Mirka Manáková

Arabská milenka

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Mirka Manáková, 2017

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2017

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2017

Design © Marta Blehová, 2017

Jazyková úprava Sylvia Sachs

645. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0025-3 (viaz.)

ISBN 978-80-569-0026-0 (ePDF)

ISBN 978-80-569-0027-7 (ePub)

1. kapitola

Cez tmavomodré závesy prenikal lúč zapadajúceho slnka a oslepoval mladú ženu ležiacu na posteli. Želala si, aby sa čas zastavil a nikdy viac nenastala tma, ktorej sa tak desila. S meravým pohľadom sa postavila a podišla k oknu. Slnko zanedlho zapadne a on zasa za ňou príde, aby mu splnila všetko, o čo žiada. Striasla sa pri tej predstave.

Stala sa jeho ženou pred tromi mesiacmi, ale ešte vždy nedokázala ich manželstvo akceptovať. Ako by mohla, keď si ju vzal násilím už v prvú noc? Zakaždým argumentoval tým, že je jeho právoplatnou manželkou, a teda má právo nakladať s ňou, ako uzná za vhodné. Nehľadel na to, že je kus živej bytosti, z mäsa a kostí, no predovšetkým má dušu, ktorú ranil viac ako čokoľvek iné. Pri spomienke na to, ako úpenlivo prosila otca, aby ju nevydával za Firuza Salmana, sa jej do očí nahrnuli slzy. Na kolenách ho žiadala o zmilovanie, zatiaľ čo jej matka stála pri sporáku a varila ryžu.

Súcitila s ňou, ale nemohla nič urobiť, aby manžela nenahnevala. Ako poslušná moslimská žena by sa nikdy neopovážila oponovať hlave rodiny, čo sa však o jej dcére nedalo povedať. Vzdorovitú povahu mala Yasmina rozhodne po temperamentnom otcovi, ale i tak jej to nebolo nič platné. Otec ju predal prvému bohatému nápadníkovi a nechcel počuť žiadne námietky.

„S ním ti bude lepšie ako s nami. Je to mocný a uznávaný muž, pri ktorom sa budeš mať ako princezná,“ povedal vtedy rozhodne. Yasmina vedela, že ju to jedného dňa čaká. Jej dve sestry a brat mali už dávno rodiny a otec rozhodol, že je najvyšší čas, aby sa vydala i ona. Ako sedemnásťročná panna bola už beztak starou dievkou, nemohla ostať ľuďom na posmech. Nepýtali sa, či s tým súhlasí, alebo nie. Prvýkrát uvidela svojho manžela až v deň svadby a pri pohľade na neho celá stuhla od hrôzy. Otec jej totiž nepovedal, že to bude protivný starec, od nej o minimálne štyridsať rokov starší, a že s ním bude musieť odísť do Rijádu, veľkého mesta, vzdialeného od ich rodnej dedinky niekoľko stoviek kilometrov. Svadobný deň bol najhorší v jej živote.

Pod závojom nikto nevidel slzy a bledú, zdesenú tvár mladej dievčiny. Nikto sa nezaoberal tým, či je šťastná alebo nie. Iba matka ju ľutovala. Tá jej však nemohla nijako pomôcť. Yasmina nemala právo brániť sa pred touto nezmyselnou svadbou. Veď bohatý a uznávaný ropný magnát si mohol vybrať nevestu, akú chcel, a všetci mu dali za pravdu. Sledujúc z okna západ slnka potlačila spomienky a dúfala, že dnes za ňou nepríde. Mohol by ísť za Mariam, jeho prvou ženou, a jej dať konečne pokoj. Mariam bola od nej o dvadsať rokov staršia.

S Firuzom mala jedinú dcéru Aishu, no on túžil po synovi. Dúfal, že mužského potomka splodí práve s Yasminou. Každú noc preto k nej chodil a modlil sa za to, aby mu dala syna. Zotmelo sa, tak zažala lampu a usadila sa na posteľ. Vtom začula blížiace sa kroky a napokon vŕzganie dverí. Predsa prišiel. Nepokojne sa pomrvila, keď vstúpil dnu a uprel na ňu lačný pohľad.

„Tak tu si,“ začal sa vyzliekať, „prečo si nebola večerať?“

„Nie som hladná,“ odpovedala stroho. V ústach mala sucho a v spánkoch jej búšilo. Musela sa priveľmi ovládať, aby neschmatla lampu a neovalila ňou toho odporného chlapa. Nechcela sa na neho pozerať, takže si ľahla a otočila sa tak, aby mu nemusela vidieť do tváre. Akýkoľvek boj by bol pri jeho sile zbytočný, a tak iba čakala, čo bude nasledovať. No tentoraz si k nej neľahol ako obvykle.

„Vyzleč sa,“ povedal zastretým hlasom. Odrazu jej dochádzal kyslík. Čo to od nej žiadal? Doteraz ich sex vyzeral tak, že jej iba vyhrnul abayu a ukojil sa na nej. Nikdy sa pred ním sama nevyzliekala, a preto ju táto požiadavka šokovala.

„Nepočula si, čo som povedal?!“

Pri jeho ostrom tóne sa okamžite posadila a uprela na neho vystrašené oči. Sedel v kresle celkom nahý a zamyslene sa škriabal po dlhej, asi desaťcentimetrovej brade. Hlavu mu pokrývali riedke sivé vlasy. Jeho telo bolo mohutné, posiate drobnými červenými fliačikmi, ktoré sa mu na pokožke vytvorili zakaždým, keď sa potil. Yasminu striaslo od hnusu. Ani po troch mesiacoch sa jej city voči nemu nezmenili, bolo to stále horšie.

„Už aj sa vyzleč,“ zopakoval podráždene.

„Ale... prečo?“ Srdce jej tĺklo od strachu ako zvon.

„Nebuď hlúpa, si predsa moja manželka a nie je na tom nič zvláštne, keď budeš spať so mnou nahá.“

„Ale ja...“

„Rob, čo ti hovorím, lebo ma nahneváš!“ rozkázal, pričom si jednou rukou hladil ochabnuté pohlavie a druhou tlsté brucho. Vyžíval sa v moci, ktorú nad ňou mal. Yasmina si s neskrývaným odporom vyzliekla čiernu abayu. Chvejúcimi sa prstami sa zbavila aj spodnej bielizne a až keď ostala stáť pred ním úplne nahá, pozrela mu do očí. Firuz ju sledoval a jeho mužnosť začala rásť nezvyčajnou rýchlosťou. Postavil sa, pristúpil k nej a palcom jej nadvihol bradu. Mandľové oči na neho zdesene hľadeli. Cítil, aká je napätá a že pred ním ustupuje, no nevšímal si to.

„Si prekrásna a iba moja.“ Uchopil jej pevné prsia do dlaní a silno ich stlačil. Zabolelo ju to, ale ani nemukla. Zatvorila oči a predstavila si, ako vezme obrovský nôž, odreže mu ten nechutný kus tela medzi nohami a vyhodí ho von oknom. Miešal sa v nej hnev spolu so strachom. Firuz ju schmatol za vlasy a posotil do postele. Zatínajúc dlane v päsť ležala nehybne a strnulo. Nahol sa k nej a začal ju nechutne bozkávať, potil sa a zapáchal tak odporne, až si myslela, že sa neovládne a ovracia ho. Vydržala však – tak ako každú noc. Našťastie ich súlož trvala len pár minút. Necítila pri tom vôbec nič. Firuz z nej konečne zišiel, a tak si mohla obliecť znova abayu, ktorá ju cudne zahaľovala.

„Dúfam, že mi konečne dáš syna. Čo si to za ženu, že ani otehotnieť nevieš?“ vmietol jej do tváre.

„Firuz, veď robím, čo môžem. Podriaďujem sa ti vo všetkom, čo ešte odo mňa chceš?“ spýtala sa opatrne.

„Počúvaj ma dobre, ty hlupaňa! Ak budeš neplodná, neručím za seba!“

„A čo ak si neplodný ty?“

Vytreštil oči. Krv sa mu nahrnula do tváre, silno zovrel päste.

„Ja nemôžem byť neplodný, pretože mám dcéru!“

„Lenže Aishu si mal dávno. Má už dvanásť a ty si už... starý. Čo ak je problém v tebe?“

Neuvedomovala si, ako ho svojou prostorekosťou ohúrila. Znova sa v nej ozýval skrytý temperament a z pokornej manželky sa chvíľami stávala drzá a nespútaná divoška. Firuz bol prekvapený, aká je na svoj vek inteligentná. Predsa len vyrastala v chudobnej rodine a nemala toľko možností na vzdelávanie. Vedela čítať a písať, ale mala ukončenú len základnú školu.

„Ako sa opovažuješ spochybňovať moju plodnosť?“ Oči mu planuli hnevom. „A vôbec, odkiaľ vieš takéto veci?!“

„Našla som v knižnici odbornú literatúru, tak som si mnoho vecí naštudovala,“ vysvetľovala, dúfajúc, že ho upokojí. Milovala knihy, a keďže bola väčšinu dňa zatvorená v dome, tak veľa čítala.

„Nemala by si toľko čítať! Načo ti to je? Ty sa nepotrebuješ vzdelávať!“ Prstom ju bodol do hrude. „Od dnešného dňa máš zákaz chodiť do knižnice, rozumela si?!“ Firuz v mladosti študoval medicínu a mal množstvo odbornej literatúry. Ani vo sne by mu však nenapadlo, že sa v knihách bude jedného dňa hrabať jeho nová manželka.

„To mi nemôžeš urobiť, veď to je jediná vec, ktorou môžem zaháňať nudu v tomto dome,“ hľadela na neho s prosbou v očiach.

„Povedal som. Nie! Ženy sú nato, aby sa starali o svojho manžela, počúvali ho a poskytovali mu rozkoš, a nie nato, aby si vtĺkali do hlavy hlúposti z kníh!“ Napravil si červeno-bielu karovanú šatku, nespúšťajúc z nej oči.

„To nie sú hlúposti! Rada čítam a ešte radšej by som chodila do školy.“

„Ty sa mi opovažuješ oponovať?!“ rozohnil sa a vylepil jej zaucho. Vykríkla. Sila úderu ju prekvapila.

„Prepáč,“ precedila cez zuby. Líce ju pálilo od facky a lomcoval ňou strach pri pohľade na zúrivého manžela.

„Ešte raz to zopakuj!“

„Čo?“ zažmurkala cez slzy.

„Ospravedlň sa mi. Trikrát po sebe!“

Nasucho preglgla. „Odpusti mi. Odpusti mi. Odpusti mi.“

Zaškeril sa. „Dobré dievčatko. A teraz buď ticho a počúvaj ma.“

So zovretým hrdlom mlčky prikývla, že rozumie.

„Nepotrebuješ chodiť do školy. Si príliš pekná, aby si vôbec niekam chodila. Vari ti je tu so mnou zle? Vytiahol som ťa z biedy, v ktorej si žila, máš všetko, čo potrebuješ,“ mračil sa, čo spôsobilo, že jeho vrásky sa ešte viac prehĺbili.

„Nezabúdaj, že som za teba zaplatil bohaté veno a tvojou povinnosťou teraz je, byť mi poslušnou manželkou, rozumela si?! Iba ja rozhodnem, čo môžeš a čo nie!“

Vystrel sa a pohŕdavo si ju premeral. „Povoľujem ti jedine knihu modlitieb. A pros Alaha, aby ti odpustil tvoje drzé správanie k manželovi!“ dodal výstražne. Naduto sa zvrtol a stratil sa za dverami. Yasmine sa uľavilo, že dnes bude spať sama. Zdrvene sa posadila. Tak veľmi túžila vidieť rodičov, ktorých už tri mesiace oplakávala. Chýbalo jej pochopenie a vľúdnosť. Firuzova prvá manželka Mariam ju neznášala a zakaždým jej to dala pocítiť. Iba slúžky Samia a Karima boli k nej milé. No s tými nemohla tráviť veľa času, keďže mali mnoho práce. Začala sa modliť. Prosila Alaha o to, aby Firuz Salman zomrel. Nepriala si nič viac ako jeho dlhú a bolestivú smrť. Až potom bude konečne šťastná.

2. kapitola

Mehmet sa posadil za stôl vedľa otca a pustil sa do chutnej večere, ktorú pripravila jeho starostlivá matka. Orieškovohnedé vlasy mala zopnuté do pevného drdola. Jemné črty tváre a zelenomodré oči svedčili o jej pôvabe.

„Dáša, urobíš nám kávu?“ zahľadel sa na svoju manželku Mehmetov otec Onur.

„Samozrejme, drahý.“ Dáša bola Slovenka, ale keď sa vydala za Onura, konvertovala na moslimskú vieru. Onur bol pôvodom Turek, no pracovné príležitosti ho zaviedli do Saudskej Arábie a tu sa spolu s manželkou rozhodli žiť. Keď sa im narodil syn Mehmet, ich šťastie sa znásobilo. Dáša bola v manželstve spokojná, našťastie nepatrila medzi utláčané ženy. Síce musela rešpektovať zákony, ako nosenie abaye či šatky na hlave, nesmela šoférovať a chodiť von mohla iba v sprievode muža, no vo svojej podstate bola šťastná.

Onur jej prejavoval úctu a ani po dlhých rokoch manželstva jej neskrivil vlások na hlave. Pracovala ako zdravotná sestra v jednej z nemocníc v Rijáde a Onur bol šofér a osobný ochranca rodiny Salmanovcov.

„Videl som Firuzovu novú ženu,“ povedal zamyslene.

Dáša položila šálky s tradičnou arabskou kávou na stôl.

„Pán Salman sa znovu oženil?“ Neprekvapilo ju to. Bolo bežné, že veľmi bohatí arabskí muži mali aj štyri manželky. O Firuzovi Salmanovi sa Onur nevyjadroval práve najlepšie, tak bola zvedavá.

„No. Oženil,“ prikývol a usrkol si z kávy. Mehmet pokojne jedol a rozhovor rodičov počúval len na pol ucha. Bol zamestnaný myšlienkami na prácu, ktorú si hľadal.

„A videl si ju?“ nadvihla obočie Dáša.

„Veru videl a je veľmi mladá. Viezol som celú rodinku do obchodu, a keď si napravovala nikáb, zbadal som v zrkadle jej celkom mladučkú tvár. Och, je to zvrhlík, veď by mu mohla byť vnučkou!“ nechápavo krútil hlavou Onur. Mehmet o tom počúval pomerne často a nemal náladu na ďalší príbeh o dohodnutom manželstve medzi nevinnou chudobnou pannou a bohatým starým šejkom. Jeho matku to, naopak, zaujalo. Tých príbehov nikdy nemala dosť a preklínala tie nezmyselné zákony, ktoré v Saudskej Arábii panovali. Nehovoriac o tom, že sa v mene cti zabíjalo. Kde-tu vyšiel článok v novinách o ukameňovanej žene pre neveru, či obesenom mužovi, ktorý niekoho zabil. A tým, čo kradli, jednoducho odťali ruku. Tresty boli naozaj tvrdé.

„Vždy ma také niečo dokáže dojať. Ešteže nás dvoch nikto nenútil do manželstva,“ povzdychla si. S Onurom sa spoznali, keď bola na dovolenke v Turecku, a od toho dňa sa od nej nepohol, ostali v kontakte a často chodil za ňou na Slovensko, až kým ju nezlomil.

„Aspoň, že ma dobre platí, inak by som jeho zmeny nálad nestrpel,“ podotkol Onur. Mehmet sa postavil a bez slova sa pobral na odchod. Namieril si to do kúpeľne, lebo súrne potreboval studenú sprchu. Vyzliekol sa, upierajúc na seba zrak do zrkadla, a usúdil, že jeho elegantná briadka potrebuje zastrihnúť. Už dávno nebol ten malý lapaj ako ho rodičia kedysi nazývali, mal telo mladého a pevne stavaného muža. Čierne vlasy a hlboké tmavé oči zdedil po otcovi, pokožku mal však svetlejšiu po matke. Neuvedomoval si fyzickú príťažlivosť, ktorou oplýval. Pustil na seba studenú sprchu. V týchto horúčavách mu takéto osvieženie padlo dobre.

***

Konečne sa toho dňa dočkala. Predsa len jej Firuz oznámil, že pôjdu navštíviť rodičov. Už ani neverila, že sa to stane.

„To myslíš vážne?“ Oči mala doširoka otvorené, na perách úsmev. Táto správa ju ohromne potešila, avšak Firuz sa tváril odmerane ako vždy.

„Pôjdeme, pretože tvoja matka zomrela,“ oznámil jej tento zdrvujúci fakt. Presne ako očakával, kútiky úst jej poklesli a do očí vstúpili slzy.

„Zomrela?!“ Hrdlo mala stiahnuté a celá sa roztriasla.

„Je mi to ľúto, ale tvoju matku skolila rakovina.“

„Ach!“ Klesla k dlážke so zovretou päsťou na hrudi.

„Mama, moja mama,“ vzlykala. Po chvíli zdvihla hlavu a prebodla manžela nahnevaným pohľadom. Keby nebolo jeho, mohla byť pri matke až do jej posledných dní.

„Plač ti nepomôže. Uvedom si, že ľudia umierajú a my s tým nič nespravíme. Vzchop sa, o chvíľu vyrážame. Pohreb je už dnes a čaká nás dlhá cesta, tak pôjdeme už teraz. Máš desať minút na zbalenie.“

Nato sa otočil a zabuchol za sebou dvere. Neprejavil žiaden súcit, ani ju len neobjal. Jeho bezcitnosť nemala hraníc. Cítila v hrudi nepredstaviteľnú bolesť a srdcervúco plakala. Každá slza, ktorú vyronila, bola spomienkou na milovanú matku. Prečo len musela odísť na druhý svet bez toho, aby sa s ňou rozlúčila? Bez toho, aby sa dozvedela o tom, aké peklo jej dcéra prežíva s manželom? Už jej ostal len otec, lenže tomu by sa so svojím trápením nemohla vyžalovať. Ten totiž preferoval len jediného syna, ktorého mal, a ju i jej sestry pokladal za menejcenné. Chvejúcimi sa rukami si pobalila základné veci na cestu, potom si zaplietla tmavé vlasy do vrkoča a zahalila si aj hlavu. Prehodila si kabelku cez plece a zhlboka sa nadýchla. Teraz musí byť silná. Vykročila z izby, keď z dverí oproti práve vyšla Mariam. Ostali stáť zoči-voči sebe.

„Je mi to ľúto,“ povedala Mariam sucho, bez štipky emócie. Yasmina bez slova okolo nej prešla, ale vzápätí sa prudko otočila.

„Prečo mám pocit, že svoje slová nemyslíš úprimne?“ vyhŕkla.

Mariam sa zaiskrilo v očiach a na perách sa jej zjavil škodoradostný úsmev. Pohŕdavo si premerala sokyňu, ktorá bola od nej o dvadsať rokov mladšia a bezpochyby omnoho krajšia. Práve krása Firuzovej druhej manželky prekážala Mariam najviac. Žiarlila na ňu a nenávidela ju za to, že vôbec existuje. Ani navzdory prosbám, aby Firuz nedovliekol domov druhú ženu, neuspela.

„Prečo mám pocit, že si paranoidná?“ sarkasticky sa zasmiala Mariam.

Yasmina prevrátila oči. Povedala si, že sa v žiadnom prípade nenechá vyprovokovať jej bezduchými rečami. Bez slova sa otočila a prešla po dlhej chodbe, až kým nevyšla zo ženskej časti domu a nedostala sa do predsiene, kde už čakal Firuz.

„No konečne. Choď do auta, o chvíľu prídem za tebou,“ povedal panovačne. „A zahaľ si tvár!“ upozornil ju. Prehodila si nikáb tak, že jej bolo vidieť len oči. Úkosom zazrela Firuzovu dcéru Aishu. Mala len dvanásť rokov. Dievča chcelo cestovať s nimi, ale otec to zakázal, tak muselo poslušne ostať doma. Yasmina si pomyslela, čo Aishu zanedlho čaká. Firuz ju bude chcieť zaiste vydať za nejakého bohatého šejka, s ktorým sa priatelí. Kiežby aspoň Aisha mala šťastie na dobrého manžela, pretože ona toho svojho z duše nenávidela. Každým dňom v nej stále viac vyvolával odpor. Vyšla z domu a pohla sa k autu, kde už čakal ich rodinný šofér Onur. Bol to vskutku milý pán, pracoval tu už dlhé roky a u Firuza si získal plnú dôveru. Na Yasminu pôsobil vždy mierumilovne. Otvoril jej zadné dvere.

„Ďakujem vám,“ zašepkala. Onur iba mlčky prikývol, počkal, kým nasadne, potom zabuchol dvere. Obišiel auto a sadol si na svoje miesto.

„Nezabudnite sa pripútať, čaká nás dlhá cesta,“ povedal, no keď zbadal približujúceho sa pána domu, zmĺkol. Firuz mal dnes veľmi zlú náladu. So zamračeným výrazom v tvári si sadol na miesto spolujazdca. Yasmina tušila, čo je príčinou jeho mrzutosti. Mohla za to ona, lebo jej zomrela matka a teraz museli cestovať na pohreb. S bolesťou, ktorú cítila, sa musela popasovať sama. Mlčky hľadela z okna, mysliac pritom na ženu, ktorú nadovšetko milovala, na ženu, ktorá jej do života prinášala najviac slnka. Spomienkami sa vrátila do detstva a uvedomila si, že už nič nebude také ako kedysi. Nikdy viac mamu neobjíme. Nebude sa jej môcť vyžalovať ani si s ňou zaspomínať na chvíle, ktoré spolu prežili. Tak veľmi to bolelo. Teraz má nový život a musí sa prispôsobiť, či sa jej to páči, alebo nie. Srdce jej zahaľoval hlboký smútok, ktorý sa do nej zadrapil viac ako kedykoľvek predtým.

3. kapitola

Po niekoľkohodinovej ceste boli konečne na mieste. Keď zbadala pred rodným domom stáť otca, sestry a brata, do očí sa jej nahrnuli slzy. Vystúpila z auta a mlčky im vyšla v ústrety. Firuz s Onurom ju nasledovali.

„Vitajte,“ otec sa s nimi taktne zvítal, no nebolo mu veľmi do reči. Yasmina chápala, že ešte nestrávil matkinu smrť, ale aj tak ju otcov chladný postoj zaskočil. Pripadala si ako cudzia, ako keby ani nebola jeho dcéra. Našťastie sestry Farida a Habiba k nej pristupovali úplne inak, objali ju, neskrývajúc slzy dojatia, že sú zasa spolu. Každá z nich mala svoj život a žila inde, len škoda, že sa nemohli stretnúť za iných okolností ako na pohrebe. Brat Abdul sa s ňou síce zvítal, ale tiež zachovával odstup podobne ako otec. Ženy sa pobrali do domu a nechali mužov osamote.

„Ach, sestričky, prečo nás musela mama opustiť?“ Bolesť v srdci za stratou matky Yasmina prežívala spolu so sestrami, ktoré si boli vzájomne oporou.

„Ktorá z vás bola pri nej, keď zomrela?“ spýtala sa.

„Ani jedna,“ odvetila najstaršia Farida. Habiba utrápene sklopila zrak k zemi.

„Všetky sme vydaté a žijeme ďaleko,“ povedala.

„Navyše nám otec ani nedal vedieť, že je to s matkou také vážne. Tiež sme ostali šokované, keď nám oznámil, že zomrela,“ potiahla nosom Farida.

„Ach bože,“ povzdychla si Yasmina.

„Je to nespravodlivé, že otec nás s jej chorobou neoboznámil včas. Mali sme byť pri nej, keď umierala.“

Ani jednej sa nepáčilo, ako sa otec zachoval, ale čas už nedokázali vrátiť späť. Po pohrebe si sadli do kruhu a so smútkom v očiach spomínali na časy, keď boli malé dievčatká a hrávali sa spolu. Farida zrazu zmenila tému.

„Rozprávaj, Yasmina, ako sa máš? Ako sa ti vodí v manželstve s takým významným mužom?“ Ani Habiba z nej nedokázala spustiť zrak. Viseli jej na perách a chceli počuť, ako žije ich najmladšia sestra, ktorá sa vydala za veľkého boháča. Zaujímavosťou pre ne bolo i to, že Firuz je omnoho starší.

„Čo vám mám na to povedať?“ pokrčila plecami a stiahla si z hlavy šatku. Aspoň v spoločnosti sestier ju nemusela mať na hlave. Prameň vlasov sa uvoľnil z vrkoča a spadol jej do tváre. Odhrnula si ho za ucho. „Môj život je hotové peklo,“ prehltla naprázdno. Sestry na ňu vyvalili oči.

„Je to až také zlé?“ spýtali sa zborovo.

„Je to veľmi zlé. Žiadne bohatstvo mi nevynahradí skutočný domov. Často spomínam na chvíle, ktoré som prežila s vami. Ja ho neľúbim, sestričky. Je starý, protivný a navyše...“ Odmlčala sa.

„Čo?“

„On... chce mať so mnou dieťa, ale nedarí sa nám. A... je ku mne zlý. Obviňuje ma z toho,“ zahanbene sklopila zrak. Sestry na ňu prekvapene hľadeli, no po chvíli sa upokojujúco usmiali.

„Neboj sa. Alah je veľký, modli sa a dieťa vám dopraje,“ ubezpečovala ju Habiba, ktorá už stihla porodiť štyri deti – a to mala len dvadsaťdva rokov. Vydala sa ako pätnásťročná, vraj sa do svojho manžela na prvý pohľad zaľúbila. Bodaj by nie, keď to bol mladý a čestný muž.

„Ale ja nechcem mať dieťa!“ vybuchla Yasmina.

„Ty si vždy bola rebelka,“ krútila hlavou Farida. „No teraz zaiste žartuješ, že? Budeš mať toľko detí, koľko ti ich Alah dopraje. Nemôžeš to nijako ovplyvniť a musíš prijať, čo príde.“

Vtom do izby vstúpil otec a všetky tri razom zmĺkli.

***

„Kam išiel otec?“ spýtal sa Mehmet matky.

Dáša zapla práčku a otočila sa k synovi. „Na pohreb. Zomrela matka manželky Firuza Salmana, tak tam musel cestovať s nimi a aj tam prespí. Príde zajtra.“

„Škoda. Mal som chuť s ním niečo prebrať.“

„To predsa môžeš aj so mnou.“

„To je mužská záležitosť,“ usmial sa a vtlačil matke bozk na čelo. „Ale povedz mi, kedy navštívime Košice?“

„Máš pravdu. Je čas pozrieť moju rodinu. Vyberieme nejaký termín a pôjdeme,“ súhlasila Dáša.

Mehmet tam bol naposledy pred dvomi rokmi. Slovensko ho lákalo hlavne pre liberálnejší život ako tu v Rijáde. Spomenul si na dievčatá v krátkych sukniach a pousmial sa. Bolo vzrušujúce vidieť ženy oblečené inak ako v abayi. Páčili sa mu ich rozpustené vlasy povievajúce vo vetre, pomyslel si, že je veľká škoda, že tu je to haram. Spomenul si na tri kamarátky, s ktorými sa raz v Košiciach zoznámil. Volali sa Dominika, Jana a Ľubica.

Keďže sa tam muži môžu s úplnou samozrejmosťou rozprávať so ženami, využil to a votrel sa im do priazne. Sedeli v jednom podniku, kde na jeho prekvapenie vyhrávali arabské piesne. Zapáčila sa mu štíhla Dominika, blondínka s modrými očami. A ona bola aj prvým dievčaťom, s ktorým sa bozkával a neskôr aj miloval. Za také niečo by mu tu sťali hlavu, keďže predmanželský sex je v Saudskej Arábii zakázaný. Po dvoch týždňoch dovolenky sa musel Mehmet vrátiť naspäť do Rijádu, a tak sa to medzi ním a Dominikou skončilo.

Odnášal si však nezabudnuteľné zážitky, na ktoré ešte dlho spomínal. Poznanie, že byť fyzicky zblížený so ženou je krásne, ho poháňalo k tomu, aby si našiel nevestu a oženil sa. Chcel si však budúcu manželku vybrať sám, neakceptoval by žiadnu dohodu o svadbe, ako sa to zvyklo v ich krajine robiť. Onur a Dáša o tom dobre vedeli a rešpektovali jeho želanie. Ich syn sa chcel postaviť na vlastné nohy, robiť vlastné rozhodnutia a oni, našťastie, patrili medzi chápavých rodičov.

4. kapitola

Domov odchádzali krátko po pohrebe. Yasmina bola sklamaná, pretože musela opustiť nielen hrob matky, ale aj milované sestry. Otec im síce ponúkol, aby ostali cez noc u nich, lenže Firuz to odmietol. Povedal, že si pohľadajú nejaký hotel, a keď si oddýchnu, vyrazia domov.

„Naozaj vás nechceme obťažovať, ale ďakujeme za ponuku.“ Bol zdvorilý a milý, no v skutočnosti túžil čím skôr vypadnúť z diery, kde to smrdelo chudobou, nechutným jedlom a nízkou inteligenciou. Nebol zvyknutý na takýchto prašivých ľudí a celý pohreb vydržal so zaťatými zubami. Yasmine sa z Firuza obracal žalúdok. Tá jeho pretvárka bola neslýchaná! To, ako sa dokázal z arogantného egoistu vykľuť galantný a pozorný manžel, ju rozčuľovalo.

Najradšej by do celého sveta vykričala krutú pravdu o jej bolestnom živote s týmto mužom. Nemalo by to však žiaden zmysel. Najtrápnejšie bolo, keď otcovi narozprával, ako ju zbožňuje a ako sa o ňu stará. Od toľkej falošnosti jej zvieralo žalúdok. Ten pokrytec by sa nikdy nepriznal k tomu, že si od nej vynucuje sex, a ak mu vzdoruje, tak ju jednoducho prefacká. Cítila sa pri ňom ako handra, lenže všetci si mysleli, že ak nosí šaty najväčšej kvality, konzumuje vyberané jedlá a spáva v obliečkach zo saténu, tak jej vlastne nič nechýba. S hrčou v hrdle sa rozlúčila so sestrami, bratom a napokon s otcom, ktorý po celý čas s ňou takmer neprehovoril. Yasmina vedela, že sa nič nezmenilo a že mu ani zďaleka na nej nezáleží tak ako na bratovi Abdulovi. Muži tu, žiaľ, mali omnoho vyššiu hodnotu ako ženy. Ako dcéra za veľa nestála, skôr bola na príťaž. Nasadla do auta a nechala emóciám voľný priebeh. Po líci sa jej skotúľala slza. Prečo bol k nej otec po celý čas taký chladný? Naozaj znamenala pre neho tak málo? Myslela na matku a zdalo sa jej, že zomrela spolu s ňou. Okrem sestier bola mama jediným človeku, ktorý mal pre ňu pochopenie.

„Neplačte,“ podal jej vreckovku Onur, ktorý si všimol zaslzené oči hľadiace bezvýznamne do prázdna. Pomyslel si, aké je to dievča nešťastné. V duchu ju ľutoval. Firuz si Yasminu nevšímal. Ženské slzy ho nedokázali obmäkčiť, jeho srdce bolo príliš zatvrdnuté na to, aby manželku objal a upokojil. Niečo také, ako neha či pozornosť, mu nič nehovorilo.

„Nájdeme hotel, prespíme tam a ráno vyrazíme domov. Do najbližšieho mesta to máme asi hodinu, tak dupni na plyn, Onur, nech tu toľko netrčíme,“ zavrčal podráždene. Yasminu striaslo, pretože Firuz práve odhodil masku milého človeka a zmenil sa na toho, kým v skutočnosti bol.

„Áno, pane,“ prikývol Onur, nevšímajúc si jeho nevraživosť. Nechápal, čo také zlé urobil, že si veľavážený pán Salman musí na ňom vylievať zlosť. Stále si však pripomínal, že je len obyčajný šofér a prácu potrebuje, preto sa musí s náladami tohto starca popasovať. No v poslednej dobe bol Firuz čoraz protivnejší a neraz ho aj urazil. Kým dorazili na miesto, bola takmer tma. Keď Yasmina vstúpila do prepychového hotela, prepadla ju ešte väčšia letargia. Firuz si potrpel na komfort a jej to už liezlo krkom.

„Pane, ale ja si nemôžem dovoliť zaplatiť takýto drahý hotel,“ posťažoval sa Onur.

„Zdá sa ti, že mám málo peňazí na to, aby som zaplatil izbu v tomto luxusnom hoteli svojmu zamestnancovi?“

„Nie, pane, ste veľmi bohatý.“

„Tak vidíš. Užívaj si, že môžeš pre mňa pracovať,“ Firuz položil ruku na plece šoféra, „ešte si ma nesklamal a ja verím, že to tak aj ostane,“ dodal.

„Nikdy vás nesklamem, pane.“

„Tak to ti radím, lebo jeden podraz a dokážem byť veľmi zlý.“

Onur prikývol a povedal: „Pracujem pre vás už dlhé roky, pane, ale toto je prvýkrát, čo budem ubytovaný v takomto drahom hoteli. Ďakujem vám.“

Yasminu tento dobrák od kosti chytil za srdce. Počúvala ich rozhovor a v očiach Onura videla toľko ľudskosti a pochopenia, až ju to dojímalo. Mal až zarážajúco protichodné vlastnosti s tými, čo mal Firuz. Kedysi si myslela, že sluhovia alebo šoféri v bohatých rodinách sú rovnako povýšeneckí ako ich páni. No opak bol pravdou. Pri vstupe do apartmánu Yasmina zacítila levanduľovú vôňu. Z každého rohu na ňu číhali luxus a romantika. Len Firuzova postava túto krásu ničila. Spotené vlasy sa mu lepili na čelo a čudne mu páchlo z úst. Celá tá atmosféra jej zrazu pripadala strašne depresívna.

„Idem do sprchy a potom sa ti budem venovať,“ povedal. Zbledla. Už zasa ju bude do toho nútiť? Keď sa stratil v kúpeľni, želala si, aby tam ostal celú večnosť. No na jej sklamanie sa ani nie o dve minúty vrátil. Ach, očividne tam mal ostať a čo najviac sa vydrhnúť, pomyslela si. Firuz sa však nemohol dočkať svojej krásnej manželky, bažil po nej čoraz viac, bola pre neho dokonalým stelesnením rozkoše. S uterákom v ruke sa úlisne uškŕňal. Kvapky vody po ňom stekali, chlpy sa lepili sa na jeho tučné telo a jej bolo zle od žalúdka. Predstava sexu sa dnes Yasmine hnusila viac ako inokedy. Po pohrebe sa cítila vyčerpaná a túžila len po jednom – poriadne sa vyspať. Ako hľadela na Firuza, ktorý sa k nej približoval s nechutne chlipným pohľadom, mala pocit, že sa od zúfalstva rozplače. Nechcela ho nahnevať, no zároveň potrebovala tú chvíľu čo najviac oddialiť.

„Ja... pôjdem tiež do sprchy,“ s búšiacim srdcom ho rýchlo obišla.

„Dobre, počkám na teba.“ Nahý si ľahol na veľkú posteľ. Yasmina viac naňho nepozrela. Odišla do kúpeľne, zamkla dvere a vydýchla si. Túžila byť sama, naplnila si preto vaňu a vnorila sa do bohatej peny. Dlhé tmavé vlasy jej splývali až na chrbát. Ako sa umývala, spýtala sa samej seba:

„Čo som komu urobila, že musím trpieť dotyky toho starého nechutného zvrhlíka?“ Prečo ju len nevydali za mladšieho muža? Za takého, ktorý by sa jej aspoň trochu páčil? Alebo by bol k nej aspoň láskavý? Znovu sa mu mala podriadiť ako správna manželka. Ale ona nechcela. Radšej si zvolí smrť, než by s ním mala znovu súložiť! Inak ten akt ani nevedela nazvať. Mohla by sa utopiť v tejto vani a zmiznúť z tohto sveta nadobro. Áno, utopí sa! Len čo jej táto myšlienka napadla, bez váhania sa ponorila až na samé dno. Automaticky zatvorila oči a zastavila dych. Ležala a odrátavala sekundy, v duchu sa modlila, aby si ju Alah zobral k sebe, túžba zomrieť ju totálne pohltila v jedinej sekunde. No len do chvíle, kým jej nedošiel dych. V momente, keď sa napila vody, z vane vyskočila. Rozkašľala sa. Pocítila nepríjemné štípanie v nose i v pľúcach.

„Dočerta!“ zahrešila. „Som zbabelá, nedokázala som to!“ Vyšla z vane, dúfajúc, že jej hysterické vyvádzanie Firuz nepočul. Keďže neklopal na dvere, naťahovala čas najdlhšie, ako sa dalo. Asi bola naozaj slabá na to, aby si siahla na život. Možno má osud vyrezaný menom Firuz Salman, mala by sa s tým konečne zmieriť. Postrapatila si vlasy, aby vyzerala čo najmenej atraktívne, a zavinula sa do hebkého županu. Potom po špičkách vyšla z kúpeľne. Pomaly kráčala k posteli, mysliac pritom na to, že sa jej o chvíľu zmocní a ona mu to musí dovoliť. Búšiace srdce a trasúce sa ruky vystriedal uvoľnený výdych, keď ho zbadala ležať na kraji postele. Chrápal ako stádo levov. Ľahla si na opačnú stranu postele čo najďalej od neho a modlila sa za to, aby zaspal už navždy.

***

Keď sa ráno zobudila, Firuz ešte spal. Jej modlitby neboli vypočuté, pretože naďalej žil. Zahanbila sa, že si praje jeho smrť, ale čo má robiť, keď pri ňom iba trpí? Rýchlo si obliekla abayu a učesala vlasy, ktoré si prikryla šatkou. Potom si sadla do kresla a pozorovala Firuzov hrudník, ako sa zdvíhal hore a dole. Blížil sa čas raňajok, po nich odchod, tak nemala na výber, musela ho zobudiť. Podišla k nemu.

„Firuz, vstávaj,“ zašepkala. Zrejme ju nepočul. Dotkla sa jeho ramena a jemne ním zatriasla. Otvoril oči.

„Čo sa deje, horí?!“ vyprskol otrávene.

„Nie, iba sú raňajky a včera si mi zdôraznil, že skoro ráno odchádzame.“

„Veď dobre, uhni mi z cesty!“ odsotil ju, nemotorne sa postavil a prešiel do kúpeľne. Yasmina si opäť sadla do kresla a čakajúc na neho si krátila chvíľu pozeraním internetových stránok na mobile. Na facebooku bol už každý a ani ona nebola výnimkou, no Firuz o tom ani netušil. Našťastie mala fotografiu so zahalenou tvárou a meno si pre istotu zmenila, ale tí, čo ju poznali, vedeli, kto v skutočnosti je. Aj sestry jej občas napísali, avšak nebolo to také, ako vidieť ich naživo.

„Pohni zadkom a ideme. Si nielen hlúpa, ale aj lenivá,“ ozval sa spoza dverí kúpeľne Firuz. Ešte bolo len ráno a už ju častoval nevhodnými poznámkami. Jemu predsa Alah odpustí všetko, jej nie. Vložila mobil do kabelky a mlčky vyšla z izby. Onur už na nich čakal. Ako vždy, bol slušný a pripravený slúžiť svojmu pánovi. Zatiaľ čo on raňajkoval osamote, oni sa usadili v rohu reštaurácie. Sedeli v časti pre manželov oddelenej závesom. Takto chránená pred pohľadmi iných mužov mohla jesť bez toho, aby mala zahalenú tvár. V opačnom prípade by si musela jedlo do úst strkať cez nikáb.

„Mala by si sa vykŕmiť, nech ťa mám za čo chytiť,“ drzo poznamenal Firuz, pričom nechutne mliaskal. Yasmina ho ignorovala. Akákoľvek debata by totiž k ničomu neviedla. Keď dojedli, vyrazili opäť na cestu. Bolo horúco a slnko ju cez čiernu látku nemilosrdne pálilo. Zrazu si uvedomila, že v aute už nemajú žiadnu vodu a čaká ich ešte dlhá cesta.

„Firuz, nemáme už ani hlt vody. Mali by sme si ju kúpiť,“ oznámila mu.

„A to si si na to až teraz spomenula? Veď som mohol nejakú kúpiť v reštaurácii!“ zvrieskol. „Privedieš ma do hrobu! Nemôžem na všetko myslieť len ja, tak pohni trochu rozumom aj ty. Alebo ti ho mám do tej hlavy natrieskať?!“ Prudko sa k nej otočil. Šokovaná jeho reakciou ostala sedieť ako prikovaná. Onur sa zhlboka nadýchol.

„Upokojte sa, pane.“ Nemohol sa pozerať na to, ako sa Firuz Salman na tom úbohom dievčati vyvršuje.

„Mám sa upokojiť?! Dočerta! So ženami sú vždy iba problémy!“

„Pane, zastavím pri najbližšom obchode a pôjdem vám tú vodu kúpiť,“ povedal šofér pokojne.

„Tak dobre, ale pohneš si, lebo chcem byť čím skôr doma,“ frflal namrzený Firuz. Na najbližší obchod narazili ani nie o desať minút.

„Želáte si ešte niečo okrem tej vody?“ spýtal sa úctivo Onur, vystupujúc z auta.

„Už nič, no choď už!“ súril ho Firuz. Onur ešte hodil očkom po Yasmine a potom odkráčal do obchodu. Yasmina vystúpila z auta a zhlboka sa nadýchla.

„Čo je, prečo si vystúpila?“ Firuz dával najavo nespokojnosť. Prevrátila oči. Vedela, že by ju mal najradšej pripútanú v sedadle.

„Chcela som sa len trochu povystierať.“ Oči jej padli na budovu, v ktorej práve kupoval vodu milý šofér Onur. Pomyslela si, že na tomto svete sú predsa i dobrí ľudia. Len škoda, že ich je tak málo. Ako jej myšlienky blúdili hlavou, strhla sa na prenikavý krik. Vystrašene uprela zrak k obchodu, z ktorého hluk vychádzal.

„Alah akbar!“ (Boh je veľký!) vrieskal akýsi muž. Pri jeho čudesne agresívnom hlase sa zachvela. „Alah akbar!“ ozval sa znovu hlas neznámeho muža. Kto to bol a prečo robil takýto rozruch? Vtom sa ozval výstrel. Yasmina zmeravela, no v sekunde precitla a na smrť vydesená naskočila do auta. Vtom sa spustila paľba.

„Firuz, tam niekto strieľa, božemôj!“ Od hrôzy ju oblial pot, tak sa schúlila na sedadle do klbka. Firuz však sedel celkom pokojne a v duchu rátal výstrely. Bolo ich presne sedem.

5. kapitola

„Len žiadnu paniku!“ zrúkol a vytiahol mobil. „Zavolám políciu,“ dodal. Yasmina sa ešte stále triasla. Sledujúc z okna celú situáciu, zazrela zopár ľudí, ktorí vyšli vystrašení z obchodu. Mali šťastie, že ich guľka minula. Po chvíli uvidela ženu, ako ratovala svojho muža, ktorému krvácala ruka. Neodvážila sa z auta vystúpiť, veď čo ak by ten blázon začal strieľať aj do nich? Krik a plač jej rezali ušné bubienky. Predpokladala, že je výsledkom mŕtvych dcér, otcov alebo manželov. Ach bože.

„Onur,“ vysúkala konečne zo seba. „On ešte nevyšiel!“

„Možno sa niekde ukryl a čoskoro príde. Polícia je tu o chvíľu, hneď všetko preveria.“ Firuz sa s ňou rozprával bez toho, aby sa na ňu čo len raz pozrel. Naozaj dlho nečakali. Polícia dorazila o pár minút. Išli rovno do budovy, kde sa strieľalo, no jeden z mužov ich preveroval.

„Poprosím doklady. Toto je vaša manželka?“ podozrievavo na ňu hľadel. Arogancia tohto muža bola neprehliadnuteľná.

„Áno. To je pani Yasmina Salman. Vy neviete, kto som?“ Firuz sa vystrel. Mladý policajt sa naňho pozornejšie zahľadel, vtom sa zháčil a celý očervenel.

„Vy... vy ste ten úspešný ropný magnát... pán Firuz Salman,“ habkal. Po jeho nadutosti nebolo ani stopy, lebo si uvedomil, s kým sa zhovára.

„Presne tak. Takže... ešte stále potrebujete naše doklady?“ uškŕňal sa Firuz.

„Nie, pane, samozrejme, že nie.“ Muž sa na Yasminu viac krivo nepozrel.

Všetci Firuza zbožňovali, ale bolo to len navonok. Pre neho to boli len chudáci. Opovrhoval nimi. Tí nižšie postavení mali pred ním rešpekt, ba dokonca i strach. Firuz svoju moc zneužíval, kochal sa v tom, aké je jednoduché ľudí si kúpiť, urobiť z nich otrokov či poslušných panákov. I tento policajt, ktorý sa s ním spočiatku rozprával pyšne, bol podľa neho len hlupák.

„Vnútri by mal byť môj šofér, mohli by ste ho zavolať? Ponáhľame sa.“ Bol nervózny z Onurovej neprítomnosti.

„Samozrejme, pane. Preverím to a čo najskôr sa vrátim.“ Muž odpochodoval k ostatným kolegom. Yasmina stála opretá o auto a zrýchlene dýchala. Bola tak blízko smrti a hrozne ju to vydesilo. Firuz nervózne prešľapoval a chodil okolo auta hore-dole. Ani trochu sa mu nepáčilo, že sa museli zdržiavať kvôli nejakému bláznovi, ktorý ohrozoval ľudí. Ubehla takmer polhodina, keď k nim konečne prišiel policajt.

„Prosím vás, pane, mohli ste ísť dnu spolu s vašou manželkou? Potrebujeme si niečo overiť.“ Yasmina spanikárila. Čo ak sa tam na nich vyrúti ten šialený človek a postrieľa ich?

„Ja... ja tam nejdem,“ habkala.

„Sklapni a poslúchaj!“ Firuz ju schmatol za lakeť a ťahal smerom k obchodu. „Sú to profesionáli, určite by nás nevystavili nebezpečenstvu, tak sa upokoj a spolupracuj, ak to bude potrebné,“ vrčal.

Iba nemo prikývla. Nechápala, čo od nich chcú, no dúfala, že odtiaľ čím skôr vypadnú. Keď prekročila prah obchodu, od hrôzy takmer omdlela. Na zemi ležali ľudia. Hneď pri vstupe mŕtva žena s dieťaťom v náručí. Mala otvorené oči a z pier jej vytekal prameň krvi. Dieťa, ktoré rukami nehybne zvierala okolo telíčka, mohlo mať sotva rok. Bolo celé krvavé. Očividne nedýchalo, keďže nevydalo zo seba ani hlások. Yasmine pri tom pohľade pukalo srdce. Ako len musela tá matka milovať svoje dieťa, keď ho aj po smrti držala v náručí? Určite sa ho pokúšala chrániť, ale úbohej žene to, žiaľ, nevyšlo. Do očí sa jej tlačili slzy beznádeje. Ako paralyzovaná stála na mieste, až kým ju neoslovil policajt. Bol to ten, čo ich preveroval pri aute.

„Aj vy poznáte tohto muža?“ spýtal sa.

„Čože?“ pristúpila k miestu, kde ju zavolal. A vtedy dostala ďalšiu ranu hlboko do srdca. Dych sa jej zasekol v pľúcach a nohy podlomili. Onur totiž ležal medzi tými ľuďmi. Mŕtvy.

***

Telefón neprestajne vyzváňal. Dáša konečne vyšla zo sprchy, zavinula sa do županu a utekala ho zodvihnúť. Muselo to byť niečo dôležité, keďže v priebehu piatich minút zvonil už tretíkrát. So zlou predtuchou zdvihla.

„Prosím. Tu Dáša Zahra Al Musawi.“

„Tu Firuz Salman.“

„Ach, pán Salman, stalo sa niečo?“

„Stalo. Je mi to ľúto, ale musím vám oznámiť, že váš manžel Onur zomrel. Bolo to nešťastie. Išiel kúpiť vodu do obchodu a zastrelili ho.“

„Čože?!“ Zviezla sa k zemi. Od šoku lapala po dychu.

„Nejaký fanatický blázon ich tam vystrieľal viacerých. Chcem vám len povedať, že Onur bol mojím dlhoročným zamestnancom, a preto je mojou povinnosťou postarať sa o pohreb. Uhradím všetko potrebné, dlhujem mu to. Dovidenia, pani, ešte vám zavolám.“

Dáša zložila telefón a zosypala sa. Pán Salman jej svojím monológom rozdrvil srdce na kúsky. Netušila, ako dlho sedela na zemi a plakala, keď sa vo dverách ozvalo štrnganie kľúčov.

„Mama, čo sa stalo?!“ Mehmet ju zdvihol zo zeme. Nevládala sa udržať na nohách, bola bledá a zničená.

„Ach, syn môj, zomrel otec. Je mŕtvy!“ Slzy sa jej valili po lícach.

„Čože? Čo to rozprávaš?!“ v šoku na ňu hľadel.

„Za... zastrelili ho.“

Mehmet objal matku, ktorá sa celá v jeho náručí rozochvela. Hrdlo mu zvierala neznáma sila a do očí mu vstúpili slzy bezmocnosti.

„Ach, otec, nie!“ zvolal.

Bol silným mužom, no smrť otca ho úplne zlomila.

6. kapitola

Firuz sa postaral o pohreb, na ktorom spoznal aj Onurovho syna. Chlapec sa mu pozdával, vyzeral byť slušne vychovaný a navyše bol Onurovou kópiou v mladšom vydaní.

„Mrzí ma to,“ prejavil sústrasť, avšak ostával chladný.

„Tvoj otec bol jedným z najlepších zamestnancov, akých som mal.“

Mehmet mal z Firuza zmiešané pocity. Jeho tvrdé črty a zvláštne oči ho znervózňovali.

„Ďakujem. Otec mi bol vzorom,“ povzdychol si. V deň pohrebu sa do seba utiahol a s nikým viac neprehovoril. Iba matke zotieral slzy, ktoré nedokázala zastaviť. O niekoľko dní nato mu Firuz zatelefonoval.

„Rád by som sa s tebou stretol, chlapče.“

„O čo ide, pán Salman?“

„Mám pre teba ponuku. Dlho som premýšľal nad tým, že ti navrhnem, či by si nechcel u mňa pracovať. Vedel by som si ťa predstaviť na mieste tvojho otca. Ako náš rodinný šofér a osobný ochranca mojich manželiek by si sa mi zišiel...“ Firuz sa odmlčal, čakal na jeho odpoveď.

„Budem vám vďačný, pane. Som totiž v štádiu hľadania práce a musím živiť seba i mamu, teraz, keď otca niet.“

„Mohol by som ťa vyskúšať. Príď zajtra ráno a vysvetlím ti podmienky práce. Ak sa mi zapáčiš, nechám si ťa.“

Mehmet vedel, že prácu súrne potrebuje. Onur neraz Firuza vykresľoval ako povýšeneckého a agresívneho starca, no na druhej strane bol finančne slušne ohodnotený.

