až jsem vykřikla bolestí. Měla jsem pocit, že jsem přestala dýchat, když mi hlaveň chladné pistole přitlačil ke spánku. Steve byl v šoku. Viděla jsem, jak polknul a v gestu sebeobrany zdvihl ruce. Byly to vteřiny hrůzy, kdy můj život visel na vlásku. Vteřiny, kdy mne poléval pot a krev tuhla v žilách. Jako by se v té chvíli zastavil čas.

„Kayla nikam nepůjde!“ vyvřískl Abdul-Hakim. Ruka se mu nezvladatelně chvěla, ach Bože, stačila by jen malá nepozornost a…

„Otče, co to děláš, ty na ni míříš zbraní?!“

Steve mi očima naznačoval, že mám zůstat klidná. Snažila jsem se o to, ale ve skutečnosti jsem prožívala hrozný strach. Začala jsem se v duchu modlit. Třásla jsem se hrůzou po celém těle a v očích mě pálily slzy beznaděje. Co se tu jen, k čertu, dělo?

„Snad sis nemyslel, že ji nechám jen tak odejít?!“ zaječel mi Abdul-Hakim u ucha.

„Otče, dohodli jsme se přece…“

„Na ničem jsme se nedohodli! Odejdeš jenom ty, ona tu zůstane!“

„To nemůžeš!“

„Ale můžu! Kliď se odtud a víckrát se nevracej! Udělal jsi velkou chybu, že jsi se rozhodl postavit se proti mně!“

Abdul-Hakim se choval jako nepříčetný. Byl rozhodnutý nás za každou cenu zničit. Třásla jsem se jako osika a obávala se nejhoršího. Co když jsou to poslední minuty, které mi ještě zůstávají?

„Co s ní chceš udělat? Ta zbraň…“ Stevovi se třásl hlas. Byl bezmocný stejně jako já.

„Nic se jí nestane, když uděláte, co vám řeknu! Chci, aby se vdala za Ahmeda. Dal jsem mu slovo, a to míním dodržet. Anebo si myslíš, že sliby se mohou jen tak porušovat?“ Plácal páté přes deváté, jen aby dosáhl svého.

„Kdo je ti přednější, tvůj syn nebo Ahmed? Stalo by se něco, kdybys tu svatbu zrušil? Udělej to kvůli mně!“ Steve hledal východisko jak otce přesvědčit. Ale ten zůstával i nadále neoblomný.

„Řekl jsem, že ne! Nebudeš mi kazit plány!“

„Odejdi, Steve,“ řekla jsem s pláčem.

Měla jsem strach, že by mohlo dojít k nějakému neštěstí, protože Abdul-Hakim byl velmi rozrušený. Co kdyby v afektu zabil mě i Steva? To jsem nemohla dopustit.

„Kaylo…“ Hlas se mu zlomil.

„Otec má pravdu, sliby se musí dodržovat. Vdám se za Ahmeda. Jednom odlož tu zbraň,“ prosila jsem Abdula-Hakima. Odhodil mě od sebe a zbraň namířil proti Stevovi. Srdce se mi na moment zastavilo.

„Vypadni a nevracej se! Právě jsem zapomněl, že jsem někdy měl syna!“

Steve se na mě bezmocně podíval. V jeho pohledu se zračilo tolik bolesti, až mi to trhalo srdce. Toužila jsem ho obejmout a políbit, toužila jsem říci mu, jak moc ho miluji. Co když ho vidím naposledy? Může být vůbec štěstí tak vrtkavé? Nepříjemná předtucha mi namlouvala, že všemu je konec. Tohle nemůže dopadnout dobře. Steve vzal kufr a mlčky vyšel z domu.

Abdul-Hakim na něj mířil až do té doby, než se za ním zavřely dveře. Potom je zamknul, vytáhl klíče a strčil si je do kapsy.

Když se ke mně otočil, ani se na mě nepodíval. Obešel mě, přešel ke komodě, otevřel ji a vložil do ní pistoli. Potom zamknul a klíč i tentokrát ukryl ve své kapse. S hrůzou jsem na něj hleděla. Opravdu byl schopen zajít tak daleko? Schoulila jsem se na pohovce a plakala. Zatímco on komusi nervózně telefonoval, já jsem přemýšlela o tom, co bude se mnou. Můj život se ocitl v troskách a teď mě čeká Dubaj a manželství s Ahmedem. Ach, Bože, proč?

„Mám problém. Ta holka mi chtěla zdrhnout. Představ si, že s mým synem! Musíme něco udělat, nemůžu ji tady dlouho držet. Co navrhuješ?“ Odmlčel se a chvíli poslouchal. Koutky úst se mu zdvíhaly nahoru.

„Já jsem věděl, že mě v tom nenecháš. Zítra ráno je tvoje. Ano, přesně o sedmé odlétáme do Dubaje. Skvělé, příteli můj!“ Vyschlo mi v krku. Abdul-Hakim ukončil hovor a varovně zvednul prst.

„Ahmed dnes nepřijde, protože má jisté povinnosti, ale zítra letíme do Dubaje.“ Přistoupil ke mně. „Neopovažuj se vyvádět hlouposti. To, co jste se Stevem vyvedli, přesáhlo všechny hranice. Jak jen ses opovážila vlézt do postele mému synovi?“

Jakýkoliv vzdor by neměl smysl. Tak mě vystrašil tou zbraní, že jsem se neodvážila odmlouvat. Jenom jsem se skloněnou hlavou hleděla do země.

„Udělej nějakou hloupost a zabiju tě,“ zavrčel mi za zády tak zlověstně, až jsem se otřásla hrůzou.

„Vyhrál jsi,“ řekla jsem zlomeně.

Obdařil mě úsměvem blázna. Opravdu to byl stále ten stejný člověk? Nevěřila jsem vlastním očím, kolik zla se v něm ukrývalo.

„Jsem rád, že si rozumíme. Do Dubaje poletím i já, abych se mohl zúčastnit vaší svatby,“ oznámil mi a spokojeně si zapálil cigaretu.

„A teď už běž do svého pokoje, ať tě nemám na očích!“

Vběhla jsem do pokoje a roztřesenýma rukama jsem vytočila Stevovo číslo. Musela jsem ho ještě naposled slyšet a vylít si srdce předtím, než navždy odejdu z jeho života.

„Steve, to jsem já,“ řekla jsem rychle.

„Och, Kaylo, tak mě to všechno mrzí, ale dej mi čas, vyřeším to.“

„Poslouchej mě! Ahmed si pro mě zítra přijde. Ráno odlétáme do Dubaje. Je to můj konec!“

„Ne, to ani náhodou!“

„Ach, co jen budu dělat? Ten muž mi zničí život. Nechci se za něj vdát!“ Zmocňovalo se mě zoufalství.

„Neboj se, něco vymyslím!“

„A co kdybys zavolal policii?“ napadlo mi nečekaně.

„To je složité, co jim řeknu? Že otec vězní svoji dceru ve vlastním domě? Neuvěří mi! Otec má na policii kontakty. Znají ho. Tohle by nevyšlo, jen by se mi vysmáli.“

Strach se do mě zabořoval stále víc. Steve mě chlácholil a nahlas přemýšlel.

„Dobře mě poslouchej, utečeš!“

„A to už jak? Otec zamknul dveře, povíš mi, jak se mám přes ně dostat?“

„Večer si pro tebe přijdu. Nejraději bych to udělal hned, ale mohl by nás někdo vidět, proto musíme být opatrní. Půjdeš do koupelny a pustíš vodu do vany. Tvař se, že se jdeš koupat a mezitím prolezeš oknem, pod kterým tě budu čekat. Koupelna je v přízemí, takže to zvládneš!“ Jeho slova byla plná naděje. Ještě stále jsem měla šanci na záchranu a nemínila jsem ji ztratit.