„Pane, vážim si vašu ponuku a už teraz si dovolím povedať, že vás nesklamem. Som dobrý šofér a budem ešte lepší ochranca.“

Firuza skutočne tento mladý muž zaujal. Možno bude dokonca lepší ako jeho otec, pomyslel si. Potreboval mať pri sebe silných jedincov a tento mladík je dobrá voľba. Bol si tým istý.

„Koľko máš rokov?“

„Dvadsaťpäť.“

„Myslím, že si budeme rozumieť. Páči sa mi tvoja odvaha.“

Mehmet sa cítil zvláštne. Síce ho Firuz pochválil, no hovoril to akosi povýšenecky.

„Sme dohodnutí, pane.“

„Tak dovidenia.“

„Dovidenia.“

Zvyšok dňa strávil s matkou a dodával jej silu. Myslel na otca a stále nechápal, že už medzi nimi nie je. Zdalo sa mu to ako zlý sen. Uvedomil si, že ho stratil už navždy. Musel byť však silný, i keď jeho vnútro zožierala bolesť.

***

Yasmina zákaz čítať nerešpektovala a chodila do knižnice i naďalej. Samozrejme, len vtedy, keď Firuz nebol doma. Dnes bol na pohrebe, tak to využila a zašila sa medzi vôňu kníh. Jedna z nich ju zaujala. Názov bol rozhodne neprehliadnuteľný a žena na obálke bola čarovne krásna, s plavými vlasmi a bielou pleťou. Strčila si knihu pod abayu a nenápadne vyšla von. Dávala si pozor, aby ju náhodou neuvidela Mariam či služobníctvo. Nemohla veriť nikomu.

Až vo svojej izbe si vydýchla. Otvorila knihu a usmiala sa. Tento román o láske sa jej bude dozaista páčiť. Ak už tu lásku nemá, tak môže o nej aspoň čítať. Vzápätí ju myšlienky priviedli k šoférovi Onurovi. Úbohý muž, pomyslela si. Pocítila výčitky svedomia, že zomrel kvôli nej, pretože bola smädná. Mala byť radšej ticho, vydržať cestu bez vody a Onur by žil! Tá scéna sa k nej vracala každú chvíľu. Ak momentálne nemala na čo myslieť, tak sa jej v hlave objavili obrazy mŕtvej ženy s dieťaťom či bledý Onur s prestreleným srdcom.

Nikdy si neodpustí, že kvôli tej prekliatej vode musel zomrieť. Zatvorila knihu a usedavo sa rozplakala. Chcela by čítať, no dnes nemôže. Tie zákerné myšlienky ju až príliš rozptyľovali. Počula kričať toho fanatického muža a vzápätí niekoľko výstrelov. Plač, krik a všade veľa krvi. Hlboko to ranilo jej dušu. Mala Onura rada. V jeho očiach videla toľko dobra a ľudskosti, toľko pochopenia a zdvorilosti. No zrazu tu nebol. Zmizol z tohto sveta príliš rýchlo. Len tak, z minúty na minútu. Knihu zavinula do kúska látky a ukryla ju v skrini. Bola hladná, tak si povedala, že pôjde na večeru skôr. Pohla sa k dverám, ale keď ich otvorila, preľakla sa. Na prahu sa totiž skoro zrazila s Aishou. Dievča sa zachichotalo.

„Nechcela som ťa vystrašiť. Prišla som sa porozprávať.“

„Ja som síce na odchode, ale teba si vždy rada vypočujem, poď ďalej.“

Aisha vstúpila dnu a pohodlne sa usadila do kresla. Yasmina si sadla oproti nej.

„Čo ťa trápi, moja drahá?“

„Ale nič, len mi je smutno, tak som prišla za tebou. Mama je nervózna a nie je s ňou žiadna reč.“

„Niekedy sa to stáva, ale každá matka miluje svoje dieťa.“

„Tá moja ma nenávidí.“

„Tak nehovor. Prečo by ťa nenávidela?“

„Povedala mi, že som sa nemala narodiť. Že ona ma nikdy nechcela, vraj som mala byť chlapec,“ v očiach dievčaťa sa zaleskli slzy.

„Ach, poď sem,“ Yasmina ju objala, „to bude dobré, ona to tak nemyslela, ver mi.“

Aisha sa rozvzlykala. „Vraj... vraj mi čoskoro otec nájde ženícha a pôjdem odtiaľto preč, lenže ja sa nechcem vydávať!“

Zbledla. Veľmi dobre vedela, ako sa Aisha cíti. I ona sama protestovala voči vydaju, no nič nepomáhalo. Bola však na prahu dospelosti, no toto dievča bolo ešte dieťa, veď malo len dvanásť rokov.

„Aisha, kde si?!“ ozval sa zrazu krik z chodby.

„Ach, to je mama, už musím ísť.“

„Aisha!“

Škrekľavý hlas Mariam rezal Yasmine bubienky.

„Tu som!“ Aisha vybehla z dverí a ostala stáť oproti svoje zúrivej matke.

„Čo si robila v izbe tej chudery?!“ Mariam vyletela ruka a udrela dcérino pekné líce.

„Au, mama, to bolelo!“

Yasmina nahnevane vybehla za nimi. „Čo to robíš, ty si ju udrela?! Neurobila predsa nič zlé, len sme sa rozprávali!“

Mariam po nej nenávistne fľochla. „Zakazujem ti približovať sa k mojej dcére, rozumela si?!“ Vyvaľovala na ňu šialené oči, až sa Yasmine zdalo, že jej vypadnú z jamôk. Tá žena bola kus necitlivej mrchy. Aisha medzitým utiekla preč a ony osameli. Výborne.

„Čo si to za krkavčiu mater, Mariam?“ nechápavo na ňu hľadela.

„Tak toto si vyprosím! Ako sa to so mnou rozprávaš?!“

„Si celá zelená, keď tak po mne škriekaš. Spamätaj sa, Aisha nič nespravila a ty ju neprávom trestáš.“ Nebála sa jej. Tá ženská bola tak nechutne nepríjemná, že ju prešiel aj hlad, ktorý pred chvíľou mala.

„Si drzá a nevychovaná! Ako sa opovažuješ?!“ Mariam zdvihla ruku, chcela ju udrieť, no vtom jej tu ruku niekto silno zdrapil. Otočila sa tvárou v tvár Firuzovi.

„Čo sa to tu, dočerta, deje? Vrieskaš tu ako na trhu, zbláznila si sa?“ stláčal ruku Mariam tak silno, až si myslela, že jej ju rozdrví.

„Tá sopľaňa ma práve nazvala krkavčou materou!“ šplechla mu do tváre.

„Veď nič iné ani nie si,“ zmrazil ju slovami Firuz. Mariam v tej chvíli skrotla a zarazene naňho civela. On sa jej vysmieval?

„Za celé tie roky si mi nedokázala dať syna. Si už nepotrebná a zostarla si. Strať sa mi z očí!“ Varovne zdvihol ruku, Mariam pred ním vyľakane uskočila. Nenávistne pozrela na Yasminu a potom bez slova odišla. Firuz pristúpil k Yasmine, uškrnul sa a prešiel jej drsným palcom po líci.

„Ty si moja krásna manželka. Som si istý, že mi jedného dňa porodíš syna.“

Yasmina nasucho preglgla. Jeho pohľad ju znervóznil. Vedela, čo sa za ním skrýva, a tušila, že dnes sa tomu nevyhne. Firuz bol hladný. Ten hlad bol neukojiteľný. Túžba po tele tohto nádherného stvorenia mu úplne zatemnila mozog.

„Vráť sa do svojej izby a vyzleč sa,“ prikázal jej panovačne. Ako vždy ho poslúchla.

7. kapitola

Mehmet zaparkoval pred domom Firuza Salmana. O tomto sídle zatiaľ iba počul, ale dnes ho mal možnosť konečne vidieť. Otec neprikrášľoval, keď hovoril, že dom je obrovský s rozľahlou plochou pozemku, obklopený palmami. Prišiel presne na minútu a na jeho prekvapenie ho Firuz už čakal.

„Vidím, že si dôsledný a čas si dodržal,“ uznanlivo prikyvoval.

„K vaším službám, pane.“

„Tvojou úlohou bude strážiť dom,“ začal zhurta Firuz, „ak ťa momentálne nebudem potrebovať ako šoféra“

„Rozumiem, pane.“

„Niekedy tu budeš aj v noci.“

„V noci?“

„Ak by som bol pracovne odcestovaný, je potrebné strážiť moje manželky aj v noci, no ak budem doma, večer sa ti služba skončí. V inom prípade sa budeš striedať s Hakimom, ktorého som si najal na výpomoc. Počas nočnej budeš mať aj svoju izbu v dome, kde si môžeš pár hodín oddýchnuť, keď ťa bude striedať Hakim. Môj kuchár Abdul sa ti postará o jedlo. Budeš však jesť vo svojej izbe, tam ti ho prinesie. Zamestnanci majú vlastnú izbu a kúpeľňu a nesmú sa premávať po iných častiach domu. Keď budem preč, o každom kroku mojich manželiek ma budeš informovať. Porozumel si všetkému?“

„Áno, pane. Bude mi cťou pre vás pracovať.“

„Tvoj otec ma nikdy nesklamal a striktne spĺňal všetky moje príkazy. Pevne verím, že ho plnohodnotne nahradíš.“

„Budem robiť všetko, čo je v mojich silách, pane.“

„Som rád, že si to pochopil. A teraz poď so mnou. Podpíšeš všetky potrebné papiere.“ Firuz sa pohol k domu, Mehmet ho nasledoval. Srdce mu tĺklo, keď si pomyslel, že stojí na mieste svojho otca. Tešilo ho, že mu Firuz dal šancu a dôveroval mu. Bol to síce panovačný hajzel, ale cítil, že ak bude sekať dobrotu, tento nepríjemný chlapík ho odmení. Nálady pána domu ľahko prehltne, svedomito si bude robiť svoju prácu a pomôže finančne aj matke, ktorá po smrti otca ostala na všetko sama. V predsieni domu mu Firuz vysvetlil, kde je mužská a kde ženská časť domu, do ktorej mali zakázané chodiť iní muži. Tam smel len Firuz a ženské pokolenie. Takto to bolo v každom saudskoarabskom dome, čo Mehmet dobre vedel, no Firuz mu pravidlá napriek tomu zopakoval.

„Ak pôjdete nakupovať a niektorá zo žien nebude mať poriadne zahalenú tvár, upozorni ju. Okrem očí im nebude nič vidieť, je ti to jasné? Neznesiem, aby na moje manželky hľadeli kadejakí chlipníci,“ rapotal.

„Som toho istého názoru, pane,“ súhlasne prikývol Mehmet. V hlave sa mu zrazu objavila Slovenka Dominika, ktorá mu svojimi blond vlasmi a čarovným úsmevom úplne počarovala. Ak by tu muži videli všetky ženy tak sporo odeté, asi by sa zbláznili. On by sa však nebránil zmeniť ich imidž. Vidieť všetko čierno-biele bolo v Rijáde nezaujímavé a nudné. Vedel veľmi dobre, že mnohí Arabi to robia. Vycestujú do Európy, kde obkukujú tie biele krásavice a nebránia sa ani sexuálnym dobrodružstvám, ktoré sú síce podľa Koránu zakázané, ale nedodržujú sa. Ani Mehmet nebol v porušovaní zákonov výnimka.

***

Yasmina sa už hodnú chvíľu dívala z okna na urasteného mladíka, ktorý sa zhováral s Firuzom. Robila to však nenápadne, ukrytá za závesmi, aby si ju nevšimli. Kto to bol a čo také dôležité mohol riešiť s Firuzom? Nikdy predtým ho nevidela. Muž nebol oblečený tradične saudsky. Mal na sebe čierne sako, spod ktorého vytŕčala biela košeľa a čierne nohavice. Do tváre mu však nevidela, lebo stál otočený chrbtom k nej. Tí dvaja sa dosť dlho zhovárali a potom šli do domu. Nespokojná, že nerozlúštila záhadu, kto je ten neznámy mladík, pobrala sa do sprchy. Vyzliekla sa a pustila na seba prúd horúcej vody. Privrela oči a prvú myšlienku venovala mame.

Ktovie, kde teraz je... Chcela veriť, že na ňu hľadí z neba a ochraňuje ju. Zrazu sa jej zazdalo, že matka stojí pri nej celkom blízko. Zacítila známu vôňu a počula hlas, ktorý tak dôverne poznala. Slzy sa jej skotúľali po lícach a zmiešali sa s vodou. Ach, prečo ju len musela opustiť jej srdcu najbližšia osoba? Aspoň keby mala pri sebe milované sestry. Znenazdajky ju premkla nevysvetliteľná úzkosť. Pocit osamelosti naplnil jej vnútro tak veľmi, až to bolelo. Chcela späť svoj starý život! Hoci bola kedysi chudobná, ale predsa šťastná.

Tu zaživa umierala... Firuz za ňou chodil pod zámienkou sexu a neustále ju ponižoval. Nikdy by si nebola pomyslela, že dokáže niekoho tak veľmi nenávidieť, ako nenávidela svojho manžela. Hnusil sa jej nielen ako muž, ale i ako človek. Lebo Firuz Salman nepatril medzi dobrých ľudí. Vedela, že ak by ho neposlúchla, zmlátil by ju ako žito, preto sa snažila zaťať zuby a urobiť všetko, čo žiadal. Znášala aj jeho urážky, lebo nemala na výber. Jej vnútro sa však proti nemu búrilo. Konečne vyšla zo sprchy, poriadne sa poutierala a obliekla. Keď si česala vlasy, niekto zaklopal na dvere.

„Ďalej!“ zvolala. Dnu vstúpila slúžka Samia.

„Prepáčte, ale pán Salman vám odkazuje, že ide do mesta, a pýta sa, či niečo nepotrebujete.“ Žena bola už staršia, hlavu jej pokrývali prvé šediny. Šatku mala nedbalo prehodenú na hlave.

„Odkážte mu, že potrebujem svätý pokoj,“ odsekla Yasmina. Samia sa zháčila.

„Pani, čo to rozprávate? Chcete pána nahnevať?“

„Žartovala som,“ žmurkla na ženu, uvedomujúc si, že tento odkaz by Firuz skutočne nestrávil. Samia si vydýchla.

„Toto mi viac nerobte. Viete predsa, že ak budete poslúchať, tak to bude najlepšie. Korán káže, aby žena bola pokornou a poslušnou manželkou.“

„Zamýšľali ste sa nad tým, prečo to tak je? Niekedy sa totiž cítim ako otrokyňa, nie ako jeho manželka.“ Svoj podrezaný jazyk nedokázala udržať na uzde a úbohú Samiu ešte viac šokovala. „Prečo musím robiť všetko, čo si Firuz povie? Hrozne ma to frustruje,“ zamyslene sa zahľadela do prázdna.

„Je to vôľa Alaha,“ povzdychla si Samia. „Mám vás rada, pani Yasmina, a nechcem, aby ste boli nešťastná. Pre pokoj v dome vám radím – poslúchajte manžela.“

Zamyslela sa. Po chvíľke ticha prehovorila:

„Čo je to láska? To slovo mi je také vzdialené. Prinútili ma vydať sa za neho, ale ja ho neľúbim. Som nešťastná od prvého dňa, čo som sem prišla,“ so zachmúrenou tvárou pozrela Samii do očí. Tá sa tvárila ako kôpka nešťastia. Evidentne jej bolo panej ľúto. Nemohla však urobiť vôbec nič, nemala radu, ktorou by ju mohla utešiť. Iba chápavo prikývla a mlčky sa pobrala preč.

„Samia, počkajte,“ zastavila ju Yasmina. „Kto je ten muž, čo prišiel za Firuzom? Videla som ho v záhrade. Rozprávali sa tam.“

„Ach, to je nový šofér Mehmet Al Musawi, syn nebohého Onura. Od dnešného dňa tu pracuje. Želáte si ešte niečo, pani?“

„Nie, Samia. Ďakujem vám za všetko, môžete ísť.“ Keď slúžka odišla, vykukla z okna. Muž stál pred domom, poctivo ho strážil. Bolo celkom zábavné sledovať ho. Dávala si však pozor, aby ju nezbadal.

8. kapitola

Mehmet si oprášil dlaňami uniformu a natiahol si biele bavlnené rukavice. Pozoroval, ako z domu vyšli Firuzove manželky. Obe mali oblečenú čiernu abayu a cez tvár mali prehodený nikáb. Prvá bola vysoká a robustnejšia, tá druhá útla. Pohľadom skĺzol k nohám k tej nižšej a zbadal červené lodičky. Tá musí mať pekné nohy, pomyslel si, no vzápätí zrak zdvihol, lebo zastala rovno pred ním a prenikavo mu pozrela do očí. Stuhol. Vzápätí sa za ňou objavil Firuz.

„Toto sú moje manželky Mariam a Yasmina,“ predstavil ich. „Budeš ich strážiť, ak nebudem s nimi.“

„Áno, pane.“

Firuz im v krátkosti vysvetlil, že je to Onurov syn Mehmet a že od dnešného dňa ich bude chrániť a voziť autom, kdekoľvek to bude potrebné. Mehmet otvoril zadné dvere na aute. Prvá nastúpila Mariam. Pozrel na druhú manželku pána domu. So sklopeným zrakom okolo neho prešla. Znovu pozrel na jej drobné nôžky v lesklých lodičkách. Ako sa usádzala, odhalila aj kúsok lýtka. Vedel si predstaviť, čo za telíčko sa ukrýva pod abayou. Spomenul si na to, ako mu otec hovoril, že druhá manželka Firuza Salmana má len sedemnásť, a striaslo ho. Okamžite si ju predstavil nahú. Jej tvár síce nepoznal, ale domyslel si ju a spojil s tými prenikavými očami a červenými lodičkami. Zhlboka sa nadýchol, aby zahnal hriešne myšlienky. Keby nikdy nepoznal nahé ženské telo, možno by mu hormóny neudierali tak do hlavy.

„Vidím, že si pripravený a manželky sú pripútané,“ preťal jeho nemravné predstavy Firuzov hlas, ktorý sa znenazdajky objavil. Ihneď precitol.

„Áno, pane. Môžeme vyraziť. Kam to bude?“

„Ideme do nákupného centra,“ odsekol Firuz, prechádzajúc pohľadom po Mariam a Yasmine. Skontroloval, či sú oblečené tak, ako sa patrí. Nesmel im spod šatky vykúkať ani jediný prameň vlasov. Nie sú predsa nejaké ľahké ženy, aby sa odhaľovali. Obaja muži nasadli. Yasmina sa dívala na Mehmetov široký chrbát a premýšľala, či sa jej to iba zdalo, alebo jej nový šofér naozaj drzo zízal na nohy. Očividne jej lodičky boli luxusný kúsok a aspoň tým sa mohla na verejnosti popýšiť. No jeho oči spočinuli na nej dlhšie, než to bolo vhodné. Ešteže to nevidel Firuz, lebo by ho hneď vyrazil, pomyslela si a potmehúdsky sa usmiala. Zrazu pozrel do zrkadla v tom istom momente ako ona a stretli sa im pohľady. Akoby ju kopla elektrina. Hneď sklopila zrak a hľadela radšej na svoje ruky. Nebolo pochýb o tom, že nový šofér je veľmi šarmantný a pripomína Onura. Ibaže Mehmet bol omnoho mladší a mal v sebe ešte niečo zvláštne, čo ju znervózňovalo. Keď vystúpili, pozorne si prezrela jeho peknú tvár, hranatú bradu a uhrančivé oči. Elegantná briadka mu dodávala nádych mužnosti. Zrazu sa cítila tak trápne. Nemôže predsa na neho tak zízať, karhala sa v duchu.

„Máte hodinu na to, aby ste nakúpili, čo potrebujete,“ premeral si ich obe Firuz prísnym pohľadom. Mlčky ich sprevádzal a Mehmet mu bol v pätách. Ladies Kingdom sa nachádzal na najvyššom poschodí nákupného centra, ktoré bolo vyhradené len pre ženy. Vstup na poschodie bol strážený, ak by tam náhodou omylom zablúdil nejaký muž. Mehmet tam mal na ne čakať, zatiaľ čo Firuz išiel na stretnutie s priateľmi. Yasmina a Mariam kráčali vedľa seba, ale tvárili sa, že sa nepoznajú. Mariam dokonca zrýchlila krok, len aby sa od Yasminy dostala čo najďalej.

Ona jej nevraživosti nerozumela. Čo také jej urobila, že ju tak strašne nenávidí? Nevotrela sa do domu Salmanovcov predsa násilím. Dala by čokoľvek za svoj starý život, ktorý mala predtým, než sem prišla. Pohľadom prešla po exkluzívnych kúskoch tej najlepšej kvality. Pod abayu si mohla kúpiť prakticky čokoľvek, no najčastejšie to boli vzdušné nohavice či legíny. Dnes sa rozhodla pre elegantnú kabelku značky Prada. V uličke natrafila na Mariam, ktorá na ňu nevraživo zazerala.

„Vôbec nemáš vkus, tá kabelka je otrasná. Vidno, že pochádzaš z obyčajnej diery,“ neodpustila si uštipačnú poznámku.

„Čo som ti urobila, že neustále na mňa útočíš? Prskáš na všetky strany ako besná mačka!“ vrátila jej úder Yasmina. Mariam odvaha tej malej chuderky vyvádzala z miery. Najviac ju rozčuľovalo, že Firuz za ňou v noci už dlho neprišiel. Dával prednosť tej mladej hlupani a ju zanedbával. A ak aj bol pri nej, tak ju neustále porovnával s Yasminou, pripomínal jej, že nie je ani zďaleka taká krásna. Išla od žiarlivosti zošalieť. Najradšej by to dievčisko zaškrtila vlastnými rukami, pretože jej kradlo manžela. Cítila sa ponížená a frustrovaná, lebo už nebola pre neho tou krásnou a jedinou manželkou. Bola tá druhá.

„Ty sa pýtaš, prečo útočím? Skutočne si taká hlupaňa?!“

„Možno som od teba mladšia, ale nie hlúpa,“ odvetila pokojne Yasmina, prezerajúc si šaty.

„Čo si urobila Firuzovi, ty bosorka? Aké čary používaš, že stále k tebe lezie?“

„Žiadne,“ pozrela do jej zúrivých očí, „ja nechcem, aby za mnou chodil, a dala by som čokoľvek za to, aby chodil radšej za tebou. Mrzí ma to.“

„Klameš! Si iba falošná chudera, ktorá sa mu votrela do priazne, ale ja ťa zaprisahávam. Ak neprestaneš, tak... tak...“

„Tak čo?“

„Zabijem ťa a ver, že ja si už spôsob nájdem,“ zlovestne sa uškrnula.

„Si blázon. Myslíš si, že sa ťa zľaknem?“

„Mala by si sa začať báť.“ Mariam jej venovala jeden z tých najzákernejších pohľadov, aké kedy Yasmina videla, a potom sa jej otočila chrbtom. Povedala si, že zachová pokoj a nenechá sa vytočiť. Chcela to hodiť za hlavu, ale myšlienkami sa vracala k Mariam. Prečo mala pocit, že nežartuje? Naozaj by bola schopná prísť za ňou niekedy v noci a zadusiť ju vankúšom? Alebo by sa k nej zozadu prikradla a vrazila jej nôž do chrbta? Pri tých predstavách ju oblievala hrôza. Mala by si dávať na tu ženu väčší pozor. Presne o hodinu vyšla z predajne a zamierila k východu. Šofér tam postával a keď ho zbadala, znervóznela. Zdal sa jej taký príťažlivý. Len čo sa k nemu priblížila, so záujmom ju pozoroval.

„Pani Mariam odišla s pánom Firuzom,“ prehovoril Mehmet, zabárajúc do nej magicky príťažlivé oči.

„Naozaj? A prečo ma nepočkali?“

„Pán Firuz povedal, že o pár minút sú naspäť. Máte si ísť sadnúť do auta a tam na nich počkať.“

„Dobre, tak poďme,“ zaklipkala dlhými mihalnicami a odvrátila od neho pohľad. Mehmetovi tie oči počarovali a už teraz vedel, že nebude môcť pre ne ani spávať. Netušil, prečo ho táto osôbka z nejakého dôvodu tak veľmi priťahuje. Keď kráčala vedľa neho, úkosom sledoval jej pôvabnú chôdzu. Pristúpila k autu. Stál tesne za ňou, keď položila ruku na dvere. Chcel ju predbehnúť a otvoriť auto, zaskočený tým, že to nenechala na neho. Veď to bola jeho práca! Vtom sa dotkol končekmi prstov jej dlane. Zarazene mu pozrela do očí. Toľká trúfalosť ju šokovala.

„To nesmiete!“ vystrašene sa okolo seba rozhliadala, či ich náhodou niekto nevidel. Stála oproti nemu a prebodávala ho rozhorčeným pohľadom. Bol tak blízko, že vnímala jeho vôňu všetkými zmyslami.

„Prepáčte, ale robím si iba svoju prácu a k nej patrí aj otváranie dverí,“ povedal pokojne. Každé slovo, ktoré vyslovil, z jeho krásne vykrojených pier znelo tak vznešene. Bol rád, že mal možnosť dotknúť sa tej malej a nežnej rúčky, ktorú lemovali zlaté náramky.

„Už sa ma nedotýkajte. Nikdy!“ Chcela hnevom odstrániť chvenie, ktoré pri tomto mužovi pocítila. Rýchlo nasadla do auta, vyhýbajúc sa jeho pekelne prenikavým očiam. Dočerta! Prečo mu len nevylepila facku? Ľutovala, že to neurobila. Yasmina, spamätaj sa! Nič strašné sa nestalo a ty doslova horíš hanbou! Premýšľala nad tým, prečo je taká rozrušená. Blízkosť šoféra ju dostávala do rozpakov. Ešte nikdy nebola zo žiadneho muža taká nervózna. O pár minút dorazili Firuz a Mariam, ktorá ovešaná plnými taškami klesla na sedadlo vedľa Yasminy.

„Bol to úžasný nákup,“ poznamenala len tak pre seba, ale Yasmina sa na ňu ani nepozrela. Ešte stále mala plnú hlavu toho, čo sa stalo. Líca jej horeli a zdalo sa jej, že tu červeň musí byť vidieť i cez nikáb. V tejto chvíli bola zaň vďačná.

9. kapitola

„Vieš, čo mám nové?“ Samia veľavravne pozrela na mladučkú slúžku Karimu.

„Čo také?“

„Predstav si, že sa mi pani Yasmina priznala s jednou závažnou vecou,“ prekrížila si ruky cez prsia.

„Naozaj? Som plná očakávania, hovorte!“

„Povedala, že je v manželstve s pánom Firuzom Salmanom nešťastná. Keď to hovorila, vyzerala skutočne zničene. Ktovie, ako sa k nej pán Salman správa za dverami ich spálne. A navyše jej prednedávnom zomrela matka.“

„Chúďa dievča. Je odo mňa len o dva roky mladšia, a preto ju chápem. Pán Salman sa mi nikdy nepozdával. Nielenže je starý, ale aj príšerne arogantný. Som šťastná, že ja mám muža, ktorého som si vybrala sama. A ľúbim ho.“

Karima pochádzala z Indie rovnako ako jej manžel Indar. Do Saudskej Arábie utiekli už zosobášení. Rodičia si totiž nepriali, aby sa vzali, no oni to urobili napriek ich protestom. Boli však nútení opustiť krajinu. Zatiaľ čo ona pracovala ako slúžka v rodine Salmanovcov, Indar pracoval ako taxikár. Bývali v Rijáde v skromnejšom dome, ale boli šťastní.

„Už nech je na stole večera!“ prerušil ich šepkanie hromový hlas. Firuz kričal na plné hrdlo po celom dome. Z jeho hlasu všetkým naskakovala husia koža. Samia a Karima boli okamžite v pozore. Kuchár Abdul už, našťastie, dovaril, a tak sa ponáhľali priniesť panstvu večeru. Firuz sedel za vrchstolom, po jeho pravici sedela Mariam, vedľa nej dcéra Aisha, hneď naproti Yasmina.

„Kedysi tu bolo tak živo, no časy sa menia. Moje dve dcéry sú už vydaté a zanedlho sa budeš vydávať aj ty, Aisha,“ poznamenal, pričom si strkal kúsky arabského chleba do úst, ktorý potom zapíjal kávou. Aisha vystrašene zaklipkala viečkami. Mala na sebe modrú abayu bez šatky na hlave. Ani Mariam a Yasmina nemali dnes prikryté vlasy. Doma mohli chodiť pokojne aj nahé a Firuzovi by to neprekážalo, no len čo vyšli na ulicu, museli sa okamžite zahaliť.

„Ocko, ale ja... ja sa ešte necítim na vydaj,“ jachtala Aisha.

„Presne o rok,“ ukázal na ňu prstom, „bude svadba,“ dodal vážne. Aisha spýtavo pozrela na matku. Tá sa však tvárila neoblomne.

„Trinásť rokov je tak akurát na manželstvo,“ súhlasila neúprosne s Firuzom. Yasmine navrela krv v žilách. Premýšľala, ako by zachránila to dieťa pred vynúteným sobášom.

„Koľko má rokov jej potenciálny ženích?“ spýtala sa pokojne, i keď mala chuť napľuť tým dvom do tváre.

„Štyridsať,“ odsekol Firuz bez toho, aby na ňu pozrel.

„Je od nej o dvadsaťosem rokov starší!“ vybuchla Yasmina.

Firuz do nej zabodol oči. „Niečo sa ti nepáči?!“

„Je to ešte dieťa,“ precedila cez zuby.

„Mlč!“ tresol päsťou po stole.

„Je to naša dcéra, nie tvoja, tak sa do toho nepleť!“ Mariam si vychutnávala pocit víťazstva, lebo Firuz stál tentoraz na jej strane. Aisha sa rozplakala. Jej hlasný nárek spôsobil, že všetci stíchli. Mariam jej odhrnula padajúci prameň vlasov z tváre.

„Neplač. Každá žena sa raz musí vydať. Bude to dobré, dcérka. Otec by ti nikdy nevybral zlého manžela.“

Firuz si pooblizoval všetky prsty a hlasno si odgrgol. „Po dobrej večeri by sa mi zišiel sladký dezert. Počkaj ma v spálni, Yasmina,“ uškrnul sa. Mariam zbledla. Už zasa chce ísť do postele s jej sokyňou? Nenávistne na ňu zazerala. Nemohla urobiť vôbec nič, lebo Firuz mal právo na intímny pomer s každou manželkou. Mariam to dobre vedela, ale napriek tomu žiarlila.

„Nepočula si, čo som povedal? Choď do svojej izby!“ zvýšil hlas.

Yasmine vyschlo v krku. Pri pohľade na chlipného Firuza sa jej zdvihol žalúdok. Za jej odvrávanie a staranie sa do vecí, ktoré sa jej netýkali, ju určite potrestá. Sexom a možno aj bitkou. Prudko vstala od stola.

„Ja... necítim sa dobre,“ postavila sa a rozbehla sa do izby. Skončila v kúpeľni, kde celú večeru vyvrátila. Keď ju Firuz o pár minút našiel nad záchodovou misou, zhnusene si odpľul.

„Si nechutná,“ poznamenal a zabuchol za sebou dvere.

***

„Ako bolo v práci?“ Dáša si unavene sadla vedľa syna. Ešte stále sa nezmierila so smrťou Onura, vyzerala bledo a tvár mala poznačenú smútkom.

„Celkom dobre. Myslím, že som sa v tom našiel.“

„Naozaj?“ neveriacky si ho premerala. Mehmet objal matku okolo pliec.

„Ach, mama. Viem, že sa trápiš, ale som s tebou. Spolu to zvládneme.“

Dáši sa do očí nahrnuli slzy. „Keď ja už nikoho nemám.“

„Akože nie? Máš predsa mňa. A ja ťa nikdy neopustím,“ chlácholil ju. Musel byť ten silnejší a matku podržať.

„Jedného dňa si nájdeš nevestu a ja ostanem sama.“

„Nehovor tak. Vždy budeš pre mňa veľmi dôležitá.“

Schúlila sa do synovho náručia. Už nebol malé dieťa, teraz bol on ten, o koho sa mohla oprieť. Zrazu obaja spozorneli. V televízore bežali dôležité správy. Muž na obrazovke vážne prehovoril k divákom:

„Saudskoarabské ministerstvo vnútra dnes uviedlo, že samovražedným atentátnikom, ktorý sa včera odpálil v blízkosti amerického konzulátu v meste Džidda, bol 34-ročný občan Pakistanu Abduláh Kalzar. Zahynuli pri ňom štyria príslušníci saudskoarabských bezpečnostných síl a ďalší piati utrpeli zranenia. Abduláh Kalzar žil so svojou manželkou a rodičmi v Džidde, kde pôsobil ako šofér...“

Dáša vypla televízor.

„Nemôžem to počúvať,“ prehltla naprázdno, „mám strach, že prídem aj o teba. Možno by bolo lepšie dať výpoveď v práci a vrátiť sa na Slovensko. Teroristických útokov v poslednej dobe pribúda. Aj otec sa stal ich obeťou,“ povzdychla si.

„Máš pravdu, mama. Tam by to bolo určite bezpečnejšie. No, prosím ťa, daj mi čas. Začal som pracovať pre pána Salmana a rád by som si niečo našetril. Aspoň niekoľko mesiacov ešte ostaňme.“

„Beriem ťa za slovo.“

Mehmet nasledujúce dni strážil dom Salmanovcov. Firuzove manželky celý týždeň z domu ani nevyšli, no on denne odchádzal preč. Ako úspešný ropný magnát chodil na dôležité stretnutia, kam jazdil výhradne sám. Dnes ráno však odchádzal z domu s Mariam a ich dcérou. Za sebou ťahal batožinu.

„Ideme do Dubaja. Odvez nás na letisko,“ oznámil mu.

„Samozrejme, pane.“

„Yasmina ostáva doma, pretože sa necíti dobre. Dnes budeš strážiť dom aj v noci a ráno ťa vystrieda Hakim. Vrátime sa o tri dni. Keby boli akékoľvek problémy, tak ma kontaktuj.“

„Môžete sa spoľahnúť, pane.“

Po príchode na letisko Mehmet vytiahol batožinu a úctivo sa rozlúčil. Nepýtal sa, kvôli čomu odchádzajú do Dubaja, nedával zbytočné otázky. Predpokladal, že tam idú v rámci dovolenky.

Bolo už poludnie, keď postával pred domom. Horúčava ho donútila, aby si vyzliekol uniformu a ostal len v bielej košeli, ktorá sa mu lepila na telo. Dnes, keď tu nie je pán domu, môže si dovoliť byť menej oficiálny, pomyslel si opierajúc sa o múr, ktorý ho chránil pred slnkom. Vtom zdvihol zrak a zbadal v jednom z okien ženskú tvár bez šatky a nikábu. Len čo ju zahliadol, stratila sa za závesmi. Fantázia mu pracovala na plné obrátky. Bola to skutočne ona? Iba moment mu stačil na to, aby si všimol, že je prekrásna. Ale aby sa uistil, musel si overiť, že je to skutočne tá, ktorej oči mu nedali spávať od prvého momentu, čo ju uvidel. Zavolal slúžku Samiu a opýtal sa:

„Prepáčte, ale môžete mi povedať, kto býva za tamtým oknom?“

Samia nadvihla obočie. „No predsa naša pani Yasmina.“

***

Yasmina odskočila od okna. Ako mohla byť taká nepozorná a dovoliť, aby ju uvidel? Krátila si tak chvíle samoty a zabávala sa na tom, že môže šoféra potajomky sledovať. No on si ju nečakane všimol. Prekvapene na neho hľadela, ale potom sa spamätala a rýchlo sa mu stratila z dohľadu. Čo si len o nej teraz pomyslí? Ako vydatá žena nemala čo sliediť z okna a už vôbec nie bez šatky na hlave. Ani sama nevedela, prečo ju tak veľmi priťahovalo dívať sa na neho. Bol mladý, urastený, šarmantný... Privrela oči a myslela na to, ako sa jej dotkol, keď chcela otvoriť dvere na aute. Vtedy bola vyvedená z miery, zaiste to spôsobila jeho bezočivosť. Začervenala sa pri tej spomienke.

Nemala by viac z okna vykukovať, pretože si šofér môže o nej niečo zlé pomyslieť alebo povie o nej Firuzovi. Ak by Firuz vedel, že ju uvidel Mehmet nezahalenú, zaiste by na ňu vymyslel trest, na ktorý by nezabudla do konca života. Niečo jej však navrávalo, že sa nemusí báť, lebo ak by i šofér niečo prezradil, ona sa bude brániť tým, že sa jej dotýkal, keď boli nakupovať. Povedala si, že viac sa v okne neukáže.

Pre istotu. Nepoznala ho a nemohla vedieť, či šofér bude robiť problémy alebo ostane diskrétny. S povzdychom si sadla na posteľ. Aké šťastie, že sa vyhla dovolenke, na ktorú chcel Firuz zobrať aj ju. Posledné dni sa cítila akosi zvláštne, ale i keby bola na tom akokoľvek dobre, urobila by hocičo, len aby nemusela tráviť čas s Firuzom a s tou mrchou Mariam. Aishu síce mala rada, ale v prítomnosti Mariam by sa s ňou i tak nemohla rozprávať. Napadlo jej, že by si mohla prečítať knihu, ktorú si naposledy uchmatla z knižnice. Zahĺbila sa teda do príbehu. Čím dlhšie čítala, tým viac sa namotávala na vášeň, ktorú hlavní hrdinovia prežívali. Ani nevedela ako a zaspala. Zobudila sa až na silnú triašku. Zuby jej drkotali a mala pocit slabosti. Čo sa to s ňou dialo? Posadila sa, upierajúc zrak na hodinky. Prespala takmer celé popoludnie. Po chvíli triašku vystriedala horúčka. Pokúsila sa zaspať, ale nemohla. Telo mala ako v ohni. Prinútila sa vstať, vyšla z izby a pomaly kráčala do kuchyne. Každým krokom sa cítila horšie.

„Pani, želáte si?“ Samia sa znenazdajky objavila za jej chrbtom.

„Pohár vody,“ povedala chrapľavým hlasom Yasmina.

„Vy ste chorá!“ Slúžka sa dotkla jej čela. Jej pani celá horela.

„To prejde, je to len horúčka,“ klesla do kresla a zatvorila oči.

„Prinesiem vám lieky.“

Samia odbehla po lekárničku, no Yasmina už nevnímala. Zaklonila hlavu. Točil sa s ňou celý svet a na čele jej vystúpili kropaje potu.

„Pani, pani, je vám niečo?!“

Matne vnímala hlas slúžky, ktorá ňou vystrašene lomcovala. Telo mala také schvátené vysokou horúčkou, že nedokázala odpovedať. Zrazu upadla do tmy.

10. kapitola

„Musíte mi ihneď pomôcť!“ Vystrašená Samia pribehla k Mehmetovi.

„Čo sa stalo?“

„Pani má vysokú horúčku a nemôžem jej podať lieky, lebo blúzni!“

Spolu sa rozbehli do domu. Prešli chodbou a dostali sa na miesto. Yasmina sedela opretá o kreslo s privretými viečkami. Hlavu mala zaklonenú dozadu. Nemala šatku, a tak Mehmet uvidel jej dlhé tmavé vlasy lemujúce plecia v bohatých vlnách. Preglgol. Bola krásna, i keď jej tvár vyzerala veľmi bledo a na čele sa jej objavili kropaje potu. Uvedomoval si, že teraz musí na ňu hľadieť inak ako na ženu. Horúčkovito premýšľal, čo urobiť.

„Potrebujete užiť liek, pani!“ skúšala to znovu Samia.

„Ne... nedávajte mi to, nechcem to,“ mrmlala si Yasmina a rukami sa pokúšala od seba Samiu odstrčiť. Mehmet sa zamyslel. V hlave mu skrsol plán.

„Vezmem ju do nemocnice. Môže to byť vážne, nesmieme riskovať,“ otočil sa k slúžke.

„Nemáme inú možnosť?“ stisla pery Samia.

„Nie, nemáme. Potrebuje okamžite lekárske ošetrenie, veď čo ak by zomrela? Liek odmieta užiť a ako sama vidíte, horúčka jej stúpa.“

„Ale iste, urobte, čo uznáte za vhodné,“ zhrozila sa. Ak by pani umrela, bol by to jej koniec. Nesmú zanedbať ani len horúčku.

„Samia, viete o tom len vy a ja. Sľúbte mi, že o tom nepoviete pánovi Salmanovi. Len dnes odišli na dovolenku a nebolo by vhodné oznamovať mu, že stav jeho ženy sa výrazne zhoršil. Nepokazíme im predsa dovolenku. Ja ju vezmem teraz do nemocnice a vy tu pekne ostaňte.“ Bol rozhodnutý odísť s Yasminou sám. Samii sa to nepozdávalo.

„Pánovi nič nepoviem, ale mala by som ísť s vami,“ namietala.

„Samia, je už večer a iste ste unavená. Oddýchnite si a nechajte to na mňa. Mám predsa plnú moc na to, aby som manželku pána Salmana kedykoľvek odviezol k lekárovi. Mám splnomocnenie a vy to viete.“

Premýšľala. „Tak dobre,“ súhlasila po chvíli. „Ale hneď ako dorazíte do nemocnice, zavolajte mi. Nech viem, ako sa má naša pani.“

„Nebojte sa, zavolám.“ Mehmet opatrne zodvihol Yasminu do náručia. Neustále si niečo mumlala, ale on jej nerozumel ani slovo.

„Počkajte, nie je dobre zahalená.“ Samia jej upravila vlasy a prikryla ich šatkou tak, aby nevytŕčal jediný prameň. Potom Mehmet opatrne vyšiel z domu a zložil ju do auta. Mesto už čo nevidieť zahalí tma, mal by sa preto ponáhľať. Naštartoval. Srdce mu hlasno búšilo z myšlienky, ktorá mu napadla, hneď ako uvidel Yasminu bezmocnú v horúčke. Vedel, že do nemocnice s ňou nepôjde. Teraz, keď mal konečne možnosť byť v jej blízkosti, nemohol sa na ňu vynadívať. V živote nevidel krajšiu ženu. Sny o červených lodičkách a mandľových očiach tohto stvorenia boli opodstatnené. Bola to len horúčka, ale Samiu ubezpečil, že by pani mohla i zomrieť. Vedel, že stvára životu nebezpečné hlúposti, ale nemohol zabrániť nutkaniu spáchať skutok, ktorý sa mu zrodil v hlave v jedinej sekunde. Jednou rukou šoféroval a druhou rýchlo vytočil číslo. Na druhej strane sa ozval hlas jeho matky.

„Ahoj, mama, som na ceste domov. Priprav teplú posteľ, budeme mať hosťa. Potrebujem lieky na zníženie horúčky, vitamíny a teplý čaj. Nič sa ma nepýtaj, o chvíľu som doma.“ Položil. Pozrel do zrkadla. Plytko dýchala, naďalej blúznila. Ešteže je jeho matka zdravotná sestra a v chorobách sa vyzná viac ako on. Snáď to nebude také zle a vyhnú sa nemocnici. Keď konečne dorazil, vystúpil z auta a vzal ju do náručia. Dáša ho už čakala s nechápavým výrazom v tvári.

„Kto je tá žena? Čo sa stalo?“

Vošiel dnu a pomaly ju uložil do postele. „Je to manželka Firuza Salmana. Volá sa Yasmina.“

„Zbláznil si sa?!“ zhrozene si prikryla ústa rukou. „Ak je chorá, prečo si s ňou nešiel k lekárovi?“

„Lebo chcem, aby bola tu.“

„Ak sa to dozvie pán Salman, tak ťa...“

„Ten starý chrapúň je v Dubaji a o ničom nevie.“

„Aha.“ Znepokojene pozrela na syna. Celé sa jej to nezdalo, bolo veľmi nebezpečné mať tu cudziu a ešte k tomu vydatú ženu. Odišla pohľadať paracetamol. Po chvíli sa vrátila.

„Pani Yasmina, musíte užiť lieky,“ dotkla sa vlhkého líca dievčaťa. Napokon sa to podarilo a Yasmina pilulku prehltla.

„Výborne. A teraz pite.“ Napila sa a po chvíli zaspala. Dáša jej stiahla šatku z hlavy. Potom sa obrátila k Mehmetovi.

„Čo je?“ spýtavo hľadel na matku.

„Vieš, že toto nie je Slovensko a nemáš právo vidieť cudziu moslimskú ženu odhalenú?“

Prevrátil oči. „Mama, sú to len vlasy a už som ich videl.“

„Potrebujem ju vyzliecť a dať obklady na hrudník, lebo horúčka je príliš vysoká,“ uviedla ho do obrazu. Potom sa postavila a odišla do kúpeľne. Mehmet bez okolkov pristúpil k Yasmine a palcom ju pohladil po líci. Jej pokožka bola jemná ako zamat a horúca ako oheň. Pomaly prešiel k perám a nepatrne sa ich dotkol. Boli také hebké a lákali ho k bozkom. Určite nevnímala to, že sa jej dotýka, nazdával sa. Zrazu mu prebehla v mysli predstava, ako sa na tomto mladom tele ukája ten starý chlipník Firuz, a prišlo mu nevoľno. To dievča s ním zaiste nespávalo dobrovoľne.

Otec mu spomínal, že ich manželstvo bolo dohodnuté a Firuz si ju privliekol z akejsi chudobnej rodiny. Vedel, ako to v tomto kraji chodí a ako bohatí muži zneužívajú zákony a pedofilne sa ukájajú na svojich manželkách, ktoré neraz majú menej ako desať rokov. Yasmina bola síce už žena, ale pôsobila tak nevinne a krásne, že predstava starého Firuza mu zvýšila krvný tlak.

„Idem na to,“ prerušila jeho myšlienky Dáša, ktorá sa vrátila s vlhkými obkladmi. Veľavravne pozrela na syna.

„Rozumiem. Tak... budem vedľa.“

Dáša počkala, kým Mehmet odíde, potom vyzliekla Yasmine abayu. Pod ňou mala legíny a vzdušné tričko. Nadvihla jej ho a hrudník obalila. Potom ju prikryla tenkou plachtou.

Chúďa dievča, pomyslela si a vyšla z izby. Mala niečo na srdci a musela sa ho na to spýtať, pretože to, čo spravil, sa jej ani trochu nepáčilo. Našla ho v kuchyni popíjať čaj.

„Prečo si to urobil?“ prekrížila si ruky cez prsia. Keby boli na Slovensku, tak by to nebrala tak tragicky, že si domov priviedol vydatú ženu. Ale ako mu mohlo niečo také napadnúť tu v Rijáde? Hrôzostrašné scenáre o tom, ako sem vtrhne Firuz Salman a dá ho okamžite popraviť, sa do nej okamžite zadrapili. Vydesene si uvedomila, v akom nebezpečenstve sa práve nachádza jej syn.

„Ani sám neviem, tak som to cítil,“ zamyslene sa zahľadel do prázdna.

„A čo mieniš robiť ďalej? Ak tomu dievčaťu klesne horúčka a zistí, kde je, budeme mať problémy!“ Hnevala sa pre jeho nezodpovednosť. Vari nemyslel na následky?

„Mama, neblázni. Mám to pod kontrolou, dôveruj mi. Starý je v Dubaji, vie o nás len slúžka. Do rána sme naspäť a nikto sa nič nedozvie. “

„Vravíš, že vie o tom slúžka? Nemáš strach, že zavolá pánovi Salmanovi a všetko mu povie?“ Myslela si, že sa jej to sníva. To nemohol myslieť vážne!

„Neboj sa. Som presvedčený o tom, že Samia bude mlčať ako hrob. Je to nekonfliktný človek a problémom sa vyhýba. Navyše si ma od prvého dňa obľúbila,“ uškrnul sa.

„A čo kamery? Určite vás zachytili, ako ste odchádzali.“

Mehmet stuhol. Akoby práve dostal s klátom po hlave. Úplne pobledol. Ako mohol zabudnúť na taký dôležitý fakt? Kamery snímali celé okolie domu, zvlášť hlavný vchod, kde postával. Ak si Firuz pozrie záznam a uvidí, ako odišiel sám s Yasminou, zabije ho! I keby chcel použiť výhovorku, že boli v nemocnici, neobstál by, keďže s nimi nešla Samia. Navyše by si Firuz mohol ľahko overiť, že v žiadnej nemocnici nebol. Znepokojene sa postavil.

„Musím ihneď odísť. Hneď ako to vybavím, vrátim sa,“ pohol sa k dverám.

„Kam ideš?“

Vážne pozrel na matku. „Neskôr ti to vysvetlím.“

Mal naponáhlo, preto sa nezdržiaval vysvetľovaním, utekal do auta a rýchlo naštartoval. Cestou premýšľal nad tým, ako to urobiť čo najlepšie. V technických veciach sa vyznal, zmazať kamerový záznam nebude pre neho problém, len sa musí dostať do domu. Nemal na výber a musel riskovať. Kým došiel pred dom Salmanovcov, po chrbte mu stekal pot. Mohol by to urobiť jednoduchšie a Yasminu odviezť do nemocnice, ibaže to práve nechcel. Mal rád výzvy a ona bola jednou z nich, riskoval by i život, len aby si urobil po svojom. Všade navôkol bola tma, čo mu imponovalo, len malé svetielka z kamery ho snímali. Dočerta! Dúfal, že nezobudí slúžku. Avšak tesne predtým, než vopchal kľúč do zámky, otvorila dvere Samia. Rýchlo vošiel dnu.

„Vy ešte nespíte?“ prepichol ju pohľadom.

„Myslíte si, že by som mohla spať, keď neviem, čo je s pani Yasminou? Ani ste mi nezavolali, ako ste sľúbili!“

„Prepáčte, úplne som na to zabudol. Pani bude v poriadku, horúčka jej klesla.“

„Je v nemocnici?“

Presne tejto otázky sa obával. A čo teraz? Pozrel na útlu utrápenú ženu. Mohol jej dôverovať? Bolo by lepšie klamať, alebo má povedať pravdu? Rozhodol sa pre druhú možnosť.

„Pani Yasmina nie je v nemocnici. Odviezol som ju k mojej matke. Ona je zdravotná sestra a poskytla jej pomoc. Pomôže jej, nemusíte sa obávať. Ak by sa stav zhoršil, okamžite ju beriem do nemocnice, sľubujem vám to.“

Prekvapená žena naňho vyjavene civela. Čo to rozpráva? On pani neodviezol do nemocnice? Ach! Nemala dopustiť, aby s ňou odchádzal sám.

„A to mi hovoríte len tak, mladý muž? Ako ste mi to mohli urobiť?“

„Cestou mi napadlo, že to mám domov bližšie, tak som ju tam zaviezol. Nehľadajte za tým nič nemorálne. Matka ju pozrela a povedala, že to vyzerá len na nejakú bežnú chrípku. Potrebujem teraz vašu pomoc. Máte kľúče od izby, kde si pán Salman vedie kamerový systém?“

Samia sa chytila za hlavu. „Oh, Alah, daj mi silu! Načo sú vám kľúče? Chcete niečo ukradnúť?“

„To nikdy! Vyzerám azda ako nejaký zlodej?“

„Ja už neviem, čo si mám myslieť. Kde je pani, čo ste jej urobili?“ Samii vyhŕkli slzy. Bolo toho na ňu priveľa, nevedela, či môže šoférovi dôverovať. Mehmet sa rozhodol pritlačiť.