„A co moje věci? Kufr stojí u dveří, takovým malým oknem ho neprotlačím,“ šeptala jsem.

Měla jsem obavy, že mě může Abdul-Hakim slyšet. Opatrnost byla na místě, nesměla jsem se dopustit žádné chyby.

„Vezmi si jen doklady a peněženku, víc nepotřebuješ. V deset tě tam budu čekat. Kaylo, zvládneme to, důvěřuj mi!“

„V pořádku, platí. Uvidíme se o desáté.“

Zavěsila jsem. Vzrušením jsem ani nedýchala. Do večera bylo ještě daleko, takže jsem měla čas připravit se na akci. Koupelna se nacházela v přízemí spolu s kuchyní a obývacím pokojem. Bylo v ní menší okno, ale měla jsem útlou a štíhlou postavu, takže by neměl být problém jím prolézt. Snažila jsem se zachovat klid a zhluboka dýchat. Dostala jsem šanci. Poslední šanci na záchranu. Nesmím to pokazit.

25. kapitola

Připravila jsem večeři a kávu, kterou měl Abdul-Hakim tak rád. Ignoroval mě. Seděl na pohovce a ustavičně s někým telefonoval. Zbývaly sotva tři hodiny do mého útěku. Zůstat klidná a nevyvolávat žádné konflikty, to bylo pravidlo číslo jedna. Měla jsem se tvářit, že jsem v absolutním pořádku a že jsem se smířila se svým osudem. Jen žádnou paniku a stres, žádné nápadné chování, které by mohlo vyvolat podezření. Steve mě přesvědčoval, že se nemám čeho obávat, protože půjdeme na jistotu. Co nevidět budu volná a nikdo už mi neublíží.

„Prostři pro tři!“ přikázal mi Abdul-Hakim, když ukončil jeden z pracovních hovorů. Vypadal nadmíru nervózní, zřejmě ze mě.

„Pro… pro tři?“ koktala jsem.

„Slyšela jsi dobře. No tak, hni sebou! Ahmed přijde na večeři.“

Sklenice mi takřka vypadla z ruky, zachytila jsem ji na poslední chvíli.

„Jak to, že přijde? Neříkal jsi, že se uvidíme až zítra ráno?“

„Plány se změnily. Ahmed tu dnes zůstane přes noc a zítra ráno všichni odjíždíme na letiště,“ vysvětloval nervózně. Rozbolel mě žaludek. Tak s něčím takovým jsem věru nepočítala.

„Aha… a to bude jako spát v tomto domě?“

Abdul-Hakim si mě přezíravě změřil. „Pro mě za mě, může spát i ve tvé posteli, beztak jsi jen obyčejná poběhlice,“ prohodil ironicky.

Raději jsem se kousla do jazyka, abych mu nemusela vracet urážku. Nestál mi za to. Se slzami v očích jsem prostřela pro tři, tak, jak si přál. Připadal mi tak cizí, jak se po celé ty roky přetvařoval před ubohou Sophií. Pokaždé, když byl v její společnosti, hrál divadélko, jak je vzorným otcem – ale jakmile jsme se ocitli sami, zůstal chladný a lhostejný.

Ale nikdy bych si nepomyslela, že se jeho nezájem o mě změní na nenávist. Přitom já jsem nikdy nechtěla mnoho. Jen důstojný život. Netrápit se hladem a chudobou, mít kde složit hlavu a bez starosti se vyspat. Toužila jsem jen po špetce lásky a pochopení. To všechno mi dávala milovaná Sophie. Byla přesně jako moje máma, citlivá a vnímavá, s tím nejupřímnějším úsměvem. Moje druhá maminka. O Abdulovi-Hakimovi se to však říct nedalo. Ten mému otci nesahal ani po kotníky. Možná měl majetek a postavení, ale měl také ztvrdlé srdce. Pár roků jsem žila v tomto domě, který byl mým domovem. Ale teď jsem pochopila, že žádnou rodinu nemám. Sophie zemřela a Abdul-Hakim mě nenáviděl. Kam až byl schopen zajít, jen aby dosáhl toho, co chtěl? Proč jen musel být takový bezcitný? Z mých depresivních myšlenek mě vyrušil zvonek u dveří. Polkla jsem. Abdul-Hakim spěchal otevřít.

Dovnitř vstoupil Ahmed Burhan ve vší své hrůzostrašnosti. Když se naše pohledy střetly, strnula jsem. Nedokážu popsat pocit strachu, který ve mně ten muž vyvolával. Cítila jsem, jak mě nenávidí za to, co jsem chtěla udělat. Jeho oči se mě ptaly: Proč, Kaylo, proč jsi to udělala? Varoval jsem tě, varoval! Myslí mi proběhlo, jak tenkrát řekl v zahradě, že jediná chyba mě může stát i život. Nepochybovala jsem o tom, že by ta strašná slova změnil ve skutek.

„Kaylo, moje drahá nevěsto,“ lišácky se ušklíbl. Přišel ke mně a vzal moji ruku do své. Jako by se vůbec nic nestalo. Vyhlížel klidně, já jsem však věděla, že je to jen přetvářka. Bez protestů jsem se nechala odvést ke stolu, kde mi galantně odsunul židli. Ahmed se posadil vedle mě a znovu mě chytil za ruku. Nebránila jsem se. I to byla součást mého plánu. Nevzdorovat mu.

„Měli bychom si promluvit,“ zašeptal mi do ucha.

Mlčela jsem. Už jen ten pocit, že sedí vedle mě, mě znepokojoval. Nervózně jsem zamrkala řasami a zahleděla se do talíře s jídlem. Ahmed mě objal kolem ramen a sklonil se ke mně. Svým hustým porostem na bradě mě úmyslně poškrábal na tváři. Otřásla jsem se. Jeho tělesná blízkost mi vůbec nedělala dobře. Lepil se na mě jako pijavice. Cítila jsem, jak zvrhle na mě hledí, i když jsem se mu nedívala do očí. Tak moc se mi ten muž hnusil. Abdul-Hakim seděl naproti a mlčky jedl. Tvářil se lhostejně, což mě nesmírně rozčilovalo. Nebyla jsem schopná dát do úst ani sousto.

„Proč mlčíš, Kaylo?“ Ahmed mě prstem pohladil po ruce. Podívala jsem se mu do očí.

„Nevím, co říct,“ pokrčila jsem rameny.

„Když jsme spolu mluvili naposledy, měla jsi jazyk zmije, dnes je z tebe plachá a ustrašená myš,“ poznamenal pobaveně.

Měla jsem chuť mu jednu vrazit. Ani jsem se však nepohnula, jenom jsem zaťala zuby, abych zahnala hněv, který mě přemáhal.

„Promiňte, vím, že jsem se nechovala nejlépe.“ Bože můj, kdy už tahle noční můra konečně skončí?

„Takhle se mi líbíš víc, tichá a poslušná. Když budeš dělat všechno, co ti řeknu, zahrnu tě bohatstvím. V prvé řadě si uvědom, jaké chyby jsi se dopustila, když ses rozhodla oklamat svého otce a utéct se Stevem. Jak mi o tobě řekli, žila jsi kdysi v chatrči ze slámy a pila vodu z řeky. Abdul-Hakim ti dal šanci na lepší život a ty jsi ho chtěla takovým způsobem zradit?“ Pokoušel se ve mně vyvolat výčitky svědomí.

„Mrzí mě to,“ šeptla jsem.

„Vidím, že toho opravdu lituješ, a to je první krok k tomu, aby ses naučila poslušnosti.“

Ach, jak jsem toužila vyškrábat mu oči! Měla jsem co dělat, abych se ovládla.

„Ano, je mi to velmi líto. Nechtěla jsem nikomu ublížit. Pochopila jsem, kde je moje místo,“ řekla jsem co nejpřesvědčivěji. Ahmed se opřel o židli a spokojeně si složil ruce na své velké břicho.

„Abdule-Hakime, necháš nás o samotě?“ Upřel zrak na mého adoptivního otce, zahleděného do novin. Ten se postavil, vzal noviny a šálek s kávou a řekl:

„Samozřejmě, jen se nenechte rušit.“ Zašklebil se. „Klidně si s ní dělej, co chceš, mně to vadit nebude.“ Zabodl do mě pohled plný odporu. Potom se vypařil do knihovny.

„Vidíš, Kaylo, tvůj otec mi na tebe dal povolení už teď.“ Položil mi ruku na stehno. To jsem ještě snesla, ale když mě po něm začal hladit, odstrčila jsem ho od sebe.

„A nemluví náhodou vaše náboženství o tom, že jakékoliv intimnosti před manželstvím jsou zakázané?“ vybuchla jsem. Bylo nemyslitelné snášet jeho dotyky.

„Kaylo!“ chytil mě za ruku. „Kroť svůj ostrý jazýček, protože se může stát, že ti ho vyříznu!“ zaútočil. Zamrazilo mě. Věřila jsem, že by byl schopný to udělat. Měla bych zvolit jinou taktiku, přemýšlela jsem horečně.

„Promiňte, pane, jenom jsem zmatená,“ s omluvou jsem se usmála. Nesmím to pokazit, nemůžu si ho právě teď nahněvat.

„Víte, někde jsem četla, že islám dotyky či sex před manželstvím zakazuje, proto mě překvapila intimní blízkost, kterou mi projevujete.“ Musím hrát neviňátko, krotké a poddajné, jen tehdy ho dokážu přelstít.

„To je pravda, ale také to neznamená, že se tě nemůžu dotknout. Nikdo z nás nedodržuje zákony. Všechno se může, když se to dělá v utajení. A víš, co ti řeknu? Alláh až sem nedohlédne.“ Najednou měl jeho hlas barvu nadrženého zvířete. Doslova. Znovu mě chytil za stehno. Ještěže jsem měla na sobě džíny. Upřela jsem zrak na hodinky. Zůstávala sotva půlhodina do mého útěku. Do té doby mě Ahmed Burhan mohl znásilnit nebo zabít. Moje fantazie pracovala na plné obrátky. Musela jsem konat rychle, abych se vyvarovala jeho blízkosti a nechutných návrhů, ale současně jsem ho nechtěla rozzlobit. Nenapadlo mi nic lepšího než vstát od stolu a začít sbírat talíře. Dělala jsem to pomalu, abych získala čas. Ruce se mi přitom třásly a srdce prudce bušilo.

„Jsi pracovitá, ale u mě pracovat nemusíš.“ Poslal mi vzdušný polibek.

Nuceně jsem se usmála a začala umývat talíře.

„Pověz mi, nevěsto moje, přitahuji tě?“ vypjal hruď.

Jeho otázka mě zaskočila. Vystrkoval svůj tlustý pupek a očekával, že zhodnotím jeho proporce.

„Já… neumím to posoudit, pane. Jste příliš zahalený na to, abych mohla zhodnotit vaši postavu.“

Najednou se postavil a přistoupil ke mně. Voda tekla. V rukou jsem držela talíř, když mě k sobě prudce otočil. Talíř mi vypadl na zem a roztříštil se na milion kousků. Vyjekla jsem překvapením. Ahmed si toho nevšímal. Vždyť co mu záleží na jednom talíři! Chlípně na mě zíral. Zdálo se mi, že se mě nemůže svým pohledem nabažit. Vyhlížel jako zvíře, které se chystá ulovit svoji kořist.

Jen jsem polkla, když se ke mně naklonil a dlaněmi mi pevně sevřel boky. Přitlačená ke kuchyňské lince jsem se vůbec nemohla hnout. Usmál se a přisál se mi svými rty na krk. Začal mi po něm kroužit jazykem a škrábal mě svou hustou bradou. Jednou rukou mi uchopil zadek a druhou zabloudil k prsům. Přemohl mě strach. Před očima se mi náhle zjevila tvář učitele Charlese Omolly, který mě v dětství obtěžoval, a udělalo se mi nevolno.

„Prosím, ne!“ Snažila jsem se ho od sebe odstrčit.

Zamračeně se na mě podíval. Ach, Bože. Co mám teď dělat? Hledala jsem vhodná slova, jak se z té situace dostat.

„Promiňte, já… chtěla bych se předtím vykoupat,“ koktala jsem, upírajíc zrak na hodinky. Ukazovaly devět čtyřicet pět. Nezůstávalo mi mnoho času.

„Slibuji, že se vám potom oddám,“ usmála jsem se nevinně. Zdálo se, že moje slova ho uklidnila.

„To nezní špatně, nevěsto moje. Běž tedy, ale ať ti to dlouho netrvá. Jdu zatím do knihovny za tvým otcem, musím s ním ještě něco probrat.“ Nadzvedl mi bradu a na rozloučenou mi strčil jazyk do úst. Chtělo se mi zvracet, ale hrála jsem před ním, že se mi to líbí. Když konečně odešel, rozběhla jsem se nahoru do poschodí.

Potřebovala jsem kabelku, ve které jsem měla doklady, peníze a mobil. Dělily mě minuty, na kterých závisel můj život. Minuty, pro které jsem byla ochotna i vraždit, jen aby se mi to podařilo. Zadýchaná jsem vtrhla do pokoje, popadla kabelku a zavinula ji do ručníku. Zkontrolovala jsem hodiny. Deset minut. Nejvyšší čas spustit akci.

26. kapitola

Ruce se mi třásly a tělo tuhlo při každém zvuku, co se ozýval z knihovny. Potichu jsem scházela po schodech, pevně svírajíc kabelku. Dlaně jsem měla zpocené, dech zrychlený, cítila jsem se jako v akčním filmu. Vzduch byl čistý, nikdo mě neviděl a já jsem se bez problémů dostala do koupelny. Když jsem za sebou zamkla dveře, ulevilo se mi. Jen doufám, že Steve na mě bude čekat, jak jsme se dohodli.

Ve vzpomínkách jsem se vrátila do minulosti, kdy jsem poprvé vstoupila do této místnosti. Tehdy mě pocit, že ležím ve vaně, naplňoval blahem. Tady jsem se dokonce i poprvé setkala se Stevem. Bylo mi tehdy deset a Stevovi sedmnáct. Nedalo se zapomenout na to, jak překvapeně na mě hleděl. Vtrhla jsem do této rodiny jako hurikán, válcujíc všechny kolem, ale to jsem tehdy ještě netušila, co všechno mě tu čeká.

Otočila jsem vodovodním kohoutkem a pustila vodu. Nechala jsem ji volně odtékat a utíkala otevřít okno. Bylo skutečně malé. Propadla jsem panice. Podaří se mi vůbec jím prolézt? Nejprve jsem vyhodila kabelku a potom jsem se začala soukat i já. Šlo mi to celkem dobře. Posouvala jsem se na loktech, když vtom se ve tmě mihla silueta.