„Upokojte sa a dobre ma počúvajte,“ zhlboka sa nadýchol, „potrebujem zmazať záznam z dnešnej noci a vypnúť kamery. Ak si to pozrie pán Salman a uvidí, ako som odišiel sám s pani Yasminou a vy ste nešli s nami, tak to je náš koniec. Viete si predstaviť, čo by to znamenalo? Mňa by zabil a vy by ste minimálne prišli o prácu! Zmažem záznam, vypnem kamery a zajtra ráno, keď sa vrátime, ich znovu zapnem. Dôverujte mi.“ Hľadal v jej očiach pochopenie. Zdalo sa, že sa upokojila.

„Dobre. Tie kľúče vám dám. Poďte za mnou.“ Kráčali po dlhej chodbe, až kým sa nezastavili pred dverami. Samia odomkla.

„A ako vysvetlíme pánovi Salmanovi, že zmazaný záznam chýba?“

„To už nechajte na mňa a vy sa tvárte, že o ničom neviete. Nikto tu nebol a nič ste nevideli, rozumeli ste? Myslíte na to, že je to pre vaše dobro.“ Urobil, čo bolo treba, a uistil sa, že odstránil všetko. Potom kameru vypol a s úľavou si vydýchol. Keď sa otočil k Samii, zistil, že ho prebodáva prísnym pohľadom.

„Netušila som, že bude s vami toľko problémov.“

„Prepáčte, nechcel som ich robiť. Chcel som len pomôcť pani Yasmine čo najrýchlejšie a vôbec som si neuvedomil, že nás snímajú kamery. Navyše, ak pani nie je v nemocnici, pán Salman by si to ľahko overil a dopadlo by to zle. Preto som musel všetky dôkazy zlikvidovať. Alebo by ste chceli, aby ma pán Salman nechal skántriť? Nebolo by vám ľúto, keby sa môj mladý život skončil?“ pokúsil sa hrať na city. Črty tváre jej zmäkli.

„Ach, Mehmet, to nehovorte ani zo žartu. Nikdy by som si nebola odpustila, ak by sa vám niečo stalo. Ste predsa Onurov syn a on mi bol ako brat. Nerebeloval však tak ako vy.“

„Ubezpečujem vás, že všetko bude v poriadku,“ usmial sa, čím Samiu úplne odzbrojil. Bol veľmi šarmantný a vedel si ľudí získať na svoju stranu. „Otec rebeloval, len to robil prefíkane.“

„Ale nevravte!“

„Niekedy vám o tom poviem, ale teraz musím utekať za pani Yasminou. Nebojte sa, moja mama sa o ňu dobre postará a prinesiem aj všetky potrebné lieky. Nadránom sa vrátime. Musí to byť skôr ako príde Hakim, ktorý ma strieda. Samia, cez noc nikto strážiť dom nebude, tak sa tu poriadne zamknite.“

„Ach, na čo som sa to len dala?“ zalomila rukami. Ostala v dome úplne sama. Kuchár Abdul a slúžka Karima mali svoje rodiny, tak po práci chodili domov a prichádzali až ráno. Len ona v dome Salmanovcov bývala natrvalo. Nemala už nikoho, a preto bola vďačná za prácu aj za lôžko. Poslúchla a všetky dvere pozamykala. Mehmet upaľoval domov rýchlosťou blesku. Tešil sa na to, ako ju znovu uvidí. Dúfal, že horúčka jej klesne a bude sa s ňou môcť v pokoji porozprávať. Bolo to šialené, že takto riskoval. Veď ani netušil, ako Yasmina zareaguje, keď zistí, kde sa nachádza. No on potreboval práve toto. Adrenalín.

11. kapitola

Keď otvorila oči, preľakla sa. Sníva sa jej, alebo je na neznámom mieste? Prudko sa posadila. Niečo vlhké jej spadlo z hrude. Uterák chytila do rúk a nechápavo sa okolo seba rozhliadla. Čo sa to stalo a kde to vlastne je? Abayu a čisté oblečenie našla prehodené cez stoličku. Vstala a rýchlo sa obliekla. Spomenula si, že mala horúčku, a potom na nejakú ženu, ktorá sa nad ňou skláňala. Nebola si však istá, či len nesnívala. Matne sa jej vybavovali záblesky z auta. Ešte stále sa cítila slabá a potrebovala uhasiť smäd, i keď sa našťastie z najhoršieho dostala.

Premkli ju obavy. Ako je možné, že si nepamätá, ako sa sem dostala? Uvažovala zmätene, keď sa zrazu strhla na akýsi zvuk. Srdce sa jej rozbúšilo. Bola na neznámom mieste. Ale u koho a prečo? Znovu postrehla ten zvuk. Znelo to ako cinkanie tanierov. Váhavo urobila tri kroky. Pomaly otvorila dvere a vtom od úľaku takmer vykríkla. Prekvapene zažmurkala, keď zistila, že stojí zoči-voči ich rodinnému šoférovi Mehmetovi.

„Vy?“ vytreštila oči. Keď ju uvidel, doširoka sa usmial.

„Nesnívate, som to skutočne ja.“

„Čo to má znamenať? Kde to som?!“ osopila sa na neho. Mlčky si ju premeral pohľadom. Nebolo pochýb, že napriek ráznemu správaniu je veľmi ženská. Ľahko by ju mohol pobozkať, na okamih sa k nej privinúť a vychutnať si tie šťavnaté pery. A možno by spravil i viac. Naklonil sa k nej a zaboril prsty do tých nádherných vlasov. Urobil to automaticky, nepremýšľal, že ju šokuje opovážlivosťou. Opojený krásou tejto ženy sa správal ako zmyslov zbavený. Pritlačil ju k stene a jeden prameň vlasov si natočil na prst, pričom jej uprene hľadel do očí. Yasmina bola v šoku. Jeho blízkosť ju privádzala do rozpakov, srdce splašene búšilo a vnútro zachvátilo zvláštne chvenie, ktoré nepoznala. Znenazdajky precitla a vylepila mu zaucho. Mehmet zažmurkal.

„Viac na mňa nesiahajte! Čo si to ku mne dovoľujete? A vôbec, kde to vlastne som?!“ kričala nahnevane.

„Odpustite mi moju bezočivosť, ale nemohol som odolať túžbe dotknúť sa vašich vlasov. Ste tá najkrajšia žena, akú som kedy videl.“ Pošúchal si líce. Mal oblečenú bielu košeľu, pod ktorou sa rysovalo jeho mužné telo. Stiahlo jej žalúdok, lebo si uvedomila, že stojí pred ňou veľmi príťažlivý mladík. Nikdy predtým to nevnímala tak intenzívne, pretože žiaden muž okrem Firuza sa k nej nedostal do tak tesnej blízkosti.

„Dostali ste vysokú horúčku, a tak som vás priviedol sem, kde na vás dohliadala moja matka. Pracuje ako zdravotná sestra a uistila ma, že išlo len o nejakú virózu.“

„A ako je možné, že som tu a nie v nemocnici?“

Mehmet, ignorujúc jej otázku, sa začal zvŕtať v kuchyni. „Dáte si čaj?“ Nalial blahodarný nápoj do šálky. „Je vlažný, dobre uhasí smäd.“

„Ďakujem.“ Najradšej by odmietla, ale bola taká smädná, že čaj rýchlo vypila. Horúčku síce už nemala, no cítila sa ešte stále slabá. Položila prázdnu šálku na stôl a zabodla doňho ostrý pohľad.

„Niečo som sa vás pýtala. Prečo som tu a nie v nemocnici?“

„Lebo som to tak chcel.“

Takmer jej vyrazil dych. „Prosím?!“

„Zatúžil som byť s vami osamote aspoň na chvíľu,“ povedal úprimne. Samého ho zarážalo, čo to stvára, ale nemohol sa zdržať ani dotykov, ani tých bláznivých slov, ktoré mal na jazyku. Naprázdno prehltla. Tento muž ju šokoval svojou trúfalosťou.

„O čo vám ide?“

„Chcel som sa vás opýtať, prečo ste ma sledovali z okna.“

Začervenala sa, ale nenechala sa vyviesť z miery. „Takúto hlúposť ste sa ma predsa mohli spýtať aj doma,“ nervózne sa zasmiala.

„A kedy, keď ste ustavične zatvorená vo svojej izbe?“

„Príležitosť by ste určite mali. Tak už neklamte a povedzte mi pravdu. Prečo som tu?“

„Povedal som vám pravdu, túžil som byť s vami sám. Máte v sebe niečo, čo ma nútilo urobiť toto bláznovstvo,“ pohľadom skĺzol k jej perám. Vytušila jeho úmysel a ustúpila dva kroky dozadu.

„Bojíte sa ma?“ zaškeril sa.

„Ste trápny, Mehmet. Báť by ste sa mali vy mňa. Proti mojej vôli ste ma tu dovliekli. Akým právom?“

„Chcel som vám len pomôcť. Ako som povedal, postarala sa o vás moja matka. Ani som sa vás nedotkol, tie obklady na hrudi vám dala ona.“ Bože, ako strašne ho tie čerešňové pery priťahovali. Tak rád by sa na ne prisal, lenže badal, že toto nebude taká ľahká korisť. Nebola to roztopašná Slovenka, aké bežne v tej krajine stretával, ale cudná Arabka.

„Naozaj? A kde vlastne je?“ rozhliadla sa okolo seba, lenže žiadnu ženu tam nevidela. Vari si z nej šofér uťahoval?

„Odišla, keď ste spali. Dnes má nočnú, vravel som vám, že robí zdravotnú sestru.“

Takže neklamal? Naozaj tá žena, ktorá sa nad ňou skláňala, nebola prelud?

„Dajme tomu, že vravíte pravdu,“ hrdo sa vystrela, „no uvedomujete si, že som vydatá žena a nemám tu čo hľadať?“

„Viem, že ste vydatá, ale nie šťastná.“

Tvár jej oblial rumenec. „Do toho vás nič nie je!“ vyprskla, zarazená jeho prostorekosťou.

„Musí byť strašné byť manželkou toho arogantného starca. Alebo sa na neho každú noc tešíte?“

Tieto slová ju zaboleli. Šofér hovoril krutú pravdu, ktorú, žiaľ, nemohla nijako zmeniť. Prehltla trpkosť a šplechla mu do tváre:

„Ste neskutočne drzý! Prečo súdite, koho vôbec nepoznáte? Môj manžel ma ľúbi a rovnako i ja jeho,“ vyslovila bohapustú lož a prikryla si vlasy šatkou tak, aby tento darebák nemal viac možnosť siahať jej na ne.

„Tak v tom prípade sa vám ospravedlňujem. Verím, že si vás pán Firuz váži a robí vás šťastnou. Ako sa cítite? Nie ste hladná?“

„Nie. A chcem ísť okamžite domov,“ odvrkla nahnevane.

„A čo bude so mnou? Poviete o mne manželovi?“ Teraz prišla tá chvíľa, keď potreboval počuť, ako s ním mieni naložiť. Mohlo to dopadnúť všelijako, len nie dobre. Uvedomil si, že to prehnal a nemal ju sem dovliecť.

„Samozrejme, že mu o vás poviem. Spravili ste niečo neslýchané, pokojne by som to mohla pokladať za únos! Alebo ste si mysleli, že z toho len tak ľahko vyviaznete?!“ Vychutnávala si jeho prekvapený výraz. Azda si ten sebavedomý šofér nemyslí, že sa nad ním zľutuje?! Rozčuľovalo ju, ako na ňu hľadel, ako sa s ňou rozprával a ako sa jej bezočivo dotýkal.

„Ešte raz sa vám ospravedlňujem, pani Yasmina. Som si vedomý, že moje správanie bolo drzé, a tiež viem, že som konal v rozpore so zákonmi, ale vysvetlil som vám, prečo som to urobil. Počarovali ste mi svojou krásou a stratil som hlavu. Naložte teda so mnou, ako chcete, zaslúžim si to.“

S odvahou toho najväčšieho hrdinu sa jej díval priamo do očí. Asi sa v nej zmýlil, nebola až taká citlivá a nežná, ako by sa mohlo na prvý pohľad zdať. Teraz bude musieť niesť dôsledky – a tie môžu byť katastrofálne.

„Mali by ste sa hanbiť, Mehmet. Za to, že ste sa odvážili ku mne čo len priblížiť. A tie vaše dotyky,“ sklopila zrak, „bolo to neúctivé,“ dodala tichšie.

„Nikdy by som vám neublížil, pani Yasmina. Ste pre mňa ako slnko, ktoré zasiahlo moje srdce veľkým jasom!“ Dúfal, že ju touto romantickou vetou upokojí, lenže ona sa tvárila ešte chladnejšie.

„Básnik by z vás nikdy nebol. Budete platiť za svoj nemravný čin. A teraz poďme, nech som čím skôr doma!“ Otočila sa mu chrbtom.

„Počkajte. Tieto lieky si vezmite, nechala vám ich moja mama. Máte veľa piť a oddychovať.“

Vzala si fľaštičku s ampulkami bez toho, aby na neho pozrela. Mehmet ju sklamane obišiel a otvoril dvere. Nečakal, že to dopadne až takto zle. Myslel si, že ju poľahky spracuje, no nebola až taká naivná, ako sa nazdával. Musí čím skôr zabudnúť na jej mandľové oči a husté vlnité vlasy, na hriešne myšlienky, ktoré sa ho zmocňovali pri pohľade na ňu. Dočerta! Odbila štvrtá hodina ráno, keď vyrazili na cestu. Sedela na zadnom sedadle a hľadela cez okno. Nahnevaná a rozrušená z toho, čo sa stalo, vyhýbala sa pohľadu šoféra.

Ešte žiadny muž si k nej nedovolil to, čo on. Firuza nerátala, on bol predsa jej manžel a tí mali právo na intímne dotyky s manželkami. Celú cestu v aute nemyslela na nič iné, len na to, ako nebezpečne sa k nej priblížil. Odmietala prijať fakt, že jej pri tom tĺklo srdce ako opreteky. Prečo bola z toho darebáka taká nervózna? Mohol za to on, pretože robil všetky tie nemravné veci, aby v nej vyvolal tieto pocity. Trúfalo sa jej dotýkal a tlačil sa na ňu telom, pričom sa pohrával s jej vlasmi. Mal by dostať trest, aký si zaslúži! Rozhodla sa však, že to nechá na svojho krutého manžela. Ten sa už o spravodlivý trest postará a istotne mu dá ten najhorší. Hnev sa v nej miešal zo zvláštnymi pocitmi, ktoré nepoznala. Túžila sa šoférovi pomstiť za jeho čin. Chcela to však naozaj? Hrdosť jej nedovoľovala zľutovať sa nad ním, i keď by mohla...

***

Bez slova vystúpila, tvárila sa ako kus neoblomného ľadu a rázne kráčala preč. Mehmet počkal, kým sa vytratí, a potom sa zakradol do domu. Kľúče od izby, v ktorej vypol kamerový systém, mal stále vo vrecku, a tak neváhal a namieril si to rovno tam. V technike bol skúsený, takže mu to išlo rýchlo. Zapol kameru a už sa ponáhľal preč. Zamkol a kľúč si strčil do vrecka. Bude ho musieť vrátiť Samii, ktorá však o takomto čase ešte určite spí. Ešteže kamery neboli v dome, iba vonku, to bola jeho záchrana.

V hlave mu trešťalo, netušil, ako vysvetlí Firuzovi zmazaný záznam, nič zmysluplné mu nenapadlo. Asi nebude mať zmysel niečo tajiť, veď Yasmina ho chce i tak prezradiť, takže by sa mal pripraviť na najhoršie. Pravdepodobne ho Firuz vyrazí a ostane bez práce. No možno sa rozhodne potrestať ho omnoho horšie. Nemohol to dopustiť, nemohol pre tú ženu prísť o prácu. Znepokojovalo ho, že sa k nemu správala tak ostro, veď jej nijako neublížil. Pozrel na hodinky. Zanedlho ho mal vystriedať Hakim. Dovtedy musí túto situáciu vyriešiť.

Vedel, že nemá čo liezť do ženských chodieb, ale nemal na výber. Zakrádal sa ako dáky zlodej a premýšľal nad tým, ako z nej vypáčiť prísľub mlčanlivosti. Len keby sa mu podarilo zlomiť tú tvrdohlavú krásku. Očami prechádzal po dverách, všetky vyzerali rovnako. V ktorej z izieb sa ukrýva? Skúsil zaklopať na prvé dvere, ale nik sa neozýval. Hneď oproti zabúchal na ďalšie. Zachytil zvuk. Blížili sa k nemu kroky. Keď otvorila dvere, zrýchlil sa mu pulz. Stála tam, krásna, bez šatky na hlave, s očami plnými údivu. Očividne ju zaskočilo, že si šofér dovolil prísť až sem. Nazdávala sa, že je to len slúžka.

„A vy tu čo chcete?!“ vyhŕkla prekvapene.

„Musím s vami hovoriť,“ zašepkal, znepokojene sa obzerajúc za seba.

„Vypadnite odtiaľto, lebo za seba neručím!“ Chcela mu zabuchnúť dvere pred nosom, ale on bol rýchlejší, dvere pridržal, vošiel dnu a zatvoril ich. Ustúpila dozadu.

„Čo odo mňa chcete?“

„Nechcem vám ublížiť,“ ubezpečil ju.

„Ako ste si mohli dovoliť vstúpiť do izby, do ktorej smie len môj manžel?“ neveriacky na neho civela

„Odpustite, ale musel som sem prísť. Chcel som sa vám ešte raz ospravedlniť a poprosiť vás, aby ste sa nado mnou zľutovali. Neprezrádzajte ma. Potrebujem túto prácu ako soľ. Zomrel mi otec a ja musím pomáhať matke. Prosím,“ spojil dlane k sebe. Takýmito prosbami si zvykol ľudí udobrovať, dotyčný zmäkol a on získal, čo chcel. Lenže táto vzdorovitá divoška sa tvárila ako kus kameňa. Musel však existovať spôsob, ako ju umlčať.

„Mali ste myslieť na dôsledky, teraz je na všetko neskoro. Tam sú dvere, odíďte,“ povedala rázne. Hlas sa jej triasol, no snažila sa ovládať. Mehmet bez pohnutia stál. Jemné strnisko zvýrazňovalo jeho lícne kosti, čo len podčiarkovalo jeho mužnosť. Čierne pramene vlasov mu padali do čela a v očiach mal oheň, z ktorého sa museli podlamovať nohy nejednej žene. Vnímala jeho príťažlivosť všetkými zmyslami, snažila sa však tie zvláštne pocity zahnať.

„Nepočuli ste, čo som povedala?“ položila si ruky vbok.

„Nikam nejdem,“ prekrížil si ruky cez hruď a oprel sa o dvere.

„Prikazujem vám to! Okamžite zmiznite!“ To, čo tento muž stváral, už presahovalo všetky hranice. Žasla nad jeho nebojácnosťou.

„Nemôžete byť predsa taká krutá.“

„Ako sa to so mnou rozprávate?“

„Ste príliš pekná a nežná na to, aby ste boli takáto necitlivá voči tomu, čo sa so mnou stane. Chceli by ste, aby som zomrel, aby ma váš manžel zabil? Alebo aby som prišiel o prácu a skončil vo väzení?“

Priskočila k nemu a zvrieskla mu do tváre: „Vypadnite odtiaľto, ale ihneď!“ Využil jej blízkosť, schmatol ju a oprel o dvere. Tentoraz sa k nej pritlačil omnoho tesnejšie ako u neho doma. Tvár jej blčala hnevom, ale aj rozpakmi. Keď sa im stretli oči, na moment onemela. Bol tak blízko a ona sa celá rozochvela. Srdcia im obom divoko bili, tváre horeli vzrušením a očakávaním konca, ktorý rozhodne pred chvíľou ani jeden z nich nečakal. Mehmet to viac nevydržal.

Musel ochutnať tie sladké pery, ktoré ho oberali o rozum, a privoňať si k tej jemnej pokožke. Bola v jeho moci a nemala šancu mu uniknúť. Nečakane ju schmatol a drsne sa primkol k jej perám. Držal ju pevne, aby nemala šancu uniknúť. Yasmina sa sprvu bránila, ale keď sa jazykom predral do jej úst, obliala ju horúčava. Túžba bola silnejšia ako rozum a ona povolila. Po dlhom a vášnivom bozku Mehmet usúdil, že ju dostatočne opantal a odtiahol sa. Mala červené líca a zrýchlene dýchala. Zahanbene od neho odskočila.

Akoby sa prebrala z tranzu, lebo si zrazu uvedomila, čo sa udialo. Mehmet ju pohladil po líci a usmial sa. Potom bez slova odišiel. Nechal ju tam stáť, spokojný s tým, čo dosiahol. Vyzerala tak poddajne, tak krehko, prijala jeho bozky a celá sa chvela. Musel sa usmiať. Nie, ona to neurobí, neprezradí ho, bol si tým viac než istý. A ak áno, bude sa musieť zmieriť so svojím osudom. Razil si cestu chodbami, aby sa čím skôr dostal pred dom. Každú chvíľu príde jeho náhradník a on sa konečne poriadne vyspí.

A naozaj, už ho tam čakal. Mehmet naňho unavene pozrel.

„Ahoj, Hakim.“

„Kde sa túlaš? Som tu už desať minút a teba nikde. Takto strážiš dom pána?“

„Bol som na toalete. Asi som zjedol niečo skazené, lebo ma... no veď vieš čo.“

„Jasné, rozumiem. Podrobnosti netúžim vedieť.“ Obaja sa zasmiali. Zahral to dobre, Hakim si nič nezvyčajné nevšimol.

„Tak sa choď vyspať. Vidím, že si akýsi nesvoj, ale chápem, nočná je nočná.“

„Veru tak, bola to ťažká noc. Musím ísť, večer sa opäť meníme.“ Rozlúčili sa. Dnes domov nepôjde, túžil byť v jej blízkosti, a preto sa rozhodol spať v izbe pre služobníctvo. Absolútne ho netrápilo, že to, čo vykonal, by mohlo mať katastrofálne následky. Možno bol nezodpovedný a robil šialené veci, ale inak nemohol. Tá žena mu úplne počarovala. Zhodil zo seba šatstvo a vošiel do sprchy. Myslel na to, ako sladko chutila, myslel na jej mandľové oči a nástojčivé pery. Predstavil si, ako sa dlaňami zakráda pod jej šaty, hladí ju a bozkáva, privádza do búrlivých výšin rozkoše...

12. kapitola

Yasmina sa nemohla spamätať z toho, čo sa stalo. Myslela na to, ako ju šofér popálil bozkami a rozdúchal v nej niečo nepoznané. Ako len mohla dopustiť, aby k niečomu takému došlo? Prešla si palcom po spodnej pere a zatvorila oči. Ten bozk bol dokonalý. Zrazu si spomenula, ako ju bozkáva Firuz, a striasla sa od hnusu. Tak strašne nenávidela toho odporného chlapa, tak veľmi sa jej priečilo, keď sa dotýkal svojimi starými a tlstými rukami intímnych častí jej tela.

Ale to, ako bozkával Mehmet Al Musawi, sa nedalo porovnávať s odporným mliaskaním Firuza Salmana. Faktom bolo, že šofér si k nej dovoľoval a presiahol hranice, za čo by si zaslúžil trest. Lenže teraz si nebola istá, či to naozaj chce. Pomstiť sa mu. Povedať o jeho nemorálnom správaní Firuzovi. Už necítila voči nemu hnev, len zmätenosť. Netúžila mu ublížiť, ani sama nevedela prečo. Nechápala, ako je možné, že stále nad ním premýšľa. So zdesením si uvedomila, že každý jeden jeho pohľad a dotyk doslova hltala. Dostával sa jej pod kožu. Pomaly. Zmyselne. Hriešne. Vari sa načisto pomiatla?

Túžba jej musela úplne zatemniť mozog, keďže sa správala tak bezhlavo. Musí si dať na šoféra pozor a udržiavať od neho odstup. Prišiel sem prosíkať, aby ho neprezrádzala. I keď sa na neho sprvu hnevala, povedala si, že bude mlčať a Firuzovi nič nepovie. Mehmet mal v sebe čosi, čo ju nútilo správať sa tak bezostyšne. A navyše nikto netušil, čo sa medzi nimi udialo, iba oni dvaja. Možno by sa mohla cez to preniesť, ale zároveň ho musí varovať, aby sa k nej viac nepribližoval. Tušila, že Mehmet je odteraz pre ňu nebezpečný. Zaspávala s myšlienkou na neho. Akokoľvek sa to snažila v sebe potláčať, nedarilo sa jej to. Keď sa zobudila, cítila sa omnoho lepšie. Ten prekliaty vírus bol asi preč, lebo sa dokonca hlásil i hlad. Vstala, prešla do kúpeľne a opláchla si tvár. Vlasy si zaplietla do vrkoča a prikryla ich šatkou. Usudzujúc, že vyzerá obstojne, vybrala sa pozdĺž chodby do kuchyne, kde už rozvoniavala večera. Prespala takmer celý deň, no očividne jej to prospelo. V predsieni upratovala Karima, mladšia zo slúžok.

„Dobrý večer,“ pozdravila ju.

„Dobrý večer, pani Yasmina. Ako sa cítite? Samia mi povedala, že ste mali horúčku.“

„Ďakujem, je mi lepšie a som veľmi hladná.“

„Kuchár Abdul už pripravil večeru, nech sa páči, prejdite do jedálne.“

„Ďakujem ti, Karima, si veľmi milá. Povedz mi, ako sa máš?“ spýtavo hľadela na dievča.

„Mám sa dobre, pani Yasmina. Keď sa vráti pán Salman, chcem ho požiadať o pár dní voľna. Totiž... chcela by som ísť s Indarom k rodičom. Bývajú v Indii a cesta je dlhá,“ povzdychla si.

„Rozumiem. Porozprávam sa s Firuzom, aby ti dal viac voľna.“

„Budem vám vďačná.“ Karima začala upratovať a Yasmina odišla do jedálne. S chuťou sa pustila do jedla. Klasika, arabský chlieb a káva. Potom si dala ešte poriadnu dávku ovocia, aby dodala telu energiu, ktorú za posledné dva dni stratila. Keď dojedla, pocítila nutkanie zistiť, čo robí šofér. Dočerta. Prečo už zasa na neho myslí? Srdce sa jej rozbúšilo, keď sa priblížila ku vchodovým dverám. Možno ho nachytá, že nestráži dom a bude mať ďalší dôvod na pokarhanie. Sama seba presviedčala, že ho chce vidieť len kvôli čírej zvedavosti, i keď v hĺbke duše cítila, že je to pre niečo iné. Opatrne pootvorila dvere.

Vykukla spoza nich a očami ho hľadala. Stál kúsok od auta a hľadel priamo do okna jej izby! Ostala stáť ako obarená. Skutočne čakal, že sa mu v okne ukáže? Dnes mal na sebe šoférsku uniformu, ktorá mu náramne svedčila. Hľadela na jeho široký chrbát, keď sa zrazu otočil a stretli sa im pohľady. Preľaknuto zabuchla dvere a oprela sa o ne. Ach, prečo len musí byť taká nepozorná?

„Pani Yasmina!“ začula jeho hlas za dverami. S trepotajúcim srdcom sa rozbehla do izby a zamkla sa. Vykukla z okna, stál pred domom. Nie, nebude ho pozorovať, karhala samu seba v duchu. Nemala to robiť, teraz si bude šofér kadečo namýšľať. Zatiahla závesy. Keďže prespala celý deň, necítila sa byť unavená, tak sa pustila do knihy. Čítala takmer do polnoci. Všade sa rozľahlo ticho, slúžky už zaiste spali. Láska hrdinov v románe ju rozplakala. Bolo krásne o tom čítať, len škoda, že život nebol román a nedal jej to, čo hrdinom.

Lásku a vášeň. Pochopenie a pokoj v živote. Pocítila smäd. Vstala a pobrala sa do kuchyne. Kráčala potichu, aby nikoho nezobudila, keď si zrazu uvedomila, že je v dome úplne sama, ak nerátala Samiu, ktorá však bola v časti pre služobníctvo. Nemusí sa predsa obávať, že nahnevá Firuza alebo natrafí na tu protivnú Mariam. Mala dom len pre seba, a tak si to mohla naplno vychutnať. Napila sa a vyšla z kuchyne do predsiene. Od prekvapenia takmer onemela, keď sa pred ňou objavil šofér. Stál oproti nej a mlčky na ňu hľadel.

„A vy tu čo robíte? Nemáte strážiť dom?“ spýtala sa roztržito.

„Idem za vami.“

„Za mnou? Už som vám predsa povedala, že mi máte dať pokoj. Nerozumeli ste?“

„Prečo ste ma špehovali?“ Mehmet sledoval, ako sa zapýrila. Bola taká rozkošná.

„Ja? Ja som len...“ nevedela, čo povedať. Pristúpil k nej tak blízko, že ich delilo len niekoľko centimetrov. Cítila jeho dych na tvári a utápala sa v tých nebezpečných očiach. Srdce jej išlo vyskočiť z hrude.

„Páčim sa ti, však? Priznaj to konečne,“ drzo prešiel do tykania a provokačne sa uškrnul. Takmer jej zabehlo.

„Čože?!“ Nevedela, čo s rukami. Kolená sa jej takmer podlomili, keď jej palcom prešiel po líci.

„Som z teba úplne vedľa, Yasmina. Povedz mi pravdu, čo ku mne cítiš ty?“

Očakával, že dostane facku, ale na jeho prekvapenie to neurobila.

„Prečo ste sa mi priplietli do života?“ spýtala sa rozrušene.

„Možno to bol osud,“ zašepkal zmyselne.

„Osud? Na niečo také neverím. Neznášam vás, mali by ste sa ma strániť.“

„Naozaj ma tak neznášaš?“ usmieval sa. Celkom určite klamala. Videl, aká je roztržitá, a cítil, že jej nie je ľahostajný.

„Rozčuľuje ma vaša bezočivosť. Znova ste sa ma dotýkali a v mojej izbe ste ma pobozkali. Kto vám dal právo urobiť to?“

„Videl som, že to chceš aj ty. Vari sa ti to nepáčilo?“

„Nie!“ vyhŕkla rýchlo. Ale páčilo sa jej to. A ešte ako! Chcela mu však ukázať, že sa na neho hnevá, a zvolila vyšší tón hlasu.

„Chceš ma, rovnako ako ja teba, Yasmina,“ stiahol ju k sebe a takmer jej bozkom vzal dych. Dlaňami ju oblapil okolo drieku a telom sa k nej pritlačil. Pulz sa jej zrýchlil a v lone pocítila náhlu spaľujúcu túžbu. Čo to, dopekla, malo znamenať? Nikdy nemala podobné pocity pri bozkávaní. Mehmet sa zrazu odtiahol. Dýchal prerývane a láskal ju očami.

„Ale nebudem ťa do ničoho nútiť. Počkám si na ten správny moment.“ Musel vynaložiť veľa úsilia, aby ju prestal bozkávať. No Yasmina už bola taká rozpálená, že chcela viac. Túžila zistiť, aké to je ochutnať skutočnú vášeň. Presne takú, akú prežívali hrdinovia v románe. Na jej sklamanie sa však otočil a odchádzal preč.

„Počkaj!“ zvolala. Prekvapene na ňu pozrel, keď sa mu zrazu hodila do náručia a chtivo sa pritisla k jeho perám. Mehmet pocítil silnú žiadostivosť, rozhodne nečakal, že sa táto tvrdohlavá divoška takto na neho vrhne. Po dlhom bozku ho prekvapila ešte viac. Chytila ho za ruku a ťahala do svojej izby. Nemuseli hovoriť nič, pretože ich oči hovorili za všetko. Len čo zabuchla dvere, vrhli sa na seba. Vyzliekla si abayu, pod ktorou mala len krátke vzdušné šaty olivovej farby. Sledovala, ako tento príťažlivý muž zhadzuje zo seba košeľu. Pri pohľade na jeho dokonale vyrysované svaly preglgla. Mehmet dlho nezaháľal a zovrel jej rozpálené telo v náručí. Privinul si ju na hruď a pomaly jej vyzliekol aj posledný kúsok oblečenia, pričom jej jazykom láskal ušný lalôčik. Vzdychy, ktoré vydávala, ho nabádali k tomu, aby pokračoval.

„Ach, moja krásna Yasmina,“ šepkal. Prstami prechádzal po jej perách, krku a prsiach. Vzápätí tie miesta pobozkal. Sprvu nežne a zmyselne, potom dychtivo a roztúžene. Nechtami prechádzala po jeho hrudi, vychutnávala si čaro okamihu, keď mali splynúť v jedno telo. Tak veľmi po ňom túžila. Chcela si zapamätať každý jeho dotyk a bozk, chcela sa mu odovzdať úplne. Keď sa to stalo a ich telá sa spojili v jedno, mala pocit, že sa dostala do stavu inej dimenzie. Ochutnávala vášeň, ktorú predtým nikdy nepoznala.

Po dokonalom milovaní sa oprela o jeho plece a spokojne sa usmiala.

„Nemôžem uveriť, čo sme práve urobili,“ spočinula hlavou na jeho hrudi.

„Milovali sme sa,“ odhrnul jej spotený prameň vlasov z tváre a pobozkal ju na čelo.

„Bolo to krásne. Vôbec nie také ako s Firuzom, ktorý je ku mne hrubý a nechutný. Nenávidím ho,“ privinula sa k nemu ešte tesnejšie. Mehmet pri myšlienke na toho starca bojoval s hnevom, ktorý v ňom pulzoval. Po dnešnej noci viac nebude jeho zamestnancom, ale sokom.

„Je mi to ľúto. Veríš mi, že si zaslúžiš len to najlepšie? Si taká krásna, taká nežná,“ mäkko vyslovil slová, pri ktorých sa Yasmine nahrnuli slzy do očí. Mehmet bol prekvapený sám zo seba. Cítil, že ho s tou ženou niečo spája, niečo veľmi silné ho k nej priťahovalo. Nebola to len žiadostivosť, lebo on s ňou nemal obyčajný sex, on sa s ňou miloval skutočne precítene. A teraz, keď boli jedno telo a duša, keď si odovzdali to najcennejšie, vedel, že ju nechce stratiť za nič na svete. Ako z nich opadla vášeň, Yasmina precitla, uvedomujúc si krutú realitu – je vydatá žena. Posadila sa a uprela na neho vychladnutý pohľad.

„Naša láska nemôže existovať. Nie je reálna.“ Samu ju prekvapilo, že spomína lásku, veď ho sotva poznala. Možno to bolo tým, že pri Firuzovi veľmi trpela, a preto jej tento muž tak počaroval. Áno, úplne ju opantal, až sa jej z toho točila hlava. Možno takto vyzerá láska. Myslieť na niekoho neustále, aj keď nie ste s ním. Pri vedomí, že nemôžu spolu byť, zosmutnela.

„Prečo by nebola?“ zamračil sa.

„Som vydatá.“

„Neboj sa, niečo vymyslíme.“

„A čo chceš vymyslieť? Som manželkou iného muža, Mehmet. Vieš, čo by sa mohlo stať, keby nás Firuz odhalil?“ Stále viac chápala, čo urobili, a preľakla sa. Čo ak ich Firuz prekukne?

„Samozrejme, ale nám sa nič nestane, lebo budeme opatrní.“ Mehmet to všetko zľahčoval, ale ona to videla z iného uhla pohľadu.

„Nemôže sa to viac opakovať,“ povedala rázne.

„Yasmina...“

„Prosím ťa, obleč sa a odíď!“ Cítila, ako jej prudko búši srdce, nechcela, aby odišiel, ale musela to urobiť. Nemá predsa právo na lásku, nenarodila sa preto, aby bola s týmto mužom.

„Prosím, dôveruj mi. Niečo vymyslíme.“

„Povedala som. Choď preč!“

Hľadel na ňu so smútkom v očiach. Táto žena ho pripravovala o rozum. Túžil ju zovrieť v náručí a nikdy viac nepustiť, ale ona ho zrazu vyhadzovala z izby. Prečo sa musel zapliesť práve s ňou? Prečo nedokázal odolať jej pôvabu? Obliekal sa, pričom z nej nespúšťal zrak. Stála pri dverách a mlčky hľadela do zeme. Keď okolo nej prechádzal, sklonil sa a perami sa dotkol jej ucha. Zachvela sa a potlačila túžbu vrhnúť sa mu do náručia. Ešte chvíľu na ňu hľadel a potom bez slova odišiel. Oprela sa o dvere a privrela oči. Ešte stále sa triasla pri pomyslení, že sa pred chvíľou milovali. Čo to len urobila?

***

Ľahla si do postele, aby zabudla na celý svet. Najradšej by zaspala naveky, tak veľmi ju trápilo, že nemôže byť s mužom, ktorý sa jej páčil a ukázal jej pravú rozkoš. Bol oveľa milší ako jej manžel. Vedela si predstaviť, že by ho naozaj ľúbila. Povzdychla si. Zajtra sa Firuz vráti a ona bude musieť znovu znášať jeho nevrlé správanie. Desila sa pri predstave, že sa bude zasa pokúšať splodiť s ňou syna. Nechcela mať dieťa s tým starcom. Zotrela si slzy a pokúsila sa zaspať, no nešlo to. Myslela na Mehmeta, na vášeň, ktorú s ním prežila, na jeho pekné usmievavé oči a nežné dotyky. Prebdela celú noc a zaspala až nadránom. O pár hodín sa ozvalo klopanie na dvere. Keďže nereagovala, dvere sa otvorili a niekto vstúpil dnu. Otvorila ešte privreté viečka a s prekvapením zistila, že je to Mehmet. V rukách držal tácku s raňajkami.

„Čo tu robíš?“

„Priniesol som ti raňajky, princezná.“

„Ty mi už nedáš pokoj, že?“ Na perách sa jej objavil úsmev. Napočudovanie bola rada, že ho vidí, i napriek tomu, že mu zakázala, aby za ňou chodil.

„Nikdy, Yasmina. Tak veľmi si mi počarovala, že sa ťa už nevzdám.“ Vzal strapec hrozna a odtrhol jednu bobuľu, ktorú jej pomaly vsunul do úst. Bolo to romantické a vzrušujúce, obaja cítili, ako ich zmáha túžba, a vrhli sa na seba. Tentoraz sa bozkávali divoko a drsne, strhávali zo seba šaty, no ani jednému z nich to neprekážalo.

„Chcem ťa,“ šepkal a ona jeho výzvu prijala.

Prešiel prstami po jej nahom stehne a jazykom poláskal ružovú bradavku, ktorá sa pred ním krásne týčila. Zaklonila hlavu, cítiac, že sa od vzrušenia asi zblázni. Bruškami prstov skúmala obrysy jeho tváre a opäť ho bozkávala. Obaja boli pripravení na finále, keď sa zrazu rozleteli dvere a niekto vbehol do izby. Prudko sa od seba odtrhli a šokovane hľadeli do očí Firuzovi Salmanovi, ktorý stál na prahu dverí. Yasmina si pritisla k prsiam prikrývku, úplne vyvedená z miery, že sa Firuz vrátil domov. Veď mal prísť až o tri dni! Teraz stál pred ňou a preklínal ju pohľadom.

„Čo má toto znamenať?! Ty pobehlica!“ zvrieskol. Do izby pribehla Mariam.

„Ale, ale, čože to tu máme za divadelné predstavenie? Vedela som, že je to len obyčajná štetka!“ nenávistne sa na ňu osopila.

„Veru tak, Mariam, máš pravdu. Chovám si na prsiach hada! A ty,“ prstom ukázal na Mehmeta, ktorý sa medzitým začal rýchlo obliekať, „ty prekliaty sukin syn!“

Firuz siahol do zadného vrecka a vytiahol pištoľ. Všetko sa zbehlo tak rýchlo. Namieril zbraň na Mehmeta a bez milosti stlačil spúšť. Guľka trafila miesto na ľavej strane hrudníka, presne tam, kde mu bilo srdce. Cez bielu košeľu presiakla červená krv a Yasmina vykríkla.

„Nieee!“ vrhla sa na milenca, ktorý bezvládne padol na zem, stonajúc od bolesti.

„Vždy ťa budem milovať,“ povedal trasúcim sa hlasom. Chvíľu na ňu hľadel a ona mala pocit, že sa utopí v bolesti, ktorá sálala z jeho očí. Telo mu stuhlo v silnom kŕči a vzápätí vydýchol. Prebehla ňou vlna hrôzy.

„Mehmet, nie! Neumieraj!“ rozvzlykala sa objímajúc ho, nevnímala okolie, túžila zomrieť spolu s ním. Jeho bezduchý pohľad do prázdna dosvedčoval istú smrť.

„Dostala si, čo si chcela,“ ozval sa za ňou hlas. Firuz ju zdrapol za rameno a vytiahol k sebe. „Zaplatil životom a zaplatíš aj ty!“

„Zabi ma, môj život nemá viac zmysel,“ precedila pomedzi zuby. Potom klesla na kolená a zakričala: „Zabi ma, na čo čakáš? Vpáľ mi guľku do hlavy, lebo nič iné si ani nezaslúžim!“ Keď to hovorila, hľadela na muža, ktorý jej aspoň na moment ukázal, ako chutí vášeň, a nemohla sa dočkať, kedy sa poberie za ním.

„Čo s ňou urobíš, miláčik? Hádam ju nenecháš žiť?!“ ozvala sa Mariam, ktorá sa po celý čas na všetko dívala. Yasmine bolo zle z tých dvoch, nevládala ďalej žiť v tomto dome medzi takými nechutnými ľuďmi.

„Samozrejme, že zomrie, lenže zabiť ju teraz by bolo veľmi jednoduché. Chcem, aby trpela. Vezmeme ju do dediny a dáme ukameňovať,“ povedal zákerne a palcom jej nadvihol bradu.

„Nemysli si, že ti to uľahčím! Budeš trpieť dlhé hodiny, kým neumrieš!“ potiahol ju za vlasy. Yasmina neveriacky na neho civela. Vedela, že Firuz má právo chrániť si svoju česť a zabiť ju spôsobom, akým sa to v tejto krajine vykonáva.

„Obleč sa a ideme!“ zavelil. Až teraz si uvedomila, že kľačala pri svojom milencovi úplne nahá, v tom šoku to ani nevnímala. Obliekla sa a zmierená so svojím osudom nasledovala kroky krutého manžela. Aké bolo jej prekvapenie, keď jej oznámil, že idú do dediny, v ktorej sa narodila. Bezducho hľadela z okna auta, už nevládala ani plakať. Túžila si pred smrťou zapamätať len tie najkrajšie chvíle zo života, medzi ktoré patrili i spomienky na matku a sestry. A napokon na Mehmeta, muža, pre ktorého musí zomrieť. Keď konečne dorazili k jej rodnému domu, Firuz vystúpil a surovo ju vytiahol z auta. Otec ich náhly príchod neočakával a zarazilo ho to.

„Toto je vaša dcéra!“ zreval Firuz a posotil ju tak, až spadla na prašnú zem, rovno pred otcove nohy. Cítila sa tak ponížene.

„Podviedla ma v mojom vlastnom dome!“

„Je to pravda?“ Otec na ňu nahnevane hľadel. Iba mlčky prikývla.

„Neučil som ťa vari pokore a poslušnosti?“

„Učil, otec,“ hlesla roztrasene.

„A vieš, čo ťa teraz čaká? Musíš zomrieť, aby som očistil česť rodiny.“

„Otec, prosím, odpusti mi,“ rozplakala sa.

„Nemôžem.“ Nepomáhali žiadne prosby ani plač, otec ju od seba s odporom odstrčil.

„Kde to urobíme?“ spýtal sa Firuz.

„Za dedinou, na odľahlom mieste.“ Chvíľu sa dohadovali, kde ju zabijú, hovorili o tom, akoby išlo o normálnu vec. Yasmina odrátavala posledné minúty svojho života. Ani sa nenazdala a opäť sedela v aute. Otec nevnímal jej prosby o zľutovanie, s kamenným pohľadom zízal pred seba. Slnko nemilosrdne pálilo, keď sa ocitli na mieste, kde sa vykonávali popravy. Bezducho sa dívala, ako nejakí muži kopú jamu, do ktorej ju potom vsotili. Po chvíli pribudli aj iní muži z dediny, aby sa mohli pokochať, čo za nehanebnicu to idú ukameňovať. Zahrabali ju hlinou takmer po ramená, trčala jej len hlava. V duchu sa modlila, aby to mala čím skôr za sebou. Prvý kameň hodil jej otec. Trafil ju do ramena. Pocítila ostrú bolesť a vykríkla. Firuz sa zohol k zemi, vzal kameň a s odporom si odpľul.

„Nech ti Alah odpustí,“ rozohnil sa. Kameň veľký ako päsť zasiahol jej pravé oko, vystrekla krv a zahmlila jej pohľad. Zrevala a takmer od bolesti omdlela. Roztriasla sa od hrôzy, keď uvidela, ako sa postupne pridávajú ďalší dedinčania. Nikto s ňou nemal zľutovanie. Dopadla na ňu spŕška kameňov.

Hrôzostrašne kvílila a bolesť jej nedovoľovala uvažovať ani prosiť o milosť. Zanedlho odíde z tohto sveta a bolesť pominie. Musí to vydržať. Doširoka otvorila oči a pocítila, ako jej pot steká dolu chrbtom. Zmätene sa okolo seba rozhliadla. Náhle pochopila, že to bol len sen, a s úľavou si vydýchla.

13. kapitola

Mehmet upieral zrak k letiskovej hale. Konečne zbadal prichádzať Firuza Salmana, ktorý ťahal za sebou veľký kufor a tváril sa dôležito. Mariam s dcérou poslušne kráčali vedľa neho. Obe boli od hlavy po päty zahalené, pôsobili nenápadne rovnako ako drvivá väčšina žien. Oblečené v čiernych dlhých abayách sa od množstva iných moslimských žien ničím nelíšili. Vyšiel im v ústrety.

„Dobrý deň, pane,“ nervózne sa usmial.

„Je všetko v poriadku?“ Firuz si šoféra pozorne premeral, zdal sa mu totiž akýsi nesvoj.

„Ale iste, pane, len... mám niečo so žalúdkom,“ splietal piate cez deviate. Mal pocit, že starec mu dovidí až na dno duše, že zacíti z neho vôňu Yasminy, s ktorou sa miloval len pred pár hodinami. Firuz, našťastie, nevedel čítať myšlienky a viac mu nevenoval pozornosť. Nasadol do auta, podobne urobili aj Mariam a Aisha. Boli až podozrivo tiché, Mehmet tušil, že sa niečo dialo. Až keď naštartoval, spustila sa paľba otázok.

„Nebol ma nikto navštíviť?“

„Nie, pane.“

„A čo moja žena, je v poriadku?“

„Isteže. Z domu nevystrčila ani päty.“

„Opovážila by sa,“ zachechtal sa Firuz, „moje manželky si dobre vychovávam.“

„Áno, pane.“

„Dám ti radu, chlapče. Ak sa budeš jedného dňa ženiť, vyber si čo najmladšiu, také bývajú najlepšie. Nezabudni však, že ženu musíš najskôr skrotiť bičom, aby ťa poslúchala.“

Mehmet zovrel volant, až mu hánky obeleli. Najradšej by tomu sviniarovi takú vrazil, že by sa s ním rozleteli dvere auta.

„Máte pravdu, pane, je to tak,“ dal mu za pravdu, no mal čo robiť, aby zachoval pokoj.

„Chcel som zatelefonovať, či je všetko v poriadku, ale nešťastnou náhodou skončil môj mobil v mori.“

„To ma mrzí, pane.“

„Nebyť hysterickej ženskej, mohol som ten mobil ešte mať, však, Mariam?“

V aute sa rozľahlo ticho. Mariam zaťala zuby. Toto bola najhoršia dovolenka, akú kedy zažila, a najradšej by ju zo svojho života vymazala. Myšlienkami sa vrátila k luxusnej jachte v Dubaji, ktorú Firuz prenajal, aby sa mohli plaviť po mori. Po čase začala byť unavená z horúceho slnka, a tak si povedala, že si pôjde ľahnúť do kajuty, zatiaľ čo Aisha ostala s Firuzom pozorovať more. V kajute si sotva stihla odpočinúť, pretože zapípal Firuzov mobil, ktorý si tam zabudol. Čudovala sa tomu, keďže svoj elektronický kúsok si vždy starostlivo strážil. Zvedavo doň nakukla a otvorila prijatú správu. Písala mu nejaká Eva, pýtala sa, kedy sa opäť stretnú, lebo mu už veľmi chýba. A že noc, ktorú s ním strávila, bola úžasná. Do Mariam vošla zlosť, vybehla von z kajuty a hodila mobil do Firuza, lenže ten sa v poslednej chvíli uhol, a tak jeho najnovší kúsok ponad neho preletel a skončil v mori. Začala jačať a plakať, že kto je Eva, a vyčíňala dovtedy, kým ju neuzemnil fackou. Na všetko sa s hrôzou dívala ich dcéra, ktorá v kúte čupela a zakrývala si uši. Mariam sa nedozvedala nič, lebo Firuz jej odmietol niečo vysvetľovať, namiesto toho ju počastoval nadávkami, že je iba hysterická a ničomu nerozumie. Úplne stačilo, že sa musela o neho deliť s tou hlúpou Yasminou. A ešte sa jej do života pripletie akási pobehlica s európskym menom? V aute bolo čoraz dusnejšie. Ani Mehmet sa necítil dobre.

Myslel na Yasminu a išlo ho poraziť, keď si predstavil, že tento starec sa bude znova na nej ukájať. Po tom, čo mu povedala, že Firuz sa k nej chová hrubo, rozmýšľal, ako by ju pred tým zverom uchránil. Nenachádzal žiadnu cestu. Nezakáže mu predsa vstup do izby vlastnej manželky, ani ho nemôže nijako inak spacifikovať. Musel by vymyslieť sofistikovaný plán a ísť na sto percent. Alebo ho rovno zabiť. Dunelo mu v hlave, cítil, ako sa mu potia dlane. Nemal si s ňou začať, dočerta! Prudko zabrzdil pred domom.

„Čo to má znamenať? Opatrne s tým autom!“ zavrčal Firuz.

„Prepáčte.“

„Si akýsi nervózny, deje sa niečo?“

„Ale nie, pane. Len sa necítim dobre, to ten žalúdok...“

„Tak si vezmi deň voľna a zastúpi ťa Hakim.“

„Ďakujem, pane, ale zvládnem to. Mám svoju prácu rád.“

„Ako chceš.“

***

„Čo si celý čas robila počas mojej neprítomnosti?“ premeral si ju Firuz. Ešte len prekročil prah dverí a už ju spovedal.

Chabo sa usmiala. „Čo také sa už dá robiť v tomto dome? Chodiť nikam sama nemôžem, aj čítať si mi zakázal. Nudila som sa,“ mykla plecami.