„To jsem já, Steve,“ natahoval ke mně ruce.

Potěšilo mě, že přišel včas a nenechal mě tady samotnou. Cítila jsem se jako brouk, který musí prolézt úzkou škvírou, ale ten pocit, když jsem za chvíli skončila ve Stevově náručí, byl k nezaplacení.

„Dokázali jsme to!“ zavýskla jsem.

„Pojď, musíme spěchat!“ pobízel mě Steve, když viděl, že jsem v jeho náruči zapomněla na svět kolem sebe.

Auto měl zaparkované jen kousek od domu, nasedli jsme a až tehdy jsem si skutečně oddechla. Unikla jsem strašlivému osudu jen o vlásek.

„Skoro to nevyšlo,“ oznámila jsem mu, „můj plán mi téměř překazil Ahmed.“

„On je teď v domě?“ Steve sledoval cestu a jel tak rychle, jak to jen šlo. Naštěstí večer už nebyl hustý provoz.

„Jen před chvílí dovečeřel. Byl hrozně nepříjemný.“ Sklopila jsem zrak.

„Doufám, že ti neublížil!“

„Ne, ale mnoho nechybělo. Chtěl mě… no, však víš co.“

„Prokletý bastard!“ Steve sevřel volant, až mu klouby zbělely. Trápilo ho, že mě nedokázal ochránit před hrozícím nebezpečím.

„Velmi mě mrzí, že to muselo zajít tak daleko. Za všechno může otec, tak strašně se za něj stydím.“

„Netrap se, už jsem v pořádku. Kam teď jedeme?“

„V Addis Abebě zůstat nemůžeme, to by mohlo být nebezpečné. Po tom všem, co nám otec provedl, by mě nepřekvapilo, kdyby nás šel hledat. On se zbláznil, Kaylo, namouvěru.“

Uviděla jsem v jeho pohledu bolest. Vztah mezi ním a otcem se pokazil kvůli mně. Najednou jsem pocítila výčitky svědomí.

„Mrzí mě to. To všechno je moje vina. Kdybych do vaší rodiny nikdy nepřišla, pořád bys s otcem dobře vycházel.“

„Nesmíš se z toho obviňovat. Mým osudem je být s tebou a na ničem jiném mi už nezáleží. Otec mě odvrhl neprávem. Co tak špatného jsem mu udělal? Že jsem se do tebe zamiloval?“ povzdechl si. Položila jsem mu ruku na koleno a opřela si hlavu o jeho rameno.

„Neumím si představit život bez tebe,“ řekla jsem se slzami v očích.

„Ani já bez tebe, miláčku.“

„Řekni mi, že se už od mě nikdy neodloučíš.“

„Nikdy, Kaylo, přísahám,“ usmál se.

„Jaký máš plán?“ zeptala jsem se se zájmem.

Projížděli jsme osvětlenými ulicemi. Sem tam se mihla nějaká postava.

„Odletíme přece do Londýna. Ne však z Addis Abeby, jedeme do Keni.“

„Do Keni?“

„Ano, drahá, kvůli naší bezpečnosti. Zjistil jsem něco o Ahmedovi Burhanovi. Je to velmi nebezpečný člověk, musíme proto ihned opustit zemi. V Nairobi mám přítele, u kterého se můžeme ubytovat, a odtamtud odletět do Londýna.“

Strnula jsem. Věděla jsem, že je Ahmed podlec, ale že by byl až tak nebezpečný?

„Co jsi zjistil?“

„Ten člověk má peníze, mnoho peněz. Je z podsvětí a má na kontě několik vražd. Víš… když chce někoho odstranit z cesty, najme si na to profesionálního vraha, zaplatí mu a dotyčný vykoná jeho příkaz.“

Takže Ahmed nežertoval, když mi vyhrožoval? Byla jsem úplně zděšená z toho, co jsem se dozvěděla. Chtěl si mě snad vzít nějaký arabský mafiánský boss? Steve si povšimnul mého neklidu a chytil mě za ruku.

„Uklidni se, se mnou jsi v bezpečí. Nic se nám nestane, slibuji.“

„Jsi si tím jistý? Co když po nás půjdou? Co když si najmou lidi, kteří nás budou hledat?“ Zachvěla jsem se při té představě.

„I na to jsem myslel. Ale ty se ničeho neboj, převezeme je,“ ubezpečoval mě.

Trnula jsem vcelku opodstatněně. Asi by bylo lepší, kdyby mi to Steve vůbec neřekl. Už jsem si představovala, jak Ahmed posílá svoje lidi, aby nás hledali. Sledovala jsem ulici a měla přitom vidiny. Zdálo se mi, že vidím nějakého muže, který vypadá jako Ahmed. V duchu jsem se modlila. Bože, pokud existuješ, neopouštěj nás. Co se to jen stalo s mým životem? Seděla jsem vedle muže, kterého jsem milovala, a utíkali jsme ze své země a z vlastního domu. Ale na druhé straně mě těšil fakt, že jsem se konečně vysvobodila z pazourů Abdula-Hakima Rahmana a Ahmeda Burhana.

Zamířili jsme do mě neznámé ulice a zůstali stát před jedním domem.

„Kde to jsme?“ zahleděla jsem se pátravě na Steva.

„U jednoho přítele. Vystup, Kaylo.“

Nerozuměla jsem tomu, oč jde, ale poslechla jsem. Ještě pořád jsme byli v Addis Abebě, a proto jsem se necítila bezpečně. Před domem stál jakýsi muž. Vysoký a hubený černoch. Nikdy předtím jsem ho neviděla.

„Ahoj, Odžo.“ Steve mu podal ruku.

„Zdravím tě, Steve. Tak co, jste připravení?“

„Jdeme na to.“

„Nezapomeň moje auto odstavit někde u lesa,“ řekl Steve.

„Jistě, jak jsme se dohodli.“

„Děkuji. Jsem ti zavázán.“ Muži si podali ruce.

„Jedeme.“ Steve otevřel dveře Odžova auta. Konečně jsem chápala, oč tu běží.

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala jsem se, když šlápl na plyn.

„Chtěl jsem tě překvapit,“ usmál se, „teď už nás nikdo nenajde. Odžo moje auto nechá odstavené někde na samotě a my se s tímto vozem dostaneme až do Nairobi. Odžo si tam pro své auto přijede za pár dní. A ještě něco,“ vzal mi mobil z ruky, otevřel okno a vyhodil ho. To samé provedl i se svým mobilem.

„Teď už nemají šanci nás vystopovat.“

Usmála jsem se. „Ty jsi prostě geniální.“ Políbila jsem ho na tváře.

„Udělal bych i nemožné, jenom abych tě ochránil.“

„Miluji tě,“ vypadlo ze mě úplně spontánně.

„I já tebe, miláčku.“

„A kam teď?“

„Čeká nás dlouhá cesta, takže budeme muset dělat občasné zastávky.“

Najednou mě něco napadlo. „Pojedeme do Konse!“

„To je to místo, odkud pocházíš?“

„Přesně tak, Steve. Ráda bych navštívila hrob svých rodičů a ukázala ti domek, ve kterém jsem žila.“ Velmi jsem toužila po tom vidět ještě jednou svůj rodný dům.

„To bychom mohli. Máme to při cestě, tak se můžeme zastavit ve tvém domku a odpočinout si tam.“

„Myslíš?“

„A proč ne? Jsem velmi zvědavý.“

„Steve, budeš zklamaný. Není tam ani vana, ani bazén.“

„Mně to nevadí,“ ujišťoval mě s úsměvem. „Řekni mi něco o svém dětství, Kaylo. Jistě to bylo velmi zajímavé.“

Chvíli jsem se zdráhala, ale nakonec jsem mu pověděla celý svůj příběh až od onoho času, který jsem si ještě pamatovala. Vyprávěla jsem mu o mamince a tátovi, o tom, jak jsme přežívali den ode dne. Nejvíce ho šokoval můj zážitek s učitelem Charlesem Omollou, který mě chtěl znásilnit v opuštěné chatrči.

Řekla jsem mu, že mě chtěl úmyslně nakazit tou strašnou nemocí AIDS, protože se chtěl pomstít. Pověděla jsem mu i to, jak se ta nemoc postupně rozšířila z táty i na mámu a z mámy na učitele. Nezapomněla jsem zdůraznit svůj boj o přežití na ulici, když jsem se stala sirotou. A také to, že když jsem si myslela, že už to horší být nemůže, našla mě Sophie, anděl s plavými vlasy a těma nejněžnějšíma rukama, co jsem kdy viděla. Steve mě po celý ten čas pozorně poslouchal, až dokud jsem své vyprávění neukončila.

„Musela jsi velmi trpět. Ale já ti slibuji, že už nikdy chudá nebudeš, ale hlavně budeš šťastná.“

Doufala jsem, že má pravdu a že už nám do cesty nevstoupí žádná překážka.

27. kapitola

Když jsme dorazili do Konse, první paprsky ranního slunce hladily zem, po které jsem kdysi chodila. V okolí bylo slyšet zpěv ptáků a zurčící potůček, v dálce se rozprostírala rozsáhlá planina. Ve vzduchu jsem cítila aroma starého domova. Ruku v ruce jsme se se Stevem vydali na průzkum pro mě už dávno zapomenutého kraje. Na prašné cestě jsme potkali pár dětí. Vypadaly zanedbané a umouněné. Byly bosé. Některé nesly na zádech kanystry s vodou. Píchlo mě u srdce. Viděla jsem v nich kus sebe. Tu prašnou ulici jsem znala až příliš dobře. Ani po tolika letech jsem na Konse nezapomněla. Přivřela jsem oči a hned se mi vybavily vzpomínky na moje odřená kolena, na radost i soužení v bídném dětství.

„Opravdu jsi tu žila?“ nevěřícně kroutil hlavou Steve, když jsme procházeli kolem domků ze dřeva a slámy.

„Říkala jsem ti, že vanu tady nenajdeš,“ usmála jsem se při představě, jak se asi tak Steve musí cítit, když porovnává své dětství s mým.

„Je až neuvěřitelné, že jsi to zvládla. Podívej se na ty děti. Kde mají rodiče?“

„Mnohé z nich už rodiče nemají,“ poznamenala jsem s jistou dávkou smutku v hlase.

„Ubožátka. Já jsem měl v dětství všechno a nehledě na to jsem byl mnohokrát nespokojený. Řekni, Kaylo, jak jen jsem mohl být tak sobecký?“ zamyslel se. Prožil svůj život jako v bavlnce, bez starosti o jídlo či teplou postel. O těch chudobných, žijících na ulicích či ve slumech, jen četl, nikdy však ta místa nenavštívil. Štítil se toho. Obcházel čtvrtě, kde zabíjel hlad a chyběla voda.

„Toto byl můj život. Domeček ze slámy a prašná ulice. Žádné velké supermarkety, žádný přepych a pohodlí. Jenom každodenní

boj o život,“ sklopila jsem zrak. Steve mi jemně pozvedl bradu a upřeně se na mě zahleděl.

„Jsi to nejúžasnější stvoření, jaké jsem kdy viděl,“ políbil mě.

Najednou nás obklopil hlouček dětí. Jejich velké, tmavé oči na nás nedůvěřivě hleděly. Usmála jsem se na ně. Jedno děvčátko mělo asi osm let a hnědé šaty, přesně tak jako já, když jsem byla v jejím věku.

„Děti, nemusíte se nás bát. Já jsem Kayla a kdysi jsem tu také žila,“ řekla jsem se slzami v očích. Děvčátko v hnědých šatečkách na mě vycenilo zoubky.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala jsem se.

„Mabinti,“ odpověděla. Když jsem jí hleděla do tváře, měla jsem pocit, že ji znám. Jako bych ji už někde viděla.

„Máš krásné jméno, Mabinti. Řekni mi, kde máš rodiče?“

„Šli pro vodu k řece,“ šibalsky se usmála. V Konse nebylo nic neobvyklého, když si děti hrály i několik stovek metrů od domova.

„A nechceš jít za nimi? Jsi od řeky velmi daleko, nebojíš se, že se ztratíš?“ Mabinti zavrtěla hlavou.

„Když chceš, tak pojď s námi. Také jdeme k řece,“ mrkla jsem na ni a děvčátko se nakonec odloučilo od dětí a cupitalo za námi.

Můj domek se nacházel na opačné straně vesnice. Každým krokem, kterým jsem se k němu přibližovala, mi srdce bilo stále rychleji.

„Podívej se, na tom poli kdysi pracoval můj otec.“ Polkla jsem trpkost.

V uších mi zněla tátova slova, jak mě káral i poučoval. Viděla jsem jeho svalnaté tělo a pot, který si utíral z čela při namáhavé práci. Vzpomínky ožívaly, vrývaly se mi do srdce, bolely mě i těšily současně.

„Zdá se, že pole je zpustošené a všechna úroda uschla,“ všiml si Steve.

„Ano, to se stává často, když jsou dlouhá sucha a žádné deště.“

„Pověz mi i něco pěkného, Kaylo. Něco, co tě ve tvém rodném kraji dělalo šťastnou.“

„Ach, Steve. Já jsem byla šťastná pokaždé, když se mi podařilo přinést domů vodu. A také mě dělalo šťastnou, když jsem viděla svoji maminku, jak se usmívá. Protože jinak byla taková smutná a unavená. Dnes vím, že to bylo kvůli tátovi a té jeho prokleté nemoci.“

Příběh o tom, jak otec nespával doma, Steve už znal.

Pomalu jsme kráčeli k řece, kam jsem kdysi chodila pro vodu. Mabinti nám byla v patách. Když jsme konečně byli na místě, upřela jsem zrak na muže a ženy, kteří se v řece osvěžovali anebo si prali své oblečení. A přesně tu stejnou vodu i pili.

„Tady jsem měla ve zvyku se někdy i koupat,“ řekla jsem se staženým hrdlem, opírajíc se o jeho rameno. Voněl po čemsi silně kořenitém, co vůbec nezapadalo do tohoto prostředí. Steve byl jiný než já, poloviční Angličan po matce, ale navzdory všem rozdílům mezi námi jsem ho milovala.

„Mabinti, kde ses flákala!“ ozval se najednou za mnou mužský hlas.

„Tati!“ vykřiklo děvčátko. „Byla jsem s tou tetou a strejdou,“ odpověděla vesele.

„Kolikrát jsem ti říkal, že nemáš mluvit s cizími lidmi?“ káral ji muž, který se k nám přibližoval.

Při pohledu na něj jsem oněměla. Ty oči, ta tvář, ten hlas… Vigo Ademola! Je to skutečně on? Chlapec, se kterým jsem prožila kus svého dětství? Srdce se mi rozbušilo, když jsem ho viděla stát proti sobě. Byl z něho mladý muž, vyrostl a zmužněl, ale i tak jsem ho poznala. Vzal malou Mabinti do náruče a dal jí polibek na čelo. Potom se na mě upřeně zahleděl. Mračil se a jako by zaostřoval pohled.