„Nejako si pobledla,“ skúmal jej tvár. „Nie si chorá?“

„Trochu. Mala som zvýšenú teplotu.“ Zatiaľ nemala dôvod klamať.

„Vezmem ťa k lekárke.“

„To nie je potrebné, cítim sa lepšie, ale ďakujem ti za starostlivosť.“

Zdala sa mu akási vyplašená. Postrehol nervozitu v jej hlase a všimol si, ako prešľapuje z nohy na nohu.

„Si zo mňa nervózna?“ uvelebil sa do kresla.

„Ja... nie.“

„Poď ku mne.“

Pristúpila k nemu. Stiahol ju k sebe na kolená.

„Chýbala si mi, dievčatko,“ hustou bradou ju poškriabal na krku a rukami putoval od jej drieku k prsiam. Bolo jej na omdletie. Och, dnes nie!

„Mám svoje dni!“ vyhŕkla odrazu. Okamžite sa od nej odtiahol.

„To si mala povedať hneď,“ odstrčil ju urazene od seba, zošmykla sa z jeho kolien a dopadla na dlážku. Znovu nebola tehotná a Firuza to riadne nahnevalo. Nedala na sebe vedieť bolesť, ktorú jej spôsobilo tvrdé dopadnutie, a on sa tým, že bol k nej surový, vôbec nezaoberal. Tentoraz sa jej ho podarilo oklamať, lebo svoje dni v skutočnosti nemala. S úľavou si vydýchla, keď sa postavil a odišiel. Radšej bude klamať, než by s ním mala mať sex, urobí čokoľvek, len aby ich nechutnú súlož oddialila. Zvlášť po tom, čo prežila s Mehmetom. Bola to láska? Alebo len vášeň, čo ju oberala o rozum? Netušila, ako tie pocity pomenovať, vedela len to, že ho túži znovu vidieť, i keď ich vzťah nemal budúcnosť. Čo si len teraz o nej Mehmet asi myslí? Vliezla s ním do postele a vzápätí ho z nej vyhodila. Ako len mohla urobiť takú hlúposť a podľahnúť mu? Teraz ju so šoférom spájalo silné puto, darovala mu predsa seba. Dala mu to, čo patrilo len medzi manželov, no napriek tomu cítila, že to pre ňu znamenalo veľmi veľa a že bude ťažké tváriť sa, akoby o nič nešlo.

Do jedálne zišla až na obed. Zvítala sa s Aishou, Mariam však nereagovala na pozdrav, iba do nej zabodla nevraživé oči. Yasmine sa zdala nervóznejšia ako kedykoľvek predtým. Všetci boli záhadne mĺkvi, preto keď dojedli a Firuz sa niekam vyparil, spýtala sa:

„Mariam, čo sa to tu deje?“

Mariam si ju pohŕdavo premerala. „Daj mi pokoj a nestaraj sa!“

„Ako myslíš.“ Yasmina viac nekládla otázky. Mariam mala evidentne zlú náladu a nemalo zmysel vyzvedať. Vrátila sa do izby a zanedlho jej na dvere zaklopala Aisha.

„Čo tu robíš? Mama sa bude na teba hnevať.“

„Prepáč, ale musím ti niečo povedať,“ rozvzlykala sa.

„Čo sa stalo?“

„Ocko si našiel ďalšiu ženu.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Mama našla v jeho mobile správu od akejsi Evy. Vraj mu písala samé nemravné veci. Veľmi sa hádali a otec ju napokon udrel. Tá ich hádka bola strašná.“

„Upokoj sa, Aisha, to bude v poriadku. Možno išlo len o nejaké nedorozumenie,“ chlácholila ju. Ani trochu by ju neprekvapila Firuzova nevera.

„Kiežby si mala pravdu. Otec navyše stále spomína moju svadbu a mama ho v tom podporuje, aj keď vie, že možno dopadnem ako ona. Mám pocit, akoby som im bola na príťaž. Chcú sa ma zbaviť. Ale ja sa ešte necítim na vydaj.“ V očiach mladého dievčaťa sa odzrkadľovalo veľa bolesti. Yasmina ju zovrela v náručí.

„Si ako moja mladšia sestra, mám ťa veľmi rada. Chcela by som ti pomôcť, len neviem ako. No môžem ti sľúbiť, že sa s tvojím otcom porozprávam, aby ti dal ešte pár rokov slobody.“ Ako sa vraví, nádej umiera posledná a nič nemusí byť stratené. Možno sa jej predsa len podarí Firuza presvedčiť, aby svadbu odložil, než Aisha trochu dorastie. Dievča si zotrelo slzy a s malým jasom v očiach sa usmialo.

„Ty si taká dobrá, Yasmina. Prečo sa s tebou nechce moja mama priateliť?“

„Lebo si myslí, že jej kradnem tvojho otca. Lenže nie je to tak. Ja som si ho nechcela zobrať, bola som k tomu prinútená rovnako ako nútia do svadby i teba.“

Aishi sa od prekvapenia zväčšili oči. „Povedz mi, prosím, aké to je byť v dohodnutom manželstve? Aké je to byť s otcom?“ Yasmina si zahryzla do jazyka. Najradšej by do celého sveta vykričala, ako veľmi Firuza nenávidí, ale nemohla jeho dcéru vystrašiť, beztak sa bude musieť vydať za muža, ktorého jej vyberú.

„Vieš... je to pre mňa ťažké byť s mužom, ktorého som si nevybrala, ale časom ho určite začnem mať rada.“

„Myslíš, že to dokážeš?“

„Celkom určite.“

„Neviem, prečo mám taký pocit, že klameš.“

Zarazila sa. Vari je taká čitateľná, že ju odhalí i dvanásťročná Aisha? Mlčala.

„Môj otec je zlý a ty ho neznášaš. Povedz mi pravdu, nebudem sa hnevať.“

„Prečo si myslíš, že ho neznášam?“

„Lebo je to na tebe vidieť. Ustavične sa mračíš, keď je pri tebe, a často sa hádate.“

„Všetci manželia sa hádajú. To ešte nič neznamená...“

„Ale áno, znamená! Viem, že otec nie je dobrý človek, pohŕda každým naokolo a správa sa tak nemožne! Myslím, že aj ja ho neznášam, lebo ma nikdy nemal rád. Musím trpieť preto, lebo nie som chlapec?“ Aisha prehltla trpkú príchuť pravdy a uprene sa zahľadela svojej staršej kamarátke do očí. Nie, nebola to jej macocha, ale priateľka, ktorá ju vždy vedela pochopiť a povzbudiť.

„Je to tak. My ženy to máme ťažšie, no musíme prijať osud. Choď už, lebo keď sa tvoja mama dozvie, že si bola opäť pri mne, bude zúriť.“

Aisha sa vystrela. „Nikdy neprijmem svoj osud. Nevydám sa, to radšej zomriem!“

Len čo Aisha odišla, Yasmina sa zamyslela. Ak aj má Firuz nejakú milenku, jej to je ukradnuté. Dala by čokoľvek za to, keby sa s ňou rozviedol a ona by mohla odtiaľ odísť. Lenže Firuz ju nechcel opustiť, pretože s ňou potreboval splodiť dediča. Veľmi dobre vedela, že je len nástrojom na uskutočnenie jeho cieľov, ale sama nezmohla nič.

14. kapitola

Ubehol týždeň, počas ktorého sa nedialo nič neobvyklé. Zdalo sa, že Firuz si zatiaľ kamerový záznam nepozeral, a Mehmet si želal, aby to tak aj naďalej ostalo. Možno mal tie kamery len kvôli zlodejom, a tak nepovažoval za nutné pravidelne sledovať, čo sa nasnímalo počas jeho neprítomnosti. Predsa len dom bol strážený buď ním, alebo Hakimom, dokonca v ňom bývala Samia, ktorá ako dlhoročná zamestnankyňa bola pre Firuza dôveryhodným človekom. Firuz však netušil, že ma okolo seba mnoho nepriateľov.

Všetci ho poslúchali, ale mysleli si o ňom svoje. Nik nechcel prísť o prácu, či riskovať aj niečo horšie. Mehmeta ani trochu netrápilo, že ho zradil tým najhorším spôsobom. Miloval sa s jeho ženou a vôbec sa nezaoberal tým, aké by to mohlo mať následky. Matka by mu určite vmietla do tváre, že sa správa nezodpovedne. Jemu to však bolo jedno. Rád riskoval a celý život robil hlúposti. Bol proste nepolepšiteľný.

Vždy dosiahol, čo chcel, ba dokonca dostal i vydatú ženu, po ktorej zatúžil. No Yasmina sa mu dostala pod kožu viac, ako to mal v pláne. Už kvôli nej ani nespal. Keď bol v jej lone, sedela mu ako uliata a nemohol sa jej nasýtiť. Cítil, že k nemu patrí. Nielen telom, ale i dušou. Celý týždeň ju vídal hľadieť z okna, kde-tu na ňu žmurkol a ona sa usmiala, ale nemal možnosť sa k nej dostať, lebo Firuz večer sliedil po dome. Mehmet často nešiel ani domov k matke, zostával spať v izbe pre sluhov a dúfal, že raz bude mať možnosť znovu ju zovrieť v náručí a vychutnať si ten dokonalý pocit ich náruživého spojenia. V jeden večer, keď skončil službu a okolie zahalila tma, stratil trpezlivosť čakať na príležitosť a povedal si, že ju musí aspoň vidieť. Už niekoľko dní ju nevidel ani pri okne a znepokojovalo ho to. Iba jediný bozk by ho urobil šťastným. Len by sa nadýchol jej vône a odišiel by.

Hľadiac z okna na mesiac, ktorý osvetľoval krajinu, počkal, než odbije polnoc. Bol spln a nemohol spať, namiesto toho mal v sebe veľa energie a cítil, že práve teraz je tá správna chvíľa pokúsiť sa o stretnutie s ňou. Predstava, že sa bude tajne zakrádať po chodbách, aby ju mohol vidieť, mu rozprúdila krv v žilách.

Toto potreboval. Adrenalín. Vzrušenie z nebezpečenstva. Ktorý blázon by riskoval tak ako on? Iba ten, čo bezhranične túži po svojej milej. S neskonalou odvahou opatrne vyšiel z izby. Nikde nikoho a všade ticho. Ak bude opatrný, môže sa mu to podariť a uvidí ju, horúčkovito uvažoval. A pri troške šťastia by sa s ňou mohol opäť milovať. Cítil, že by ho neodmietla. Strach nemal, srdce mu však búšilo z akcie, na ktorú sa chystal.

Firuz sa nachádzal niekde v dome, no netušil kde, tak musel byť obozretný. Bez ujmy na zdraví sa mu podarilo dostať sa do ženskej časti. Kráčal ako duch takmer po špičkách a bystrým sluchom sa snažil zachytiť i ten najmenší zvuk. Až keď sa priblížil k jej dverám, začul hlas. Patril Firuzovi, ktorý práve nazýval Yasminu tými najodpornejšími slovami. Yasmina nariekala a prosila ho, aby jej neubližoval. Mehmet nemohol uveriť vlastným ušiam. Zovrel päste a stisol pery. Pulz sa mu zrýchlil, do tváre sa nahrnula červeň. Najradšej by vtrhol do izby, schytil toho hajzla a vykrútil mu krk. Stál pred dverami a bezmocne počúval jej vzlyky. Trhalo mu to srdce. Pre istotu sa ukryl za múr, kde ho nikto nemohol vidieť. Pokúšal sa upokojiť, lenže hnev ním tak lomcoval, až škrípal zubami. Zhlboka dýchal a premýšľal. Ako má zabrániť tomu, aby jej ten sviniar ubližoval? Nemôže tam len tak vtrhnúť, uvažoval. Nič by tým nezískal. Spoza dverí sa ozýval jej nárek a on cítil, ako mu vnútro zaplavuje neha a ľútosť. Trpela a on jej nevedel pomôcť. Takýto pocit bezmocnosti ešte nikdy nezažil. Ubehlo niekoľko minút, keď začul ťažké kroky. Zavŕzgali dvere. Vykukol spoza múru a zbadal Firuza, ktorý práve vyšiel z izby.

Mal na sebe oblečené dlhé biele nohavice, od pása hore bol nahý. Vybral sa smerom k mužskej časti. Keď si bol Mehmet istý, že vzduch je čistý, priskočil ku dverám a potichu ich otvoril. Vošiel, zamkol dvere a uprel zdesený pohľad na Yasminu. Ležala nahá a skrútená v klbku na rozhádzanej posteli. Ticho plakala. Hlavu si objímala rukami, a tak nevidela, kto do izby vošiel. Nazdávala sa, že je to Firuz.

„Yasmina,“ zašepkal. Keď počula jeho hlas, šokovane na neho pozrela.

„Čo tu robíš?“ vytreštila oči a prikrývkou si zahalila nahé telo. Až teraz si všimol veľkú fialovú modrinu pod jej okom. Takmer onemel od prekvapenia. To preto sa mu neukazovala na okne.

„Ten podliak ťa udrel?“ Jemne prešiel palcom po jej opuchnutom líci.

„Nevšímaj si to, to prejde. Každá rana sa zahojí. Ale čo tu robíš? Zbláznil si sa? Ak sa Firuz vráti, tak...“ Umlčal ju bozkom, čím zastavil prúd slov, ktoré na neho spustila. Na chvíľu zabudla na všetky starosti a vkĺzla mu do náručia. Nadýchol sa vône jej vlasov a pohladil ju po nahom chrbte. Nepekne sinky na jej tele svedčili o tom, ako surovo s ňou Firuz zaobchádza.

„Nemôže ti takto ubližovať,“ zmáhal ho hnev. Musel sa priveľmi ovládať, aby Firuza nešiel pohľadať a nevytriasol z neho dušu.

„Mehmet, uvedomuješ si, že riskuješ život?“ Prvotný šok prelínala radosť z toho, že ho znovu vidí. Zdalo sa jej to ako sen, že prišiel vo chvíli, keď potrebovala pohladiť a utešiť, no súčasne si uvedomovala nebezpečenstvo, ktoré im hrozí.

„Som schopný urobiť omnoho viac. Ujdime spolu.“

„Si blázon, vieš o tom? A kam by si ma chcel ukryť?“ ticho sa zasmiala.

„Pôjdeme niekam, kde nás nikto nenájde. Prosím, uteč so mnou.“

Vyschlo jej v hrdle. Bol to šialený nápad. Predstava odchodu z tohto domu ju napĺňala klamlivým pocitom radosti. S týmto mužom by jej v živote nič nechýbalo. Bola si tým istá.

„Ja neviem...“

„Psst, nič už nehovor. Najprv vymyslím plán a pôjdeme na istotu. Musíš mi dať trochu času a ja ti sľubujem, že ťa odtiaľto dostanem. Ľúbim ťa,“ pobozkal ju. Na pery, na líce a na čelo. Naozaj povedal, že ju ľúbi? A hovoril jej pravdu? A čo vlastne cíti ona? Zmietali ňou pochybnosti.

„Ešte sa uvidíme,“ zašepkal a opäť ju pobozkal.

Keď otvorila oči, už iba počula dvere, ktoré sa za ním zatvorili. Civela do prázdna a telo sa jej chvelo vzrušením. Skutočne tu pred chvíľou bol? Nie, toto nemohol byť sen, sedel tu pri nej a navrhol jej niečo, čo jej vyrazilo dych. Hovoril jej slová, ktoré túži počuť každá žena. Ale prečo by mal kvôli nej riskovať život a kamsi utekať? Nepozná ho predsa a ani on ju nepozná. Možno sa spolu milovali, ale to ešte nemusí nič znamenať. Minimálne sa nad možnosťou úteku zamyslela, lenže na to by musela mať poriadnu dávku odvahy. Musí si to premyslieť. Veď Mehmet možno len žartoval. Ale čo ak jej hovoril pravdu a myslel to vážne? Čo urobí potom?

***

Na ďalší deň odišiel Firuz na pracovné rokovanie a rodine oznámil, že sa domov vráti až neskoro v noci. Mariam sa to vôbec nepozdávalo. Odkedy našla v jeho mobile správu od akejsi Evy, bola nervózna a začala premýšľať, kam všade Firuz okrem práce ešte chodí. Nemohla však povedať ani slovo a navyše dôkazy o jeho nevere skončili i tak niekde v žraločej papuli. Hašterivo sa osopila na dcéru:

„Zapleť si tie vlasy poriadne! A nezabudni si prikryť hlavu šatkou. Pôjdeme do mesta!“

Aisha sa nepokojne pomrvila. Výbuchy matky jej už poriadne liezli na nervy. Cítila sa v tomto dome taká nepochopená a frustrovaná. „A čo otec?“

„Ten s nami nepôjde, lebo musel ísť do práce. Bude nás sprevádzať náš šofér. Alebo chceš kysnúť doma na zadku? Pôjdeme si niečo na seba kúpiť!“

„Tak dobre, mama. Nevezmeme so sebou aj Yasminu?“

„Tú odpornú mrchu?“ Mariam sa ironicky uškrnula.

„Nie je vôbec odporná, je milá a priateľská. A povedala mi, že otca ti ukradnúť nechcela, ale že ju donútili vydať sa.“

„Ty si sa s ňou znovu rozprávala?“ Mariam to nahnevalo.

„Iba chvíľu, náhodou sme sa stretli na chodbe. Mama, ona nie je zlá a...“

„Dobre ma počúvaj!“ schmatla dcéru za plecia a zatriasla ňou. „Je to obyčajná klamárka, ktorá sa do nášho domu votrela, lebo chce otcove peniaze, nič iné, len peniaze! Poslednýkrát ťa upozorňujem, aby si nepočúvala tie hlúposti. Nenaleť na sladké slová tej potvory!“ Svaly na čeľusti sa jej napínali a z veľkých očí sršala zloba. Aisha sa matkinho pohľadu zľakla.

„Prepáč, mama, nechcela som ťa nahnevať,“ pokorne sklopila zrak. Mariam sa začala prechádzať hore-dolu po izbe a v duchu preklínala Yasminu, ktorá sa usilovala votrieť jej dcére do priazne.

„Budem ťa čakať dolu v predsieni,“ zdôraznila rázne a odpochodovala preč. Šla pohľadať Samiu, ktorej chcela oznámiť, že odchádzajú a ona pôjde s nimi. Našla ju v kuchyni v spoločnosti Yasminy. Na chvíľu sa zarazila, lebo zbadala veľkú modrinu pod okom svojej rivalky, ale vzápätí sa škodoradostne usmiala. To je dobre, že ju Firuz vytrieskal, nič iné si totiž ani nezaslúži, pomyslela si.

„Dobrý deň, pani Mariam. Želáte si?“ Samia na ňu spýtavo hľadela.

„Ideme nakupovať a ty pôjdeš s nami.“

„K vašim službám, pani.“

„Pôjdem s vami,“ ozvala sa zrazu Yasmina.

„Načo by si išla s nami? Len si pekne ostaň doma,“ zavrčala Mariam.

„Chceš mi vari rozkazovať?“ Yasmina si napravila šatku a nikáb, aby čo najdôkladnejšie zakryla modrinu, a prešla popri nej. Na frflanie Mariam viac nereagovala. Zvykla si na jej večnú nespokojnosť a očividnú žiarlivosť. Vyšla z domu mieriac k autu. Mariam prskala od hnevu na všetky strany. Rozhodne netúžila ísť na nákup v spoločnosti tohto dievčiska. Akokoľvek sa snažila, nedokázala sa zmieriť s tým, že takmer každú noc je jej posteľ prázdna. Firuz na ňu kašľal ako na ženu a za vinu to dávala Yasmine. O krátku chvíľu prišla i Aisha, ktorá jej oznámila, že si ide sadnúť do auta. Mariam zbadala, ako sa teší, že Yasmina ide s nimi, a vošla do nej ešte väčšia zlosť. Bude musieť svoju dcéru skrotiť, pretože už presahovala hranice jej trpezlivosti.

15. kapitola

Keď ju uvidel, v očiach sa mu zaiskrilo. Nakupovanie bolo jednou z mála príležitosti, keď mohol byť v jej spoločnosti. Len škoda, že išli s nimi Mariam a slúžka. To mu neumožňovalo byť pri nej tak blízko, ako by si prial. Než vyrazili, zavolal Firuzovi, aby ho oboznámil, že manželky sa chystajú na nákup. Ten neprotestoval a rýchlo hovor ukončil. Nezabudol podotknúť, že je veľmi zaneprázdnený.

Bolo neznesiteľne horúco, ešteže vozidlo malo klimatizáciu. Mehmet nezávidel chudákom, čo žili v chudobných štvrtiach a museli zdolávať pekelné horúčavy, ktoré v Saudskej Arábii panovali hlavne v letných mesiacoch. Neraz sa teploty vyšplhali nad štyridsať stupňov. Zastavil pred známym nákupným domom a vystúpil, aby dámam otvoril dvere. Yasminu celý čas prepaľoval pohľadom. Nedokázal z nej spustiť zrak. Kde-tu sa na ňu usmial. Samii neuniklo, že sa niečo deje. Všimla si náklonnosť mladého šoféra k pani Yasmine a ani trochu sa jej to nepozdávalo.

„Pozri, Aisha, tu majú krásne abaye vyšívané zlatou niťou,“ natešene poznamenala Mariam a s dcérou vošla do obchodu. Yasmina si prezerala veci vo výklade. Samia využila chvíľku a priblížila sa k Mehmetovi.

„Mladý muž, nepáči sa mi, ako zízate na pani Yasminu,“ vo vhodnej chvíli ho diskrétne pokarhala. Mehmet sa zháčil a zarazene pozrel na slúžku.

„Čo to rozprávate?“ nervózne sa zasmial.

„Vy veľmi dobre viete, o čom hovorím. Nemôžete tak prenikavo hľadieť na vydatú ženu. Vidieť na vás túžbu, s akou sa na ňu pozeráte.“ Samia ho prevŕtala pohľadom a on naprázdno preglgol. Mal pocit, že ho práve celého prečítala.

„Ako môžete vedieť, po čom túžim?“

„Som síce stará, ale nie hlúpa. Dávajte si pozor a klopte zrak pred vydatými ženami, aby vás Alah nepotrestal.“ Po týchto slovách odkráčala za Yasminou, ktorá ich rozhovor nepostrehla.

„Pani, pomôžem vám vybrať nejaké oblečenie?“

„Ďakujem, ale zvládnem to aj sama,“ pohľadom zablúdila k Mehmetovi a zotrvala na ňom dlhšie, než by sa patrilo.

„Kam sa to pozeráte?“

„Ale nikam, Samia, nikam,“ znervóznela. Prečo mala pocit, že si ju slúžka akosi prísne premeriava?

„Náš šofér je fešák, to som si všimla aj ja,“ zaskočila ju Samia, „no vy ako vydatá žena iste viete, že sa na iného muža nesmiete pozerať tak, ako sa pozeráte.“

Srdce sa jej splašene rozbúšilo. Vari Samia niečo tuší? Prečo rozpráva takéto veci?

„Ja...“

„Nemôžete túžiť po inom mužovi, vaše miesto je po boku pána Firuza.“

„Samia!“ rozčúlila sa. „Ako sa to so mnou rozprávate? Ja som vaša pani a vy moja slúžka, tak si dávajte pozor na jazyk!“ Toto bolo po prvýkrát, čo na Samiu kričala. Tvár jej horela od hanby a od rozrušenia. Prudko sa slúžke otočila chrbtom. Dočerta! To má za to, že si nedala pozor a usmiala sa na neho. Jeden jediný pohľad spôsobil podozrenie. Zhrozila sa pri myšlienke, že by Samia niečo povedala Firuzovi. Tú ženu mala rada a pokladala ju za dobrého človeka, no nikdy by nemala odvahu povedať jej pravdu o ich vzťahu. Riziko, že by ich prezradila, tam bolo vždy.

„Prepáčte mi to, pani,“ ozval sa za ňou hlas. Otočila sa a pozrela do utrápených očí.

„Vy prepáčte mne. Nemala som na vás tak kričať. Najviac ma mrzia posledné slová. Dobre viete, že som sa k vám vždy správala zdvorilo. Odpustite mi moje kruté slová, Samia.“

Stará žena sa vďačne usmiala. „Ste úplne iná ako pani Mariam. Síce ste mladá, ale veľmi rozumná. Pani moja, ja len nechcem, aby ste mali v živote problémy. Veď viete, aké prísne tresty sú tu nastolené. Poviem vám príbeh a pochopíte, prečo sa tak o vás bojím.“

„Aký príbeh?“

„O mojej sestre. Stalo sa to dávno, ale doteraz to mám pred očami, akoby to bolo dnes. Viete, moja sestra... mala sa vydať za jedného muža, ktorého jej vybrali rodičia, lenže ona ho nechcela. Milovala iného, a tak s ním utiekla. Chytili ich však, a keď zistili, že už mali spolu pomer, popravili ich,“ v očiach sa jej zaleskli slzy, no statočne ich potláčala, „a takýchto nešťastných príbehov je viac než dosť, pani Yasmina. Chcem vás len varovať, aby ste sa mali pred Mehmetom na pozore. Je to veľmi príťažlivý mladý muž a vy ste príťažlivá žena a pre vás oboch to môže byť lákadlom k hriechu.“

Yasmine prebehol po chrbte mráz. Slúžka nemohla tušiť, že k tomu hriechu už došlo. Príbeh, ktorý jej povedala, ňou otriasol.

„Je mi ľúto, čo sa stalo vašej sestre, no nemusíte sa obávať. Nestojím o akéhosi chudobného šoféra, ktorý sa nevie ani správať,“ ubezpečovala ju presvedčivo.

„To je správny postoj,“ usmiala sa Samia.

Pustili sa do výberu šiat. Yasmina neustále myslela na príbeh, ktorý práve počula. Milenci ušli, ale chytili ich a popravili. Pri predstave, že by sa to malo stáť aj im, jej prišlo nevoľno. Oplatí sa jej riskovať život pre muža, ktorého sotva pozná? Mehmet jej iba počaroval, nič viac. A možno slová o úteku ani nemyslel vážne. Sama sebe sa snažila vsugerovať, že nič pre neho neznamená. Iba ju opantal a zviedol. Žiaden útek nebude a ona na neho zabudne, pomyslela si.

***

Blondína s botulotoxínovými perami a silikónovým poprsím prešla dlhým nechtom po hrudi Firuza Salmana.

„Chýbal si mi, miláčik.“ Oblečená v ružových minišatách sa postavila pred neho a dovolila mu, aby rukou zašiel tam, kde to mal najradšej. Firuz bol ako v tranze. Radodajná Eva ho dostávala na pokraj blaženosti a dopriala mu to, čo mu žiadna manželka nemohla dať. Zvrátené praktiky, ktoré s ňou uskutočňoval, by moslimská žena nikdy nepodstúpila. Eva bola sexi Angličanka, ktorú splašil v Londýne celkom náhodne. Pôvodne tam prišiel z obchodných dôvodov, ale keď ho známi zavolali do vykričanej štvrte, kde sa to hmýrilo zvodnými krivkami európskych žien, neodolal blondínke, ktorá v bare Mountain na neho žmurkala v momente, ako ju zaregistroval. Ona potrebovala peniaze a on zasa búrlivý sex. I keď dobre vedel, koľká bije, a Evu rýchlo prekukol, nikdy ju nedokázal odmietnuť. Teraz mu sedela na kolenách a šepkala do ucha, ako rada by sa stala jeho manželkou a pridala sa do háremu. Rýchlo ju uzemnil tým, že moslimské ženy sú poctivé a správajú sa podľa zákonov Koránu.

„Prosím ťa, miláčik,“ mávla rukou, „neprekážalo by mi nosiť to vrece, ani si zahaľovať tvár, pokiaľ by si ma často brával na dovolenky.“

„Eva, spestruješ mi život, ale ty nie si vhodnou adeptkou na manželstvo,“ vysmial ju. Urazene sa od neho odtiahla.

„Možno teraz som ešte štetka, ale to neznamená, že by som sa nevedela správať ako poctivá žena,“ nadula beztak veľké pery. Už dlhšie premýšľala nad tým, že si obmotá okolo prsta nejakého arabského šejka a vydá sa za neho.

„Byť manželkou Araba neznamená len inak sa obliekať. Nemohla by si chodiť chľastať do baru, ako to robíš v Londýne. A ani auto by si nemala k dispozícii, keďže u nás ženy nesmú šoférovať. Nehovoriac o cudnom spôsobe života, ktorý by si musela dodržiavať. Ty sa na to nehodíš, Eva. Pohrať sa s tebou je zábavné, ale nikdy by som sa neznížil k svadbe s tebou,“ schmatol ju za veľký prsník a chlipne ju začal obchytkávať. Eva ho nahnevane od seba odstrčila.

„Všetci sa ku mne správate ako k handre! Ale i ja sa chcem raz vydať! Už má nebaví každému rozťahovať nohy a nič z toho nemať!“

Firuz si rukou prešiel po svojom tlstom bruchu.

„Akože nič z toho nemáš? Vždy ti zaplatím viac ako ktorýkoľvek tvoj zákazník. I teraz bývaš v tomto hoteli celé tri týždne – a to všetko vďaka mne. Ale už ma začínaš unavovať tými rečami. Kúpim ti letenku a vrátiš sa naspäť do Londýna,“ rozhodol prísne. Eve sa ani trochu nepáčilo, že ju posiela domov. Bolo jej lepšie v Rijáde. I keď tu nemala alkohol a nemohla sa chodiť zabávať do neskorých ranných hodín, Firuz jej dával prachy, o akých sa jej ani nesnívalo.

„Chcem ostať tu, neposielaj ma preč, veď ja urobím pre teba všetko,“ vystrčila hranu jazyka a oblizla si pery. Lepšou alternatívou bol tento zazobaný starec, ktorému to raz začas urobí ústami, než by mala v Londýne vystriedať aj desiatich za noc, aby niečo zarobila.

„Pozri sa, Eva, jedna z mojich manželiek našla správu od teba v mojom mobile a urobila mi scénu. Stokrát som ti hovoril, aby si mi nepísala a nevolala. Myslel som si, že vieš byť diskrétna.“ Asi nadišiel čas, aby si začal užívať s nejakou inou luxusnou spoločníčkou. Možno s Japonkou alebo s Číňankou... Zašla priďaleko, a tak ju chcel poslať tam, odkiaľ prišla.

„Prepáč. Viac sa to nestane,“ rukou putovala od hrude nižšie.

„Zajtra cestuješ do Londýna a nechcem počuť ani slovo. Jeden z mojich obchodných partnerov ti bude robiť spoločnosť v lietadle. A ja, keď dostanem na teba chuť, prídem za tebou sám. Dovtedy ma nebudeš kontaktovať, je ti to jasné?“

„Ale...“

„Žiadne ale!“

„Dobre, dobre,“ prevrátila oči, „no potrebujem peniaze, lebo v Londýne je drahý život.“

„Dám ti ich.“ Ovinul si ruky okolo jej hrdla a zovrel ho. Vzrušenie sa v ňom vystupňovalo, keď jej uštedril zopár faciek, ktoré ona pokorne prijala. Spĺňala len časť z dohody, ktorú uzavrela s týmto úchylným starcom. Aj to patrilo k jej práci prostitútky. Neraz sa nechala zákazníkom spútať či zbičovať. Firuz sa tentoraz správal ako zviera. Nemala z jeho vyvádzania žiaden pôžitok, ale za tie prachy jej to stálo.

16. kapitola

Yasmina si vzala slová slúžky k srdcu a pokúšala sa nemyslieť na Mehmeta, i keď sa stretnutiu s ním nemohla úplne vyhnúť, pretože u nich stále pracoval. Celé dni sa ho stránila, a keď niekam išla, tak iba v sprievode Firuza, aby Mehmet nemal možnosť nadviazať s ňou reč. Pri Firuzovi sa správal vždy profesionálne, a tak aspoň nemusela čeliť jeho prenikavým očiam. Z hlavy si ho však i napriek svojím predsavzatiam nemohla vytĺcť. Nech robila, čo robila, neustále myslela na jeho bozky, ktorými jej ranenú dušu zaceľoval ako nežný vánok.

Zakaždým, keď ho stretla, rozbúšilo sa jej srdce a líca zalial rumenec. Spomínala na noc, ktorú spolu strávili, a mala pocit, že to má napísané na čele. Asi boli obaja dobrí herci, lebo Firuz na ich spoločný hriech doteraz neprišiel. Posledné noci trávil v spálni s Mariam, ktorá bola šťastím bez seba, že si ju konečne viac všíma. Jej snaha o intímny styk napokon vyšla. Pokúsila sa mu votrieť do priazne, aby čo najviac oddialila jeho záujem o Yasminu. Chcela všetko len pre seba.

Firuza, dom, peniaze. Zvlášť po tom, čo ju manžel istú dobu odmietal a bola v jeho očiach neatraktívna. S jeho náladami sa už dávno vedela popasovať, ale odkedy do ich domu prišla tá mladá mrcha, mala pocit, že je na vedľajšej koľaji. Preto si teraz vychutnávala túlenie sa k Firuzovej hrudi a šepkala mu do ucha, ako veľmi chce mať s ním syna. Ten po potomkovi mužského pohlavia túžil tak veľmi, že mu bolo úplne jedno, ktorá zo žien by ho porodila. Obával sa, že ani Yasmina nie je vhodnou kandidátkou, keďže za celé mesiace neotehotnela. Ani jedna zo žien mu nevedela splniť túžbu po synovi, a tak začal uvažovať nad treťou manželkou. Mal by sa oženiť znovu a snáď by sa to konečne podarilo.

„Ak sa tebe alebo Yasmine nepodarí do dvoch mesiacov otehotnieť, budem si hľadať ďalšiu ženu,“ oznámil zdrvujúci fakt Mariam, ktorá mu ležala na hrudi a šťastne sa usmievala. V tej chvíli jej úsmev na perách zamrzol a hrdlo zovrela neznáma sila. Úplne zbledla. Ďalšiu ženu? Zbláznil sa?

„Miláčik, nemyslím si, že je to potrebné. Uvidíš, že sa nám to čoskoro podarí,“ utvrdzovala ho, zakrývajúc zhrozenie. Každý arabský muž smel mať až štyri manželky, ale ona sa nechcela o neho deliť so žiadnou.

„Hádam mi nechceš odopierať šťastie?! Ak by si mi porodila syna, nikdy by som sem nepriviedol inú. Keď sme sa brali, bola si pre mňa tou najkrajšou ženou, ale nesplnila si moje očakávania, čo sa týka detí.“ Mariam si veľmi dobre pamätala na ich svadobný deň. Mala dvadsať rokov, Firuz štyridsať. Keď otehotnela, prejavoval jej priazeň, no len čo sa dozvedel, že to bude dievča, ostal sklamaný. Firuz ju začal nenávidieť. Doslova. Ponižoval ju a bil, správal sa k nej ako k handre, čo za nič nestojí. Len preto, že mu nebola schopná dať syna. Dcéra Aisha nemala pre neho žiadnu hodnotu. Bil sa do pŕs a neraz vykrikoval, že jedného dňa bude mať chlapca, no jeho túžba po dedičovi sa nenaplnila.

„Daj tomu ešte čas a obšťastňuj ma každú noc. Alah je mocný a spraví zázrak, uvidíš.“ Mariam búšilo srdce ako šialené, keď si pomyslela, že by sem mala prísť ďalšia žena. Bola ako zmyslov zbavená. Nemôže dopustiť, aby sa Firuz zasa oženil. Nikdy sa to nesmie stať!

***

Mehmet znepokojene hľadel do okna Yasmininej izby. Nezazrel by ju tam, ani keby tam stál deň a noc. Neustále sa mu vyhýbala a ak ju niekam viezol, tak výhradne len s Firuzom. Márne vyhľadával jej pohľad, chladne ho obchádzala. Nemal ani len malú možnosť ocitnúť sa s ňou osamote. Párkrát sa pokúsil dostať do jej izby, lenže bezúspešne. Keď Firuz nebol doma, zakaždým využil jeho neprítomnosť a priblížil sa ku dverám jej izby. Nereagovala na klopanie, no on vedel, že tam je a počuje ho. Prečo to robila? Prečo sa zrazu prestala ukazovať v okne a ignorovala ho?

Tak veľmi túžil po jej prítomnosti, každú noc o nej sníval a znervózňovalo ho, že sa zrazu prestala o neho zaujímať. Oddala sa mu predsa a povedala, že s ním chce ujsť. Musel zistiť, prečo ho tak trápi a robí všetko pre to, aby sa mu vyhla. Po dlhých týždňoch mu konečne prialo šťastie, pretože išla na nákupy so Samiou bez Firuza. Tvárila sa však ako kus ľadu. Cestou premýšľal, ako sa zbaviť slúžky, aby sa s ňou mohol v pokoji porozprávať. Samia ho tmavými očami prebodávala a dávala pozor na svoju pani. Sledoval Yasminu v spätnom zrkadle auta a stupňovala sa v ňom túžba zastaviť a zdrapiť ju do náručia. I navzdory tomu, že prechovávala voči nemu negatívny postoj, veril, že ju dokáže zlomiť. Kde-tu prehodila zopár slov so slúžkou, ale väčšinu času mlčala. Zrazu mu napadla myšlienka, ktorá sa mu zdala ako jediné riešenie jeho citového problému. Prudko stočil volant do úzkej uličky a zabrzdil. Obe ženy zhíkli. Mehmet lapajúc po dychu ťažko fučal.

„Potrebujem sprej! Rýchlo, kde je môj sprej?“

„Aký sprej? Čo sa to tu deje?“ spanikárila Samia.

„Trpím astmou a zabudol som si doma sprej!“ rozkašľal sa. Obe ženy na seba vydesene pozreli.

„Zadusím sa, ak ho nedostanem. Môžem zomrieť! Samia, tam oproti je lekáreň, utekajte po pomoc!“ Yasmina nedokázala zo seba vydať ani hláska. Mehmet mal astmu? Išlo mu práve o život? Pri tej predstave ju oblieval pot.

„Vydržte, hneď som späť!“ Na smrť vystrašená Samia vystúpila z auta a rozbehla sa do najbližšej lekárne zistiť, či jej môžu dať sprej na astmu. Mehmet sa premiestnil na zadné sedadlo vedľa Yasminy, neustále hrajúc pacienta s ťažkou astmou.

„Ako ti môžem pomôcť? Prosím ťa, vydrž to!“ Bála sa o jeho život, premáhala ju hrôza pri pomyslení, že by sa mu mohlo niečo stať. Vtom sa doširoka usmial a pritiahol si ju k sebe.

„Čo... čo to má znamenať?“ zažmurkala prekvapene. Stiahol jej nikáb.

„Toto,“ schmatol ju a bez milosti pobozkal. Drsne a vášnivo. Zalapala po dychu, keď sa od nej odtiahol. Trúfalo sa uškŕňal a sebavedome si ju k sebe pritískal. Pochopila, že je len dobrý herec a toto všetko bolo len divadlo. Nemal žiadnu astmu. Klamal. Vošla do nej zlosť.

„Ty darebák! Ako si mi to mohol urobiť? Zbláznil si sa? Vystrašiť takto dve ženy?!“ Päsťou ho udrela do ramena. Schmatol jej ruky a pevne ich zovrel.

„Urobil som to, lebo som potreboval s tebou aspoň chvíľu hovoriť. Potreboval som znovu cítiť tvoje pery a hladiť tvoju zamatovú pokožku. Ľúbim ťa, nechápeš to?“

Mlčala. Hrča v hrdle ju úplne obrala o zvyšky slov, ktoré mala na jazyku. Ich vzťah predsa nemal budúcnosť. Musel to predsa vedieť, tak prečo ju takto trápil?

„Nič mi na to nepovieš? Celé týždne chodíš okolo mňa a ani sa na mňa nepozrieš. Prečo sa mi vyhýbaš? Klopal som na dvere tvojej izby a neotvorila si mi!“

„Zabudni na mňa!“ vyhŕkla.

„Čo to hovoríš? Ty chceš to krásne, čo medzi nami vzniklo, len tak hodiť za hlavu?“

„My nemôžeme byť nikdy spolu, Mehmet.“

V nádherných očiach zbadal bolesť.

„Viem, že ma chceš, priznaj si to konečne,“ sklonil sa k nej a nosom sa obtrel o ten jej. Jeho blízkosť ju privádzala do rozpakov. Znovu ju zatiahol do nebezpečnej situácie a ona mu nedokázala povedať nie. Vášnivo sa začali bozkávať. Dlaňami blúdil pod abayu a rozdúchaval v nej oheň, ktorý od ich prvého milovania ešte stále tlel. Uvedomila si, že sa už toho, čo cíti, nikdy nezbaví. Porušila predsavzatie, že sa k nemu už nikdy nepriblíži a nedovolí mu, aby ju bozkával.

„Čo mi to robíš?“ spýtala sa rozochvene. Hladil ju po chrbte a perami prechádzal od ucha ku krku. Od vzrušenia takmer nedýchala. Tmavé sklá na aute ich intimitu, našťastie, istili.

„Viem, že som blázon, ale čo mám robiť, keď tak veľmi po tebe túžim? Chcem ti dať to, čo ti tvoj muž nikdy nedá. Alebo chceš ostať s ním a byť navždy nešťastná?“

„Nie, nechcem. Nenávidím ho.“ Firuz za ňou v poslednej dobe nechodil, lebo prespával u Mariam, no jedného dňa znovu príde, aby sa na nej ukájal. Už len pri tej myšlienke sa jej chcelo zvracať.

„Tak vidíš, láska moja. My dvaja patríme k sebe a ja nedovolím, aby ti Firuz Salman ubližoval. Presne o týždeň môžeme spolu utiecť.“

„Prečo o týždeň?“

„Lebo Firuz sa chystá do Londýna. Poveril ma, aby som dom tri dni strážil.“

„A kam pôjdeme?“

Usmial sa. „Takže pôjdeš do toho?“

Neodpovedala. Zvonku sa totiž ozvali hlasy a krik akejsi ženy.

„Ostaň tu sedieť.“

Vystrašene prikývla a rýchlo si napravila šatku.

Mehmet ihneď vystúpil, aby zistil, čo sa to deje. Kráčala k nemu vystrašená Samia s dvomi mužmi. Mravnostná polícia. No dopekla! Muži si ho podozrievavo premerali.

„Táto žena tvrdí, že je tu s vami. Je to pravda?“ spýtal sa vyšší z chlapov.

„Áno, pane. Sprevádzam ju na nákup,“ pohotovo odvetil Mehmet. Ten druhý nazrel do auta.

„Dokonca tu máme ďalšiu ženu. Vystúpte,“ pokynul Yasmine nižší z mužov, ktorý svojím nevraživým pohľadom naháňal strach. Celá rozochvená vystúpila.

„V akom vzťahu ste s týmito ženami? A komu tu išlo o život?“ Muž na nich nepríjemne zazeral, ako na kus zbytočného odpadu.

„Pani Yasmina je manželkou pána Firuza Salmana a Samia v ich rodine býva a pracuje.“

„A vy ste?“

„Mehmet Al Musawi. Osobný ochranca pani Yasminy a šofér rodiny.“

„Táto žena tvrdí, že ste dostali astmatický záchvat a potrebujete pomoc. Je to pravda?“

Mehmet preglgol. Musela tu mravnostná polícia snoriť práve v tejto chvíli? To sa mohlo stáť jedine jemu.

„Viete, Samia je už stará a trpí tou... tou demenciou. Má výpadky pamäti a niekedy nevie, čo robí. Žiaden záchvat som nemal. Nedal som na ňu pozor a ušla mi z auta. Veľmi sa ospravedlňujem za túto nepríjemnosť. Bola to moja chyba. Úbohá žena.“ Mehmet súcitne pozrel na Samiu, ktorá úplne pobledla. Ostala ako obarená a neveriacky počúvala šoférove podlé klamstvá. Neodvážila sa však na svoju obranu povedať ani pol slova. I tak by jej neverili. Veď bola v ich očiach len bláznivá ženská. Vyšší z mužov sa uškrnul.

„So ženami sú len problémy. Aspoň, že tieto sú dobre zahalené,“ supím pohľadom si ich obe premeral, ale našťastie im spod šatky nevytŕčali žiadne vlasy, dokonca i nikáb mali starostlivo upravený. Obe cudne klopili zrak k zemi. Božechráň, aby na mravnostnú políciu nejako opovážlivo hľadeli, to by sa im mohlo kruto vypomstiť.

„Poprosím doklady.“

„Isteže.“ Mehmet vytiahol z auta svoje doklady a papier podpísaný Firuzom, že môže jeho ženu sprevádzať na nákupy alebo k lekárovi. Podal ich jednému z mužov a tváril sa pritom celkom pokojne.

„V poriadku. Môžete ísť, ale dávajte si na tu vašu bláznivú slúžku pozor. Pobehovala po ulici ako pomätená a kričala, že ide o život,“ pokrútil hlavou ten nepríjemnejší, ktorý svojím vzhľadom pripomínal masového vraha.

„Môžete sa spoľahnúť.“ Muži sa mlčky vytratili a všetkým trom sa uľavilo. Zvlášť Yasmine a Samii, ktoré mravnostnú políciu brali ďaleko vážnejšie ako ľahostajný a sebavedomý Mehmet. Spustila sa na neho spŕška podráždených slov od Samie.

„Čo ste to urobili? Ako mám rozumieť tomu, že ste ma nazvali dementnou starenou?“

„Samia, upokojte sa. Ja nie som taký netvor, ako vyzerám. Urobil som to, lebo som nemal na výber.“

„Klamali ste! Hrali ste sa na astmatika, prečo?“

Zmĺkol. Pozrel na Yasminu, ktorej zreničky dosahovali maximálnu veľkosť. Stála v ústraní a vôbec nemala náladu zasahovať do debaty.

„Tak aby ste vedeli! Tá stará dementná žena nie je až taká hlúpa, aby si nevedela pospájať súvislosti! Vy ste chceli byť osamote s pani Yasminou, preto ste si vymysleli tú bohapustú lož?“

Mehmet sa uškrnul. „Možno áno. Čo s tým urobíte?“ prekrížil si ruky cez hruď.

„Ste neskutočne drzý. Vôbec sa neponášate na vášho nebohého otca! Ten bol chlap na správnom mieste, čestný a slušný!“

„Zamilovaní ľudia niekedy robia hlúposti,“ pokojne poznamenal Mehmet a Yasmine zovrelo hrdlo. Samia sa zháčila.

„Čo tým chcete povedať?“

„Že pani Yasminu milujem. Tak šialene, že som pre ňu ochotný riskovať i život.“ Prenikavo sa zahľadel na svoju milovanú.

„Alah, daj mi silu! Tento chlap sa totálne zbláznil!“ horekovala Samia. „Nehanbite sa niečo také vysloviť?“

„Vari niekoho milovať je hanba? Čo nevidíte, že vaša pani trpí? Po boku Firuza je nešťastná a ja sa chcem postarať o to, aby sa to zmenilo.“

Samia pozrela na Yasminu. „Vy na to nič nepoviete, pani?“ Mehmetovo vyznanie citov pred Samiou ju natoľko šokovalo, že sa potrebovala z toho spamätať.

„Asi by som niečo povedať mala,“ hlesla po chvíľke ticha. Toho divokého rebela ľúbila a túžila po ňom každou bunkou svojho tela. Teraz si tým už bola celkom istá. Samii nemohla viac klamať, pretože si ju vážila ako človeka.

„Mehmet hovorí pravdu. Ľúbi ma a ja ľúbim jeho.“ Oči sa jej rozžiarili zvláštnym leskom. Mehmet neveril vlastným ušiam. Jeho intuícia ho predsa neklamala. Ľúbi ho!

„Čo to rozprávate, pani? Ste vydatá žena!“

„Ale nešťastná. Neznesiem svoj život, Samia. Nevládzem žiť v tom prepychovom dome po boku netvora, ktorý zo mňa vysáva dušu. Tento drzý a nevychovaný šofér mi ukázal, čo je to skutočná láska,“ uprela na neho zrak. V tejto chvíli sa cítil byť najšťastnejším mužom na svete. Síce ho nazvala drzým a nevychovaným, ale to mu neprekážalo. Dôležité bolo len to, že ho chce a miluje.

„Tak vidíte, vaša pani chce so mnou odísť preč a vy nám s tým musíte pomôcť,“ prehovoril. Samia na oboch ohúrene civela a zdalo sa jej, že ju tieto informácie pripravia o rozum.

„Čo to rozprávate?“ neveriacky krútila hlavou. „Pani Yasmina, naozaj chcete opustiť vášho manžela? Uvedomujete si, akého činu sa dopustíte?“

„Viem to, Samia. Ale čo ak je to jediná šanca, ako byť konečne šťastná? Chcem utiecť s Mehmetom. Vieš dobre, že ma za Firuza vydali násilím a že odchod od neho bude pre mňa oslobodením.“

Po týchto slovách sa Samii zakrútila hlava.

17. kapitola

Na žiadne nákupy sa nakoniec nešlo. Mehmet rozhodol, že pôjdu k nemu domov a v pokoji to všetko preberú. Yasmina, zmietaná v spleti rôznych pocitov, od nadšenia až po strach, napokon súhlasila. Dobre vedela, akému riziku vystavuje seba i jeho, avšak túžba byť s ním bola silnejšia. Nechali Samiu, nech sa spamätá zo šoku, ktorý jej obaja spôsobili. Mehmet na chvíľu zapochyboval, či je dobrý nápad, aby o svojom úteku s Yasminou povedal matke. Horúčkovito premýšľal, ako jej to všetko vysvetlí. Zatajiť takúto vec v žiadnom prípade nemôže, to by mu nikdy neodpustila.

„Deje sa niečo?“ spýtala sa Yasmina, keď zastavil na ulici, kde býval. Sedel celkom nečinne a nad niečím intenzívne premýšľal, čo si nemohla nevšimnúť.

„Ale nič, všetko je v poriadku,“ odvetil neurčito a vystúpil. Ženy ho nasledovali. Až pred dverami bytu ju pevne chytil za ruku. Samia, najnižšia z nich, sa kdesi za nimi strácala a vraštila obočie pri pohľade na milencov.

„Premyslite si to, pani Yasmina,“ povzdychla si, „zabudli ste na príbeh mojej sestry?“

Yasmina sa na ňu uprene zahľadela. „Verte mi, že to bolo pre mňa ťažké rozhodnutie. Ale je to silnejšie ako ja sama. Chcem iný život, Samia. Viete má pochopiť?“

„Moja sestra doplatila za svoju nerozvážnosť životom!“ Na túto poznámku nik z nich nereagoval. Všetci predsa vedeli, čo sa v Saudskej Arábii deje a aké tresty sú za neveru či iné previnenia. Mehmet strčil kľúč do zámky, no skôr ako ním stihol pootočiť, dvere sa otvorili.

„Mama, ty si doma? Myslel som, že budeš v práci.“

Dáša sa zarazila pri pohľade na návštevníčky.

„Som doma, lebo som si vzala pár dní dovolenky. Čo tu robia ony?“

Ostrosť v jej hlase Mehmeta prekvapila. Jeho matka nepatrila medzi prudké povahy, ale teraz v otázke začul hnev.