„Vigo? Jsi to ty, Vigo?“ vytřeštila jsem na něj oči.

„Ano, jsem Vigo Ademola, a kdo jste vy?“ nechápavě se zeptal.

„Ach, Vigo, ty mě nepoznáváš? Copak si už nepamatuješ na to malé děvčátko, se kterým jsi trávil večery? Seděli jsme spolu na kameni a ty jsi mě učil věci, kterým jsem nerozuměla!“ Vigovi se překvapením rozšířily oči.

„Kayla? Kayla Turayová?“

„Ano, Vigo, to jsem já!“

Vrhli jsme se jeden druhému do náručí. Byla jsem úplně bez sebe z toho, že ho po tolika letech vidím.

„Nemůžu tomu uvěřit. Jsi to skutečně ty?“

„Ano, Vigo, jsem to já. Ale řekni mi, co tu děláš? Copak jsi neodešel z Konse?“

„Jen nakrátko. Chvíli jsem žil s Habibah na severu a potom jsme se znovu vrátili do Konse. Toto je místo, kde jsem se narodil, a proto tady chci i zůstat.“

„Habibah? Kdo to je?“

„Moje manželka. Tamhle pere šaty, podívej se.“ Ukázal na štíhlou černošku, která dřepěla ve vodě a ždímala prádlo.

„Ty ses oženil? A Mabinti je tvoje vlastní dcera?“ zatajila jsem dech.

„Ano, a nejen Mabinti, mám další čtyři děti,“ usmál se.

Steve ke mně přistoupil a objal mne kolem pasu, jako by se obával možného soka. Koutky úst se mu zdvihly.

„A toto je tvůj manžel?“ podíval se na něj Vigo.

„Ne… je to můj…“ chtěla jsem říci bratr, ale kousla jsem se do jazyka. Steve přece nebyl můj bratr, ale muž mého života.

„Jsem její budoucí manžel,“ prohlásil Steve hrdě a mně se podlomila kolena.

„Těší mě.“ Vigo mu podal ruku.

„Jak ses poznal s Habibah?“ zajímala jsem se.

„Otec mi ji vybral za manželku. Nejprve jsem protestoval, ale protože jsem neměl na výběr, nakonec jsem souhlasil. Teď můžu říct, že Habibah je tím největším štěstím, které mě mohlo potkat.“ Jeho slova zněla krásně. Miloval svoji ženu upřímně.

„Tak proto jsi se tehdy vypařil? Hledala jsem tě všude.“

„Vím, Kaylo, přišlo to tak náhle a nestihnul jsem se ani rozloučit,“ pokrčil rameny.

„Nebyli jsme si souzení.“

„Věru že nebyli.“

Oba jsme se zasmáli, zatímco Steve zůstal zmatený. Netušil, co jsme věděli jen já a Vigo.

„A kam máš teď namířeno?“

„Do Londýna.“

„Opravdu?“ Vigo vypadal zaskočeně.

„Chci začít nový život.“

Mluvili jsme spolu ještě dlouho a zavolali jsme k nám i Habibah. Bylo to milé děvče, ihned jsme se spřátelili. Čas se však krátil a my jsme měli do Nairobi ještě daleko.

„Ráda jsem tě viděla, ale máme naspěch. Půjdeme se ještě podívat na domek a potom zajdeme ke hrobu rodičů,“ obrátila jsem se na Steva.

„Nechoď tam,“ jaksi varovně řekl Vigo.

„Cože?“

„Nechoď do svého domu, budeš zklamaná.“

Co tím myslel? Zmocnila se mě panika. Snad v mém domku někdo bydlí? Neposlechla jsem jeho varování a rozběhla se po cestě, která vedla k mému domu.

„Kaylo, počkej!“ Steve mě dobíhal.

Cosi v mém nitru mi říkalo, že mě tam nečeká nic příjemného. A také tomu tak bylo. Jen co jsem doběhla na místo, kde jsem se narodila a kde jsem strávila prvních deset let svého života, zatmělo se mi před očima. Namísto domku tam stála jen zřícenina. Přiblížila jsem se k troskám, které tam ještě zůstaly.

„Bože můj.“ Slzy se mi koulely po tvářích a spolu s nimi i vzpomínky, které už nebylo možné obnovit.

„Někdo to tady zapálil,“ ozval se za mnou Vigo. S hrůzou jsem se k němu otočila.

„Jak je to možné? Kdo mohl být tak krutý a udělat něco takového?“

„Prý nějaký nepřítel tvé mámy, ale to musel být i tvůj nepřítel. Doslechl jsem se, že to zapálil těsně po tvém odchodu z Konse. Byl to zlý člověk, protože chtěl, abys shořela také, jenže netušil, že ty už v domě nejsi.“

Po těch slovech kamaráda z dětství jsem zůstala jako opařená. Někdo mě chtěl před osmi lety zabít? Ale kdo to jen mohl být? Kdo měl v sobě tolik nenávisti vůči mně a mé mamince? Zděšeně jsem se podívala na Steva, který na mě soucitně hleděl.

„Uklidni se,“ chlácholil mě.

„Viděl někdo toho člověka?“ zjišťovala jsem.

„Prý ho viděly nějaké děti. Říkaly, že od ohně utíkal nějaký starý a hubený muž. Údajně měl na ruce hodinky, a proto si myslely, že je to boháč. Ale dodnes nikdo netuší, kde je pravda. Víš, děti si někdy umějí vymýšlet.“

Ztuhla jsem. Jediný člověk, kterého jsem v Konse znala a který nosil hodinky, byl učitel Charles Omollo. Musel to být on!

„Ty děti nelhaly, vím, kdo to byl.“

Vigo vytřeštil oči. „Kdo?“

„Učitel Charles Omollo, on přece nosil hodinky.“

„Kaylo, to je přece hloupost, učitel by seriózní, něco takového by nedokázal!“

Viga překvapilo, že obviňuji muže, o kterém si myslel, že je ztělesněním dokonalosti. Zřejmě se ke studentům choval uctivě, ale ne každý znal jeho druhou tvář. Tvář zvráceného netvora, který přinutil moji zbídačelou maminku k sexu, když mu neměla čím jiným zaplatit. A právě Vigo byl ten, kdo učitele poslal za mámou. Řekl mu, jaký má problém, a velevážený pan Omollo se toho velkoryse ujal, aby pomohl. Ale za jakou cenu? Tak moc jsem chtěla Vigovi povyprávět o tom, jak strašně ublížil učitel mé mámě a jak se snažil ublížit i mně, ale neměla jsem na to sílu. A nakonec, pokud by se to dověděl, mohl by mít výčitky svědomí, že za námi poslal zvrhlíka. A dost možná, že by mi ani neuvěřil, proto jsem raději mlčela. Jak jen mě musel ten muž nenávidět, když dokázal udělat něco tak strašného? Zapálit můj rodný dům bez nějakých výčitek svědomí? Věděla jsem, že to udělal ze msty, protože se nakazil od maminky tou strašlivou nemocí, ale proč jsem se terčem jeho pomsty musela stát právě já? Já jsem přece za nic nemohla. Vigo se potichu vypařil, ani jsme se nestihli rozloučit.

„Mrzí mě to, Kaylo. Musí to být pro tebe těžké,“ hladil mě po vlasech Steve.

„Jak jen někdo může být schopný takového zvěrstva? Ten člověk musí být blázen,“ povzdychla jsem si. Z mého domova zůstaly jen trosky, a tak bylo nemyslitelné tady zůstat. Mou poslední zastávkou byl hrob rodičů. Prolila jsem tam vodopád slz, přičemž jsem přemýšlela o tom, jak je život nespravedlivý. Jak si s námi krutě zahrává, bere nám, co milujeme nejvíce a na nic se nás neptá. V mém případě moje rodiče a adoptivní mámu Sophii, ale také domek, do kterého jsem se mohla kdykoliv vrátit, abych si mohla připomenout dětství. Všechno kamsi zmizelo, rozplynulo se v prach. Jenže byl tu někdo, kdo stál při mně, někdo, o koho jsem se mohla opřít. Steve. Muž, kterého jsem bezvýhradně milovala.

28. kapitola

Nacházeli jsme se v polovině cesty do Nairobi, když Steve prohlásil, že je čas na odpočinek. Už dlouho nespal, zmáhala ho únava. Vyhledali jsme proto nejbližší hotel, abychom si mohli vydechnout. Sedli jsme si do útulné restaurace, která byla součástí hotelu a nechali se rozmazlovat příjemným personálem. Po vydatném obědě jsme zamířili do pokoje. Steve usnul skoro hned, ale já jsem navzdory únavě nemohla oka zamhouřit. Ještě stále jsem se vzpamatovávala z toho, že můj rodný domek shořel.

Musíš hodit minulost za hlavu a hledět do budoucnosti, zněla mi hlavou tátova slova, která mi nejednou vtloukal do hlavy. Upřela jsem svůj pohled na Steva. Byl tak přitažlivý. Pod tričkem se mu rýsovaly svaly a černé vlasy mu neposlušně padaly do čela. V myšlenkách jsem se vrátila do minulosti. Tehdy se mi tak protivil svým chováním, povyšoval se nade mne a vysmíval se mi. Ale když jsem vyrostla a on se stal skutečným mužem, vnímala jsem ho najednou jinak. Zasáhl moje srdce šípem lásky, zmocnil se ho tak silně, že jsem si už více nedokázala představit život bez něho. Byl jediným člověkem, který při mně stál po smrti Sophie. Uvědomila jsem si, jak velmi ho miluji.

Nedařilo se mi usnout, rozhodla jsem se proto, že se projdu po hotelu. V restauraci jsem si objednala drink a prohodila několik vět s milou servírkou. Nečekaně mi napadlo zavolat Lulu. Vzhledem k situaci k našemu rozloučení nedošlo, což mě velmi mrzelo. Moje kamarádka ani netušila, že jsem na útěku, a jednoho dne by mi to jistě vyčetla, že jsem ji neseznámila s tak vážnou věcí. Na recepci se na mě usmívalo milé děvče v asi tak mém věku.

„Potřebuji si zavolat.“

„Prosím.“ Děvče mi ukázalo na telefon v rohu místnosti, ze kterého jsem mohla telefonovat.

„Děkuji.“

Vytáčejíc číslo Lulu jsem nervózně přešlapovala z nohy na nohu. Jak jen své přítelkyni vysvětlím, že se už možná nikdy v životě neuvidíme? Zvedla to na první zazvonění.

„Prosím?“

„Ahoj, Lulu, to jsem já, Kayla.“

„Proboha, Kaylo, co jsi to vyvedla? Kde teď jsi?“

„Ty něco víš?“

„Jak bych nevěděla? Asi před hodinou k nám vtrhl tvůj otec! K čertu, víš, jak zuřil? Myslel si, že tě tu někde ukrývám a prohledával celý dům!“

„Při všech svatých, a co se dělo dál?“ Tep se mi zrychlil.

„Zuřil a vykřikoval, že tě najde, i kdyby ses měla propadnout pod černou zem! Ale když se za ním zjevil Ahmed, jako by se zastavil celý svět. Nevšímal si tvého otce a začal se mnou flirtovat. Umíš si to představit, Kaylo? Ten bohatý muž mě opěvoval, jaká jsem krásná, říkal mi, že jsem ho okouzlila na první pohled! Nerozumím tomu, proč jsi utekla, vždyť není až tak strašný. Je to muž ve zralém věku, a navíc má kupu prachů!“ Lulu nadšeně velebila Ahmeda, doslova zářila, zatímco mě obcházely mdloby.

„A víš, co je na tom všem nejlepší?“ pokračovala v bláznivém monologu. „Chvíli jsme se bavili a on se mě jen tak mezi řečí zeptal, jestli se za něho nechci vdát! Řekl, že jsem přesně jeho typ a že má o mě velký zájem. No není to úžasné?“

Spadla mi čelist. „Cože? Děláš si ze mě legraci?“

„Ale coby! Myslím to smrtelně vážně. Požádal mě o ruku a já jsem souhlasila!“

„Zbláznila ses? Vždyť ho vůbec neznáš!“

„No a? Víš, kolik je vynucených sňatků, kdy se ti dva vůbec ani neviděli? Raději si vezmu Ahmeda, než bych měla skončit s nějakým držgrešlem. Nemusím ani studovat, ani pracovat, budu si žít jako královna!“

Polkla jsem naprázdno. Lulu se musela úplně zbláznit. „Takže… to je tvoje definitivní rozhodnutí?“

„Jistěže!“

„Ale, Lulu, on není tak dobrý, jak se na první pohled jeví, on je…“

„Kaylo, přestaň! Nekaz mi dobrou náladu! Je mi jedno, co si o něm myslíš. Ke mně se choval uctivě, ještě nikdy se o mě žádný muž nezajímal s takovou dychtivostí. Někde jsem slyšela, že Arabové mají horoucí krev,“ zachichotala se. Zvedla jsem oči v sloup.

„Ahmed není žádný krasavec.“

„Mně to nevadí. Mnoho děvčat se musí vdát za stařečky. Ahmed má jen čtyřicet, a navíc je hrozně bohatý.“

Vždycky jsem tušila, že Lulu je zlatokopka. Ale co když bude muset zaplatit až příliš vysokou cenu za bohatství, které jí Ahmed poskytne? Neměla jsem však právo míchat se jí do života. Navíc odmítala poslouchat řeči o tom, jak je Ahmed nebezpečný, protože v jejích představách byl dokonalý.

„A co Baki?“ změnila jsem téma.

„Toho pošlu k vodě, i tak za mnoho nestojí.“

„Dobře, Lulu, je to tvoje rozhodnutí. Chci tě jen před Ahmedem varovat. Neznáš ho a nevíš, jaké manželství tě s ním čeká. Dávej si na to pozor. Jako muslimka provdaná za Araba budeš mít jiná pravidla.“

„No dobře, dobře, ty moralistko. Už s tím přestaň. Udělala jsem ti přece službu, přestali po tobě pátrat. Tvůj otec sice zuřil, že přišel o prachy, ale když viděl, že si ho už Ahmed víc nevšímá, odešel se sklopenou hlavou.“

Povzdychla jsem si. „Proč to muselo skončit takhle?“

„Možná proto, abys mohla být šťastná se Stevem.“

Slzy mi zalily oči. „Ach, Lulu, budeš mi chybět. Dávej na sebe pozor a až docestuješ do Dubaje, zavolej mi.“

„I ty mi budeš chybět. Byla jsi moje nejlepší kamarádka a nikdy na tebe nezapomenu. Zavolám ti.“

Loučilo se mi s ní těžko. Lulu se bez rozmýšlení rozhodla vdát za prvního bohatého nápadníka. A když do této chvíle narazila jen na obyčejné, prosté chlapce, dalo se očekávat, že bude okouzlená představou bohatství. Nesnášela školu a při pomyšlení na to, že jednou bude muset pracovat, obracela oči v sloup. Nemohla jsem to ovlivnit, protože trvala na svém. Z celého srdce jsem jí přála, aby byla šťastná. Vydala jsem se zpátky do pokoje za Stevem. Ještě stále spal, tak jsem se k němu schoulila.