„Všetko ti vysvetlím. Je toho veľa, čo ti musím povedať, asi by si sa mala posadiť.“ Potiahol matku za lakeť a posadil ju za stôl ako malé dieťa. Potom pokynul i Yasmine a Samii, aby si sadli tiež. Napätie sa dalo krájať nožom.

„O čo tu ide?“

„Musíš vedieť jednu vec.“

„Len mi nevrav, že...“

„Zamilovali sme sa do seba.“ Sledoval matkine oči a pokúsil sa z nich niečo vyčítať, no okrem prekvapeného výrazu v nich nič iné nevidel.

„A to mi hovoríš len tak?“

„Mal som ti radšej klamať?“

Dáša sa zhlboka nadýchla, aby sa upokojila. „A čo mieniš robiť? Ona je predsa vydatá. A k tomu za veľmi významného muža. Je to ropný magnát, veľmi mocný muž!“

„Je to obyčajný hajzel!“

„Mehmet!“

„To je v poriadku. Mehmet môže môjho manžela urážať, koľko len chce. Nič iné si totiž ani nezaslúži. Neznášam Firuza a život s ním je ako byť uväznená v klietke,“ ozvala sa Yasmina.

„Ja som iba úbohá slúžka, ale veľmi mi záleží na živote tých dvoch. Veď sú to ešte len deti,“ pridala sa do diskusie Samia.

„Aké deti?“ pobavene sa spýtal Mehmet. „Mám dvadsaťpäť a Yasmina už tiež prekročila prah dospelosti.“

„Ale nič o živote neviete! Keby ste vedeli, čo všetko vás čaká, keď vám prídu na váš milenecký vzťah, nikdy by ste sa na seba ani nepozreli!“

„Samia...“ Yasmina chytila utrápenú ženu za ruku, „ste pre mňa niečo ako matka.“

„Ach, pani, a vy ste ako moja dcéra!“ Padli si do náručia.

„Chceli by ste svojej dcére zle?“ spýtala sa citlivo Yasmina.

„Nikdy.“

„Tak vidíte. Ak nám nepomôžete, budem navždy nešťastná.“

Samia sa jej zahľadela do očí. „Vy sa nebojíte smrti?“

„Chcem veriť v dlhý život s Mehmetom. Viem, že patríme k sebe,“ povedala s roztraseným úsmevom. Mehmet pocítil príval šťastia. Najradšej by ju celú vybozkával, ale také niečo sa v prítomnosti slúžky nepatrilo, tak jej len nežne zovrel ruku. Dáša sa snažila spracovať túto závažnú informáciu. Horúčkovito premýšľala. Keby Yasmina nebola vydatá, bolo by to omnoho jednoduchšie. Ako to chce Mehmet urobiť? Uvedomuje si vôbec, aké riziko podstupuje? Nepáčilo sa jej to. Zasa konal impulzívne.

„Najprv by sa mala rozviesť,“ povedala napokon, ale ani ona sama neverila tejto možnosti.

„Obávam sa, že toto nie je reálne,“ Yasmine poklesli plecia. „Firuz mi raz povedal, že sa so mnou nikdy nerozvedie a že patrím iba jemu a navždy to tak aj ostane.“

„Neboj sa, postarám sa o to, aby som ťa od neho dostal, to ti sľubujem.“ Mehmet mal v hlave až príliš jasno a nepripúšťal si akékoľvek zlyhanie.

„Kam chcete odísť?“ Dáša mala strach o jediného syna. Najradšej by mu to vyhovorila, lenže poznala jeho tvrdohlavú povahu a vedela, že ak si niečo zaumieni, tak si za tým aj pôjde.

„Na Slovensko.“

„A povieš mi, ako ju tam chceš prepašovať? Je vydatá a keď to zistia, pošlú ju hneď domov. Cez letiskovú kontrolu s tebou neprejde, pokiaľ nemá povolenie od manžela.“ Dáša vedela, o čom hovorí. Mladšie ženy museli cestovať s otcom či manželom, alebo museli mať oprávnenie ním podpísané. Tento zákaz sa rušil vtedy, ak žena dosiahla vek štyridsaťpäť rokov. Dáše sa tento zákaz už netýkal, a tak sa mohla po Rijáde pohybovať i sama.

„Mám všetko premyslené. Pôjdeme na istotu. Yasmina, musíš presvedčiť Firuza, aby ťa vzal so sebou do Londýna,“ povedal Mehmet.

„Čo to má byť? Prečo by som mala ísť do Londýna?“

„Je to jediná možnosť, ako sa dostať z Rijádu preč. Keď tam s ním odletíš, ja za tebou prídem hneď ďalším lietadlom. A tam sa stretneme a spolu ujdeme. V Londýne je iný život, miláčik. Tam nám nič nehrozí. Ukryjeme sa niekde a potom odletíme na Slovensko. Zmeníme si mená, aby sme tam mohli bezpečne žiť.“

Niečo sa v nej zaseklo. Dlane sa jej začali potiť a v ústach mala sucho. „Mám strach,“ zašepkala. Privinula sa k nemu.

„Neboj sa, zvládneme to. Ak sa dostaneš do Londýna, bude to jednoduché. Firuz pôjde na pracovné rokovanie a ty budeš v hoteli sama. To bude tvoja príležitosť na útek. V Londýne ti nikto nemôže zakázať, aby si išla na prechádzku bez manžela. Budeš mať mobil, tak mi zavoláš a prídem si po teba.“

Napokon Mehmet požiadal matku, aby dala výpoveď v práci a vrátila sa na Slovensko natrvalo. Nechcel riskovať, že ju vystaví nebezpečenstvu, lebo bolo viac než isté, že by Firuz po nej išiel. Dáša súhlasila. Už dlhšiu dobu túžila po svojej rodnej krajine. Odo dňa, čo zomrel Onur, vedela, že ju tu už nič nedrží. Plán sa všetkým pozdával. Síce Samia sa obávala najviac, no sľúbila milencom, že bude mlčať ako hrob. A prosiť Alaha, aby im pomohol na ceste za šťastím. Vrátili sa teda domov, každý na svoje miesto. Yasmina sa vytratila do izby a Samia si išla plniť povinnosti. Mehmet naďalej strážil dom, akoby sa nebolo nič stalo.

***

„Je mi to ľúto, ale mám pre vás zlú správu, pán Salman.“

Firuz sa nepokojne pomrvil. Doktor v strednom veku s hustým tmavým obočím sa uprene na neho zahľadel.

„Rozbor vašich spermií dopadol zle. Ste neplodný. Nezvratne.“

„Čože? To musí byť nejaký omyl!“ vyskočil zo stoličky. Všetky chlpy na tele sa mu zježili.

„Mrzí ma to. Ale vaše spermie sú absolútne nepoužiteľné pre oplodnenie vajíčka.“

„Ale ja mám dcéru!“ Cítil, ako mu pulzuje krv v žilách. Tento doktor ho privádzal do zúrivosti. Čo to tu trepal za hlúposti? On predsa potrebuje syna, dediča, po ktorom celý život túžil!

„Upokojte sa, pane. Vo vašom prípade to bude vekom. Dcéru ste splodili pred trinástimi rokmi a odvtedy sa váš zdravotný stav zmenil. Je mi to veľmi ľúto, ale nič sa nedá robiť. Mohli by ste však pouvažovať o jednej možnosti.“

Z očí mu šľahali blesky. Zovrel pery do úzkej čiary a mlčky počúval.

„Ak tak túžite po synovi, prečo si nejakého neadoptujete?“

„Pretože by to nebola moja krv!“ vybuchol.

Doktor upokojujúco zdvihol ruky, akoby sa bál, že pacient na neho zaútočí.

„Chápem vás. No musíte sa zmieriť s tým, že viac vlastných detí už nemôžete mať.“

„S niečím takým sa nikdy nezmierim, pretože vám neverím! Nájdem si iného odborníka, ktorý ma opätovne vyšetrí!“

Firuz bez pozdravu vyletel z ambulancie ako divá voda. Hnal sa chodbami, zvieral päste a v duchu preklínal celý svet. Jeho sen o dedičovi majetku sa pomaly rúcal. Ani neskôr, doma, keď na seba hľadel do zrkadla, si nechcel pripustiť, že je z neho už len šedivý starec neschopný splodiť potomka. Bol predsa fyzický aktívny, srdce mal zdravé a telo napriek starobe silné. V stave najväčšej zlosti, ktorú v sebe mal, prišla za ním Mariam.

„Stalo sa niečo, miláčik?“ spýtala sa znepokojene.

„Povedz mi, páčim sa ti? Som atraktívny? Som dostatočne silný a mužný?“

„Samozrejme, že áno. Si ten najúžasnejší manžel na svete,“ usmiala sa na neho.

Potreboval si dokázať, že je chlap a stále mu to tam dolu funguje. A hlavne vyvrátiť to klamstvo, ktoré sa mu snažil vsugerovať ten hlúpy doktor. Musí mať syna, musí! Schmatol Mariam za vlasy, vyhrnul jej abayu a divoko sa na nej ukojil.

18. kapitola

Mariam nechápala, prečo sa k nej Firuz zasa správa agresívne. Už dlho s ňou tak surovo nezaobchádzal. Bol ako monštrum a ona jeho úbohá obeť, ktorá sa mu musí podriadiť. Prijala to však bez námietok, pretože si myslela, že to tak má byť. Niekedy je potrebné obetovať sa, aby som si ho udržala, pomyslela si, no keď potom bez slova odišiel, usedavo sa rozplakala. Bolelo ju nielen lono, ale aj časť hlavy, z ktorej jej v afekte vytrhol chumáč vlasov. Prišla za ním v nevhodnej chvíli, lebo bol očividne rozrušený. Niečo ho muselo nahnevať, a tak sa stala nástrojom na vybitie jeho zlosti.

„Za všetko môže tá odporná pobehlica,“ uprela na seba zrak do zrkadla. Vôbec nepostrehla nenávisť, ktorá sa v jej očiach usídlila. Myslela na svoju rivalku a bola si celkom istá, že ona je strojkyňou jej nešťastia. Všetko sa zmenilo, nebola Firuzova jediná a dokonca ju ponižoval omnoho viac ako predtým. Pritom by stačilo, aby otehotnela. Firuz by ju tak nosil na rukách. Prečo im Alah nemohol dopriať ďalšie dieťa?

Syna, po ktorom obaja tak veľmi túžili? Tá striga Yasmina ich zaiste prekliala, a preto sa im to nedarilo, nazdávala sa a v srdci voči nej nosila stále väčšiu nenávisť. Neuvedomujúc si, že padá do priepasti horšej ako samotné peklo, začala kuť plány, ako by sa jej mohla zbaviť. Mala by to urobiť čo najnenápadnejšie, aby to vyzeralo ako náhoda. Zákerne sa na seba usmiala v zrkadle, čo jej šialenstvo v očiach ešte viac zdôraznilo.

Mohla by si ju otráviť, ozval sa akýsi hlas.

Zabi ju, Mariam, zabi! Civela na seba do zrkadla a počúvala vlastné myšlienky, ktoré ju nabádali k tomu, aby zavraždila svoju sokyňu. A boli to vôbec jej myšlienky? Nejaký jed zaiste nájde. Alebo zmieša kombináciu silných liekov a rozpustí ju nenápadne v pohári s vodou. Potom to dá tej mrche vypiť. Musí ju odstrániť z tohto domu, aby bola konečne šťastná. Áno, urobí to, zabije ju! S letargickým pohľadom vstala a prikryla si strapaté vlasy šatkou. Potrebovala skontrolovať Aishu, či sa náhodou neponeviera v okolí tej zmije. Našla ju však v izbe úplne samu.

„Aisha, večera je o chvíľu hotová, choď do jedálne.“

Dievča si ju skúmavo prezeralo. „Mama, stalo sa niečo? Si akási bledá, ty si plakala?“

„Netáraj hlúposti!“

„Stále po mne iba kričíš,“ smutne poznamenala Aisha a prešla popri matke. Kráčajúc chodbou jej líca zmáčali slzy. Pocit, že si nerozumie ani s vlastnou mamou, toto mladé dievča ničil. V tomto veľkom dome jej chýbali také obyčajné veci ako objatie či milé slovo. Zastavila sa na prahu jedálne a zotrela si slzy. Firuz zdvihol od stola zrak a prísne si dcéru premeral. Vôbec si nevšímal jej od plaču červené oči.

„Kde je mama?“ spýtal sa.

„Tu som, miláčik, kde by som bola?“ Mariam obehla dcéru a sadla si oproti Yasmine po pravom boku manžela. Aisha si sadla vedľa nej.

„Konečne sme tu všetci pokope. Chcem vám oznámiť, že o tri dni odchádzam pracovne do Londýna. Vy ostanete doma,“ oznámil Firuz a prehltol ďalšie sústo. Yasmine prebehol mráz po chrbte. To, že sa chystá do Londýna sám, bolo viac než zjavné, i spôsob, akým to povedal, značil, že si neželá spoločnosť žiadnej z nich.

„To je v poriadku, miláčik. Ja mám i tak naplánované nákupy,“ súhlasila Mariam. Firuzovi zrazu zazvonil mobil, postavil sa a išiel si vybaviť telefonát do knižnice. Yasmina mlčky jedla, keď k nej prehovorila Mariam.

„Môžem ti niečo povedať?“

„Neviem, čo máš na srdci, ale o hádky nestojím,“ odvetila bez toho, aby zdvihla zrak.

„Máš pravdu. Dosť bolo hádok a nedorozumení. Budeme priateľky?“

Yasmine zabehlo a rozkašľala sa. Siahla po pohári s vodou a napila sa. Až potom sa pozrela na Mariam.

„Čo si to práve povedala?“

„Myslím to vážne. Ustavične sa škriepime a viem, že z väčšej časti je to moja vina. Prepáč mi to.“

Nemohla uveriť tomu, čo počuje. To sa jej asi sníva! Naozaj jej povedala prepáč?

„Ospravedlnenie prijímam,“ prikývla, ale neverila jej ani slovo. Čo to na ňu táto bláznivá ženská skúša? Už dávno vedela, aká je nevraživá. A že z toľkej nenávisti nikdy nemôže vzísť priateľstvo. I teraz pôsobila kŕčovito a umelo, akoby musela vynakladať príliš veľké úsilie na pretvárku.

„Viem, že mi neveríš, ale neklamem ti. Chcem byť tvojou priateľkou. Neželám si nič viac, len aby sme spolu vychádzali. Myslíš, že je to z tvojej strany reálne?“

Yasmina sa zarazila. V očiach Mariam sa objavili slzy a to ju dostalo do pomykova. Čo ak hovorí pravdu?

„Nebudem sa tomu brániť. I mňa už unavujú naše rozbroje,“ prisvedčila nakoniec a zamyslela sa. Ak by našli k sebe cestu, bolo by to milé, ale mohla jej veriť? Kúsok pochybnosti v nej ešte stále tlel.

„Lepšie ma spoznáš a zistíš, že nie som až taká zlá, ako vyzerám. Iba som žiarlila, rozumieš mi?“

„Nemáš dôvod žiarliť, Mariam. Nikdy som si nechcela Firuza vziať a ty to vieš.“

„Máš pravdu. Prepáč mi to.“

„Fajn. Tak na naše znovuzrodené priateľstvo,“ podala jej ruku. Mariam ju obdarila širokým úsmevom. Zmena v jej správaní bola neuveriteľná. Ale každý si zaslúži šancu, pomyslela si Yasmina. Možno napokon k sebe naozaj nájdu cestu.

Aisha sa na matku prekvapene dívala a nenachádzala slov. Čo sa to s ňou porobilo? V kútiku duše cítila radosť z ich rozhovoru.

Keď dojedli, Yasmina sa pobrala za Firuzom do knižnice. Nervózne si tisla k sebe dlane a pripravovala sa na životne dôležitý rozhovor. Teraz alebo nikdy! Vstúpila dnu a usmiala sa. Tak odzbrojujúco, že by to položilo do kolien každého muža.

„Čo vyčarilo úsmev na tvojej peknej tváričke?“ zvedavo sa spýtal Firuz. Sklopila zrak. Musí byť dobrá, nežná a prítulná, iba tak má šancu dokonať plán, ktorý s Mehmetom zosnovali.

„Ja... neviem, ako ti to mám povedať.“

„Len hovor. Potrebuješ si kúpiť niečo extra drahé? Veď vieš, že môžeš mať, čo len chceš.“

„Chcela by som niečo lepšie, no neviem, či by si bol ochotný splniť mi to,“ hlas sa jej zachvel.

„A prečo nie? Si predsa manželkou veľkého boháča, tak už hovor, po čom tvoje srdce túži?“

„Chcela by som ísť s tebou do Londýna. Som stále doma a nudím sa, prosím, vezmi ma so sebou. Túžim vidieť to mesto, celý život o tom snívam,“ vyslovila zdráhavo svoju prosbu.

Firuz sa uškrnul. „Myslím, že to by som pre teba mohol urobiť. Ak budeš poslušná, spravím pre teba oveľa viac. Mohol by som ťa vziať napríklad aj do Paríža.“ Bolo také jednoduché pomotať hlavu prostredníctvom peňazí a moci. Ženy sa správali ako ťavy, tak ľahko si ich mohol kúpiť, a keby chcel, tak by ich aj ľahko predal. Lenže táto bola príliš krásna na to, aby sa jej len tak vzdal.

„Naozaj môžem s tebou letieť do Londýna?“

„Ak budeš rešpektovať moje príkazy, tak áno,“ položil ruku na jej stehno.

„Ďakujem ti! Urobil si mi veľkú radosť!“

Prekonala sa a objala ho. Využila všetok pôvab na to, aby ho obalamutila. Bolo nesmierne nechutné sedieť mu na kolenách a bozkávať ho. Na Firuza to rozhodne zapôsobilo. Ešte v tú noc sa mu musela oddať so zatvorenými očami, tváriac sa, že sa jej to páči. Musela si naplno získať Firuzovu dôveru. Nesmel mať ani najmenšie tušenie o plánovanom úteku. Myslela pritom na Mehmeta. Na jeho pevné vyrysované telo, podmanivý pohľad a horúce bozky. Snažila sa nevnímať, že sa jej dotýkajú staré drsné ruky, predstavovala si Mehmetove nežné dlane. Kdesi vo svojom vnútri cítila odpor, ale myšlienky na milenca jej pomohli dohrať svoju hru až do konca. Keď sa z nej konečne Firuz prevalil na svoju časť postele, slastne sa usmieval.

„Vedel som, že si budeme rozumieť. Konečne si sa uvoľnila, dievčatko,“ po týchto slovách takmer ihneď zaspal. Zvieralo jej žalúdok. Rýchlo sa začala obliekať. Súrne potrebovala vzduch, pretože mala pocit, že sa zadusí. Čo všetko bude musieť ešte podstúpiť? Prekliaty život! Rozbehla sa po chodbe a neprestala bežať, kým nevyšla pred dom. Okolie zahaľovala tma, len mesiac osvetľoval chodník a jedinú siluetu muža. Stála pred ním a z očí sa jej liali slzy.

„Čo tu robíš? Stalo sa niečo?“ Mehmet na ňu vyľakane hľadel. Nesmú sa zhovárať pred domom, uvedomil si a okamžite ju nasmeroval dnu. Vošiel za ňou a zatvoril dvere. Až teraz uvidel jej uplakané oči.

„Odpusť mi, ale musela som to urobiť.“

„O čom to rozprávaš?“

„Ja a Firuz sme práve...“ nedopovedala. Jeho pohľad plný bolesti ju zastavil. „Odpusť mi,“ vzlykla.

Zmietala ním zúrivosť. Musel sa ovládať, inak by niečo od zlosti rozbil. Zhlboka dýchal, aby sa upokojil. Nežne ju pohladil po líci. Už to dlho nepotrvá, dostane ju z rúk toho slizkého chlapa, horlivo premýšľal.

„Je to pre mňa veľmi ťažké, opäť si mu patrila a ja som tomu nemohol zabrániť. Ty odpusť mne, Yasmina, že ťa nedokážem pred ním ochrániť tak, ako by si si to zaslúžila.“ Objali sa, ale len na krátku chvíľu. Von síce číhala noc, no riziko, že niekto tadiaľ prejde, bolo stále vysoké.

„Možno dostal moje telo, ale moje srdce nedostane nikdy. To patrí len tebe,“ položila mu ruku na hruď. „Do Londýna ma vezme o tri dni,“ rýchlo ho pobozkala a rozutekala sa preč. Mehmet si vydýchol. Aspoň jedna dobrá správa. Už len tri dni a budú konečne spolu. Navždy.

***

Slúžka Karima si všimla na Samii neobyčajný nepokoj. Poznala ju veľmi dobre a vedela, že ak mlčí, tak sa niečo deje. Zakaždým, keď spolu niečo robili, sa ich práca niesla v duchu rôznych rozhovorov, preto ju prekvapilo to zvláštne ticho.

„Stalo sa niečo?“

Samia sa strhla na zvonivý hlas. Akoby ani nevnímala, že je s ňou niekto v izbe, robila si svoju prácu v hlbokom zamyslení.

„Všetko je v poriadku. Len som trochu unavená,“ uložila vankúše do správneho tvaru. Upratovali v izbe, ktorá patrila Aishi.

„Robíte mi starosti. Už pár dní ste akási tichá a nervózna.“

„Čo je na tom? Mám už svoj vek a táto práca mi už lezie na nervy,“ zahovárala Samia. Celé dni myslela na to, že sa jej pani chystá na útek s tým bláznivým šoférom. Ako človeka si ju veľmi obľúbila a obávala sa o jej život. Niekoľkokrát sa ju pokúsila odhovoriť od toho šialeného nápadu, no Yasmina bola rozhodnutá.

„Tak si choďte oddýchnuť a ja to za vás dokončím,“ povedala ustarostene Karima, ktorá mala pocit, že Samia hľadí kamsi cez ňu.

„Som v poriadku dievča, ver mi. Nevšímaj si ma,“ mávla rukou. Nemienila niečo Karime vysvetľovať. Sľúbila Yasmine, že o ich pláne nikomu nepovie – a mienila to dodržať. Sľub bol pre ňu niečo posvätné. A zvlášť, ak ho dala svojej panej.

19. kapitola

Mariam sa potajomky zakradla do zadnej časti domu, kde sa nachádzal sklad. Bolo tam mnoho vecí, a tak dúfala, že nájde, čo potrebuje. Nezvykla sem chodievať, lebo túto miestnosť mali na starosti slúžky. Vstúpila dnu a rozhliadla sa okolo seba. Okrem rôznych škatúľ našla pracie prostriedky či rôzne náradie na opravu domu. S povzdychom sa pustila do hľadania pre ňu takej dôležitej veci.

Srdce jej hlasno búšilo a v spánkoch divoko pulzovalo. Po piatich minútach začala byť nervózna. Presunula sa do zadnej časti skladu a uprela oči na najvyššiu poličku. Okrem lepidla či acetónu tam bola aj fľaštička s potkaním jedom. Kútiky úst sa jej zdvihli. To je presne to, čo potrebuje! Nemohla však na ňu dočiahnuť.

„Doparoma!“ zakliala a rozhliadla sa okolo seba. Hľadala niečo, na čo by sa mohla postaviť. Napokon našla vysokú, pomerne ťažkú škatuľu. Nepodarilo sa jej ju zdvihnúť, a preto ju začala ťahať po dlážke. Potom sa na ňu pomaly postavila a konečne uchmatla to, čo tak veľmi potrebovala získať. Chvatne si svoj úlovok strčila pod abayu a škatuľu vrátila na miesto. Opatrne vyšla zo skladu a dala si pozor, aby ju nikto nevidel. Kráčala pomaly, premýšľajúc nad svojím šialeným plánom. V uplynulých dňoch sa k Yasmine správala milo, ospravedlnila sa jej za všetky nedorozumenia, ktoré medzi sebou mali, ale to len kvôli tomu, aby dosiahla, čo si naplánovala. Povedala si, že sa nezastaví, kým tú zmiju nezabije. Nenávidela ju z celej duše, nemohla ju viac vystáť. A teraz, keď sa dozvedela, že ju berie Firuz so sebou do Londýna a jej prikázal, aby ostala s Aishou doma, mala o to väčší dôvod pomstiť sa.

Musíš ju zabiť, Mariam. Vošla do kuchyne, aby dokonala svoje dielo. Najprv sa uistila, že sa nikto v okolí nepohybuje, a potom rýchlo naliala do dvoch pohárov pomarančový džús. Do jedného z nich vsypala jed na potkany, ktorý rozmiešala. Rozpustil sa tak, že ho vôbec nebolo vidieť. Oba poháre položila na kuchynský stôl, ten s jedom posunula viac napravo a s úsmevom sa vybrala do izby za Yasminou. Už len krôčik ju delil od víťazstva. Zaklopala na dvere rivalky a nasadila široký úsmev. Keď sa otvorili dvere, Yasmina sa zarazila.

„Želáš si niečo?“

„Yasmina, drahá...“

„Ide o niečo súrne? Ponáhľam sa, o pár minút odchádzame na letisko.“

„Nezdržím ťa dlho. Veľmi ma trápi, že sme si na začiatku nerozumeli, a chcela by som sa ti ešte raz ospravedlniť. Urobila som čerstvý pomarančový džús a rada by som si s tebou pred odchodom pripila. Na znak zmierenia.“

Yasmina sa nestačila diviť, ako veľmi sa Mariam za posledné dni zmenila. Sprvu si síce myslela, že sa len pretvaruje, ale teraz mala pocit, že to myslí úprimne. Žeby konečne pochopila, že nevraživosťou a hádkami nič nezíska? Každý si zaslúži v živote šancu a Yasmina nevylučovala ich priateľstvo.

„A prečo nie? Som rada, že môžeme spolu dobre vychádzať. V tomto veľkom dome sa mi priateľka zíde. Vieš, najprv som si myslela, že je to nejaká tvoja hra, ale dokázala si mi, že to naozaj myslíš úprimne. Nehnevaj sa na mňa, že som ti neverila.“

„Veď vieš, že som žiarlila, ale pochopila som, že sa musím zmieriť s tým, že aj ty si Firuzova žena.“

„Som rada, že to takto vidíš. A kde sú poháre, aby sme si mohli pripiť?“

Mariam sa na chvíľu zháčila. „Ach, prepáč. Povedala som si, že si pripijeme v kuchyni.“

„To je v poriadku. I tak som už na odchode. Počkaj, ešte zatvorím kufor a môžeme ísť.“ Yasmina nič netušila. Krutosť, ktorú Mariam plánovala, by jej nenapadla ani v tom najhoršom sne.

***

Aishu zmáhal náhly smäd. Zišla do kuchyne, aby ho uhasila. Prekvapili ju dva poháre na stole. Netušila, pre koho sú nachystané, ale svoj obľúbený pomarančový džús by nikdy neobišla. Vzala ten položený napravo a do dna všetko vypila. Chutil vynikajúco. Chcela odísť, no vtom si uvedomila, že sa nepatrí len tak niečo niekomu vypiť, a tak vytiahla škatuľku s pomarančovým džúsom z chladničky. Pohár opláchla a znova doň naliala džús. Položila ho na miesto, presne tak ako bol predtým. Potom sa vybrala do svojej izby. Na polceste zbadala matku s Yasminou. Veselo si o niečom štebotali. Ako je možné, že spolu tak dobre vychádzajú? Nešlo jej to do hlavy. Zrazu mala zvláštny pocit v žalúdku, a to presne v momente, keď sa im stretli s matkou pohľady.

„Dcérka, ideš so mnou odprevadiť Yasminu?“ spýtala sa Mariam sladkým hlasom.

„Nie, mama. Som nejaká unavená. Pôjdem si pospať,“ povedala a vzápätí sa obrátila k Yasmine: „Prajem ti príjemný let a dúfam, že na Londýn budeš mať len pekné spomienky.“

„Ďakujem ti.“ Yasmina ju objala. Keď si uvedomila, že Aishu vidí naposledy pred svojím útekom z krajiny, do očí sa jej takmer nahrnuli slzy. Toto dievča jej prirástlo k srdcu, verila, že jedného dňa sa ich cesty opäť pretnú. Teraz nemohla prejavovať žiadne emócie. Všetci si mysleli, že odchádza len na pár dní do Londýna, tak sa musela podľa toho aj správať. Aisha sa potichu stratila vo svojej izbe a Mariam spokojne pokračovala do kuchyne. Úkosom sledovala rivalku, ktorá vyzerala úplne pokojná. Len počkaj, o chvíľu ti ten úsmev zamrzne, pomyslela si škodoradostne. Všetko bolo v poriadku, presne tak, ako to pripravila.

„Pripime si na naše priateľstvo,“ usmiala sa, zdvíhajúc svoj pohár.

„Na priateľstvo,“ súhlasne prikývla Yasmina a poriadne sa napila. „Niet nad čerstvú pomarančovú šťavu,“ dodala.

„Presne tak. Tento džús obsahuje extra veľa vitamínov, určite ti spraví dobre pred letom.“

Vo dverách sa zjavil Firuz.

„Odchádzame. Si pripravená?“ Zamračene si premeral obe ženy. Malo by ho tešiť, že ich našiel v dobrej nálade, no v podstate mu to bolo jedno. Ženské, ak sa spolu nehádajú, tak tárajú nezmysly.

„Iste. Môžeme ísť,“ odvetila Yasmina a dopila zvyšok.

„Prajem vám príjemnú cestu,“ Mariam sa víťazoslávne usmiala. Pozorujúc ich oboch z diaľky, pocítila príval blaha. Viac ako pol hodiny života jej nedávala. Jed na potkany je totiž smrteľný a dávka, ktorú do džúsu vsypala, to jednoznačne zaručovala. Tá suka skape a ona bude mať všetko len pre seba. Konečne!

***

Aishu pochytila nevysvetliteľná nevoľnosť. Čo sa to s ňou dialo? Vošla do kúpeľne, aby si opláchla tvár. Zrazu to prišlo. Jej telo náhle zachvátili silné kŕče a zrútila sa na zem. Chcela kričať, ale nevládala zo seba vydať ani slovo, sťažené dýchanie jej vtom bránilo. Neznesiteľná bolesť sa stupňovala. Zvracala. Mala pocit, že to už dlhšie nevydrží. Toto je môj koniec, pomyslela si zdesene a z očí jej vyhŕkli slzy. Akákoľvek snaha zavolať pomoc bola však márna. Dievča po ukrutných bolestiach napokon naposledy vydýchlo. Život dvanásťročnej dievčiny vyhasol v kúpeľni domu, ktorý by mal byť pre ňu bezpečným. Zabila ju vlastná matka.

***

Mehmet ich viezol na letisko. Zvieral volant tak silno, až mu hánky obeleli. Uľavilo sa mu, až keď Yasmina vystúpila. Ďalší krok mali za sebou. Rýchlo sa rozlúčil a zmizol ako víchor. Vystresovaná Yasmina mala po celý čas sucho v ústach a srdce v krku, no vedela, že niet cesty späť. Neostávalo jej nič iné, len dúfať, že Mehmet o pár hodín priletí za ňou a útek sa im podarí, ako si to naplánovali. Hlavne si musí dávať pozor na mobil a nosiť ho stále pri sebe, aby mohla reagovať na jeho správy a vzápätí ich mazať. Opatrnosť bola namieste, nesmela vzbudiť žiadne podozrenie. Bolo náramne náročné tváriť sa uvoľnene, ale dala do toho všetko.

„Veľmi sa teším na náš spoločný výlet,“ povedala, keď už sedeli v lietadle.

„Ja tam nejdem na výlet, ale riešiť istý pracovný obchod. No večer sa ti môžem povenovať,“ uškrnul sa Firuz. Striaslo ju. Len žiaden sex s týmto nechutným starcom. Už nie! Ó bože, ako sa nemohla dočkať, keď sa od neho konečne oslobodí. Iba pár hodín a bude voľná ako vták. So svojou láskou, v slobodnej krajine, kde ich nikto nenájde.

„Čiže budem v hoteli celé dni sama? A kedy si pozrieme Londýn?“

„Dva dni budeš sama v izbe, ja sa vrátim až večer. Môžeš ísť do hotelovej reštaurácie na raňajky či obed, alebo si pozrieť televíziu v izbe. Ale sama nikdy von nevychádzaj! Londýn je nebezpečné mesto,“ varoval ju so zdvihnutým ukazovákom. „Ostaneme tam o deň dlhšie a mesto si pozrieme spolu.“

„Ja som počula, že tam ženy chodia samy po uliciach.“

„To áno, ale sú to len hlúpe pobehlice, ktoré riskujú život.“

Vytreštila oči. „A to už prečo?“

„V Londýne je mnoho vrahov a zlodeji sú na každom kroku. Nechci ani vedieť, aké to je nebezpečné, byť tam sama bez manžela – aj za bieleho dňa. I keď je mesto krásne, je tam strašná kriminalita.“

Vedela, že tára hlúposti, aby ju vystrašil a prinútil ostať sedieť v izbe. Toto bol typický Firuz, žiarlivý a majetnícky. Od Mehmeta sa však dozvedela, že je to tam omnoho voľnejšie ako v Saudskej Arábii a ženy počas bieleho dňa nakupujú samy a dokonca sa po nociach aj zabávajú. Verila milencovi.

„Chápem. Budem ťa až do večera čakať v hoteli. Naozaj netúžim po tom, aby ma niekto na ulici prepadol,“ súhlasne prikývla. Firuz sa spokojne usmial.

20. kapitola

Mariam znepokojene chodila po izbe. Ubehlo už pár hodín, ale Firuz sa stále neozýval. Očakávala jeho náhly telefonát o Yasmininej smrti. Predpokladala, že nestihnú dôjsť ani na letisko. Žeby bolo toho jedu málo a nezaúčinkoval tak, ako by mal? Nie, to neprichádzalo do úvahy! Cítila, ako ju zachvacuje panika. Čo ak to prežila a skončila v nemocnici? Čo ak jej lekári nejako pomôžu a vráti sa naspäť domov? A možno sa Firuz neozýval, lebo chcel pripraviť rodinu na strašný okamih, keď im bude musieť oznámiť zlú správu. Už to dlhšie nemohla vydržať a vytočila jeho číslo.

„Ahoj, Mariam,“ ozval sa celkom pokojne.

„Zdravím ťa, miláčik. Chcela som len vedieť, ako ste docestovali. Je všetko v poriadku?“

„A prečo by nebolo? Práve sme dorazili do hotela.“

Mariam sa rozbúšilo srdce. „A Yasmina? Je tam s tebou?“

„A kde by bola?“

„Môžem s ňou hovoriť?“ Neuverí, kým ju nebude počuť! Na chvíľu nastalo ticho. O pár sekúnd sa ozval ženský hlas.

„Ahoj.“

„A... ahoj. Ako sa cestovalo?“

„Veľmi dobre. Len som veľmi hladná. Chystám sa na pravú londýnsku večeru. Ty sa máš ako?“

„Ja... mám sa dobre.“

„Nezabudni pozdraviť Aishu.“

„Pozdravím ju. Maj sa.“ Položila. Čo to má znamenať? Prečo sa s ňou Yasmina rozprávala úplne bez problémov? Zdala sa byť v poriadku. To nie je možné!

Mariam, nepodarilo sa ti to. Ona stále žije! Hlas v jej mysli znova ožil a posmieval sa. Mučil ju rečami o jej neschopnosti. Keď sa konečne upokojila, uvedomila si, že by mala ísť skontrolovať Aishu. O takomto čase by už mala spať, ale i tak pocítila nutkanie pozrieť sa na ňu. Tých pár hodín strávila v myšlienkach na to, či sa jej plán vydaril, a na dcéru úplne zabudla. Otvorila dvere izby a vstúpila. Číhala tam tma. Zažala malú lampu a uprela zrak na posteľ. Bola prázdna. Nechápavo sa okolo seba rozhliadla.

„Aisha, si tu?“ spýtala sa temného ticha, ktoré ju zrazu desilo. Vtom si všimla poodchýlené dvere v kúpeľni. V dome mal každý vlastné súkromie, ktoré potreboval. Ani ich dcéra nebola výnimkou a dopriali jej rovnaký štandard, ako mali dospelí. Mariam vošla do kúpeľne a ostala zarazene stáť. Aisha ležala na zemi v neprirodzenej polohe, s očami vyvrátenými dohora. Všade vôkol nej boli zvratky a krv. Od toho smradu ju naplo na vracanie. Pocítila, ako jej hrdlo zviera neznáma sila, dusí ju a mučí, zarezáva sa do nej ostro ako nôž. Dúfajúc, že je to iba zlý sen, chytila Aishu za ruku. Mala ju ako kus ľadu, akoby to ani nebola ona. Akoby tam ležala len porcelánová bábika s nemým výrazom v tvári. Modrasté pery a pena okolo úst Mariam takmer spôsobili mdloby.

„Aisha! Aisha! Čo sa ti stalo!“ Mykala ňou, nepripúšťajúc si, že je mŕtva. Čím viac lomcovala bezduchým telom, tým viac sa do nej zabáral strach. Nemohla sa viac dívať do tej mladučkej tváre poznačenej utrpením. Položila ruku na studené čelo a zatvorila jej oči. Potom si ľahla vedľa nej a rozvzlykala sa. Prečo sa to muselo stať? Prečo musela umrieť práve Aisha? Zrazu ňou prebehla vlna hrôzy. Spätne sa vrátila k spomienke, keď stretla dcéru na ceste do izby. Bolo veľmi pravdepodobné, že vychádzala z kuchyne. Ten džús s jedom musela vypiť Aisha a potom ho jednoducho znovu naliala. Preto tie zvratky a pena okolo úst. Príznak otravy potkaním jedom. Už chápala, prečo tá mrcha Yasmina stále žije! Posadila sa. Srdce jej šialene búšilo a celá sa chvela vo svojom vnútri.

Ty hlupaňa, ako si si mohla otráviť vlastnú dcéru? Si obyčajná vrahyňa! Hlas, na začiatku taký milý, našepkávajúci, aby zabila Yasminu, znel znenazdajky nepríjemne a hašterivo.

„Daj mi pokoj! Kto si? Prečo ma neustále prenasleduješ? Mala zomrieť tá suka Yasmina, nie moja dcéra!“ Bojovala s démonmi vo svojej hlave, zdalo sa jej, že to nezvládne a zošalie.

Zabila si ju! Zabila!

Zaborila si prsty do vlasov a začala si ich agresívne trhať. Nevnímala bolesť, ktorú si spôsobuje, a kričala:

„Vypadni a daj mi pokoj! Svoju dcéru milujem a nikdy by som ju nezabila!“

Hlas sa rozrehotal.

***

Yasmine sa nedarilo zaspať. Firuz po výdatnej večeri takmer ihneď upadol do tvrdého spánku, našťastie jej dal pokoj a nepokúšal sa o žiadne intímnosti. Nervózne sledovala displej mobilu a očakávala správu od Mehmeta. Mal za nimi letieť hneď ďalším lietadlom a predpokladala, že už do Londýna dorazil. Stále sa však neozval, čo ju znepokojovalo. Čo ak si to rozmyslel a napokon sa rozhodol ostať v Rijáde? Tesne pred polnocou konečne zapípal mobil. Som v Londýne v hoteli Plaza. Napíš mi adresu hotela, v ktorom si ty. Hneď ako to bude možné, zavolaj mi a prídem si po teba. Ľúbim ťa. Mehmet.

Správu ihneď vymazala a odpísala mu: Ahoj, Mehmet. Nemôžem sa dočkať, keď spolu ujdeme. Firuz ráno odchádza na pracovné stretnutie a ja ostávam v hoteli sama. Hneď ako odíde, budem ťa kontaktovať. S láskou Yasmina.

Vymenili si ešte zopár správ, napísala mu adresu hotela, aby ju ľahšie našiel, a potom mobil vyčistila od všetkých dôkazov. Firuz sa pomrvil. Naprázdno preglgla. Našťastie sa len prevalil na druhú stranu a odfukoval naďalej. Sen jej pomaly padal na viečka. Videla v ňom usmievavého Mehmeta, ako ju drží v náručí a tancuje s ňou.

***

Mariam vzala do náručia telo dcéry a preniesla ju do postele. Starostlivo napravila vankúše a Aishu prikryla.

„Potrebuješ sa vyspinkať, dievčatko moje. Zajtra bude nový deň a ty sa na mňa opäť usmeješ.“ Ľahla si k nej a pobozkala ju na čelo. „Dnes tu budem spať s tebou a trochu ťa zohrejem. Viem, že som nebola vždy dobrou matkou, ale zmením sa. Chcem, aby si mi odpustila, Aisha. Počuješ ma? Otvor oči, lebo ma nahneváš. Aisha!“ zatriasla mŕtvolou.

Si taká hlúpa. Čo nevidíš, že si ju zabila? Tvoja dcéra je mŕtva!!!

„Nie, nie, nie!“ Mariam sa začala triasť na celom tele. Hľadela na Aishu a odmietala prijať fakt o jej smrti.

Čo s ňou urobíš? Spáliš ju niekde v kotle, aby ti neprišli na vraždu? Útočil na ňu hlas a zákerne sa vysmieval. Takmer vykríkla, keď si to uvedomila. Naozaj ju zabila. Bola to pravda. Síce nechtiac, ale otrávila si dcéru. Čo bude teraz robiť? Čo si len počne s mŕtvolou vo vlastnom dome? Začala ju bolieť hlava. Telo už nepríjemne zapáchalo. Zvuky v hlave neutíchali, miatli ju a desili zároveň. Vzala parfum a pokropila ním Aishu. Jej krásna dcéra predsa nemôže takto smrdieť.

„Neboj sa, dievčatko moje. Zajtra sa zobudíš a okúpeš sa. A teraz si oddýchni.“

Vsugerovala si, že Aisha iba spí. Ten šialený hlas v hlave, ktorý tvrdil, že je mŕtva, sa snažila ignorovať. Potrebovala sa vyspať, aby mala dosť síl premýšľať. Veď ako sa vraví – ráno je múdrejšie od večera a možno sa zobudí a zistí, že to bol len zlý sen. Chcela tomu veriť. Schmatla sedatíva a trasúcimi sa rukami otvorila fľaštičku. Prehltla rovno dve tabletky a zapila ich pohárom vody. Potrebovala upokojiť nervy, ktoré mala maximálne vyburcované. Keď liek zaúčinkoval, privinula sa k studenej Aishi a zaspala tvrdým spánkom.

21. kapitola

Výhľad z balkóna jedného z najluxusnejších hotelov v Londýne bol nádherný. Yasmina sa konečne dočkala Firuzovho odchodu. Povedal, že príde až večer, a ona mala dovtedy na neho čakať. Po všetkých tých upozorneniach o zločincoch, ktorí napádajú ženy na uliciach, už len poslušne sľúbila, že sa odtiaľ ani nepohne. Jej radosť bola preveľká, lebo konečne mohla kontaktovať Mehmeta. Mobil zdvihol po prvom zazvonení.

„Firuz práve odišiel. Kedy po mňa prídeš?“

„Som blízko teba. Sedím v kaviarni oproti hotelu.“

„Skutočne? Ach, som z toho taká nervózna.“

„Dobre ma počúvaj,“ zhlboka sa nadýchol, „potrebuješ nájsť cestovný pas. Bez neho nemôžeš utiecť. Vezmi ho, ale kufor tam nechaj. Nateraz nám postačia peniaze a doklady. To jediné potrebujeme! Tvár sa nenápadne a choď akože na prechádzku.“

„Ach, mám strach.“

„Viem, viem, ale neboj sa. O chvíľu budeme spolu. Bež pohľadať pas, čakám ťa!“ Zložil. Yasmina začala prehľadávať Firuzov kufor. Už si myslela, že je to beznádejné, keď svoj pas našla zastrčený medzi jeho oblečením. S úľavou si vydýchla. Druhý krok bol celkom nenápadne vyjsť z hotela. Tváriť sa, že ide len na čerstvý vzduch, a nikomu nič nevysvetľovať. Je predsa v Londýne a tu sa môže všetko. S búšiacim srdcom vyšla z izby a kráčala k výťahu. Viezla sa s ňou usmievavá babička, ktorá si ju zaujato premeriavala. Nebolo sa čomu čudovať. Babička mala na sebe kvietkované šaty a klobúk, na svoj vek však vyzerala k svetu. Odhalené lýtka či ramená boli v týchto letných dňoch v Londýne samozrejmosťou, no nie pre Yasminu, ktorá musela byť v abayi i tu. Firuz jej to dal vyslovene príkazom. Veď je moslimka všade, nie len v Rijáde, a mala sa podľa toho aj správať. Hidžáb bol tiež samozrejmosťou. Vystúpila z výťahu, s hraným pokojom odovzdala kľúče na recepcii a vyšla von. Prvé lúče ranného slnka jej pohladili tvár.

Obďaleč zbadala manželský pár s deťmi a kúsok od nich na pohľad pekného muža. Mal na sebe čierne nohavice a bielu košeľu a na očiach veľké tmavé okuliare. Keď okolo neho prechádzala, cítila, že na ňu hľadí, no nevšímala si to. Kráčala rozhodne a isto. Kútiky úst sa jej zdvihli do úsmevu, lebo na opačnej strane ulice zbadala Mehmeta. Horlivo na ňu mával. Čakajúc na zelenú na prechode, nespúšťala z neho zrak. Konečne prebehla cez cestu a vrhla sa mu do náručia.

„Vedel som, že to dokážeš!“ tuho ju objal. Nemohol uveriť, že sa im to podarilo. Sú zachránení! „Máš pas?“

Prikývla. Usmial sa a chytil ju za ruku. Prešli peši zopár metrov a nasadli do taxíka. Mehmet nadiktoval šoférovi adresu, kam ich mal dopraviť. Yasmina však nerozumela ani slovo, lebo rozprával anglicky.

„Čo si mu povedal?“ spýtala sa v ich rodnej arabčine.

„Aby nás odviezol na letisko. O tri hodiny odlietame.“

Pobozkal ju a palcom prešiel po jej mäkkých perách. Zháčila sa. Všimla si, že ich šofér sleduje v zrkadle.

„Čo to robíš? Nebozkávaj ma pred taxikárom!“ nasrdene sa od neho odtiahla.

„Miláčik, toto je Londýn a môžeme sa bozkávať, koľko len chceme, a to aj na verejnosti,“ pobavene si ju premeral.

„Prestaň. Na verejnosti nie!“

„Ako chceš, drahá. Veď na to budeme mať ešte kopu času.“ Hneď si spomenula na ich prvé milovanie a zachvela sa. Túžila ho vybozkávať, ale hanbila sa urobiť to v prítomnosti cudzieho muža. Bola vychovávaná inak ako tunajšie londýnske ženy. Veď v Rijáde sa milencovi nemohla pomaly ani pozrieť do očí, a tu ho už smela bozkávať? Nechápala, že je v inej krajine, v ktorej vládne iný život. Mehmet si vychutnával pocit víťazstva. Slobodu mali na dosah ruky, chýbal len jediný krok k tomu, aby boli konečne šťastní. Cestou zavolal matke, ktorá už sa už usadila na Slovensku a netrpezlivo ich očakávala.

„Do večera sme na Slovensku, mama. Už sa nemôžem dočkať.“

„Dávajte si na seba pozor.“ Dáša celé dni nespala, obávala sa o život syna, ktorý sa odhodlal na taký nebezpečný čin.

„Neboj sa, už nám nič nehrozí. Čoskoro nastúpime do lietadla.“ Rozlúčil sa s matkou a objal Yasminu okolo pliec. Potom jej stiahol hidžáb z hlavy.

„Toto viac nepotrebuješ. Ukáž celému svetu svoje nádherné vlasy,“ uvoľnil jej ich z chvosta. V hustých prameňoch dopadli na chrbát. Nosom sa do nich zaboril a nadýchol sa opojnej vône, čo z nich sálala.

„Mehmet,“ nevedela, čo v rozpakoch povedať. Pulz sa jej okamžite zrýchlil. „Ty si predsa moslim. A Korán prikazuje ženám, aby nosili pokrývku na hlave.“

Usmial sa. „Som moslim iba spolovice. Otec s mamou prišli do Rijádu len kvôli pracovným povinnostiam. Vedela si o tom, že moja mama je kresťanka? Nikdy sa k tomu verejne nepriznala a na moslimskú vieru konvertovala len kvôli otcovi. “

„Naozaj?“ počúvala ho so zatajeným dychom.

„Vieš, ako to v skutočnosti je? Vždy sa prispôsobíme svetu, v ktorom žijeme. Ty poznáš len ten arabský svet, Yasmina, ale na Slovensku je úplne iný život. Tam sa budeš cítiť slobodná ako vták, presne ako tu v Londýne. Párkrát som tam už bol a môžem ti zaručiť, že budeš spokojná.“

Pocítila prílev nádeje a dúfala, že život, ktorý ju tam čaká, bude omnoho lepší ako ten, čo žila doteraz.

„Som taká šťastná, že som s tebou.“

Zovrel ju v náručí a zašepkal: „Ľúbim ťa.“ Romantickú chvíľku preťalo zabrzdenie auta.

„Sme na mieste,“ povedal a vyplatil taxikárovi potrebnú sumu.

***

Samii pripadalo zvláštne, že Mariam ani Aisha neprišli na raňajky. I keď si zvykli pospať, nikdy to nebolo tak dlho ako dnes. Mala by som zistiť, kde sú, pomyslela si a vybrala sa do izby Mariam. Myslela pritom na Yasminu. Ako sa asi môže mať? Podarilo sa jej ujsť s tým šoférom? Modlila sa, aby im to vyšlo. Priala im dlhý a šťastný život, avšak zlého pocitu sa nedokázala zbaviť. Cítila smútok na duši, lebo Yasmina jej prirástla k srdcu a ona ju už nikdy neuvidí. Zaklopala na izbu Mariam, no nik sa neozýval. Opatrne vstúpila dnu. Nikde ani živej duše, posteľ bola ustlaná, zdalo sa, že pani tu ani nespala.

S povzdychom sa pobrala do izby Aishe. Jemne zaklopala a znovu nič nepočula, tak vstúpila dnu. Zápach, ktorý jej udrel do nosa, starú ženu šokoval. Poznala ho veľmi dobre. Cítila zápach smrti. Pristúpila k posteli a zdesene hľadela na mŕtvolne bledú tvár úbohého dievčaťa. Dotkla sa jej studenej pokožky a zhíkla. Zakrútila sa jej hlava, preto sa rýchlo pridržala postele, aby nespadla. Počula, ako Mariam pravidelne dýcha. Ako je možné, že Aisha vedľa nej leží mŕtva? Pohľad jej zrazu spočinul na kúpeľni. Videla niečo na zemi. Podišla bližšie a zbadala zvratky a krv. Slzy sa jej nahrnuli do očí. Už neváhala ani chvíľu a rozbehla sa preč. Zadychčaná vybehla pred dom, kde postával ochrankár Hakim.

„Potrebujem pomoc!“

„Čo sa stalo?“

„Ona je mŕtva!“

„Kto? O čom to rozprávate?“

„Tam hore v izbe leží mŕtva Aisha! Jej matka Mariam pri nej celkom spokojne spí,“ povedala roztrasene.

„Upokojte sa, zavolám políciu.“ Hakim urobil, ako povedal. Najskôr sa však presvedčil, či slúžka hovorí pravdu, a keď zbadal desivý obraz v posteli, okamžite volal mužov zákona. Potom vytočil Firuzovo číslo. Nepodarilo sa mu s ním však skontaktovať. Volaná stanica bola totiž nedostupná.

22. kapitola

Firuz si pripálil cigaretu. Ležal na Eviných kolenách a kochal sa pohľadom na jej obnažené telo. Po posteľovom výkone s profesionálnou spoločníčkou sa cítil ako v raji. Vyfúkol jej dym rovno do tváre. Čokoľvek urobil, prijala to s radosťou, pretože dostala za to dobre zaplatené. Eva mala dnes výnimočný deň, lebo chcela tohto pupkatého Araba úplne zodrať z peňazí.

„Zlatko, si neuveriteľný, vieš o tom? Veľmi si mi chýbal. Už som ani nedúfala, že za mnou prídeš,“ špúlila nevinne pery.

„Koľko neuveriteľných žrebcov si mala za posledný týždeň?“ spýtal sa pohŕdavo.

„Ako sa to so mnou rozprávaš?“

„A ako sa mám rozprávať so štetkou?“ palcom a ukazovákom jej chytil čeľusť. „Alebo si niečo viac? Prečo sa hráš na neviniatko, keď ním nie si, Eva? Myslíš si, že som taký hlúpy a naletím na tvoje bájky o tom, ako veľmi som ti chýbal?“

Urazene sa od neho odtiahla. Vstala a prehodila si na seba župan.

„Veľmi mi krivdíš, Firuz. Nie som taká zlá, ako vyzerám, a aby si vedel, mám pre teba novinku. Budeš otcom, som totiž tehotná.“

Firuz sa rozrehotal. Smial sa dobrých pár minút a Eva ničomu nerozumela. Čo je to za blázna, že sa smeje z takej závažnej veci?

„Si totálne šialená, Eva. Ja a otcom?“

„A prečo nie? Otehotnela som, keď som bola naposledy za tebou v Rijáde.“

„Ale nehovor! A čo ten nespočetný zástup zákazníkov? Počul som, že ich máš cez noc niekedy aj desať! To decko patrí niektorému z tých tvojich anglických bastardov, čo ťa chodia pravidelne kefovať!“

„To v žiadnom prípade, dieťa, ktoré čakám, je tvoje!“

Schmatol ju pod krk a pritlačil k stene. „Si nielen pobehlica, ale aj klamárka. Ja nemôžem byť otcom, pretože som neplodný. Počuješ dobre? Som neplodný!“

Eva vystrašene zaklipkala viečkami. „Čo to hovoríš?“

„Mám to potvrdené lekármi. Moje spermie sú neschopné splodiť dieťa, sú nefunkčné, rozumieš? Tak si choď balamutiť hlavu niektorému z tých idiotov, čo ťa chodili preťahovať! Som si istý, že sa nájde taký, čo ti naletí. A môžeš sa za neho vydať, pche!“ Sotva sa obliekol, už namosúrene odchádzal preč. Prečo musela zasa na neho niečo skúšať? Mal už toho plné zuby.

„Firuz, prosím, neodchádzaj,“ úpenlivo ho prosila, „lekári sa musia mýliť, to dieťa je tvoje. Moji zákazníci vždy používajú ochranu, ale ty si ju nikdy nepoužíval. Musíš mi veriť.“

Výstražne zdvihol prst. „To, čo si teraz na mňa skúšala, bolo naposledy. Neverím ti ani slovo. Zbohom!“ Zabuchol dvere. Hlupaňa, čo si to len k nemu dovoľovala? Môže byť rada, že ju nevytrieskal. Vraj čaká jeho decko. Bláznivá ženská! Vytiahol mobil z vrecka a zapol ho. Postupne mu začali prichádzať správy o neprijatých hovoroch.

***

Kráčali ruka v ruke ulicou. Letisko mali na dosah a do odletu im veľa nechýbalo. Mehmet na chvíľu zastal.

„Som spokojný a šťastný. Odteraz už bude všetko dobré.“

Odhrnul jej prameň vlasov za ucho a sklonil sa k nej. Ich pery sa iba letmo dotkli, no obaja cítili tak veľa. „Si tá najkrajšia žena, akú som kedy videl, a urobím všetko pre to, aby si bola šťastná. Ľúbim ťa,“ zovrel ju v náruči. Pri jeho slovách pocítila príjemné teplo.

„Veľmi som sa bála, že sa nám to nepodarí.“

„Čokoľvek by sa stalo, vždy budem o teba bojovať. Pamätaj si to.“ Prikývla, že rozumie, a verila mu. No o krátku chvíľu zistili, že cesty osudu sú nevyspytateľné. Tesne pred letiskom totiž Yasmina zbadala v diaľke muža, ktorý ich odfotografoval. Prekvapene zažmurkala a zaostrila pohľad. V mysli pátrala, odkiaľ ho pozná.

„Čo sa stalo?“ zamračil sa Mehmet.

„Tamten chlap nás práve odfotografoval,“ kývla hlavou napravo.

„Čože?“ Obaja prekvapene civeli na muža, ktorý trúfalo urobil ešte zopár záberov a potom si fotoaparát jednoducho strčil do vrecka. Po chvíli vytiahol mobil a s niekým intenzívne telefonoval. Mal na sebe čierne rifle, bielu košeľu a na tvári sa mu vynímali veľké tmavé okuliare. Yasmina si spomenula.

„Ó môj bože,“ zhrozila sa, „ten muž stál pred hotelom, keď som z neho vyšla. Všimla som si, že na mňa zvláštne pozerá.“

I teraz tam stál, no tváril sa celkom sebavedome. Vôbec ním nepohlo, že svojím činom znepokojil dvoch ľudí. Yasmine to nahnalo strach.

„Toto nevyzerá dobre.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Idem zistiť, kto to je, a ty sa odtiaľ ani nepohni!“

„Ale...“

„Ostaň tu!“

S pohľadom plným zúrivosti sa rozbehol k mužovi. Yasmina prešľapovala z nohy na nohu a srdce jej bilo ako divé. Ach bože dobrý, kto to len môže byť? Mehmet nezaháľal a zúrivo zdrapol drzého chlapíka za golier.

„Kto si? Čo od nás chceš?!“ spýtal sa po anglicky. Neznámy sa mu zasmial do tváre.

„Tak kto si? Akým právom si si dovolil nás fotografovať?!“ Pustil golier košele, ktorý tuho zvieral, a muž odstúpil o dva kroky. Netrpezlivo čakal na odpoveď, lenže vtom sa potenciálny nepriateľ rozohnal a vrazil mu päsťou do tváre. Mehmet padol na zem. Ostrá bolesť ho ochromila. Pocítil sladkastú chuť krvi v ústach, ale rýchlo sa zo zeme pozviechal. Vrhol sa na protivníka a úder mu vrátil.

„Mehmet, si v poriadku?“ pribehla vystrašená Yasmina. Otočil sa k nej, utierajúc si prameň krvi, ktorý mu tiekol z nosa.

Chcela mu povedať, aby kašľal na toho chlapa a aby sa ponáhľali na letisko, ibaže jazyk jej zamrzol pri pohľade na čiernu limuzínu, ktorá sa vedľa nej znenazdajky objavila. Vystúpil z nej Firuz Salman. Takmer spadla z nôh, keď ho uvidela.

„Pozrime sa, koho to tu máme,“ zahrmel nahnevaným hlasom a schmatol ju za lakeť.

„Dokonca aj náš šofér ti robí spoločnosť! Vyrazil si si na výlet za mojou ženou, ty sukin syn?!“

Mehmet neváhal ani chvíľu a vrhol sa na Firuza.

„Pusti ju, ty sviňa!“ Chcel ho napadnúť a Yasminu od neho oslobodiť, ale v tej chvíli pocítil na záhlaví hlaveň pištole. Stuhol.

„Už ani krok, lebo ťa odbachnem!“ zreval muž, čo ich fotografoval. Firuz sa zaškeril a pritiahol si Yasminu bližšie k sebe.

„Neviem, kto z nás dvoch je väčšia sviňa! Kam ste chceli ujsť? Čo má toto všetko znamenať?!“

Muž jednou rukou držal pištoľ pri Mehmetovej hlave a druhou vytiahol fotoaparát, ktorý podal Firuzovi. Ten si so zúrivosťou v očiach prezeral snímky, na ktorých mali Mehmet a Yasmina k sebe veľmi blízko. Yasmina sa zdesila. Ten chlap ich po celý čas, čo boli na úteku, sledoval!

„Skvelá práca, Thomas. Nebyť teba, nikdy sa nedozviem, že moja krásna manželka spáva so šoférom, ktorý mal moju plnú dôveru! Ako si mi to mohla urobiť?!“ drsne ju potiahol za vlasy, až sa prehla v páse. Od bolesti jej vyhŕkli slzy.

„Lebo... ho ľúbim,“ jachtala.

„Si obyčajná fľandra! Už chápem, prečo si bola ku mne tak podozrivo milá. Chcela si mi prejsť cez rozum, ha?!“

„Firuz, prosím, neubližuj mi.“

„Padaj do auta!“ zreval.

„Nedotýkaj sa jej!“ kričal Mehmet. Muž si zrazu pištoľ zastrčil do vrecka a niekoľkými údermi ho zneškodnil. Keďže ovládal rôzne obranné praktiky, Mehmet nemal žiadnu šancu. Ležal v mláčke krvi a bezmocne hľadel za Yasminou.

„Odchádzame naspäť do Rijádu, ihneď! A ty sa tam nevracaj, inak ťa zabijem vlastnými rukami!“ vyhrážal sa Firuz. Mehmet venoval Yasmine súcitný pohľad. Stav, v ktorom sa nachádzal, mu znemožňoval akýkoľvek pokus o jej obranu. Zlyhal na plnej čiare a pocítil to, aj keď sa naposledy pozrel do jej očí. Mala ich plné zúfalstva. Firuz ju strčil do auta a spolu s tým chlapíkom vyrazili na letisko. Zničene za nimi hľadel. V priebehu niekoľkých minút sa mu život obrátil naruby. Ona však bola na tom omnoho horšie. Jej život totiž visel na vlásku.

***

Mariam pocítila, ako ňou niekto prudko myká.

„Polícia! Ste zatknutá pre podozrenie z vraždy!“ počula slová, ktoré ju okamžite prebrali. Čože? Aká polícia? Silný zápach jej pripomenul, že spala vedľa mŕtvej dcéry. Posadila sa. Aisha vedľa nej už nebola. Traja muži ju nemilosrdne schmatli za plecia.

„Čo to robíte?“

„Pôjdete s nami.“

„Kam? A kde je moja dcéra?“

„Otázky tu kladieme my! Ideme!“ Ťahali ju so sebou ako prašivého psa. Keďže sa bránila, uštedrili jej zopár buchnátov, po ktorých zmĺkla. Ach, prečo len pojedla tie lieky na spanie? Mohla radšej niečo vymyslieť, aby sa vyhla týmto problémom. V predsieni zbadala Samiu, Karimu a ochrankára Hakima.

„Kto zavolal tú prekliatu políciu?!“ zvrieskla na plné hrdlo.

„Ja, pani,“ odvetil Hakim.

Mariam posadla zúrivosť. Pokúsila sa napadnúť Hakima, ale proti trom mužom bola bezmocná. Jeden z nich ju nasúkal do auta a zreval: „Zavri hubu, suka! Lebo ťa na mieste odstrelím!“

Počas cesty si z nej uťahovali a skúsili hádať, aký trest za vraždu dostane. Žalúdok mala stiahnutý od strachu. Počula, ako vraveli, že Aishu vzali preč a všetky dôkazy zaistili.

Dostali ťa, ty vrahyňa! Hlasy v hlave sa jej miešali s tými, ktoré patrili mužom, čo sa na nej zabávali. Robili si posmech z toho, že zanedlho vyjde článok v novinách o manželke známeho ropného magnáta Firuza Salmana, ktorá vraždila. Nemali s ňou zľutovanie.

Toto je tvoj koniec! Bezducho hľadela pred seba a mala chuť zomrieť. Zbaviť sa toho neviditeľného nepriateľa, ktorý jej neustále nadával a vysmieval sa. Jeden z mužov s niekým telefonoval. Po chvíli pochopila, že hovorí s Firuzom.

„Je nám to ľúto, pán Salman, ale vašu manželku sme museli zatknúť pre podozrenie z vraždy. Neviem, ako vám to mám povedať, ale vaša dcéra Aisha je mŕtva. Zaistili sme odtlačky prstov a všetko potrebné ohľadom vyšetrovania.“

Na druhej strane linky bolo chvíľu ticho. Napokon sa Firuz opýtal: „Čože?! Čo mi to tu rozprávate?!“

„Vražda je v štádiu vyšetrovania, pane.“

Firuz sa zhlboka nadýchol. „Ak to naozaj urobila, musí za to zaplatiť. Mohol by som s Mariam chvíľu hovoriť?“

Policajt váhal. Firuz to vycítil a pritvrdil.

„Dohodneme sa. Vypíšem vám šek, len mi dajte moju ženu k telefónu!“

Túto lákavú ponuku muž nemohol odmietnuť. „Dobre, pane,“ povedal a podal Mariam mobil.

„Halo?“ spýtala sa bez záujmu.

„Čo si to urobila? Už ti úplne preskočilo?! Čo máš spoločné so smrťou našej dcéry? Hovor!“

„Mala zomrieť tá zmija Yasmina.“

„Čože?!“ Firuzovi sa do tváre nahrnula krv.

„Nasýpala som potkaní jed do pohára, ale vypila to Aisha. Bola to náhoda, nechcela som ju zabiť! Viem, čo ma čaká. A viem, že zomriem, preto mi je už všetko jedno. Nenávidím Yasminu a nenávidím aj teba!“

Policajt jej vytrhol mobil z ruky. „To by stačilo.“

Mariam otupene hľadela pred seba. Ani v tejto chvíli nedokázala prehryznúť, že musí zomrieť úplne zbytočne. Vedela, že trest smrti ju neminie. Och, keby sa jej aspoň podarilo zabiť Yasminu, odchádzala by z tohto sveta omnoho pokojnejšie. Bolela ju hlava a potrebovala ísť na záchod.

„Mohli by ste mi zastaviť?“ spýtala sa policajtov.

„Potrebuješ pretiahnuť?“ zachechtal sa jeden z mužov.

„Nie, potrebujem sa vymočiť! Zastavte, lebo to urobím v aute!“

Nezastavili a ona sa pomočila. Keď na to prišli, vyhodili ju z auta a surovo do nej začali kopať. Zvíjala sa na prašnej zemi v strašných mukách.

„Tu máš, ty špina!“ Zlomili jej rebro a vyrazili dva zuby. Dusila sa vlastnou krvou. I navzdory tomu, ako s ňou kruto zaobchádzali, ich preklínala.

„Vy bastardi! Bodaj by ste zdochli!“

„Šibnutá ženská, no počkaj, veď tebe sa tá huba raz zatvorí!“

Naposledy do nej kopli a strčili ju naspäť do auta, ufúľanú od prachu, zakrvavenú a páchnucu močom. Od bolesti už nevládala ani ceknúť. Až keď zastavili pred veľkou sivou budovou, ktorá už z diaľky pôsobila hrozivo, pochopila, že skutočné peklo sa ešte len začne.

23. kapitola

Do Rijádu prileteli vo večerných hodinách. Yasmina počas letu meravo hľadela z okna. Po celý čas mlčala a nevnímala Firuza, ktorý na ňu nevraživo zazeral. Nevedela si ani predstaviť, čo sa deje v jeho hlave, aké plány s ňou mal. Nazdávala sa, že jej to neodpustí, a za neveru a útek s milencom ju odsúdia na trest smrti ukameňovaním. V Saudskej Arábii nemala šancu žiadna žena. Každá, ktorá bola neverná, musela za to zaplatiť životom. Prečo by ona mala byť výnimkou?

Myslela na Mehmeta a na zúfalstvo v jeho očiach. Už nikdy viac ho neuvidí, už nikdy viac ho nebude môcť ani objať. Plán, ktorý zosnovali, im nevyšiel. Všetko sa zrútilo, jej sny, láska, túžba po novom živote. Pýtala sa sama seba, prečo sa toto všetko muselo stať. Hakim ich čakal pred letiskom. Vyzeral byť napätý a vystresovaný.

„Je mi to ľúto, pane,“ prehovoril, len čo sa k nemu priblížili. Yasmina netušila, o čom šofér hovorí, a spýtavo pozrela na Firuza.

„Aisha je mŕtva,“ riekol tvrdo. Náhle ju pichlo v hrudi.

„Čo to hovoríš?“

„Mariam ju zabila. Otrávila ju jedom na potkany, hlupaňa.“ Túžil sa zbaviť oboch manželiek, pretože ho zradili. Mať v dome vrahyňu a pobehlicu? To by nikdy nedopustil. Existuje predsa kopec iných žien, tak prečo by sa mal zaoberať takou háveďou?

„Toto nemôže byť pravda! Klameš, aby si ma potrestal, však?“ neveriacky krútila hlavou.

„Pôvodne si mala zomrieť ty, ale Mariam to nevyšlo. Ten pomarančový džús,“ stvrdol mu pohľad, „si mala vypiť ty. Bol v ňom jed, ale vypila ho Aisha.“

Zatočila sa jej hlava. Mala zomrieť ona? Mariam ju chcela otráviť a namiesto nej zomrela Aisha? Padla na kolená a rozvzlykala sa. Úbohé dievča, ako len muselo trpieť, keď zomieralo. Išlo jej puknúť srdce od bolesti.

„Ale... ale prečo?“ pozrela na Firuza, ktorý sa nad ňou týčil.

„Chcela ťa zabiť, lebo ťa nenávidí.“

„Myslela som, že sme už priateľky. Správala sa ku mne v poslednej dobe milo a...“

„Mariam je rovnako falošná ako ty. Jedna vrahyňa, druhá pobehlica. Nezaslúžite si chodiť po tejto zemi! A prestaň už revať! Život to Aishi nevráti, postav sa a nastúp do auta!“ prikázal jej. Vstala zo zeme a pozrela do tých zatrpknutých očí.

„Prosím ťa, Firuz, ušetri ma. Vieš dobre, že som si ťa nikdy nechcela vziať. Prečo nemôžem byť šťastná s mužom, ktorého ľúbim? Mehmet je...“

Nečakane ju udrel. „Viac jeho meno nevyslov! Ten sukin syn bude pykať rovnako ako ty! Osobne si ho nájdem a obesím na žeriave, to ti prisahám!“

Pošúchala si boľavé líce od facky. „Si taký krutý,“ vzlykla.

„Padaj do auta!“ sotil ju. Hakim sa na celú situáciu pozeral, ale nezasiahol. Nemohol. Ak by bol na jeho mieste Mehmet, určite by sa pokúsil ochrániť ma, pomyslela si utrápene a nasadla do auta. Do väzenia to ďaleko nemajú, čoskoro sa tam ocitne napospas katovi. Možno ju neukameňujú, ale odseknú jej hlavu. I to zvykli robiť, vyžívali sa v bolesti iných, mučili väzňov... Cez slzy už ani nevidela. Modlila sa. Iba to jediné jej ostávalo. Zanedlho zistila, že idú iným smerom, než kde je väzenie. Hakim sa spýtal, kam ich odvezie, a Firuz odvetil, že do domu jej otca. Ach. Bolo to presne ako v sne, čo ju vydesil po prvej noci, ktorú strávila s Mehmetom. Vari ju ten sen chcel varovať? Po pár hodinách zastavili na prašnej ceste pred jej rodným domom a ona sa ocitla na kolenách pred otcom. Tentoraz však prežívala realitu.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa otec. Vrásky sa mu pri pohľade na dcéru prehĺbili.

„Podviedla ma s mojím šoférom. Dokonca chceli spolu ujsť. Čo mi na to poviete?“

„Je to pravda?“ Otec jej nadvihol bradu a skúmavo jej pozrel do očí. Mala ich plné zúfalstva, ale ani trochu to s ním nepohlo.

„Áno, je to pravda. Milujem iného muža a Firuz mu nesiaha ani po členky!“ vybuchla. Vylepil jej facku. Rovno dvakrát. Ponížene kľačala, dívajúc sa do zeme.

„Prečo si to urobila? Nepoučil som ťa vari o tom, že máš byť manželovi verná? Postav sa!“

Poslúchla príkaz, postavila sa a prosebne zopäla ruky k sebe.

„Prosím ťa, otec, odpusť mi. Zamilovala som sa. Ak by si ma nenútil do vydaja a nechal by si ma, aby som si manžela vybrala sama, nikdy by sa to nebolo stalo.“

„Mlč!“ otec sa rozčúlil. „Si nevďačná dcéra! Našiel som ti bohatého manžela a ty si si to nevedela vážiť. Dievča nešťastné, prečo si mi to urobila? Teraz budeš musieť znášať následky!“

Cítila sa ako zbitý pes. Firuz s otcom začali diskutovať, čo s ňou urobia. Kľačala v prachu a ronila horúce slzy. Vtom sa z domu vynorili jej sestry s manželmi. Predpokladala, že prišli otca navštíviť. Na rozdiel od nej, ony mali dobrých manželov, ktorí im dovolili navštevovať rodinu.

„Yasmina!“ pribehli k nej a objali ju. „Čo sa to tu deje?“ vyzvedala Habiba.

„Vaša sestra pošpinila česť našej rodiny! A preto musí zomrieť!“ zrúkol otec.

So slzami v očiach prikývla. „Je to tak. Milujem iného muža.“ Sestry na seba zdesene pozreli, no vzápätí ju objali.

„Otec, dovoľ nám rozlúčiť sa s ňou.“

„Nie!“

„Je to naša sestra!“

„Tak dobre, ale rýchlo!“ Otec s Firuzom sa vzdialili a horlivo pokračovali v diskusii.

„Kto je ten muž, Yasmina?“ spýtala sa Farida.

„Rodinný šofér.“

„Ľúbiš ho?“ Obe ženy jej viseli na ústach.

„Ľúbim ho viac ako svoj život. A on mňa tiež. Mehmet je dokonalým protikladom Firuza. Je mladý a príťažlivý. Takmer sa nám podarilo v Londýne utiecť, lenže Firuz si najal špióna, o ktorom som nič nevedela, a dostali nás,“ vysvetľovala smutne.

„Toto je ako zo zlého filmu,“ povzdychla si Habiba.

„Dosť bolo ženských rečí!“ ozval sa im za chrbtom otec. Schmatol Yasminu za plece a odtrhol ju od nich. „Teraz si v rukách tvojho manžela a on nech s tebou naloží, ako uzná za vhodné!“

„Otec, zmiluj sa!“ v hlase jej zaznelo zúfalstvo.

„Je mi to ľúto, ale musím očistiť česť rodiny. Viac nie si moja dcéra,“ riekol tlmene muž, ktorý ju splodil.

„Otec, prosím ťa, nerob to!“ Nereagoval a ona už ďalej nevládala. Firuz ju zdrapol a ťahal preč. Vedela, že kráča priamo do záhuby. Naposledy zamávala sestrám a viac jej nebolo. Farida a Habiba sa za ňou zhrozene a so smútkom v srdci dívali. Otec ich sestru vydal na smrť bez akýchkoľvek výčitiek svedomia. Ako to len mohol urobiť? Prečo sa nepokúsil túto situáciu vyriešiť? Museli vedieť dôvod, a tak sa rozhodli ísť za ním, hoci riskovali, že sa za ich trúfalosť nahnevá. Ako prvá ho oslovila Habiba.

„Povieš nám, kam Firuz Salman odviezol Yasminu? Prosím ťa, otec. Vzal ju za dedinu, nech ju tam ukameňujú?“ Na chvíľu sa zdalo, že sa v jeho očiach mihla bolesť. Nebolo mu všetko jedno, ale nič nezmohol. Musel očistiť česť rodiny, to jediné ho zaujímalo. Jeho hnev bol spravodlivý a i trest, ktorý dostane Yasmina, bude zaslúžený.

„Nie, neukameňujú ju v našej dedine,“ oznámil im sucho.

Obe ženy vyvalili oči. „Nie?! A kam teda išli?“

„Odišli do mesta Hail. Odtiaľ sa presunú do púšte, kde ju Firuz nechá zomrieť spôsobom, akým uzná za vhodné. Je to jeho manželka, ktorá ho zradila tým najhorším spôsobom – a musí za to zaplatiť.“

Sestry na seba zdesene pozreli. Obom im po lícach stekali slzy. Kedy sa už konečne skončí krutosť, ktorá sa na bezbranných ľuďoch vykonávala? Ako mohol Alah niečo také dopustiť? Naozaj to bol ten istý, ku ktorému sa modlili v mešite? Vraždy zo cti tu boli samozrejmosťou, ale len veľmi ťažko sa proti nim bojovalo.

„Čo budeme robiť?“ nariekala Habiba. Farida ju objala okolo pliec.

„Neurobíme nič! Mala si svojho muža ctiť a nič také by sa jej nestalo!“ rozčuľoval sa otec. Jeho slová sa im zabodli do srdca ako ostrá mačeta. Obe hľadeli tupo pred seba. Tá neuveriteľná bolesť z toho, že ony nezmôžu nič, ich dusila. Svoju sestru milovali a ani jedna sa nedokázala zmieriť s tým, že ju už nikdy neuvidia.

Otec ich ignoroval. S tvrdým pohľadom mlčky okolo nich prešiel a zatvoril sa vo svojej izbe. Bol presvedčený o tom, že urobil správnu vec, a nik mu to nemohol vyvrátiť. A už tobôž nie jeho dcéry. Alah mu je svedkom.

***

Vo väzenskej cele to páchlo stuchlinou. Mariam horšie priestory nevidela. V malej izbe s nedostatočným prívodom vzduchu sa jej ťažko dýchalo a cez miniatúrne zamrežované okná sotva prenikal malý pásik svetla. Kam ju to tí bastardi privliekli? Kričala a búchala na dvere, no celkom bezvýsledne. Dlhé hodiny nemo civela do prázdna, až napokon vyčerpane padla na niečo tvrdé, čo malo byť posteľou. Bolelo ju rebro, ktoré mala zlomené, a v ústach ešte stále cítila chuť krvi po vyrazených zuboch. Už sa zdalo, že zaspí, keď sa zrazu rozleteli dvere. Dvaja muži ju schmatli za plecia a na ruky jej pripevnili putá.

„Hýb sa!“ skríkol jeden z nich. Viedli ju po dlhej väzenskej chodbe, až sa napokon dostali do miestnosti, v ktorej sedel prísne vyzerajúci muž. Okolo neho stálo niekoľko ďalších mužov.

„Vy ste Mariam Salmanová?

„Áno, pane.“

„Zavraždili ste svoju dcéru?“ začal zhurta.

„Ja... ja som to nechcela.“

„Tak urobili ste to alebo nie?“

„Je to... inak,“ habkala.

„Ako inak? Ako? Zistilo sa, že dievča bolo otrávené jedom na potkany! Okrem toho mám výpoveď dvoch svedkov, ktorí počuli váš rozhovor s manželom. Verejne ste sa priznali, tak nemá zmysel niečo zapierať. Prečo ste to urobili?!“ Muž oblečený vo vyžehlenej uniforme ju prebodával ostrým pohľadom.

„Chcela som zabiť druhú ženu môjho manžela. Otrávená mala byť Yasmina, nie moja dcéra!“

„Čo vás k tomu viedlo?“

Zhlboka sa nadýchla. „Nenávidím tu ženu, pretože mi ukradla manžela. Odkedy prišla do nášho domu, všetko sa zmenilo a ja som pre Firuza nebola viac prvoradá.“

„Takže sa priznávate k vražde?“

„Nie, ja...“

„Tridsať rán bičom!“ zreval muž. Mariam prosila o milosť, ale bezúspešne. Násilím ju odvliekli k mohutným dverám, za ktorými zbadala dav ľudí. Miesto pre verejné popravy ju tak vyľakalo, že sa jej nohy okamžite podlomili. Počula, ako kričia: „Si vrahyňa a zaslúžiš si zomrieť!“

Vnímala tváre ľudí, i keď hmlisto. Prvé dejstvo sa začalo. Pozrela na muža, ktorý nad ňou stál. Vidieť mu bolo len oči, tak nepoznala tvár svojho trýzniteľa. So spútanými rukami kľačala na zemi a chvela sa od strachu.

Zrazu pocítila ostrú bolesť na chrbte, ktorá jej vyrazila dych. Vykríkla a padla k zemi. Dopadal na ňu jeden úder za druhým, bič sa jej zarezával do kože napriek tomu, že mala na sebe abayu. Zúfalo kričala, ale muž udieral stále silnejšie. Keď sa to konečne skončilo, plakala zvinutá v klbku v neznesiteľných bolestiach. Dvaja muži ju zodvihli a odtiahli do nejakej ošarpanej miestnosti. Ležala na zemi a pot jej stekal spolu s krvou dolu chrbtom. Pálilo ju telo i slzy v očiach. Čo jej to len urobili?

V duchu ich preklínala. So zahmleným pohľadom pootočila hlavu nabok a uvidela, že vedľa nej leží akási žena. Pochopila, že bola zbičovaná podobne ako ona.

„Čo si vyviedla?“ spýtala sa žena trasúcim sa hlasom. Ležali pri sebe tak blízko, že si videli do očí.

„Zabila som si vlastnú dcéru,“ odvetila Mariam pološeptom.

„Asi si to nechcela.“

„Nie, nechcela, zomrieť mala žena, ktorá mi ukradla to, čo bolo len moje.“

„Ako to myslíš?“

„Nevedela som sa zmieriť s tým, že sa manžel druhýkrát oženil. Nenávidela som jeho druhú ženu. A prečo si tu ty?“

„Lebo som konvertovala na kresťanstvo. Ježiš je môj pán a verejne som to vyhlásila.“ Každý, kto sa zriekol islamu alebo prešiel na iné náboženstvo, bol odpadlík, a tak musel byť potrestaný smrťou. Žena napriek utrpeniu, ktoré jej spôsobili bičovaním, vyzerala statočne. Pod očami mala kruhy a vo vlasoch prvé šediny. Mariam sa prevrátila nabok a sykla od bolesti. Ten zákerný chlap s bičom musel byť sadista, keď dokázal tak bezcitne dobiť človeka.

„Čo s nami urobia? Zabijú nás?“ spýtala sa zdrvene.

„Zabijú,“ odvetila žena so slzami v očiach, „ale zomriem šťastná.“

„Nie je to spravodlivé.“

„Čo máš na mysli?“

„Že musíš zomrieť rovnako ako ja. Ty si nikoho nezabila, ale ja áno. Ja si to... zaslúžim.“

„Netráp sa, aj tebe môže Boh odpustiť, ak to oľutuješ,“ povedala žena, pomaly privierajúc oči. Pravidelný dych svedčil o tom, že žije a iba spí. Mariam sa zamyslela. Už dávno prestála veriť, že nejaký Boh jestvuje. Alah ju nikdy nevypočul, nedoprial jej syna, po ktorom s Firuzom túžili. A to, že otrávila Aishu je len sprostá náhoda. Nič z toho nechcela urobiť. Prečo to nikto nevedel pochopiť? Želala si zaspať, ale nemohla. Bolesť jej to nedovolila a navyše ju začal zasa mátať ten nepríjemný hlas.

Si vrahyňa! Zaplatíš za to životom! Myslela si, že zošalie. Od bolesti a strachu z toho, čo ju čaká. Od výčitiek svedomia, ktoré sa do nej zabárali, i keď sa im všemožne usilovala brániť. Nie je vrahyňa, nie je! S vypúlenými očami hľadela do prázdna a v tom zúfalstve si uvedomila, že smrť bude pre ňu vykúpením.

24. kapitola

Mehmet neváhal ani minútu a najbližším lietadlom sa vrátil do Rijádu. Zatelefonoval matke na Slovensko, aby jej vysvetlil situáciu, v ktorej sa ocitol. Dáša bola vystrašená a prosila ho, aby okamžite za ňou priletel. Lenže on nemohol. Nedbal na to, že sa mu Firuz vyhrážal, ani na to, že ohrozuje svoj život. Cítil, že musí urobiť aj nemožné pre záchranu milovanej ženy. Odhodlane kráčal k domu Salmanovcov. Yasmina sa dostala do nebezpečenstva len kvôli nemu a on ju musí teraz zachrániť. Srdce mu zvieralo pri pomyslení na to, že by ju mohol navždy stratiť.

Takúto možnosť si nepripúšťal. Pred domom zahliadol Hakima. V okolí sa nepohyboval nikto, no i tak nechcel riskovať, ukryl sa preto za veľkú palmu a zvolal:

„Hakim!“

Muž sa otočil a vytreštil oči. „Čo tu ty robíš?“ pribehol k nemu.

„Potrebujem tvoju pomoc. Musím si dávať pozor, aby ma Firuz nevidel.“

„V dome nie je nikto okrem služobníctva.“

„Ako je to možné?“

Hakim sa zamračil. „Si blázon, vieš o tom? Ako si si mohol začať so ženou nášho šéfa? Vieš ty vôbec, aké budeš mať problémy? Tá tvoja Yasmina má podpísaný rozsudok smrti!“

„Viem, čo ju čaká, ale nedopustím to. Kam išli? Hovor!“

„Neskoro ideš. Teraz je niekde na púšti a možno je už aj mŕtva.“

„Čože?!“ vydesil sa.

„Firuz sa jej rozhodol zbaviť trochu netradičným spôsobom, ale ja fakt netuším, ako ju nechá umrieť. To mi totiž nepovedal. Odviezol som ich do mesta Hail a tam som sa s nimi rozlúčil. Povedal mi iba, že sa to urobí na mieste, kde niet živej duše.“

Mehmet sa rozzúril. „Ten sviniar! Prisahám, že ak jej niečo urobí, vlastnými rukami ho zabijem!“

Hakim pokrútil hlavou. „Vždy si bol hrdina, ale toto nie je hra. Poradím ti jedno. Vykašli sa na ňu a odíď z krajiny. V horšom prípade môžeš dopadnúť veľmi zle, v tom lepšom ostaneš žiť, ak teraz odídeš. Spával si so ženou ropného magnáta! Naozaj nemáš strach?!“

„Nie! Strach je to posledné, čo ma teraz trápi! Ja ju milujem, rozumieš mi?! A urobím aj nemožné, aby som ju zachránil!“

Hakim ho potľapkal po pleci. „Máš môj obdiv. Ja by som na to nikdy nenabral odvahu. Musí to byť naozaj veľká láska, keď si ochotný takto riskovať.“

„Hlavne chcem ochrániť jej život! A ty mi v tom pomôžeš!“

„Sme priatelia, ale na toto ma nenahovoríš. Ak sa to starý dozvie, tak ma odstrelí. Mám po krk problémov! Ešte i tá vyšinutá Mariam skončila vo väzení!“

„Čo to táraš?“

„Ty o tom nevieš? Mariam otrávila Aishu, no pôvodne chcela zabiť Yasminu. To chúďa dievča zomrelo a jej matke hrozí trest smrti.“

Mehmet stuhol. „To... nemôže byť pravda. Mariam chcela zabiť Yasminu? Prečo by to robila?“

„Obyčajná žiarlivosť. Počul som, ako Firuz telefonoval s políciou. Mariam mu povedala, že nechcela Aishu otráviť, že všetko bola nešťastná náhoda. Údajne sa chcela zbaviť Yasminy, lebo ju nenávidela. Zamiešala jed do džúsu, ktorý potom jej dcéra omylom vypila.“

Krvi by sa v ňom nedorezal. Nebyť šťastia, ktoré jej v tomto prípade prialo, už by bola Yasmina mŕtva.

„To je strašné, čo mi tu hovoríš, ale teraz nie je čas na siahodlhé konverzácie. Potrebujem súrne auto.“

„Ty nemáš auto?“

„Predal som ho.“ Myslel si, že sa do Rijádu už nikdy nevráti, a tak tesne pred odletom do Londýna musel auto predať. Beztak ho málo používal, keďže ako šofér v rodine Salmanovcov jazdil vozidlami Firuza Salmana.

„Prepáč, ale ja nikam s tebou nejdem. Neprezradím, že si tu bol, no nič iné odo mňa nečakaj.“ Hakim ustúpil dva kroky dozadu. Mehmet uprel zrak na auto, ktoré patrilo Hakimovi a premýšľal, čo robiť. Je dôležité, aby sa k Yasmine dostal čo najrýchlejšie, nesmie strácať čas!

„Nemusíš ísť so mnou, postačí, ak mi dáš kľúče. Prosím, požičaj mi ho!“

„To v žiadnom prípade.“ Hakim nedopovedal. Mehmet ho totiž zrazil na zem. Spacifikoval ho tak, že ho lakťom udrel do brucha a vysadol na neho ako zúrivý lev, ochotný urobiť všetko pre to, aby dosiahol, čo chce.

„Prepáč mi, kamarát, ale musel som to urobiť,“ z vrecka mu vytiahol kľúče. „Pochop ma, tu ide o život! Nikomu nehovor, kam som išiel, a zavolaj mi. Poviem ti, kde som, a prídeš si po auto, ale teraz musím utekať!“

„Ty si blázon!“ Hakim sa držal za brucho po údere, no Mehmet ho už nevnímal. Nasadol do auta a naštartoval.

***

Yasmina pocítila nával strachu pri pohľade na rozsiahlu púšť. Firuz zaobstaral ťavu a prikázal jej, aby na ňu vysadla. Potom sa na úbohé zviera vyhupol aj on a ruku si ovinul okolo jej pása. Všimla si, že vzal so sebou aj batoh.

„Kam ma to vedieš? Nezašli sme už dosť ďaleko? Ak ma chceš zabiť, prečo to už konečne neurobíš?“ spýtala sa po niekoľkominútovej ceste, počas ktorej obaja mlčali. Nemala to však robiť, lebo jej dlaňou zovrel hrdlo a zavrčal:

„To by bolo príliš jednoduché!“ Zalapala po dychu. Začala sa pod tlakom jeho ruky dusiť, veľa nechýbalo a bola by zo zvieraťa spadla. Zadržovala pálčivé slzy a vzlyky, ktoré sa jej drali z hrdla. Firuz, našťastie, zovretie povolil. Zhlboka sa nadýchla, čím do pľúc opäť privodila dostatok kyslíka.

„Nikdy som ťa nedokázal skrotiť tak, ako som to mal v pláne. Neustále si mi vzdorovala! To som ešte dokázal prehrýzť, ale to, že si chrápala s iným, ti nikdy neodpustím!“ zúril. Neodvážila sa ani ceknúť. V spánkoch jej búšilo od nervozity, snažila sa to však nevnímať. Horlivo premýšľala nad tým, aké má možnosti, a došla k záveru, že vyhasla už aj tá najmenšia nádej na záchranu. Ako by ho mohla presvedčiť, aby ju nechal žiť? Počas tých pár mesiacov manželstva bol k nej neraz krutý, nikdy jej nepreukazoval úctu, vyvršoval sa na nej. Tak prečo by mal brať na ňu ohľad práve teraz? Uvedomovala si, ako podlo ho zradila, že urobila tú najhoršiu vec, čo žena môže manželovi urobiť, ale nič neľutovala. Stálo jej to za to. Život, ktorý viedla s odporným Firuzom, si len spestrila láskou. Ozajstnou, nefalšovanou a vášnivou. Ako cválali púšťou, myslela na jeho podmanivý pohľad, na to, ako ho prvý raz uvidela a niečo krásne sa v nej pohlo. Mehmet.

Túžila ho ešte naposledy vidieť. Len tak sa k nemu privinúť a zotrvať s ním v objatí, než zomrie. Spomínala na to, ako ju priťahoval a drzým správaním ju dostával do rozpakov. Miloval sa s ňou precítene a vzápätí divoko, rozprával krásne slová o živote, ktorý ich mal čakať. Obaja urobili veľkú nerozvážnosť, že sa rozhodli spolu utiecť. Teraz to už vedela, ale čas nemohla vrátiť späť. Jej život visel na vlásku. Išli už dosť dlho a horúce slnko ju vysiľovalo. Všimla si, že Firuz vytiahol z batôžka fľašu s vodou a začal lačne piť.

„Som smädná,“ dúfala, že aj jej sa niečo ujde. Firuz však nemal v pláne plytvať vodou, ktorú si vzal výhradne pre seba. Zákerne sa uškrnul a fľašu strčil späť do batoha.

„Príliš veľa by si chcela.“

„Prosím, iba jeden hlt!“

„Zaslúž si ho!“ surovo do nej strčil, nečakane zletela z ťavy do piesku. Zaclonila si tvár pred slnkom.

„Čo mám urobiť?“

„Povedz, že ma miluješ.“

Pozrela mu do očí. „Milujem ťa.“ Pristúpil k nej a zlovestne sa uškrnul.

„Bozkávaj mi nohy.“

„Nie!“

„Ako chceš, nenapiješ sa!“

Yasmina sa vzlykajúc k nemu priplazila a urobila, čo jej prikázal. Sklonila sa a pobozkala mu nohy. Firuz sa zachechtal a hodil jej fľašu s vodou.

„Napi sa!“

Sotva si dala tri glgy, vytrhol jej ju z rúk. „To stačí, nech tam niečo ostane!“

Mlčky sa postavila a oprášila si abayu. To všetko robil z pomsty. Túžil ju zničiť predtým, než ju zabije, nazdávala sa.

„Si ku mne krutý.“

Keď sa posťažovala, schmatol ju za plecia a zatriasol ňou, akoby jej chcel dať najavo, aby sa konečne zobudila.

„Zaslúžiš si azda lepšie zaobchádzanie?!“

Pred jeho nenávistným pohľadom sklopila zrak. Mlčala. Nemala silu vzdorovať mu. Prikázal jej, aby opäť nasadla na ťavu. Bez slova ho poslúchla. Netušila, kam ju vezie a čo s ňou mieni urobiť. Nezáležalo jej už na ničom. Skôr či neskôr zomrie, mala by sa na to pripraviť. Začala sa modliť a dúfala, že z tohto sveta odíde čím skôr a že ju Firuz nenechá dlho trpieť.

25. kapitola

Mehmet sa ocitol na obrovskej púšti a bezmocne premýšľal, ktorým smerom sa vybrať. Netušil, kde Yasminu hľadať. Ťava mu poslúžila ako dopravný prostriedok, len škoda, že to milé zvieratko nevedelo vyňuchať stopy jeho milovanej. Všade naokolo boli piesočné duny, dotýkajúce sa obzoru a siahajúce ešte ďalej... Miesto, kde neexistoval čas. Svet, z ktorého niet úniku. Srdce mu divo búšilo a pot mu stekal po čele. Celé hodiny ju hľadal. Vypil už všetku vodu a vedel, že sa musí vrátiť. Ak to neurobí, zomrie od smädu. Netušil, kde sa nachádza najbližšia oáza, mohlo to byť ešte veľmi ďaleko a v takejto páľave dlho nevydrží.

„Yasminaaa!“ zúfalo vykríkol. Vybičovaný stresom, smädom a hnevom sa vracal späť. Vedel, že musí zohnať vodu, aby ju mohol ďalej hľadať. Nesmie sa len tak vzdať. Veril, že nepríde neskoro. Nechcel si pripustiť, že by ju mohol stratiť. Bol na pokraji síl, fyzických i duševných. Mehmet Al Musawi. Vždy odvážny, sebavedomý a neoblomný. On predsa nikdy nie je slabý a nevzdáva sa. Čo sa to s ním porobilo?

Nespoznával sám seba. Netušil, že láska môže tak veľmi bolieť. Zdrvený sa vrátil do mesta Hail a ubytoval sa v hoteli. Hneď na druhý deň mu telefonoval Hakim a o pár hodín nato si prišiel po auto. Ešte stále sa na Mehmeta hneval, no keď uvidel v jeho očiach bolesť, upokojil sa a sľúbil mu, že bude mlčať o tom, kde sa ukrýva. Firuza Salmana neznášal tak ako všetci, a tak sa rozhodol Mehmetovi pomôcť.

„Si kamarát, ďakujem ti. Nechcel som na teba zaútočiť, ale pochop ma, že som bol zúfalý.“

„To nič. Prežil som to,“ uškrnul sa Hakim, „niekedy sa pobijú aj najlepší priatelia. Jednej veci však nerozumiem. Naozaj ti tá žena stojí za to, aby si kvôli nej robil takéto hlúposti?“

„Yasmina znamená pre mňa celý môj život.“

„Asi ti fakt počarovala,“ smial sa a nechápal, ako sa mohol Mehmet namočiť do toľkých problémov kvôli jednej žene. Napokon sa rozlúčili a sľúbil mu, že ho bude informovať, ak sa dozvie niečo nové u Salmanovcov. Mehmetovi neostávalo nič iné, len mu dôverovať. Len čo Hakim odišiel, začal premýšľať, čo bude robiť ďalej. Musí zistiť, čo je s Yasminou. Ak ju Firuz naozaj zabil, pomstí jej smrť, i keby ho to malo stáť život. Strnulo sedel v reštaurácii a popíjal kávu.

Myslel na jej mandľové oči a triasol sa mu žalúdok. Možno práve niekde kričí o pomoc a prosí o zmilovanie. Spomenul si na chvíľu, keď ju prvýkrát uvidel. V čiernej abayi a s nikábom bola ako všetky ostatné, ale predsa ho zaujali jej oči. A červené lodičky, v ktorých sa vynímali krehké nôžky. V pohľade mala niečo, čo ho nútilo myslieť na ňu. A potom... robil všetko pre to, aby sa dostal do jej blízkosti. Chcel s ňou ujsť z tohto strašného sveta, v ktorom mali tradície väčšiu moc ako skutočná láska. A zrazu sa ich plán zrútil. Čo má teraz robiť? Ako len bude bez nej žiť? Nesmie sa vzdávať a musí ju ďalej hľadať. Ešte stále v ňom blikalo svetielko nádeje...

***

Yasmina si pretrela oči, aby sa uistila, že dobre vidí. Pred ňou sa vynímala oáza so stanmi. Vyzeralo to ako malá dedinka na púšti. So zdesením pozrela na Firuza. Kam ju to dovliekol?

„Nezízaj tak na mňa. Dostala si, čo si chcela.“

Zhlboka sa nadýchla. „Čo... čo tým chceš povedať?“

„Že títo ľudia sa postarajú o tvoju smrť,“ zlovestne sa uškrnul. Roztriasli sa jej nohy. Obklopila ich svorka mužov, oblečených v klasických arabských odevoch, lenže zanedbaných a špinavých.

„Idem v mieri a mám pre vás nejaké dary,“ ubezpečil ich Firuz s úsmevom. Nemohli tušiť, kto je, nepoznali významného ropného magnáta, keďže v púšti bol iný svet a chýbali tu médiá. Pre istotu sa rozhodol zamlčať to. Z batoha vytiahol škatuľu a podal ju jednému z mužov. Všetci ho obklopili a s údivom zistili, že sú to peniaze. Veľa peňazí. Zhíkli od prekvapenia. Firuz sa uškrnul.

„Okrem tohto daru, milí priatelia, som vám priniesol aj túto ženu.“ Hovoril o nej ako o nejakej bezvýznamnej veci, nie ako o ľudskej bytosti. Vyschlo jej v hrdle.

„Chcete ju predať niektorému z mužov?“ spýtal sa jeden z nich.

„Vyzerám snáď, že by som musel niečo predávať?“ zasmial sa Firuz.

„Nie, pane. Zaiste ste bohatý, keď ste nás obdarili takou vysokou hotovosťou,“ ozval sa jeden mladík.

„Presne tak. Som bohatý, a preto berte môj dar ako požehnanie od Alaha. A toto dievča,“ ukázal na Yasminu, „je moja manželka. Urobila však niečo neprípustné, podviedla ma s iným mužom a chcela s ním ujsť. A teraz je tu, aby sa naplnila vôľa Alaha. Čo myslíte, zaslúži si žiť po tom, čo vykonala?“ ironicky sa spýtal.

„Nie, pane, musí zomrieť!“ zakričal niekto.

„Je to pobehlica!“ pridal sa ďalší.

„Takéto nemajú na tomto svete čo hľadať!“

Dav mužov zbĺkol ako plameň a Yasmine sa podlomili kolená. Všimla si, že ženy len v pozadí postávali a deti na nich vystrašene civeli. Firuz jej zrazu strhol šatku z hlavy a stiahol nikáb z tváre. Lesklé vlasy jej v tmavých vlnách dopadli na chrbát. Muži ostali stáť ako obarení. Napriek tomu, že vyzerala zničene, jej evidentná krása ich ohúrila.

„Keďže je bez hanby, pokojne si s ňou môžete robiť, čo len chcete, no potom ju nezabudnite zlikvidovať!“

Yasmina klesla k Firuzovým nohám a vykríkla: „Prosím ťa, nenechávaj ma tu, prosím!“

„Rozvádzam sa s tebou, rozvádzam sa s tebou, rozvádzam sa s tebou!“ Po jeho slovách zmeravela. Trikrát po sebe to povedal a v tej chvíli boli rozvedení. Svedkovia to počuli a uznali ich manželstvo za zrušené. Firuz ju odvrhol ako prašivého psa. Poznamenal, že ich rozvod si zdokladuje aj papierovo. Samozrejme, že ju na to nepotreboval. Poprosil dvoch mužov, či mu nepôjdu rozvod dosvedčiť, a sľúbil im bohatú odmenu. Súhlasili a nechutne sa mu líškali.

„Postarajte sa o to, aby sa o jej smrti nik nedozvedel, a poriadne ju zahrabte.“ Toto bola jeho posledná veta. Vysadol na ťavu a naposledy si ju pohŕdavo premeral. Cítil hrdosť, že to dokázal tak dokonale vymyslieť. Nebude si predsa špiniť ruky krvou pobehlice, veď ma okolo seba ľudí, ktorí to urobia za neho. Yasmina so zovretým hrdlom hľadela za ním, ako odchádza spolu s dvomi mužmi. Pokúsila sa o získanie poslednej šance a kričala, aby sa nad ňou zľutoval, ale nepočúval ju.

Odišiel preč a ona si so zdesením uvedomila, že ju obklopuje tlupa chlapov. Celá sa roztriasla. Boli zarastení a zanedbaní, z očí im nesálalo nič dobré. Len ženy za ich chrbtami vyzerali celkom nevinne. Niektoré z nich jej dokonca očami prejavovali súcit. Žiadna si však nedovolila zastať sa jej. Odniekiaľ začula plač dieťaťa, pretínal ho však smiech a výkriky tlupy, ktorá sa okolo nej čoraz viac rozrastala. Zahanbene si prikryla vlasy šatkou a rukami si oblapila plecia.

„Čo s ňou urobíme, chlapi?“ dohadovali sa.