Zavrtěl se a objal mě kolem pasu. Možná měla Lulu pravdu a osud všechno zařídil tak, abychom my dva mohli být šťastní. Abdul-Hakim Rahman už jistě litoval svého činu. Usnula jsem a probudila se tím, jak mě něco lechtalo na tváři. To něco byl Steve, který mě zasypával polibky a šeptal mi slova lásky.

„Vstávej, krásko. Čeká nás Nairobi a potom Londýn.“

„Musím ti něco říct.“

„Co se děje?“ Zkoumavě se na mě zahleděl.

„Nemusíme se už ničeho obávat. Lulu to za nás vyřešila.“

„Nerozumím,“ svraštil obočí. Pověděla jsem mu o tom telefonátu. Poslouchal s vytřeštěnýma očima a nevěřícně kroutil hlavou. Byl stejně překvapený jako já.

„Lulu nám pomohla a měli bychom jí být vlastně vděční,“ poznamenal zamyšleně.

„Jenže za jakou cenu?“

Políbil mě na čelo. „Je to její vlastní rozhodnutí.“

„Máš pravdu,“ přikývla jsem.

Zanedlouho jsme nasedli do auta a vyrazili. Když jsme překročili hranice Etiopie a bezpečně se dostali do Keni, cítila jsem, že mě čeká něco nového. Už zítra budu v Londýně a začnu nový život. Život, který jsem si vysnila. Cesta k němu nebyla lehká, ale stála za to. Opírajíc se o rameno milovaného muže jsem najednou z toho všeho měla dobrý pocit. Každý je strůjcem vlastního štěstí. Tím mým se stal Steve. Svůj osud sice nikdy předem neznáme, ale občas se nám podaří změnit ho. Když bojujeme až do konce.

EPILOG

Podala jsem ruku muži, který byl už po nějaký čas mým manželem. Kráčeli jsme spolu ke hrobu mého adoptivního otce. Uběhl přesně rok od jeho smrti. Zemřel nečekaně, osamělý a zatrpklý. Oba jsme mu však již odpustili. Zahnali jsme pochmurné myšlenky a zastavili se u hrobu Sophie. Bílá žena se stala mou mámou a udělala můj život krásnějším. Na den, kdy mi podala ruku na zaprášené ulici, nikdy nezapomenu. Ten den změnil celý můj život.

Už nebylo nic, co by bránilo naší rozkvétající lásce, nic, čeho bychom se měli obávat. Od té doby, co se Lulu vdala za Ahmeda a odešla do Dubaje, už se mi neozvala. Netušila jsem, co s ní je, mobil měla neustále vypnutý. Dalo se předpokládat, že to měl na svědomí Ahmed. Možná jí zakázal kontakty s rodinou a s přáteli. Domnívala jsem se, že jako manželka Araba se jistě stala jeho majetkem.

„Prožili jsme těžké chvíle,“ zavzpomínala jsem si.

„To věru. Musel jsem o tebe bojovat jako lev.“

Steve mě políbil a propletl si se mnou prsty. Zaleskly se na nich prsteny. Směřovali jsme do Konse, abych mohla pobýt u hrobu svých rodičů a povědět jim, jak se můj život změnil. Že teď je jen plný lásky a šťastných chvil. Že už víc nemusím třít bídu, chodit špinavá či prosit o kousek chleba. Protože mám jeho. Muže, který se nejprve musel stát mým bratrem, abych ho mohla milovat.

Pokropila jsem jejich hrob slzami, opírajíc se o Steva. Potom nastal čas k odchodu. Když jsme kráčeli k autu, zpozorovala jsem ho. Seděl na zemi, špinavý a hubený, s hlavou v dlaních a hlasitě naříkal. Chlapeček. Mohlo mu být sotva pět. Sevřelo se mi srdce při pohledu na něj. Pomalu jsem se k němu přibližovala. Jeho nářek sílil a mně to trhalo srdce. Steve si povšiml mého soucitného pohledu a něžně mi sevřel moji dlaň ve své. Společně jsme přistoupili k tomu zuboženému človíčkovi.

„Proč pláčeš?“ zeptala jsem se ho se zájmem.

Na kost vyhublý chlapeček zvedl hlavu a upřel na mě své zaslzené oči. Tolik bolesti a smutku jsem ještě nikdy neviděla.

„Moje maminka zemřela,“ vzlykal, „zůstal jsem na tomto světě sám a už nemám nikoho.“

Polkla jsem naprázdno. Jako bych viděla sama sebe, když mi bylo osm a seděla jsem na okraji pusté cesty. Déšť mi tehdy šlehal do tváře, byla jsem hladová a žíznivá. Sehnula jsem se k němu a chytila ho za vyzáblou ručku. Trhl sebou. V očích měl strach a zoufalství.

„Neboj se, neublížím ti,“ řekla jsem tak něžně, jak se jen dalo.

„Kdo jsi?“ zeptal se chlapeček vystrašeně.

„Jmenuji se Kayla a ty?“

„Já jsem Salako.“

„Dovolíš, abych ti pomohla, Salako?“

Nejistě přikývl. Pohladila jsem ho po vláscích a usmála se.

„A kdo je ten strejda?“ ukázal na Steva.

„To je velice dobrý muž, který ti také pomůže.“

Steve podal chlapečkovi ruku.

„Pojď, Salako, nemůžeš tu tak stát. S námi se můžeš dosyta najíst a vykoupat se v opravdové vaně,“ zdvihnul chlapečka ze země.

„V opravdové vaně?“

„A nejen to. Můžeš i spát v měkké posteli a jíst všechny dobroty, co jich jen svět zná.“

Oči mu zářily. Oběma nám podal ruku a ochotně nastoupil do auta. Z batohu jsem vylovila obrovský kus chleba a podala ho chlapci. Chvatně se na něj vrhnul. Vtom jsem si vzpomněla na Sophii, která mi pomohla právě tak, jako já jsem teď pomáhala tomu zbědovanému chlapci. Můj blonďatý anděl se na nás určitě z nebe usmíval.

„Víš, co uděláme, Steve?“

„Copak asi?“

„Adoptujeme ho. Dáme mu život, jaký si zaslouží.“

Můj drahý se usmál. „Přesně to samé jsem chtěl říct i já.“

Salako si labužnicky olizoval všechny prsty a ani netušil, jak krásný život ho s námi čeká…

Mirka Manáková

Slzy africké lásky

Ze slovenského originálu Slzy africkej lásky

přeložil Libor Hlaváček

Vydalo nakladatelství NAŠE VOJSKO,

Nad Vinným potokem 1148/4, 101 00 Praha 10,

e-mail: info@nasevojsko.eu, www.nasevojsko.eu,

tel.: +420 224 313 071,

v roce 2020 jako svou 7768. publikaci.

Odpovědný redaktor Jitka Gruntová

Obálka, typografická úprava a sazba Q point.

Tisk a vazba Finidr s.r.o.

ISBN 978-80-1836-8

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována, kopírována v podobě mechanické a elektronické ani šířena jakýmkoliv jiným informačním systémem bez předchozího souhlasu držitelů autorských práv.

Table of Contents

ČÁST PRVÁ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

ČÁST DRUHÁ

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

EPILOG

Table of Contents

ČÁST PRVÁ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

ČÁST DRUHÁ

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

EPILOG