„Najjednoduchšie by bolo ukameňovať ju.“

„A čo tak sťať jej hlavu?“ prekrikovali sa jeden cez druhého. S hrôzou v očiach stála v strede a počúvala, ako nezmyselne sa bavia o tom, kde to urobia. Prečo sa to už konečne neskončí? Dokedy ju budú ešte trápiť? Už ďalej nevládala. Točil sa s ňou svet a ich nenávistné tváre začala vidieť rozmazane. Duševne ju mučili, strkali do nej a vysmievali sa jej. Klesla k zemi a žalostne sa rozplakala.

„Pozrime sa na ňu, ako nám, chúďatko, narieka,“ zachechtal sa postarší muž, ktorému už z diaľky páchlo z úst. Chýbalo mu dokonca zopár zubov a cez líce sa mu tiahla veľká jazva. Striasla sa pri pohľade na toho odporného chlapa.

„Ale škoda by bolo takej krásy, nemyslíte?“

„Veru, je veľmi krásna. Ale je to pobehlica, preto musí zomrieť!“

„Áno, áno, presne tak!“

Ten s jazvou vzal za hrsť piesku a vmietol jej ho do tváre. Všetci sa rozosmiali. Rozvzlykala sa. V očiach ju štípalo a v ústach mala sucho. Ich smiech naberal na intenzite a ju príšerne rozbolela hlava. Kľačiac na zemi sa za ňu držala a chcela kričať, no zovreté hrdlo jej to nedovolilo. Skôr než ma zabijú sa zaiste zbláznim, uvažovala zmätene. Niekto ju zrazu zdrapol za vlasy.

„Iba žeby sa niektorý odvážil zobrať si ju za manželku!“ padol nečakaný návrh. Yasmina naprázdno prehltla.

„Nájde sa tu chlap, ktorý by sa nad tou ženou zľutoval?“ znela opäť otázka. Ozval sa hurónsky smiech. Očividne sa na nej zabávali.

„Takúto môžeme akurát poriadne pretiahnuť a potom poslať tam, kam si zaslúži! Čo na to poviete, chlapi, užijeme si s ňou?“ Stiahlo jej žalúdok. Len to nie!

„Dievčinka nám zaiste rada poslúži!“

„Ja si ju vezmem!“ zvolal ktosi. Cez dav sa predral jeden z mužov a zastal tesne pred ňou. Všetci razom stíchli. Yasmina zdvihla pohľad plný sĺz a prekvapene na neho pozrela. Asi štyridsiatnik s čiernymi vlasmi a s drsným pohľadom na ňu uprene hľadel. Vyzeral z nich najobstojnejšie. Chvíľkové ticho ktosi preťal otázkou.

„Samir, zachcelo sa ti mladého mäska?“ škriekal ten starý s jazvou.

„Kašli na ňu, je to len pobehlica!“

Samir ju zdvihol zo zeme.

„Už dlho som nemal ženu a ona je skutočná krásavica. Ožením sa s ňou,“ povedal odhodlane. Yasmina zažmurkala. Ostala zmätene stáť. Dívala sa do očí neznámemu mužovi a nevedela, či sa tešiť alebo plakať. Nezabijú ju, no bude si musieť vziať muža, ktorého nechce. Pri tej predstave jej prišlo nevoľno. Nebola by lepšia smrť? Horúčkovito premýšľala. Stačilo jej manželstvo s Firuzom. Prečo musí neustále padať z jednej pasce do druhej? Samir bol tmavšej pleti a na svoj vek to bol pohľadný muž. Jeho temné oči ju však znervózňovali. Videla v nich žiadostivosť, obyčajnú divokú túžbu po jej tele. Jednu vec si však uvedomila. Svadba s týmto mužom bude menšie peklo, než keby ju mali znásilniť všetci a potom zabiť. Sklopila zrak, keď jej palcom nadvihol bradu.

„Naozaj si taká plachá, alebo to len hráš?“ spýtal sa so záujmom.

„Prosím, nechajte ma odísť.“ Hneď oľutovala, čo vyslovila. Divá svorka chlapov totiž na ňu zaútočila.

„A čo si ty vlastne o sebe myslíš?! Dostaneš šancu na záchranu života a ešte sa ti niečo nepáči?!“

„Nemala si rozťahovať nohy inému a nedostala by si sa do týchto problémov!“ Všetci sa na ňu vrhli ako zúrivé psy.

„Nevďačnica, odísť by chcela. Ty si nezaslúžiš žiť! Zabijeme ťa, zdochneš ako pes!“ Niekoľko párov očí na ňu nenávistne hľadelo. Zrazu ju schmatli a kamsi ťahali.

„Nie, nie, prosím, nie! Vydám sa za Samira, vydám sa za neho, len mi, prosím, ušetrite život!“

„Pustite ju!“ ozval sa Samir. „Povedala, že si ma vezme – a ja jej verím!“ Všetci na neho zarazene hľadeli.

„Si blázon, Samir, ale ako chceš, je tvoja!“ postrčili ju k nemu.

„Nechajte nás osamote, nech sa so svojou nevestou porozprávam.“

„Budeš to ľutovať!“ odhovárali ho od nej, ale keď videli, že si stojí za svojím, odišli a nechali ich samých. Samir si ju skúmavo premeral.

„Už chápeš, že tu odvrávaním nič nezískaš?“ Čakal na jej odpoveď. Mlčky prikývla.

„Páčiš sa mi a toto bola jediná možnosť, ako ťa zachrániť pred smrťou.“

„Ďakujem vám, pane.“

„Ako sa voláš?“

„Moje meno je Yasmina, pane.“

„Dobre ma počúvaj, Yasmina. Svadba bude zajtra.“

Udrelo jej srdce. „Už zajtra?“

Samir ju chytil za plecia. „Tak chceš sa za mňa vydať, alebo ťa mám radšej ponechať im, nech si to s tebou rozdajú a potom ťa zabijú?“

„Nie! Ja... nechcem zomrieť, vydám sa za vás,“ súhlasila vystrašene.

„Pripomínaš mi moju prvú ženu.“

„Vy máte ženu?“

„Už nie, pred pár mesiacmi zomrela,“ zamyslene sa zahľadel do prázdna.

„To mi je ľúto.“

„Veľmi som ju miloval.“

V jeho očiach sa zaleskla bolesť. Možno nebol zlý, ale ona si nevedela predstaviť, že by s ním mala zdieľať lôžko a život. Mala v hlave len Mehmeta, nikdy ho zo svojho srdca nevytrhne.

„Ste dobrý muž.“

Prekvapene nadvihol obočie. „Ako to vieš?“

„Vidím vám to v očiach.“

„Hovor mi Samir a nevykaj mi.“

„Dobre, ako chceš, Samir,“ pokúsila sa o chabý úsmev.

„Si veľmi krásna,“ palcom ju pohladil po líci. O krok cúvla. Samir sa zamračil a povzdychol si.

„Ty sa ma bojíš?“

„Nie, ja... Je pre mňa ťažké zvyknúť si na to, že mám mať nového manžela. Nepoznám ťa, nič o tebe neviem.“

„Spoznáš ma. Budeme mať na to celý život.“

Zamrazilo ju. Aký dlhý bude ešte jej život? Čo ak Samir bude k nej rovnako krutý ako Firuz, ak nie horší? Teraz sa k nej správal milo, ale možno to bola len pretvárka, aby ju dostal tam, kam chcel.

„Neprekáža ti, že k tebe nič necítim, Samir?“ odvážila sa opýtať.

„Azda si niečo k tvojmu prvému mužovi cítila? Bol od teba minimálne o štyridsať rokov starší, tak pochybujem, že išlo o lásku.“ Ako to mohol vedieť? „Predpokladám, že svadba bola dohodnutá.“

Prikývla. „Prinútil ma k tomu otec. Nechcela som si Firuza zobrať, ale nemala som na výber.“

„Tak to tu už chodí. Vy ženy ste tu nato, aby ste nás mužov poslúchali. Takže sa ti starý hnusil, a tak si si našla mladého milenca,“ prebodol ju pohľadom. Začervenala sa.

„Áno, ale nie je to tak, ako si myslíš. Nehľadala som si milenca, prišlo to samo, ja...“ zasekla sa. Bála sa vysloviť to.

„Nebudeš až taká nevinná, ako vyzeráš. Ľúbiš ho?“ otvorene sa spýtal.

„Viac ako svoj život,“ trpko si povzdychla.

„Zabudneš naňho. I tak ho čaká rozsudok smrti, rovnako ako čakal aj teba. Lenže ja som ti zachránil kožu.“

Vedela presne, kam tým mieri. Nezachránil ju len tak, niečo za to chcel. Ako sa vyjadril, už dlho nemal ženu a ona sa mu páčila.

„Asi máš pravdu,“ šepla zmätene.

„Neboj sa, bude nám spolu dobre. Teraz choď za Shirin, pripraví ťa na zajtrajší deň.“

„Kto je Shirin?“

Samir ukázal na ženu, ktorá niečo varila kúsok od stanu. Podišli k nej. Žena bola kostnatá, vlasy mala šedivé a tvár zvráskavenú.

„Shirin, toto je Yasmina, moja nastavajúca. Zajtra sa vezmeme, priprav ju na to.“

„Ale isteže, nechaj to na mňa.“ Samir odišiel a Yasmina nasledovala Shirin do stanu, v ktorom boli ďalšie tri mladé ženy. Jedna z nich mala v náručí malé dieťa a dojčila ho.

„Toto sú moje dcéry. Všetky sú už vydaté,“ priviedla ju do obrazu Shirin.

„Vitaj medzi nami,“ povedala najmladšia z nich. Mohla mať asi pätnásť rokov.

„Rada... vás spoznávam,“ habkala Yasmina, usilujúc sa premôcť slzy, ktoré sa jej nahŕňali do očí. Čo si len teraz počne?

26. kapitola

Slúžky Samia a Karima sa zvítali s pánom domu s neskrývaným prekvapením. Čudovali sa, prečo sa z Londýna vrátil bez pani Yasminy. Samia to však iba hrala, keďže dobre vedela, že milenci sú na úteku. Dúfala, že sa im šťastlivo podarilo doraziť na Slovensko.

„Pane, kde ste nechali manželku?“ vyzvedala. Pre Firuza Salmana pracovala už niekoľko desiatok rokov, tak si dovolila klásť otázky aj takéhoto charakteru.

„To slovo viac predo mnou nevyslovuj!“ vybuchol. Prešiel do obývacej miestnosti a posadil sa do kresla. Zanedlho za ním prišla Karima.

„Pane, prinesiem vám niečo?“ spýtala sa.

Tvrdým pohľadom si slúžku premeral. Už skôr si všimol jej mladú nevinnosť, ba priam detskosť v tvári. Pomyslel si, že by stála za hriech.

„Poď ku mne bližšie!“ prikázal jej. Karima poslúchla a pristúpila k nemu. Znepokojene klopila zrak pred pánom Salmanom, ktorý v nej vyvolával strach.

„Chcete niečo na pitie?“

„Nie,“ odvrkol a sebaisto uchopil látku jej šiat medzi dva prsty. Karima preglgla. Nadvihol lem sukne a šikovne pod ňu vkĺzol rukou. Len čo sa dotkol jej stehna, vydesene od neho odskočila.

„Čo to robíte, pane?“ vyplašene klipkala riasami a srdce jej splašene bilo.

„Si veľmi pekná žena, vieš o tom? Ale si len slúžka. Mohla by si mi urobiť radosť a uspokojiť ma? Na kolená!“

Karime od strachu zovrelo hrdlo. Čo to od nej pán Salman požaduje? Načisto sa pomiatol? Nikdy sa k nej takto nesprával! Zvykol byť nevrlý, ale takýto nechutný návrh by od neho nečakala.

„Nepočula si, čo som povedal? Na kolená!“ zvýšil hlas.

Zrazu sa rozleteli dvere a zjavila sa v nich Samia, ktorá po celý čas natŕčala uši za dverami. Firuz zaklial.

„Pane, ak dovolíte, obslúžim vás ja. Karime sa práve skončila pracovná doba a má stretnutie s manželom. Tak čo vám prinesiem? Niečo na jedenie alebo iba kávu?“

Firuz schmatol prázdny pohár zo stola a výstražne ho zdvihol.

„Mohli by ste obe vypadnúť?!“

Karima celá roztrasená ihneď odišla, no Samia ostala nehybne stáť. Vedela, že pán Salman je občas agresívny, ale nikdy by si nebola pomyslela, že by obťažoval Karimu.

„A ty čo tam stojíš ako teľa? Nepočula si, čo som povedal?!“

Nereagovala na jeho urážky. Už si zvykla na to, že pán niekedy nadával.

„Chcela som vám len povedať, že mi je veľmi ľúto, čo spravila pani Mariam. A ešte viac ma mrzí, že vaša dcéra Aisha musela z tohto sveta odísť príliš skoro.“

Ľadovo na ňu pozrel. „Mariam bola suka. Za svoj čin zaplatí životom,“ povedal tvrdo.

Zarazila sa. Nastálo chvíľkové ticho, ktoré znovu prerušila:

„Pane, ale prečo to urobila? Prečo si zabila dcéru?“

„Pôvodne chcela zabiť Yasminu.“

„Čože?!“

„Mariam žiarlila, odjakživa bola taká. Chcela sa Yasminy zbaviť, lebo nevedela pochopiť, že zdieľam lôžko aj s ňou. A teraz na obidve čaká smrť!“

Samia zbledla. „Čo... čo tým chcete povedať? Kde je pani Yasmina? Prečo by mala na ňu čakať smrť?“

„Slúžka jedna bezočivá! Ty nedáš pokoja!“ Pohár, ktorý držal v ruke, na ňu namieril a hodil ho do nej. V poslednej chvíli sa uhla, pohár dopadol na zem a rozbil sa. Od prekvapenia onemela. Čo sa to s tým starcom porobilo? Bol stále agresívnejší a jeho správanie jej naháňalo hrôzu. Hľadala vhodné slová, ako ho upokojiť. Triasli sa jej ruky a v očiach mala slzy.

Firuz nedbal na to, že starú ženu vystrašil. Zohla sa k zemi a začala zbierať črepiny. Mlčky sedel a hľadel do prázdna. Predstavoval si, ako kruto s Yasminou tí nadržaní chlapi zaobchádzajú. A potom ju bez milosti zabijú. Dúfal, že trpela tak veľmi ako on, keď sa dozvedel o jej nevere. Sklamala ho aj Mariam. Aspoň ona mohla mať rozum a uvažovať múdrejšie. Zavraždila ich dcéru ani nevedela ako, a to len preto, že bola hlúpa.

V poslednej dobe im to však klapalo v posteli, tak ho trocha zamrzelo, že prišiel i o Mariam. Čo si len počne bez kvalitného sexu? Po rozume mu chodila mladučká slúžka Karima. S ňou by si mohol zašpásovať, uvažoval chlipne. Zdalo sa však, že ju vystrašil, keď jej dal najavo svoj záujem. Nebude to vhodná adeptka na zábavu, pomyslel si. Samia dôkladne vyčistila podlahu od črepín. Periférne sledovala Firuza a všimla si, že sa upokojil. Čo sa mu tak asi hnalo v hlave? Bol taký zvláštny. Nevedela, či sa mu môže prihovoriť, ale rozhodla sa risknúť to.

„Pane?“ oslovila ho.

Obdaril ju zamračeným pohľadom. „Čo je zasa?!“

„Prosím vás, povedzte mi, čo je s pani Yasminou. Viete veľmi dobre, ako mi na nej záleží.“

„No kde by asi bola? Tam, kde si zaslúži! V pekle zvanom púšť!“ Samiu obchádzali mdloby. Zhlboka sa nadýchla a vzápätí vydýchla, aby nahromadené napätie nespôsobilo, že dostane infarkt.

„Ale... ale prečo? Čo sa stalo?“ spýtala sa roztrasene.

„Nedávaj mi hlúpe otázky!“

„Pane, prosím vás...“

„Tá tvoja milovaná Yasmina ma podviedla so šoférom! Chceli spolu utiecť, ale mne cez rozum ešte nikto neprešiel!“

Zhrozila sa. Tak predsa sa im nepodarilo zrealizovať plán a Firuz ich odhalil. Do očí sa jej nahrnuli slzy. Úbohá Yamina!

„A čo s ňou urobili? Prečo je v púšti, a nie vo väzení?“ spýtala sa opatrne.

„Vymyslel som jej o niečo krutejší trest,“ mrazivo na ňu pozrel, „tí ľudia boli znechutení tým, čo urobila, a všetci sa na ňu bez milosti vrhli. Odišiel som preč. Neviem, či jej sťali hlavu alebo ju ukameňovali, ale medzi živými už rozhodne nie je.“

Keď to hovoril, mala pocit, že sa teší. Pomsta mu z očí len tak sálala. Nenachádzala slová, len tam stála ako soľný stĺp a nemohla pochopiť, ako je možné, že pán Salman má v sebe toľko nenávisti. Necítil azda ani trochu ľútosti? Veru nie. Jeho srdce bolo zatvrdnuté ako kameň. Akoby Mariam a Yasmina nikdy pre neho nič neznamenali.

„Budeš ešte otravovať, alebo už konečne vypadneš?!“ osopil sa na ňu. Bez slova sa otočila a odišla. Smerujúc do kuchyne sa zadúšala plačom. Karima stála pri okne a šúchala si plecia, akoby jej bola zima. Keď zbadala uplakanú Samiu, preľakla sa. Vari jej pán Salman neublížil?! Pri predstave, že by nútil starú ženu k sexu, jej prišlo nevoľno.

„Čo sa stalo?“

„Naša Yasmina je mŕtva,“ zlomená Samia klesla na stoličku.

„To nie je možné! Prečo? Veď nič zlé neurobila!“ Karima ničomu nerozumela, a tak jej Samia vyrozprávala celý príbeh o milencoch, ktorí tajili svoj vzťah a napokon sa rozhodli ujsť. Nepodarilo sa im to však, a tak Firuz rozhodol, že ich pani musí zomrieť a odvliekol ju na púšť, kde ju prenechal akýmsi zhýralcom, aby ju ukameňovali.

„Varovala som ich. Ja som to vedela, že to nedopadne dobre!“ Samia si vložila tvár do dlaní. Prečo ju nepočúvali, keď im radila, aby to nerobili? Prečo sa museli vrhať do niečoho takého nebezpečného? Nikdy s tým nemala súhlasiť. Do smrti si bude vyčítať, že nedokázala zabrániť Yasmine, aby odtiaľ odišla. Obe ženy plakali nad nešťastím, ktoré na nich Alah zoslal. Cítili, že v dome zavládol veľký smútok. To ticho a temno im naháňalo strach. Oddnes tu budú samy, so svojím krutým pánom domu.

***

Mehmet cítil zvláštny nepokoj. Myslel na Yasminu a stále viac na neho doliehal pocit viny. To on môže za to, že je teraz odsúdená na smrť. Keby si s ňou nezačal, bola by doteraz vydatá za Firuza. Bolela ho duša. Dokáže sa niekedy vyrovnať s tým, čo spôsobil? Sľuboval jej lásku, uisťoval ju, že ujdú a budú žiť šťastný život. Varovala ho matka, dokonca i slúžka Samia, no on musel neustále rebelovať. Tentoraz sa mu to vypomstilo. Ako len mohol takto zlyhať?

Zakaždým mu predsa všetko vychádzalo. Každý risk či nebezpečná situácia. Premáhal túžbu ísť do domu Firuza a zaškrtiť ho vlastnými rukami. Ak ju zabili, potrebuje zistiť, kde je pochovaná. No čo ak ešte stále žije? Musí existovať spôsob, ako Yasminu vystopovať. Premýšľal. Z mesta Hail neodíde, pokiaľ sa niečo nové nedozvie. A potom sa rozhodne, čo bude robiť ďalej.

Od Rijádu bol dosť ďaleko a pochyboval, že by ho niekto hľadal. Firuz si zaiste myslel, že je v Londýne a má strach vrátiť sa. Ale on sa nebál. Keď stratil svoju milovanú, akoby stratil kus seba. Nezáležalo mu už na ničom, iba na nej. Nedokázal len tak sedieť so založenými rukami. Mal by si nájsť prácu, a to čo najskôr. Vyšiel z hotelovej izby a zamieril na recepciu. Vysoký Arab sa k hosťom správal úctivo, bolo to v náplni jeho práce.

„Prepáčte, ale mám otázku,“ naklonil sa k nemu Mehmet.

„K vaším službám, pane.“

„Rád by som si našiel prácu v tomto meste. Viete mi niečo poradiť?“

Muž sa usmial. „Isteže. Tu máte inzertné noviny, v ktorých nájdete ponuky práce. Prajem veľa šťastia.“

Mehmet si objednal kávu a zahĺbil sa do novín. Pozícia šoféra, žiaľ, voľná nebola, ale mohol by skúsiť nejakú prácu v hoteli. V dvoch z nich hľadali pomocníkov do kuchyne a v jednom záhradníka. Bez váhania tam zatelefonoval a dohodol sa s majiteľmi na pohovore. Snáď mu bude šťastie priať v jeho už beztak úbohej situácii. Potom mu niečo napadlo. Mohol by skúsiť zavolať Samii a zistiť, ako sa vyvíja situácia u Salmanovcov. Slúžka vedela o ich úteku a bol veľký predpoklad, že bude toho vedieť omnoho viac. Vytočil jej číslo.

„Prosím?“ ozvala sa chrapľavým hlasom.

„Samia? To som ja, Mehmet. Dobre ma počúvajte. Ste tam sama?“

„Áno, som vo svojej izbe. Do pekla aj s vami! Čo ste to len spôsobili?!

„Len pokojne. Čo všetko viete? Firuz je už doma?“

„Áno, je...“

„Viete niečo o tom, čo sa stálo s Yasminou?“

Samia sa rozvzlykala.

„Hovorte!“

„A vy to vari neviete? Pán Salman ju odvliekol na púšť, kde ju ukameňovali. Pani Yasmina je mŕtva a všetko je vaša vina! Keby ste nikam spolu neutekali, mohla ešte žiť!“

Mehmet stuhol. „Je mŕtva? Kto... kto to urobil?“

„Pán Salman ju nechal na púšti akýmsi chlapom, ktorí sa vraj o to postarali. Ach, Mehmet, zachráňte si kožu aspoň vy a viac do tohto domu nevkročte. Vyhaslo tu slnko, ktoré tu dosiaľ svietilo. Cítiť tu taký chlad, až ma to desí. Aisha a Yasmina zomreli a možno ich nešťastné duše po dome blúdia a nenachádzajú pokoj. A Mariam je vo väzení. Aj ju čaká trest smrti. Nevracajte sa viac na našu pôdu, ak je vám život drahý. Pán Salman je zúrivejší ako kedykoľvek predtým. Všetko je zlé. Všetko.“

Mehmet sa cítil strašne. Presne tak, akoby mu práve niekto vrazil dýku rovno do chrbta.

27. kapitola

Mariam bezducho hľadela na tmavú stenu pred sebou. Od bolesti stonala. Túto noc ju pohrýzol potkan, a preto nevládala pohnúť nohou. Keď kričala, že krváca, väzenský strážca jej prišiel vynadať, aby bola ticho, lebo ju na mieste zastrelí. Začala vrieskať ešte viac.

„Tak ma zabi, ty bastard! Na čo čakáš?! Nechcem žiť v tomto chlieve!“ Nič tým nedosiahla. Muž ju surovo zhodil z postele a párkrát do nej kopol. Od bolesti takmer omdlela.

„Čoskoro zdochneš, suka!“

Začula, ako tresol dverami, ktoré vzápätí za sebou zamkol. Ležala na zemi a napínalo ju na vracanie. Cítila hnilobný zápach z otvoreného záchodu, ktorý stál v rohu cely. V tom temnom tichu, plnom bolesti a špiny, začula šramot. To si šváby k nej razili cestu. Plazili sa po stenách, mrvili v posteli, boli úplne všade. A teraz po nej tá háveď liezla. Možno ju tu zaživa zožerú a zomrie v ukrutných bolestiach. Pri tej predstave sa vydesila a pokúsila sa posadiť. Vrieskajúc začala zo seba strhávať šaty a odháňať preč ten dotieravý hmyz.

„Zmiznite! Dajte mi pokoj!“ Celá roztrasená sa pokúsila vyštverať na posteľ. Po dlhých útrapách sa jej to napokon podarilo. Sama sebe sa čudovala, že to zvládla. Noha ju strašne bolela, krvácanie sa dokonca zhoršilo. Čo ak sa sem ten odporný potkan vráti a znovu ju pohryzie? Pokúšala sa nemyslieť na to. Zatvorila oči a predstavila si bezduché telo svojej dcéry. Nechcela ju zabiť. Nie!

Prečo hľadáš výhovorky?! Ty si predsa zamiešala jed do pohára! Už si to nepamätáš? Si vrahyňa! V hlave ju mátal hurónsky smiech. Tá neviditeľná bytosť si s ňou robila, čo sa jej zachcelo. Kto to bol a prečo ju tak mučil?

Čo keby si sa pokúsila zavraždiť aj toho dozorcu, čo ťa tak ponížil? Zabi ho, Mariam, zabi!

Ostala meravo sedieť. Už jej neprekážali ani tie šváby, ktoré opäť po nej liezli. V unavených očiach mala popraskané krvavé žilky a v pohľade šialenstvo. Hlas jej radil zabiť väzenského strážcu a tá predstava sa stala pre ňu výzvou. Možno by sa mohla pokúsiť o útek a urobiť všetko pre záchranu. Trápili ju však ukrutné bolesti, čo jej bránilo v akejkoľvek snahe pokúsiť sa o to. Okrem toho ju zachvátila horúčka. Telo mala ako v ohni. Zahmlievalo sa jej pred očami, keď zrazu v tej tme zbadala svetlo. Neveriacky civela na osobu, ktorá pred ňou stála. Bola mŕtvolne bledá a namiesto očí mala len čierne diery. Preboha, veď je to Aisha! Preľakla sa.

„Prečo si to urobila, mama?“ prehovorila k nej mrazivým hlasom. Mariam si zakryla oči a začala vrieskať na plné hrdlo. Strach ju úplne paralyzoval a dych sa jej zasekol v pľúcach. Po chvíli nabrala odvahu pozrieť sa. Zisťujúc, že dcéra zmizla, si s úľavou vydýchla.

***

Yasmina vstala na svitaní s ostatnými ženami. Shirin sa k nej správala milo a zasväcovala ju do tajov života na púšti. Nedalo sa prehliadnuť, že okrem malých chlapcov sa muži kdesi vytratili.

„Prečo sme tu len my ženy? Kde sú všetci chlapi?“ spýtala sa prekvapene.

„Muži nebývajú často v stanoch. Ich život je prispôsobený obchodu. Sú živiteľmi rodín a chodia s ťavami na ďaleké pastviny. Ženy sú doma a starajú sa o deti,“ vysvetľovala Shirin.

„Ja tu nechcem byť, viete to?“

Stará žena sa zamračila. „Nech ti ani nenapadne niekam utekať. Ďaleko by si nezašla a ja by som na to doplatila. Som poverená strážiť ťa. Takže ma dobre počúvaj, dievča,“ prísne si ju premerala, „žiadne hlúposti, rozumela si? Priviedol ťa sem bohatý muž, ktorý nám prikázal, aby sme ťa zabili. Dnes ráno by si už nežila, ak by sme to urobili. Ďakuj Alahovi za Samira, ktorý sa nad tebou zľutoval. Je to dobrý muž.“

Yasminu prekvapila ostrosť v hlase Shirin. Doteraz milá žena bola odrazu tvrdá ako kameň. No robila len to, čo musela. Počúvala príkazy, ktoré dostala od mužov. Ako inak, musela poslúchať.

„Naozaj by ste mi nemohli pomôcť?“ skúsila to na ňu ešte raz.

„Nie!“ vyhŕkla Shirin. „Vieš, čo by so mnou spravili, ak by som ťa nechala odísť? Ten tvoj bohatý bývalý manžel tu nechal príliš veľa peňazí na to, aby sme riskovali, že odtiaľto odídeš a on sa dozvie, že žiješ! Povedz mi, Yasmina, kto to bol? Však je vysokopostavený?“

Prikývla. „Áno. Firuz je ropný magnát. Je veľmi bohatý.“ Shirin zhíkla a oči sa jej od prekvapenia rozšírili.

„Že ropný magnát! Dievča, čo si to len urobila? Prečo si skákala inému do postele, keď si bola manželkou takého veľaváženého muža?“

Cez zovreté hrdlo sa pokúšala potlačiť vzlyk. „Lebo ho ľúbim. Je mladý, krásny a pozorný. Nie je ako krutý Firuz. Pri manželovi som veľmi trpela a až môj milenec mi ukázal, ako chutí skutočná láska. Viete si predstaviť, aký je to krásny pocit byť milovaná? Keď si vás muž váži a je ochotný dať vám aj modré z neba? Keď je ochotný kvôli vám aj riskovať život?“ Po týchto slovách sa v očiach Shirin zaleskli slzy. Obmäkčila ju, ale nie natoľko, aby jej dovolila ujsť.

„Je mi to ľúto, no nemôžem ti pomôcť. Ber to tak, že je to vôľa Alaha a ty patríš k Samirovi.“

„Nie, ja...“

„Už nechcem nič počuť. Musíš si vziať Samira. A ešte raz ti pripomínam, aby si sa nepokúšala o útek. Bez ťavy sa nikam nedostaneš. Všade navôkol je púšť a rýchlo by si zomrela bez vody. Ubezpečujem ťa, že Samir nie je zlý. Poznám ho celé roky a žene by neskrivil ani vlások na hlave.“

Yasmina si sklamane povzdychla. Nemalo zmysel sa so Shirin o niečom dohadovať. Moment ľútosti, ktorú postrehla v jej očiach, sa kdesi vytratil. Bola odsúdená na život na púšti, či sa jej to páčilo, alebo nie. Trpko si povzdychla. Prečo nemôže byť s tým, ktorý si jej srdce získal jediným pohľadom? Ach, Mehmet, kde len teraz si? Po niekoľkých pokusoch o obmäkčenie ju Shirin zakaždým zmrazila pohľadom. Všetka nádej na záchranu vyhasla v momente, keď sa stretla zoči-voči so Samirom.

***

So stiahnutým žalúdkom si Yasmina napokon Samira vzala. Všetko prebehlo podľa tradícií, po obrade sa muži so ženíchom zabávali osobitne a ženy s nevestou tiež. Yasmina nedokázala prehltnúť trpkosť z toho, že je opäť manželkou iného muža. Vôbec sa nebránila ukázať svetu, ako veľmi je nešťastná. Ženy, ktoré ju obklopovali počas svadobnej hostiny, na ňu súcitne hľadeli. Avšak ani jedna z nich jej nemohla nijako pomôcť. Myslela na Mehmeta a na to, čo asi tak robí v Londýne. Možno sa kvôli nej trápi, alebo sa už zmieril s tým, že ju už nikdy viac neuvidí. Mala by na neho zabudnúť. Z tohto sveta plného piesku sa nikdy nedostane.

„Upokoj sa,“ chytila ju za plece Shirin. „Je mi ľúto, že si svadobný deň preplakala namiesto toho, aby si sa usmievala. No stačilo, vzchop sa!“ Bola už neskorá noc a na nebi svietili jasné hviezdy.

„Prepáčte, Shirin, ale asi ma mali radšej zabiť.“

„Prestaň! Dievčisko bláznivé, nevážiš si, že ťa chránime a že sa našiel muž, ktorý si ťa zobral napriek tvojej nečistej minulosti? Mala by si sa hanbiť!“

Yasmina sa zarazila. To, ako na ňu tá žena útočila, ju zarazilo. Asi by mala byť ticho a nikoho si nevšímať, lebo by sa Shirin mohla sťažovať tým úchylným chlapom a odstránili by ju zo sveta. A ktovie, čo všetko by s ňou robili predtým, než by sa jej zbavili.

„Máte pravdu. Ospravedlňujem sa.“

Shirin sa upokojila. „Dnes nebudeš spať v našom stane. Presťahuješ sa o tri stany ďalej.“

„Prečo?“

„Akože prečo? Je to tvoj a Samirov domov. Si jeho manželka, tak sa musíš k nemu nasťahovať.“

Srdce sa jej prudko rozbúšilo. „Dobre,“ prikývla.

„Choď do stanu, čaká tam na teba. Svadobná noc je iba vaša. Naplň manželský sľub, ako si to vyžadujú tradície.“

Yasmine sa triasli kolená od strachu. Pomaly kráčala k stanu, ako jej to Shirin prikázala. Vošla dnu a rozhliadla sa okolo seba. Samir ležal na posteli a v strede stanu plápolala sviečka. Opretý o lakeť a s obnaženou hruďou na ňu skúmavo hľadel. Na sebe mal len nohavice.

„Poď ku mne, manželka moja.“

Keď uvidel, že tam nečinne stojí, postavil sa a pristúpil k nej. Srdce jej splašene búšilo a zrak klopila k zemi. Samir jej palcom nadvihol bradu. Pozrela mu do očí. Nebol taký starý ako Firuz, telo mal mužné, vypracované od namáhavej práce, pokožku tmavú od slnka a oči ako dva temné uhlíky. Napriek jeho vskutku príťažlivému výzoru po ňom netúžila. Nedokázala sa odpútať od myšlienok na svoju jedinú lásku. Na Mehmeta.

„Celá sa chveješ,“ stiahol jej šatku z hlavy.

„Prepáč, Samir.“

„Pôjdeme si ľahnúť?“

Pozrela na matrac. Nebola to luxusná posteľ, ale vždy lepšie ako spať na zemi. Podal jej ruku a ona ju prijala. Matrac bol dostatočne veľký, pomyslela si, že pravdepodobne na ňom Samir spával so svojou bývalou ženou. Ľahla si na chrbát a civela pred seba. Plameň sviečky vytváral v stane rôzne tiene, no vôbec to na ňu nepôsobilo romanticky, o čo sa asi Samir pokúšal. Desila sa všetkého okolo seba a hlavne jeho. Čo všetko bude musieť pri ňom podstúpiť?

„Teraz si moja žena a ja nič o tebe neviem. Porozprávaj mi o sebe.“

Zaklipkala viečkami. „Môj život nie je zaujímavý,“ hlesla.

„Túžim ťa spoznať, no taaak.“

Stuhla, keď ju chytil za ruku. Cez zovreté hrdlo napokon prehovorila.

„Vyrastala som v chudobnej rodine na vidieku. Môj život bol celkom pokojný, až do chvíle, kým som sa nevydala za Firuza. Mala som pri ňom všetko. Peniaze, luxus, vyberané jedlá, no cítila som sa ako vtáča v klietke. A navyše... manžel bol ku mne zlý.“

Keď sa k nej Samir tesnejšie privinul, nervózne sa pomrvila.

„To mi je ľúto,“ otočil si ju k sebe tak, aby mu videla do tváre. „Si taká krásna. Dovoľ mi ľúbiť ťa,“ pohladil ju po líci. Robil to nežne, ale ona bola chladná ako kameň.

„Ja... ja ťa nedokážem ľúbiť,“ precedila cez zuby. Pohľad mu stvrdol. Akoby sa ho dotklo to, čo práve povedala. Preľakla sa. Prečo si radšej nezahryzla do jazyka?

„Dnes máme svadobnú noc. Potrebujem sex a ty si moja žena. Oddáš sa mi dobrovoľne? V opačnom prípade ti budem musieť ublížiť,“ oznámil jej zastretým hlasom. Zatvorila oči a pokúsila sa upokojiť. Teraz je jeho manželka. Ak sa mu nepodvolí, vezme si ju násilím. Cítila, ako ju slzy pália pod viečkami.

„Dobre, miluj ma,“ zašepkala rozochvene.

„Bude sa ti to páčiť,“ pobozkal ju na krk. Jeho veľké telo sa zrazu na ňu prevalilo. Cítila sa pod ním ako v zajatí, cítila jeho mužnosť, ktorou sa pritláčal o jej lono, a rozochvela sa. Nie však od vzrušenia, ale z bezmocnosti, že mu nemôže uniknúť. Samir jej palcom a ukazovákom pootvoril pery. Nahol sa k nej a pobozkal ju. Nebránila sa a on sa k nej správal nežne. No i navzdory tomu, že nebol hrubý, sa cítila mizerne. Neľúbila ho a podriadila sa mu len preto, lebo musela.

V duchu si hovorila, že je to lepšie, ako byť vydaná napospas tým všetkým mužom, ktorí by ju znásilnili a zabili. Patriť iba Samirovi znamenalo menšie peklo. Aspoň si to myslela. Len čo z nej stiahol posledný kus oblečenia, z oka jej vypadla prvá slza. Samir si to nevšimol, keďže mala zatvorené oči a vôbec sa na neho nepozerala. Pohltený krásou manželky myslel iba na to, kedy sa do nej vnorí a vychutná si ten slastný pocit spojenia ich tiel. Modlila sa, aby to mala čím skôr za sebou. Samir sa nemohol na ňu vynadívať.

„Si nádherná,“ roztúžene jej roztiahol kolená. Keď vzápätí do nej vnikol, jej duša zaplakala. Samir si vzal jej telo, nie však srdce. To ešte stále patrilo Mehmetovi.

28. kapitola

Mehmet začal pracovať ako záhradník v jednom z luxusných hotelov v meste Hail. Poskytli mu aj ubytovanie v izbách pre personál, a tak sa rozhodol, že tu ostane, pokým nezistí, kde popravili Yasminu. Zaprisahal sa, že tých, čo to urobili, nájde a vykrúti im krky. A tiež si premyslí plán, ako sa pomstiť Firuzovi. Okrem hlbokého zármutku, ktorý ho zachvátil, cítil i nenávisť. Spaľovala jeho vnútro a on vedel, že pokiaľ si s tým starým sviniarom nevyrovná účty, nebude môcť pokojne spávať. Ako záhradník sa rýchlo uchytil.

V okolí hotela zastrihával kriky a polieval kvety, ktoré kvôli horúcemu slnku potrebovali mnoho vlahy. Každý deň po práci si zaobstaral ťavu a prechádzal púšťou vždy iným smerom, dúfajúc, že ju nájde. Stretol zopár Arabov a zisťoval, či nevideli mladú ženu alebo či nepočuli v poslednej dobe o poprave. Väčšina z nich vyhlásila, že vždy sa tu nejaké popravy dejú, ale na konkrétnu ženu podľa jeho opisu si nik nepamätal. Trvalo by príliš dlho, kým by tu nekonečne veľkú púšť prešiel, a tak sa zakaždým sklamaný vracal do hotela. Prosby matky, aby pricestoval za ňou na Slovensko, ignoroval.

„Ak ťa Firuz nájde, zabije ťa,“ varovala ho.

„Nenájde ma, pretože nevie, kde som.“

„Nerob hlúposti, môže ťa to vyjsť draho. Vždy si rád riskoval, ale toto je príliš veľká hra s ohňom.“

„Neboj sa, mama. Sľubujem, že si dám na seba pozor. Potrebujem zistiť, čo sa stalo s Yasminou. Až potom sa vrátim.“

***

Ubehlo niekoľko týždňov. Yasmina celé dni trávila na púšti so Shirin a s ostatnými ženami. Samir prichádzal do ich príbytku až podvečer. Pracoval ako predavač v meste Hail a potom sa vracal domov na ťave. Keď nebol doma, vyhýbala sa iným mužom. Zvlášť v nej vyvolával strach ten starý s jazvou, ktorý si ju zvykol nepríjemne premeriavať. Odkedy sem prišla, mala z neho čudný pocit. V ústach mu chýbalo niekoľko zubov a v očiach sa mu zračilo niečo zvrátené.

On bol jedným z mužov, čo ju chceli zabiť. Spomenula si, ako veľmi túžil po jej smrti. Volal sa Ali. Neustále vykrikoval, že si Samira nezaslúži. Vraj je špinavá cudzoložnica a mala radšej skapať. Samir sa jej však vždy zastal a Ali mal pred ním z akéhosi dôvodu rešpekt. Yasmina si pomyslela, že sa ho možno bojí. Samir bol totiž vysoký, so širokými ramenami, a Ali vychudnutý škriatok. Napriek tomu ju desil. Dávala si preto pozor a cez deň sa zdržiavala výhradne v spoločnosti iných žien, ktorým pomáhala s malými deťmi a varením. Večer sa dívala do praskajúceho ohňa a v očiach sa jej odrážal smútok. Samir si k nej vždy prisadol a snažil sa ju rozveseliť. Každú noc mu patrila, ale trápilo ho, že sa správa tak chladne.

„Nebuď taká napätá, chcem, aby si si to užívala,“ povedal v jeden večer podráždene, keď opäť spolu ležali v stane.

„Prepáč,“ ospravedlňovala sa.

„Si ako kus ľadu. Robím niečo zle, že ťa nedokážem rozvášniť?“ urazene sa od nej odtiahol. Nechcela, aby sa hneval. Mala ho rada, no nie tak, ako si to prial on. Vďačila mu za to, že jej zachránil život, ale pri intímnych chvíľkach sa nedokázala uvoľniť. Ako by mohla, keď ešte stále ľúbila iného? Tak iba ležala s bezduchým pohľadom a splnila si manželskú povinnosť. Samira to urážalo, pretože v nej chcel rozdúchať oheň, potreboval cítiť, že po ňom túži rovnako ako on po nej.

„Zachránil som ti život a robím všetko, čo môžem, aby si bola šťastná, ale ty ma odmietaš,“ durdil sa.

„Neodmietam ťa. Som tvoja každú noc,“ oponovala.

„Nie si!“ vyprskol. „Myšlienkami si stále niekde inde. Asi potrebuješ poriadnu príučku, aby si konečne stonala od rozkoše!“

„Čo chceš urobiť?“ vyľakala sa.

„Doteraz som bol k tebe nežný, ale už ma to prestáva baviť,“ schmatol ju za čeľusť.

„Prosím ťa, neubližuj mi.“

„Hneváš ma, Yasmina.“

„Samir.“

Drsne ju začal bozkávať a náruživo k sebe pritískať. Cítila jeho pulzujúcu žiadostivosť. Zúrivo z nej strhol oblečenie. Kam sa podela jeho neha? Tentoraz sa s ňou odmietal maznať, chcel ju rýchlo a drsne, beztak to bolo jedno. Jej to bolo jedno. Zatvorila oči a predstavila si Mehmeta v šoférskej uniforme, ako stojí pod oknom a hľadí na ňu. Predstavila si jeho horúce bozky na svojom tele, ich vášnivé milovanie, a zastonala. Samira to prekvapilo a začal sa jej dotýkať ešte opovážlivejšie. Položil ju na posteľ a nosom sa zaboril medzi jej rozkošné prsia.

„Si iba moja,“ zašepkal.

„Som iba tvoja, Mehmet,“ odvetila s privretými viečkami. Samir sa prudko vystrel.

„Čo si to povedala?!“

Doširoka otvorila oči. „Ja...“

V ústach jej úplne vyschlo.

„Mehmet je ten tvoj bývalý milenec?“ spýtal sa podráždene.

Prikývla. V očiach sa mu rozhoreli plamene žiarlivosti. Zdrapol ju za plecia a zavrčal:

„Prečo už konečne na neho nezabudneš?!“

„Prepáč,“ zažmurkala vystrašene.

Samir sa celý triasol od hnevu, obávala sa toho, že ju udrie. Ale neurobil to. Ani nedokončil to, čo začal. Namiesto toho dvakrát buchol päsťou o matrac, postavil sa a vybehol von zo stanu. Dočerta! Ako len mohla urobiť takú chybu a vysloviť Mehmetovo meno? Chvatne sa začala obliekať.

Keď sa ako-tak upokojila, povedala si, že sa mu musí ospravedlniť. Nechcela si ho pohnevať. Bol to v podstate dobrý muž a nikdy jej neubližoval. Ani teraz jej nechcel ublížiť, iba sa hneval, lebo mu v posteli poslúžila ako otrokyňa, no on si prial, aby ho milovala. Chránil ju pred inými mužmi a staral sa o ňu, ako najlepšie vedel. Nemilovala ho, ale vážila si ho. Naozaj bol iný ako Firuz. Prišlo jej ho ľúto. Vyšla von a rozhliadla sa okolo seba. Sedel pri ohni a otupene hľadel do prázdna.

„Samir,“ oslovila ho opatrne. Nereagoval. Prisadla si k nemu.

„Odpusť mi,“ zašepkala. Keďže nereagoval, pokúsila sa o to znovu. „Prosím, nechcela som sa ťa dotknúť.“

Povzdychol si. „V poriadku. Choď do stanu a nechaj ma. Potrebujem byť chvíľu sám.“

Poslúchla ho a vrátila sa späť. Trápilo ju, že k nej očividne niečo cítil a ona mu nemohla dať to, čo si prial. Lásku. Duševnú i fyzickú. Nehybne ležala a pokúšala sa zaspať, ale nešlo to. Myšlienkami zablúdila k Mehmetovi. Čo asi práve robí? A kde môže byť? Dosť! Musí prestať na neho myslieť. Teraz je vydatá za Samira a možno je to na celý život. Asi by sa s tým mala konečne zmieriť. Nie je prvá ani posledná, ktorej sa to stalo. Zvykne si na život v púšti a časom ho začne určite ľúbiť. Naučím sa to, premýšľala. Dá sa však rozkázať srdcu, aby milovalo? Samir sa vrátil, keď sa jej zatvárali viečka. Ľahol si k nej a objal ju okolo pása. Nerobil nič, iba na ňu hľadel. Neopovážila sa na neho pozrieť.

„Máš v sebe niečo, čo má oberá o rozum,“ prerývane dýchal a hladil jej dlhé lesklé vlasy. „Keď som ťa prvýkrát uvidel, vedel som, že ťa musím mať. Nevzdám sa a získam si tvoje srdce.“

Otočila sa tvárou k nemu. „Daj mi čas, Samir. Viem, že ťa časom začnem ľúbiť.“ Ani sama neverila tomu, čo hovorí. Povedala to preto, aby ho upokojila. Zabralo to, lebo Samir sa usmial. Natočil si prameň jej vlasov na prst a potom ho spustil.

„Chcem ťa spoznať, Yasmina. Chcem poznať tvoju dušu, tvoje myšlienky a pocity. Môžem ťa urobiť šťastnou, ak mi to dovolíš. Si taká krásna,“ odmlčal sa, dlaňou prechádzal po jej prsiach a smeroval nižšie k bruchu. Preglgla. „Si dokonalá, vieš o tom?“

Pokrútila hlavou. „Nie som.“ Chvíľu si ju skúmavo premeriaval a nad niečím premýšľal.

„Viem, čo ti chýba. Svet, v ktorom si žila predtým. Je ti smutno za mestom, je to tak?“ Prekvapene zažmurkala. Kam touto otázkou smeroval? Rozhodla sa povedať mu pravdu. „Nikdy som tu nežila a neviem, či si tu niekedy zvyknem, Samir. Ale na druhej strane som rada, že žijem. Vážim si, že si ma zachránil pred smrťou, no rada by som videla aj niečo iné ako len piesok. Chýba mi mesto. Veľmi.“ Plná očakávania z neho nespúšťala zrak.

„Tak ťa tam zajtra vezmem.“

Nadvihla obočie. „Naozaj?“

„Pôjdeme na trhy a niečo ti kúpim. Ženy sú vždy rady, keď ich manžel niečím obdarí.“ Nemohla uveriť, že jej niečo také navrhol. Uvidí ulice a obchody. Konečne! Od nadšenia sa mu vrhla do náručia a zvýskla.

„Ďakujem ti! Ani nevieš, akú si mi urobil radosť!“

Konečne ju videl usmievať sa.

29. kapitola

Mariam sa ako-tak zotavila a nabrala nové sily. Noha ju už takmer nebolela a aj rany na chrbte mala po bičovaní zahojené. Po celý čas sekala dobrotu, dúfajúc, že jej napadne niečo zmysluplné a dostane sa z tohto pekla. Už ju síce dlho nezbili, bola však veľmi chudá, pretože jedlo, ktoré jej dávali, chutilo strašne.

Preto radšej jedla šváby, ktorých bolo okolo nej neúrekom. I keď spočiatku si ich do úst strkala s odporom, napokon si na to zvykla tak, že to bolo pre ňu samozrejmosťou. Trest smrti odseknutím hlavy, ktorý nad ňou vyniesli, sa neúprosne blížil, a ona, ako predtým chcela umrieť, tak teraz túžila žiť. Čím viac sa deň jej smrti blížil, tým viac sily v sebe mala.

Strážca, ktorý na ňu dohliadal, si ju už nevšímal tak ako kedysi. Možno to bolo aj tým, že iba ticho sedela a nevzbudzovala pozornosť. Našiel si však inú obeť, hneď oproti jej cele, ktorej nárek a krik sa niesol po celej väznici a trhal väzňom ušné bubienky. V jednu neskorú noc si povedala, že skúsi zosnovať plán, ktorý mala v hlave už dlhšiu dobu. Pristúpila k mrežiam, aby zistila, kde je strážca. Stál len kúsok od nej a prechádzal sa hore-dolu.

„Pane!“ zvolala. „Pane!“ Muž k nej nahnevane podišiel.

„Čo chceš, ty špina?!“ osopil sa na ňu.

Usmiala sa. „Už dlho som nemala chlapa. Čo keby som vám to urobila ústami?“ Očami zablúdila k jeho rozkroku a oblizla si pery. Muž očervenel a naprázdno preglgol.

„Daj pokoj, ty štetka!“

„Ale no tak, pane,“ vzdychla a začala sa vyzliekať. Keď sa ocitla pred ním nahá, nestačila sa diviť, čo to so strážcom urobilo. Oči sa mu leskli žiadostivosťou a začal zrýchlene dýchať.

„Nikto o tom nebude vedieť,“ provokatívne mu natŕčala prsia cez mreže, pričom si strkala prst do úst. Spotený muž sa okolo seba rozhliadol, a keď zistil, že vzduch je čistý, rýchlo odomkol dvere. Len čo vstúpil dnu, tlačil ju k zemi.

„Pohni si,“ riekol zastreto. Darovala mu úsmev a začala mu rozopínať nohavice. Mala len krôčik k tomu, aby svoj plán dokonala. Vytiahla jeho prirodzenie a vzala si ho do úst. Strážca funel ako diviak a ona sa musela tváriť, že ju to náramne rajcuje, i keď by ho najradšej ovracala. Pre záchranu však musela urobiť aj nemožné. Muža postupne privádzala na pokraj blaženosti. Pri pohľade do jeho vzrušenej tváre usúdila, že teraz je tá správna chvíľa. Rukou sa približovala k dýke, ktorú mal v prednom vrecku uniformy. V jednom okamihu ju vytiahla.

Než sa strážca stihol spamätať, odvrátila tvár od jeho pohlavia, vystrela sa a prudko mu ju vrazila rovno do krku. Muž zreval, ale vzápätí sa jeho chvíľkový výkrik zmenil na nemý. Krk vystrekla a ofŕkala ju. Padol na zem a zachrčal. S vypúlenými očami uchopil dýku, ale na viac sa nezmohol. Červená tekutina sa nemilosrdne valila z jeho krku a Mariam to fascinovalo. Necítila strach ani ľútosť nad tým, čo vykonala. Väzenie z nej neurobilo len trosku, ale i psychicky chorého jedinca. Všetci do jedného sa tu zbláznili. Neustále ponižovanie a týranie, nedostatok jedla a otrasné životné podmienky tu robili z ľudí zvieratá. Ani Mariam nebola výnimkou. Posledné zvyšky empatie stratila, keď prekročila prah tejto budovy, ktorú väzni nazývali peklo. Keď strážca naposledy vydýchol, usmiala sa. Nikdy by si nepomyslela, že bude jedného dňa schopná takto chladnokrvne vraždiť.

Výborne, Mariam! Zasiahla si mu tepnu. Tak mu treba, zaslúžil si to!

Hlas ju nabádal, aby začala rýchlo konať a nestrácala čas. Schmatla svoje šaty a poutierala sa, lebo bola ufúľaná od krvi toho úchylného zvera. Potom mu vyzliekla uniformu a obliekla si ju na seba. S potešením si vzala i pištoľ. Nikdy nemôže vedieť, kedy sa jej zíde. Možno bude musieť ešte niekoho zabiť, aby sa odtiaľ dostala.

Schmatla zväzok kľúčov a opatrne otvorila celu. Na opačnej strane chodby strážil ďalší muž. Znervóznela. Musí vyčkať, kým sa nevyparí, aby mohla bez problémov prejsť chodbou. Zhlboka dýchala, civejúc na mŕtve telo chlapa, ktorého len pred chvíľou uspokojovala. Odniekiaľ sa ozval výkrik. Dozorcovia väzňov mlátili aj v noci, a preto, i keby niekto počul, že sa v jej cele niečo deje, nikto by tomu nevenoval pozornosť.

„Alah, pomôž mi,“ sykla pomedzi zuby. To, že práve zavraždila človeka, v nej vyvolalo odvahu vybojovať si to až do konca. Konečne chlap na opačnej strane chodby zaliezol mlátiť nejakého väzňa, a tak potichu prebehla po chodbe. Keď sa bezpečne dostala na jej koniec, pozrela na dvere, okolo ktorých chodila každý deň, keď ich hnali na väzenský dvor. Všimla si, že sa tu pracovníci väzenia chodili prezliekať do svojho civilného oblečenia. Uprela zrak na zväzok kľúčov a s búšiacim srdcom ho začala skúšať jeden za druhým. Na tretí pokus sa jej to podarilo. Vošla dnu, zatvorila dvere a zamkla ich. S úľavou si vydýchla. Potom s divou odvahou prehľadávala skrinky, v ktorých viselo tradičné mužské saudsko-arabské oblečenie. Napokon našla veľkosť, ktorá jej sadla. Na hlavu si nasadila červeno-bielu károvanú šatku a spokojne sa usmiala.

Teraz vyzerá celkom ako muž a nikto ju nespozná. Spomedzi niekoľkých slnečných okuliarov, ktoré Arabi tak radi nosili, si jedny vybrala a nasadila si ich na oči. Strážcovu uniformu dôkladne uložila do skrine, akoby práve skončila pracovnú zmenu. Pevne zvierajúc pištoľ, ukrytú pod oblečením, opatrne vykukla na chodbu. Nikde ani živej duše, tak to využila a rýchlo prebehla za múr, potom prešla chodbou až na jej koniec k ďalším zamrežovaným dverám. Za nimi zbadala práčovňu. Presne sem sa potrebovala dostať! Teraz v noci sa tu však nepracovalo a dvere boli zamknuté. Dočerta! Začala sa potiť. Len žiadnu paniku, hovorila si v duchu.

Vytiahla zväzok kľúčov. Trasúcimi sa rukami skúšala jeden za druhým a nervózne sa obzerala za seba. Už ani nedúfala, že nájde ten pravý, keď sa jej to napokon podarilo. Rýchlo vošla dnu a dvere opäť zamkla. Vstúpila do práčovne a s úľavou si vydýchla. Rozhliadla sa okolo seba. Zrak jej padol na veľké koše, ktoré slúžili na špinavú bielizeň. Tie by mohla využiť na záchranu. Každé ráno sem chodil kamión, zaplnené koše viezli niekam, kde veci oprali a vrátili ich naspäť čisté. Mariam vzala prázdny kôš, prisunula ho k tým plným na vozík, otvorila ho a vliezla doň. Veko zatvorila. Bolo nepríjemné byť takto poskladaná v tesnom priestore ako uhorka v náleve. Ťažko sa jej dýchalo, a tak z času na čas veko otvorila a zhlboka dýchala. Blížilo sa však ráno a ona sa stále viac potila. Nielen z horúčavy a z nedostatku vzduchu, ale hlavne od strachu, ktorý sa jej náhle zmocnil. Začala si obhrýzať nechty a s vypúlenými očami vykukovala z koša, ako sa vyvíja situácia. Netušila, koľko je hodín, ale rozvidnievalo sa. Keď započula zvuk dverí, zatajila dych.

Niekto vstúpil do práčovne. Natŕčala uši. Dvaja muži sa rozprávali sa o tom, koľko práce im zasa dnes šéfovia naložili. A okrem toho spomenuli aj niečo, čo jej nahnalo strach.

„Vieš o tom, že dozorcovia sú v strese, lebo im ušiel väzeň a zabil jedného ich kolegu?“

„Bola to žena, ty pako.“

„To naozaj?“

„Hej. A musela byť riadne prefíkaná, keď sa jej ho podarilo zlikvidovať. Vraj ho našli so stiahnutými nohavicami. Ktovie, či sa ju nepokúšal znásilniť... a ona sa bránila.“

Počula šramot, ale netušila, čo robia. Jeden z mužov zrazu povedal, že prišiel kamión a čaká na koše so špinavými uniformami. Takmer nedýchala, keď začali vozík niekam ťahať. Natriasali s ňou, no zo všetkých síl sa usilovala nevydať žiaden zvuk. Cítila sa ako šváb v priestore, z ktorého niet úniku. Konečne koše vyložili. Teraz by mala byť v kamióne, uvažovala. Hlasy sa vzďaľovali, ale ešte stále nemala odvahu vykuknúť von. Nohy mala stŕpnuté a ruku vykrútenú.

V duchu preklínala celý svet, ale keď sa konečne auto pohlo, vyskočila z koša a rozhliadla sa okolo seba. Pach špinavého oblečenia jej okamžite udrel do nosa. Ponaťahovala sa, aby uľavila stuhnutým svalom, a posadila sa k dverám kamióna. Čakala, kým šofér zastaví, aby mohla utiecť, ako si to naplánovala. Neprekážalo jej, že cesta trvá dlho. Čím ďalej od toho prekliateho väzenia, tým lepšie. Keď konečne vozidlo zastalo, ukryla sa za kôš a čakala.

Dvere sa otvorili a muž začal špinavú bielizeň vyberať. V okamihu, keď sa otočil chrbtom k nej, rýchlo zoskočila a ukryla sa za kamión tak, aby ju nevidel. Podarilo sa jej to a muž si nič nevšimol. Hluk z okoloidúcich áut jej k tomu len dopomohol, a tak ju nemohol ani počuť.

Mariam, kráčajúc ulicami Rijádu, nasávala vzduch, ktorý jej vo väzení tak veľmi chýbal. Ďakovala Alahovi za obrovské slnečné okuliare, ktoré zakrývali takmer polovicu jej tváre, a tiež za mužské oblečenie, ktoré ju zmenilo na nepoznanie. Uvedomila si, že ide po ulici sama, čo ako žena nikdy nesmela.

Vychutnávala si pocit slobody a cítila akúsi hrdosť, že dokázala prejsť všetkým cez rozum a podarilo sa jej utiecť. Vedela presne, čo bude robiť a kam pôjde. No predsa domov. K svojmu drahému manželovi, ktorého milovala pre jeho peniaze a nenávidela preto, že jej po celý čas ubližoval. A hlavne, keď si vzal tú suku Yasminu. Teraz bude ona paňou domu a ona rozhodne o osude ostatných! Nedovolí, aby ju znovu uväznili a zabili. Vzoprie sa všetkým a pôjde aj cez mŕtvoly, ak to bude potrebné! Veď Firuz je dostatočne bohatý na to, aby podplatil hoci aj všetkých šéfov väzenia. Ak to bude potrebné, tak ho k tomu prinúti.

Výborné, Mariam. Tvoje dielo je dokonalé. Krv z toho chudáka dozorcu len tak striekala. Videla si to? Krv. Sladká, vzrušujúca krv.

Hlas bol k nej zrazu priateľský. Nemučil ju výsmechom, ale povzbudzoval ju v ceste, po ktorej kráčala. Cítila sa silnejšia ako kedykoľvek predtým.

***

Yasmina a Samir vyrazili do mesta Hail už na svitaní. Vysadli na ťavu a brodili sa púšťou.

„Zrána nie je slnko také horúce, preto vstávam do práce zavčasu. Dnes mám celý deň voľno, tak si urobíme výlet a strávime čas spoločne. Čo na to povieš?“

„Veľmi sa teším,“ usmiala sa.

„Som rád, že ti môžem urobiť radosť.“ Videla, ako po nej túži a s akou zbožnosťou na ňu hľadí. Spočiatku si myslela, že ju chce len kvôli sexu, ale opak bol pravdou. Samir sa do nej zahľadel. O to viac ju mrzelo, že mu nemohla opätovať city.

„Prečo si ma do mesta nevzal už skôr? Celé týždne trčím len na púšti. Takmer som sa tam zbláznila,“ s výčitkou na neho pozrela.

„Vieš dobre, že pracujem, aby som nás uživil. Mal som toho veľa, ale sľubujem, že odteraz ťa budem do mesta brať častejšie.“ Potešila sa tejto správe. Konečne uvidí kus iného sveta.

„Nechápem, ako ti môže vyhovovať žiť tak ďaleko od civilizácie. Ideme už dosť dlho a ešte stále tam nie sme,“ povzdychla si.

„Je to všetko o zvyku. Tu som sa narodil a celý život som bol púštnym dieťaťom. Do mesta je to síce ďaleko, ale v blízkosti našich stanov je oáza. Máme kozy a ťavy, čo viac si môžeme priať?“ O tom, že bol skromný, nebolo pochýb. Vážil si aj to málo, čo mal.

„Čo keby sme sa presťahovali do mesta?“ spýtala sa nečakane.

Záporne pokrútil hlavou. „To odo mňa nežiadaj. Nikdy by som si tam nezvykol. Navyše by sme si to kvôli nedostatku financií nemohli dovoliť.“ Ráznymi slovami jej naznačil, aby viac tú tému nerozoberala. Iba prikývla, že rozumie. Srdce jej zaplesalo, keď v diaľke zbadala budovy. Mesto mala pred sebou. Zanedlho sa dostali na trh. Začala cítiť hlad, tak jej Samir pod stánkom kúpil arabský chlieb a kávu. Potom sa osviežila zeleným čajom.

„Pozri na tie šaty,“ zajasala pod jedným stánkom.

„Páčia sa ti?“

„Sú krásne.“

„Tak ti ich kúpim.“

Prekvapene na neho pozrela. „Sú drahé, Samir.“

„Kúpim ti ich,“ zdôraznil, nevšímajúc si jej pripomienku. Šaty krásnych farieb spolu s hidžábom mu predavač zabalil a Samir zaplatil.

„To si fakt nemusel, veď to stálo celý majetok,“ krútila hlavou. Samir neoplýval bohatstvom ako Firuz, no napriek tomu neváhal zaplatiť za šaty takmer celú mesačnú výplatu.

„Neboj sa, to zvládneme. V púšti sme všetci jedna veľká rodina a vzájomne si pomáhame. Hneď zajtra idem do práce a potiahnem o niekoľko hodín viac, aby sa nám to vrátilo.“

„A kde vlastne pracuješ?“

Kývol hlavou pred seba. „Tu neďaleko.“

„Naozaj?“

„Hneď za trhoviskom je ulica a tam predávam.“ Prechádzali pomedzi ľudí, ktorí horlivo ponúkali tovar, až kým neprišli k malému obchodíku spojenému s veľkou budovou.

„Môj šéf to tu celé vlastní a tam hore na poschodí býva,“ vysvetľoval. Dnes ho zastupoval náhradník, akýsi mladý chlapec. Pečivo tu rozvoniavalo na všetky strany. Samir jej vysvetlil, že sa v zadnej miestnosti pečie a vpredu hneď predáva. Išli ďalej a o niekoľko ulíc sa dostali do bohatej štvrte.

„Sem chodia na dovolenky boháči,“ prehodil ironicky. Niekoľko hotelov zdobili palmy a lákavé nápisy, ktoré mali pritiahnuť turistov. Yasminu luxus nezaujímal. Toho si užila s Firuzom dosť a i tak ju to neurobilo šťastnou. Kráčajúc bok po boku Samira, sledovala okoloidúcich ľudí. Väčšinou skupinky mužov alebo manželské páriky. Kde-tu sa objavil aj európsky biely turista.

V jednom z hotelov ju zaujala záhrada, v ktorej bolo viac zelene ako obvykle. O krásne zastrihnuté kriky a kvety rôznych farieb sa práve staral záhradník. Stál otočený chrbtom k nej, ale už z diaľky sa jej zdal akýsi známy. Na chvíľu zastala, aby zaostrila pohľad. Vtom sa muž otočil a ona zmeravela. Zažmurkala, lebo si nebola istá, či to nie je len prelud. Mehmet Al Musawi v záhrade pred hotelom polieval kvety! Dokonca pozrel aj jej smerom, ale keďže mala na tvári nikáb a vyzerala ako desiatky iných žien, nemohol ju spoznať. Podlomili sa jej kolená.

„Si v poriadku?“ spýtal sa Samir, len čo si všimol, ako zarazene stojí. Yasmina odvrátila od Mehmeta zrak.

„Ja... som v poriadku. Len... bolia ma nohy,“ habkala.

„Tak poď, ideme pomaly, na dnes stačilo.“

Ešte raz pozrela na záhradníka a olizla si suché pery. Stojí tam Mehmet, nie výplod jej fantázie! Mala chuť rozbehnúť sa za ním a vrhnúť sa mu do náručia. Lenže bola manželkou Samira a nemohla to urobiť. Nie tu a teraz. Jej láska bola pri nej tak blízko, a predsa tak ďaleko. Ale čo tu robil? Nemal byť v Londýne? Srdce jej od rozrušenia bilo ako zvon. Asi ju sem prišiel hľadať, napadlo jej ako prvé. Musel sa odniekiaľ dozvedieť, že ju Firuz vzal na púšť.

Osud sa s ňou zahrával, bral jej ho a znovu vracal späť. Vzplanula v nej iskierka nádeje, že jedného dňa sa možno znovu stretnú. Mala by sekať dobrotu a robiť všetko pre to, aby ju Samir brával do mesta častejšie. Mehmet sa zaiste kvôli nej trápi a myslí si, že je mŕtva. A možno ju stále hľadá. Mal by vedieť, že je nažive a že sa znovu vydala. I keď nedobrovoľne. Ale ako to urobiť, aby sa dostala do jeho blízkosti?

„Páčil sa ti výlet?“ prerušil jej myšlienky Samir.

„Áno, veľmi. Vezmeš ma sem aj nabudúce? Prosím.“

„Určite áno, ale nebude to tak skoro.“

„Prečo?“ sklamane na neho pozrela.

„Musím pracovať, Yasmina. Nemôžem si dovoliť toľko voľna. Zvykaj si na to, že nie som ako ten tvoj bohatý manžel, pri ktorom si sa mala ako v bavlnke.“

Vtom jej niečo napadlo. „A čo keby som ti pomáhala v obchode?“

Výstražne zdvihol prst. „Tak na to zabudni. Nechcem, aby si pracovala. Ani ostatné ženy, čo žijú v púšti, nepracujú. Ako si si všimla, majú na starosti domácnosť a deti. A navyše – môj šéf ženy nezamestnáva.“

Viac mu neoponovala. Keď vysadli na ťavu a cválali púšťou na miesto, ktoré nikdy nebude jej domovom, zachvátil ju hlboký smútok. Myslela na neho a vedela, že na jej citoch sa nikdy nič nezmenilo. Chcelo sa jej plakať. Ach, osud, ty nevyspytateľný pán. Prečo je môj život jedno veľké nešťastie? Si tak ďaleko, a predsa blízko. Láska moja.

30. kapitola

Hakim vzhliadol k mužovi, ktorý rázne kráčal k domu Salmanovcov. V prvom momente ho nespoznal.

„Prajete si, pane?“

Mariam si zložila okuliare. „To som ja,“ vycerila zuby na šokovaného Hakima.

„Pani Mariam? Čo tu robíte?“

„Vrátila som sa domov,“ odvetila sebavedome. „Čo zízaš? Zdrhla som!“ Zrazu vytiahla pištoľ a priložila ju k Hakimovej hrudi. Ten pri pohľade na zbraň celý zbledol. Šialenstvo v tvári tejto ženy ho zamrazilo. Bola iná, omnoho chudšia a pod očami mala tmavé kruhy.

„Padaj do domu!“ zrevala. Hakim sa okamžite otočil a urobil, ako mu prikázala. Kráčala za ním a ani raz nezapochybovala o tom, že to, čo robí, je správne. Pištoľ držala pevne, ruky sa jej vôbec nechveli.

Počínaš si skvele, Mariam!

Zabuchla za sebou dvere a zamkla ich. Hakim sa ju pokúšal upokojiť.

„Pani, čo tá zbraň? Ja vám predsa neublížim.“

„Sklapni!“

Vtom sa objavila Samia. Zarazene civela na čudného muža, ktorý mieril na Hakima. No keď sa bližšie prizrela, spoznala pravú tvár votrelca.

„Pani Mariam!“ vykríkla vydesene, prikrývajúc si ústa rukou. Mariam sa uškrnula.

„Slúžka jedna bláznivá, dobre, že si tu! Obaja si sadnite a čušte!“ Nahnala ich na sedačku, kam si poslušne sadli.

„A teraz mi povedzte, kde je môj drahý manžel.“

Samia prehovorila tichým hlasom: „Je v práci, pani. Ale čo nevidieť by mal byť doma.“

„Výborne,“ priskočila k slúžke, zdrapla ju za vlasy a priložila jej pištoľ k hlave. Samii sa od strachu začiernilo pred očami.

„A kde je tá mrcha Yasmina?!“

„Pa... pani Yasmina zomrela.“

Mariam mykalo kútikmi. „Zomrela? To mi je ale novinka, čo presne sa stalo? Hovor!“

„Chcela ujsť v Londýne s milencom, so šoférom Mehmetom, ale pán Firuz ich chytil a pani Yasminu odvliekol do púšte, kde... kde ju ukameňovali,“ jachtala roztrasená Samia.

Mariam sa zasmiala. „Takže mi Firuz urobil službu. Musím sa mu za to poďakovať. Som rada, že pochopil, akú fľandru si sem priviedol!“ Otočila sa k Hakimovi.

„Ak nechceš, aby som túto odpornú starenu zabila, a potom aj teba, tak urob, čo ti prikážem!“ hulákala.

„Som vám k službám, pani.“ Hakim sa usiloval zachovať si chladnú hlavu, uvedomujúc si, že táto žena je nebezpečná. Už to nebola kultivovaná manželka pána domu, ale nepríčetná hyena, z ktorej naskakovala husia koža aj jemu.

„Ideme do pivnice!“ Držiac Samiu za vlasy, s pištoľou priloženou pri jej hlave, sa pohla k dverám, za ktorými sa tiahli schody. „Padaj dnu!“ zavrčala na Hakima. Radšej poslúchol a vošiel do pivnice. Mariam tam posotila aj Samiu a zabuchla za nimi dvere, ktoré potom zamkla. Víťazoslávne sa usmiala.

„Prvý problém mám vyriešený,“ zašomrala si sama pre seba.

Netušiac, že celú túto scénu sleduje Karima, ukrytá za stenou, si stiahla šatku z hlavy a rozvalila sa na pohovku.

„Som doma a oddnes tu rozhodujem ja!“ rozosmiala sa tak, až sa prehýbala v páse a zakláňala hlavu dozadu. Karima bola zhrozená. Potichu sa vytratila do svojej izby a tam sa zamkla. Nechcela skončiť v pivnici ako tí dvaja. Triasla sa na celom tele a nevedela, čo má robiť. Čo si tu sama počne? A čo mieni pani Mariam urobiť so Samiou a Hakimom? Od strachu mala stiahnutý žalúdok. Tá žena sa smiala takým psychopatickým smiechom, že bolo nemožné nebáť sa jej. Karima chcela zavolať políciu, lenže telefón sa nachádzal v miestnosti, kde sa nachádzala Mariam, a tak jej neostávalo nič iné, len tŕpnuť v izbe a čakať, kým sa vráti Firuz. Mariam sa správala ako nepríčetná. Podišla k pivnici a začala kričať.

„Iba ja rozhodnem o vašom osude. Počujete ma?!“ trieskala na dvere. Nik jej však neodpovedal. Asi zo mňa majú skutočne strach, pomyslela si pobavene. Po chvíli sa začala nudiť, tak si to namierila do kuchyne, kde vydesila kuchára, ktorý práve robil večeru.

„Čo dobré si uvaril?“ zastavila sa na prahu dverí, mieriac na neho zbraňou.

Mužovi vypadla z ruky lyžica a s cinkotom pristala na zemi. „Pa... pa... pani.“

„Nielenže otrasne varíš, ale ešte aj kokceš! Padaj do pivnice!“ Vystrašený Abdul, ponad ktorého preletel výstrel, no trafil, našťastie, stenu, urobil, ako mu prikázala. Do pivnice zamkla aj jeho a pomädlila si ruky.

„A teraz sa idem okúpať, aby som ťa prekvapila, miláčik. Budem krásna a navoňaná a dnes večer splodíme spolu syna, po ktorom si tak veľmi túžil,“ vykročila po schodoch.

Si skvelá, Mariam! Nech v tej pivnici tá háveď aj zdochne! Kašli na nich a nechaj ich tam skapať! Nie sú pre teba dobrí, nájdeš si lepších sluhov!

Hlas sa k nej ozval nepochopiteľne milo a zatemnil jej myseľ ešte viac. Tak ako predtým ten hlas nenávidela, tak ho teraz milovala. Bol akýmsi jej spojencom, ktorý si ju úplne podmanil od vraždy strážcu vo väzení. Nepoznala jeho podstatu, netušila, odkiaľ pochádza a prečo hovorí cez jej myseľ. Úplne sa mu poddala a počúvala každú jeho radu. Napustila si vaňu a vkĺzla do nej. Nechala svoje telo, zmorené väzením, rozmaznávať a v duchu sa pripravovala na rozhovor s Firuzom.

Zanedlho z vane vyšla a obliekla sa do najlepších šiat, aké mala. Vlasy si nechala rozpustené a na pery si naniesla rúž. Tie odporné kruhy pod očami si nevšímala. Tešiac sa z toho, že jej rivalka je už mŕtva, zišla do kuchyne, lebo ju zmáhal hlad. I keď kuchár Abdul nikdy nevaril podľa jej predstáv, teraz zjedla úplne všetko, čo našla. Konečne nemusela zaháňať hlad švábmi ako vo väzení. Teraz je doma a začne si žiť život po svojom. Sotva dožula posledné sústo, počula, ako buchli vchodové dvere. Firuz sa vrátil. A čo teraz? Chcela ho prekvapiť v jeho spálni, ale už to nestihla.

„Haló, kde ste všetci?“ ozval sa mrzuto. „Hakim, Samia?“ zvolal. Čudoval sa, prečo šofér nestráži dom. Čo sa to tu dialo? Mariam prešla do predsieni a so širokým úsmevom povedala: „Ahoj, miláčik.“

Vytreštil oči. Snívalo sa mu to, alebo pred ním naozaj stála Mariam?

„Čo to, dočerta, má znamenať? Ženská jedna bláznivá, čo ty tu hľadáš?!“ neveriacky krútil hlavou. Roztopašne sa zasmiala.

„Vrátila som sa k tebe, ušla som!“ pribehla k nemu, objala ho a vtlačila mu bozk na ústa. Firuz ju od seba odstrčil a prebodol ju kamenným pohľadom.

„Ako sa ti podarilo ujsť z väzenia?!“ vypliešťal oči.

„Chceš poznať príbeh?“ Nepáčilo sa jej, že ju od seba odsotil, ale rozhodla sa, že zatiaľ zachová pokoj. Možno to trochu potrvá, kým k sebe nájdu cestu, ale veď ona si s tým už poradí.

„Hovor, Mariam. Počúvam ťa!“

Znovu sa usmiala, ale tak inak než kedysi. Zdalo sa mu, že pred ním stojí cudzia žena. Okrem toho, že mala prepadnuté oči a bola až chorobne chudá, v pohľade sa jej zračilo čosi nevyspytateľné.

„Vyfajčila som strážnika,“ spustila hurónsky smiech. Firuz sa rozohnal a vylepil jej zaucho. Ani to s ňou nepohlo. Tvárila sa, akoby vôbec necítila bolesť. Jedna facka nebola nič oproti tomu, čo s ňou robili vo väzení.

„Čože si urobila?!“ zatriasol ňou, lenže ona sa rozosmiala ešte viac. „Tebe je to smiešne?!“

Priložila mu dlaň na ústa.

„Psst. Nekrič, miláčik. Nechaj ma predsa rozpovedať príbeh. To je také zábavné. Chceš vedieť, aký bol? Ako kus nadržanej svine! Lenže to sa mu stalo osudným,“ pri posledných slovách zvážnela a priblížila sa k nemu tak, že ich od seba delilo len pár milimetrov.

„Ty nie si normálna!“ zvrieskol jej do tváre. Nereagovala na to, húdla si svoje.

„Keď bol v tej najväčšej extáze, vzala som dýku z jeho vrecka a vrazila mu ju do krku. Zasiahla som ho presne a ten smrad na mieste skapal,“ hovorila to bez štipky emócie, akoby zabiť človeka bola pre ňu hračka.

„Si obyčajná vrahyňa!“ znova ju udrel.

Pošúchala si líce a sarkasticky sa zasmiala. „A ty si čo? Zabil si predsa tú štetku Yasminu!“

„Ja som ju nezabil, najal som si na to ľudí!“ Krv sa mu nahrnula do tváre.

„Nie je v tom žiadny rozdiel!“

„Ale je, ty hlupaňa! Yasmina dostala trest, ktorý si zaslúžila! Podviedla ma a niečo také sa neodpúšťa!“

„Ja som našu dcéru nechcela zabiť, bola to nehoda!“

„To ťa neospravedlňuje. Ani to, že si mala v tej tvojej sprostej papuli vtáka iného chlapa. A navyše si ho aj zabila!“ zachvátila ho zúrivosť. Mariam ostávala ľahostajná. Z ponižovania sa už stal zvyk, a preto jeho slová ignorovala. Ešte chvíľu jej nadával, no ona už len bezvýznamne hľadela do prázdna. Z pivnice sa ozval buchot.

„Čo to má znamenať?“ zamračil sa Firuz.

„Nevšímaj si to, sú to iba potkany,“ flegmaticky mávla rukou, pričom sa usilovala o tesný kontakt s ním. Dlaňami sa dotkla jeho pliec, tváriac sa ako milujúca žena. Lenže Firuzovi z jej pohľadu naskakovala husia koža. S vypúlenými očami na neho cerila zuby. Zjavne jej v tom väzení preskočilo, o tom nebolo pochýb. Vyzerala presne ako blázni zatvorení na samotke v psychiatrickej liečebni.

„Aké potkany? Niekto je v pivnici, počujem krik!“ Chcel sa tam vybrať, no vtom vytiahla pištoľ a namierila ju na neho.

„Neopováž sa tam ísť!“ zahriakla ho prísne. Menila sa ako chameleón a Firuz jej správaniu nerozumel. Nespoznával ju.

„Čo to robíš? Chceš ma zastreliť?“ spýtal sa s neskrývaným prekvapením. Tá ženská sa musela úplne zblázniť! Horúčkovito premýšľal, ako by mohol zastaviť jej šialené vyčíňanie. Nemohol dopustiť, aby ho odbachla kreatúra, ktorá sa nazývala jeho manželkou.

Mariam si hrýzla peru, premýšľajúc nad tým, čo urobí. Nechcela ho zabiť, túžila s ním predsa začať nový život. Ale ako ho má presvedčiť, aby to znovu spolu skúsili? Potrebovala len teplú posteľ a poriadne jedlo. Z času na čas by jej niečo kúpil a ona by mu to oplatila v posteli. Veď sa mu vedela vždy vo všetkom prispôsobiť. A čo sa týkalo väzenia, Firuz mal predsa veľa peňazí, tak by mohol za ňu vyplatiť kauciu, urobiť čokoľvek, len aby ju ochránil.

„Nič nechápeš! Zabila som strážnika a ušla, aby som bola opäť s tebou! Musíš mi odpustiť, lebo ja som nechcela našu dcéru otráviť. Už predsa vieš, že na jej mieste mala byť Yasmina,“ vysvetľovala nervózne, „a čo sa týka pivnice, nie sú tam potkany, ale len služobníctvo. Zatvorila som ich tam, aby som sa mohla s tebou v pokoji porozprávať. Nechcela som riskovať, že zavolajú políciu.“

Firuz s kamennou tvárou hľadel na dvere pivnice, odkiaľ sa ozýval krik. Pôjde ich otvoriť, ale teraz ešte nie. Musí si najprv poradiť s touto šialenou ženou.

„Máš pravdu. Asi by som ti mohol odpustiť a dať šancu,“ nadvihol ruky. „Len zlož tú pištoľ.“

Mariam skrivila ústa do niečoho, čo vyzeralo ako úsmev.

„Neklameš mi?“

„Hovorím ti pravdu, miláčik, veď ty si jediná žena, ktorú mám. My dvaja patríme k sebe. Nikdy som žiadnu neľúbil tak ako teba.“ Sledoval, ako sa jej zreničky od úžasu rozšírili. Mal pocit, že tá tvár nepatrí tej istej žene, ktorú poznal predtým. Pôsobila kŕčovito.

„A čo tá Eva?“ zamračila sa.

Mávol rukou. „Nič pre mňa neznamenala.“

„Sľubuješ, že si už žiadnu inú nenájdeš a ostaneš len so mnou?“

„Sľubujem, Mariam.“

„A zachrániš ma pred tými zvieratami vo väzení? Vieš, ako strašne tam so mnou zaobchádzali? A takmer nič mi nedali jesť!“ ruka sa jej triasla a Firuzovi sa podchvíľou zdalo, že stlačí spúšť.

„Urobím všetko pre to, aby si sa tam viac nevrátila. Dobre vieš, že mám moc tomu zabrániť.“

„Máš veľa peňazí a všetci ti budú zobať z ruky.“

„Presne tak. Vidíš, aká si šikovná? Odpusť, že som ťa udrel.“

On sa jej ospravedlňoval? Páčilo sa jej, že nad ním preberá moc.

„A čo ten strážnik?“ prižmúrila oči.

„Aj to dám do poriadku. Ostaneš tu so mnou a nikto ti neskriví ani vlások na hlave. Už sa na teba nehnevám, Mariam. Tak zlož tú zbraň.“ Samého ho prekvapovalo, aký dokáže byť dobrý herec. Zhltla mu všetko, videl to v jej tvári, ktorá sa zrazu rozžiarila.

Pomaly položila pištoľ na stôl, keď sa mu vzápätí vrhla do náručia. Začala ho vášnivo bozkávať. Firuz neváhal ani chvíľu, zodvihol ju na ruky a preniesol do spálne. Mariam, pripravená zviesť ho, začala zo seba strhávať oblečenie. Vtom pocítila silný úder do hlavy a zatmelo sa jej pred očami.

***

„Čo je s tebou, drahá?“ Samir na Yasminu znepokojene hľadel. Odkedy sa vrátili z mesta, správala sa zvláštne. Utiahla sa do seba a s nikým nekomunikovala.

„Ale nič, len ma bolí hlava. Asi to bude z toho slnka.“ Sediac na matraci si pritiahla nohy k sebe a hlavu si položila na kolená. Samir si ustarostene povzdychol a kamsi odišiel. Uľavilo sa jej, že sa prestal vypytovať. A dokonca mu bola vďačná, že ju teraz nechal samu. Nepokladala za dôležité vysvetľovať mu, že stretla v meste muža, ktorého ľúbi. Samir by sa istotne nahneval a možno by ju už nikdy nikam nevzal. Po chvíli sa vrátil s fľašou vody.

„Napi sa.“

„Ďakujem,“ vzala vodu a po dúškoch si odpíjala.

„Je mi ľúto, že sa cítiš zle. Urob si pohodlie a ja sa o teba postarám.“

Kdesi v hrudi pocítila silné zovretie. Správal sa k nej tak starostlivo a ona myslela na iného. Nedokázala mu dať lásku, ktorú by si zaslúžil. Bolo nemysliteľné odpútať sa od myšlienok na Mehmeta. Teraz, keď vedela, že žije a nie je v Londýne, ale celkom blízko nej, jej srdce bilo omnoho prudšie. Nachádzala sa od neho len niekoľko kilometrov, no peši to mala do mesta rozhodne ďaleko. Než by tam došla, určite by umrela od smädu. Jedinou možnosťou, ako sa tam dostať, bola ťava, lenže k tým zvieratkám nemala prístup. Na ťave mohla niekam ísť len v sprievode svojho manžela. Cítila sa tak bezmocne. Keby bývali v meste, tak by sa jej snáď podarilo...

„Čo sa ti ženie hlavou, Yasmina?“

Strhla sa na jeho dotyk. „Ale nič, len... som unavená.“

„Vidím, že výlet ti neurobil dobre. Azda nebudeš chorá,“ priložil jej ruku na čelo.

„Necháš ma samu? Rada by som si pospala.“

„Isteže. Len si oddýchni. Ja budem vonku, keby niečo, stačí, ak na mňa zakričíš.“

„Ďakujem,“ hlesla so zovretým hrdlom a otočila sa mu chrbtom. Ľahla si tak, aby jej nevidel do tváre. Potrebovala zakryť nepokoj, ktorý sa jej zmocňoval. Ťažko sa zmierovala s faktom, že Mehmet je tak blízko a ona nemôže nič urobiť. Ak by bol v Londýne, znášala by to ľahšie, ale teraz nedokázala byť pokojná. Čo ak ho nabudúce stretne na trhoch? A čo by urobil, ak by ju spoznal? Potiahla nosom a zaborila necht do matraca. Nič by nezmohol, pretože je manželkou iného muža, uvedomila si s bolesťou v srdci. Samir sa na ňu naviazal a prechovával k nej city, o ktoré však ona nestála. Stála sa jeho dlžníčkou, pretože jej zachránil život. Keby to neurobil, hnila by už dávno pod zemou.

31. kapitola

Mariam otvorila oči a uprela zahmlený pohľad na Firuza, ktorý nad ňou stál. Niečo teplé jej stekalo po čele k lícu, až sa to dostalo k perám. Jazykom olizla tekutinu. Chutila sladko. Krv. Zažmurkala a zaostrila pohľad. Firuz sa posadil do kresla. Pravú nohu si prehodil cez ľavú a s chladným výrazom v tvári sa pohrával s pištoľou. Mariam sa chcela posadiť, ale zistila, že ma zaviazané ruky. Lano, ktorým ju spútal, sa jej zarezávalo do zápästia. Nenávistne ho prebodla pohľadom.

„Čo si mi to urobil?“ začala sa mykať.

Nahol sa k nej a napľul jej rovno do tváre. „Ty úbohá chudera! Ako sa opovažuješ ponosovať sa?! Utiekla si z väzenia a prišla si sem, aby si zatvorila do pivnice služobníctvo a mňa sa pokúsila učičíkať?! Ty si myslíš, že som padnutý na hlavu a budem sa zapodievať psychicky narušenou vrahyňou?“ zúrivo ju schmatol za vlasy. Od prekvapenia jej takmer vyliezli oči z jamiek.

„Myslela som si, že ti na mne ešte záleží. Prežili sme spolu niekoľko rokov a...“

„Tomu je koniec! Svoju šancu si premárnila v deň, keď si zavraždila našu dcéru!“

„Čo chceš so mnou urobiť? Však nepôjdem naspäť do väzenia?!“ civela na neho šokovane.

„A čo si myslíš, že ťa tu budem ukrývať?! I keby som to mohol urobiť, neurobím to, pretože chcem, aby si skapala. Si iba zvieratko, ktoré si nezaslúži chodiť po tomto svete. Musíš pykať za svoj čin, Mariam!“

Zmocnila sa jej panika. „Nerob to! Urobím, čo len chceš. Budem ti poslušnou manželkou a splním ti každé želanie, len ma, prosím, nevydávaj do rúk tým chlapom. Prosím!“

Odporne sa uškrnul. „Je neskoro, Mariam.“

Zrazu niekto zaklopal.

„Vstúpte!“ zvolal. Dvere sa otvorili, stála v nich Samia. Vystrašenú slúžku, ako aj Hakima a kuchára, Firuz z pivnice vyslobodil hneď potom, ako Mariam konfrontoval.

„Už prišli, pane,“ oznámila bledá Samia. O krok ustúpila a dnu vošli traja muži v policajných uniformách. Mariam narástla v hrdle obrovská hrča. Celá sa roztriasla od hnevu a strachu a začala kričať.

„Ty hajzel! Ako si mi to mohol urobiť?! Preklínam ťa!“ Firuz v tomto dome viac nechcel vidieť tu šialenú ženu, mal jej už plné zuby a prial si iba jediné. Jej smrť.

„Zbohom,“ sucho povedal, keď jej policajti nasadili na ruky putá.

„Bodaj by si sa smažil v pekle!“ zvrieskla, mykajúc sa, no proti trom mužom bola bezmocná. Ako zmyslov zbavená ho preklínala a priala mu život plný utrpenia. Firuz sa iba pousmial, no Samii pri tých slovách prešiel mráz po chrbte. Nechápala, čo je pánovi Salmanovi smiešne. Prišiel predsa o dcéru a o obe manželky. Pán domu však odjakživa trpel nedostatkom empatie, správal sa k okoliu hrubo a mal príliš zatvrdnuté srdce na to, aby prejavil aspoň trochu ľútosti nad tým, čo sa stalo. Samia unavená z celej situácie na neho ustarostene hľadela. I on bol vrahom, len si to vôbec neuvedomoval. Poslal na smrť pani Yasminu, jej srdcu takú blízku osobu. Jemu sa však prepieklo všetko, no jeho ženám nie.

„Je mi to tak ľúto, pane,“ povzdychla si. „Ešte dobre, že ste prišli domov. Ktovie, čo by s nami pani Mariam urobila. Je to škoda, že ste museli prísť o obe manželky.“

Chladne na ňu pozrel. „Žien predsa chodí po svete neúrekom. Ožením sa znovu.“

„Prajem vám, aby sa vám splnilo všetko, po čom túžite. Želáte si ešte niečo?“ Samia dobre vedela, ako pán túži po potomkovi mužského rodu.

„Nie, choď už. A nech ma nikto neotravuje!“

Slúžka odišla a on sa pohodlne usadil. Neželal si nikoho vidieť ani sa s nikým nechcel rozprávať. Prestal myslieť a len tak civel pred seba. Nemal už nič a nikoho. Teda okrem tejto honosnej vily a majetku. Možno je to tak lepšie. On predsa nie je úbožiak, je veľavýznamným mužom, ktorý sa o ženy nemusí trhať, lebo mu samy skáču do náručia. I tak tie dve za nič nestáli a dcéra bola hlupaňa podobná matke. Dlho len tak sedel, keď mu zrazu pípol mobil. S prekvapením zistil, že mu píše Eva.

Firuz, to dieťa je tvoje. Dnes som bola na ultrazvuku a bude to chlapec. Ver mi, splodil si ho v dobe, keď som bola za tebou v Rijáde. Ak mi neveríš, po narodení syna si môžeš urobiť test otcovstva. Zarazene zízal na správu. Ako by mohlo byť to dieťa jeho, keď je neplodný? Znervóznel. Začal premýšľať. Čo ak sa lekári mýlili a jemu sa to predsa len podarilo? Alebo to možno zariadila príroda, či Alah, ktorý vyslyšal jeho prosby?

Neraz lekári vyhlásili niekoho za neplodného a napokon sa opak stal pravdou. Aj zázraky sa v živote dejú, pripomínal si. Do krvi sa mu valil adrenalín. Eva vedela, čoho všetkého je schopný, nepochyboval, že by nemala odvahu klamať mu. Dunelo mu v hlave. Čo ak je to naozaj pravda a Eva čaká jeho syna, po ktorom túžil celý život? V tom prípade musí ihneď konať. Potreboval s ňou súrne hovoriť.

***

O pár dní neskôr sedela Yasmina so Shirin a s ostatnými ženami pred stanom, keď sa vrátil Samir z práce. Vyzeral byť natešený. S tajomných úsmevom jej povedal, aby išla do ich stanu, lebo sa s ňou potrebuje osamote porozprávať. Yasmina poslúchla a bez slova vošla do ich skromného príbytku. Bola zvedavá, čo je dôvodom jeho povznesenej nálady.

„Niečo som ti priniesol,“ vytiahol z kapsy náhrdelník, vyrobený z kamienkov rôznorodých farieb.

„Čo to má znamenať?“

„Ty sa netešíš?“ Obišiel ju a náhrdelník jej pripol na krk.

„Ďakujem ti za krásny dar, ale teraz mi povedz pravdu. Odkiaľ si zobral peniaze? Len nedávno si dal temer celú výplatu na šaty...“

Priložil jej prst k perám. „Psst. Šéf mi zvýšil plat.“ Keď to povedal, uhol pohľadom. Klamal. Mala na to nos.

„Nevravíš mi pravdu, Samir.“

Nervózne si prešiel palcom po brade. „Prečo si to myslíš?“

„Cítim to.“

Nespúšťajúc z nej oči mlčky vytiahol z kapsy mobil. Samir takéto veci nevlastnil, lebo tvrdil, že elektronika sa na púšti využívať nedá.

„Kúpil si aj mobil?“ krútila hlavou. „Nechcem, aby si míňal peniaze na takéto veci. Naozaj ich máme málo.“

Pristúpil k nej úplne blízko. „Neminul som žiadne peniaze.“

„Akože nie? Takže mi predsa len klameš?“

„Ukradol som to. Ten náhrdelník aj mobil.“

Od prekvapenia si prikryla ústa rukou. „Čože si urobil?“

„Neboj sa, urobil som to opatrne. Nikto ma nevidel. Chcel som ťa len potešiť, pretože si predtým bola zvyknutá na určitý štandard a veľmi ma mrzí, že ti nemôžem dať to, čo ti tak chýba. Si taká smutná, a tak mi napadlo niečo pre teba ukradnúť.“

„Ako si prišiel na to, že mi chýba luxus? Veľmi sa mýliš, Samir! Nepotrebujem žiadne šaty ani šperky.“ Nemohla uveriť, že to naozaj urobil a kvôli nej kradol. Pri pomyslení na to, čo všetko sa mohlo stať, jej skrúcalo žalúdok.

„Naozaj ich nepotrebuješ? Tak prečo sú tvoje oči plné smútku?“ Čakal na odpoveď a sústredene si ju premeriaval. Myslel si, že si konečne získa jej lásku práve takýmito vecami. Robil, čo bolo v jeho silách, ale ona sa mu stále viac vzďaľovala.

„Povedala som ti, že si potrebujem zvyknúť na život v púšti,“ klamala. Vedela dobre, že je taká skormútená kvôli Mehmetovi, ale pravdu zamlčala. „Prosím ťa, už to nikdy neurob! Nesmieš kradnúť, lebo ťa môžu chytiť! Čo bude potom so mnou, ak pôjdeš do väzenia?“

Pripustil, že má pravdu. Konal neuvážene a mohol ju vystaviť nebezpečenstvu, ak by mu prišli na krádež. „Prepáč mi,“ objal ju. „Vieš, že ťa ľúbim.“ Pobozkal ju do vlasov.

„A povieš mi, načo mi je mobil, keď tu nie je signál?“

„Ten je môj. Môžem z neho telefonovať v meste, zdržiavam sa tam predsa takmer celý deň.“

„Aha, rozumiem. Sľúb mi, že viac nebudeš kradnúť.“

„Sľubujem,“ usmial sa.

„A kedy ma znovu vezmeš do mesta?“

„Budúci týždeň, keď budem mať voľný deň.“

Rozbúšilo sa jej srdce. Musí urobiť všetko pre to, aby sa stretla s Mehmetom. Doširoka sa usmiala a vtlačila Samirovi bozk na pery. „Budem šťastná, ak ma tam vezmeš. Veľmi sa mi tam páčilo.“

***

Mariam s otupeným pohľadom civela na dav ľudí, ktorý ju nemilosrdne hnal do pekla. V očiach mala hrôzu, keď sa k nej postavil zahalený muž s mačetou v ruke. Mala problém udržať sa na nohách, taká bola slabá. Cítila v kostiach, že jej koniec sa blíži. Začalo sa zmrákať a zavial vietor. Muž ju udrel po chrbte, čím ju donútil, aby pokľakla k zemi. Od bolesti sa jej zahmlil pohľad. Ak niekedy v živote zažívala temné momenty, žiaden z nich nebol taký desivý ako tento. Chlad smrti sa do nej zabáral stále viac, rozlieval sa jej v žilách a končil kdesi v hlave, kde jej neúprosne hučalo.

Je to tvoj koniec, Mariam. Stretneme sa v pekle!

Pochopila, že hlas sa stal jej najväčším nepriateľom, akého kedy stretla, a nikdy ho nemala počúvať. Ako si len mohla myslieť, že by ju Firuz chcel z toho vysekať? Radšej mala niekam utiecť a ukryť sa. Za všetko, čo urobila, teraz musí zaplatiť. S hlavou položenou na mieste, kde sa ukončovali životy vinných či nevinných ľudí, ešte raz pozrela k tomu rozbúrenému davu. Medzi tou zberbou znenazdajky zbadala známu tvár.

Stálo tam dievča s dlhými ebenovými vlasmi a bledou pleťou. Aisha, jej dcéra. Stála tam ako účastníčka a prebodávala ju očami. Čo tu robila? Veď bola mŕtva! Mariam oblievala hrôza. Hlas v hlave sa miešal spolu s tvárou dcéry, ktorá k nej zrazu vykročila. Zdalo sa jej to, alebo sa vznášala vo vzduchu? Keď zastala tesne pred ňou, nikto okrem Mariam ju nevidel. Zafúkal silný vietor a zhluky mrakov ešte viac zhustli. Aisha stála pred ňou a nemo na ňu civela. Mariam z nej cítila bolesť a chcela ju chytiť za ruku, no dcéra vzápätí zmizla.

„Odpusť mi,“ zašepkala do vetra.

Niekto jej zrazu navliekol na hlavu tmavé vrece. Nič nevidela, ale prežívala toho veľa. Bezmocnosť a zúfalstvo sa do nej zadrapili tak veľmi, až z plného hrdla zvrieskla. Muž s mačetou sa rozohnal a jediným pohybom zmietol Mariam zo zemského povrchu...

32. kapitola

Firuz čakal na letisku už dobrú polhodinu. Lietadlo meškalo. Nervózne prešľapoval z nohy na nohu a v duchu nadával. Keď konečne ohlásili prílet, očami prehľadával okolie. Zanedlho sa objavila s kufrom na kolieskach. Páčilo sa mu, že ho poslúchla, obliekla si abayu a prikryla vlasy šatkou. Bolo nevyhnutné, aby sa takto zahaľovala každá žena, nielen moslimka. Zákony tu platili pre každého, i pre zahraničných turistov.

Po jej boku kráčal obchodník z Londýna, ktorý ju sprevádzal na jeho požiadanie. Po dlhých telefonátoch s Evou usúdil, že by to s ňou mohol predsa len skúsiť – už len kvôli tomu, že čakala jeho dieťa, dediča majetku, na ktorého čakal dlhé roky. Možno sa doktor s teóriou o jeho neplodnosti skutočne mýlil a jemu sa to napokon podarilo! Eva by aj zapredala dušu diablovi, len aby ho presvedčila, že mu neklame.

„Ahoj, Eva.“

„Ahoj, miláčik.“ Vrhla sa mu do náručia a chcela ho pobozkať. Rázne ju od seba odstrčil.

„Dočerta aj s tebou, ženská, zbláznila si sa?! Tu nie si v Londýne, ale v Rijáde! Nemôžeš sa po mne vešať!“

Eva sa zháčila. „Nehnevaj sa, úplne som na to zabudla.“

Muž vedľa nej sa uškŕňal. Našťastie to bol Angličan, a tak z Evinho búrlivého privítania sa s Firuzom nerobil žiadnu vedu.

„Ďakujem vám, Jamie, že ste mi ju priviedli. Čoskoro sa vám ozvem a uzavrieme spolu obchod,“ rýchlo sa s mužom rozlúčil. Potom sa otočil k Eve a prikázal jej, aby bola ticho a nasledovala ho. Urobila, čo od nej chcel, i keď sa jej ani trochu nepáčilo, že musí popri ňom mlčky kráčať a k tomu mať na sebe oblečené vrece, ako to nazývala. Abaya bola opakom šiat, ktoré nosila. Minisukne či šaty s hlbokým výstrihom však musí nateraz ponechať minulosti. Uvedomovala si, do čoho ide, že bude nútená vzdať sa mnohých vecí, ak chce byť s Firuzom.

„Dobre ma počúvaj. Ešte nie si moja manželka, tak sa podľa toho aj správaj. A ani keď ňou budeš, nesmieš ma na ulici bozkávať, rozumela si? Takéto intímnosti môžu manželia robiť iba v súkromí. Zapamätaj si, že toto nie je Londýn a sú tu pravidlá, ktoré musíš striktne dodržiavať, ak nechceš skončiť vo väzení alebo dostať zopár rán bičom.“

Vyľakala sa. „Zopár rán bičom? To sú tu naozaj takéto tresty? Myslela som si, že sú to len výmysly.“

„Nie sú! Je to realita a ty sa musíš nášmu svetu prispôsobiť.“ Nasadli do auta. Firuz tentoraz prišiel bez šoféra, pretože potreboval mať s Evou súkromie, kým prekročí prah jeho domu.

„Urobím, čo len chceš, miláčik,“ pozrela do zrkadielka a pretrela si pery rúžom.

„Som rád, že si rozumieme. A teraz ma dobre počúvaj. Vezmem si ťa už zajtra, pokým nie je tehotenstvo na tebe vidieť. U nás na takéto veci ľudia hľadia inak ako v Anglicku. Nik nesmie ani len tušiť, že si tehotná. Až keď budeš moja manželka, o pár týždňov môžeme vyjsť s pravdou von. Svadba bude narýchlo, bez hostiny. Až sa to narodí, urobíme test otcovstva,“ pozrel jej vážne do očí, „nepraj si ma, ak to nebude moje. Osobne ti vykrútim krk a to decko podrežem.“

„Je tvoje!“ vyhŕkla, prekvapená z jeho slov. „Naozaj sa nemusíš obávať. V tom období som spávala iba s tebou. Dva týždne som bola v Rijáde, spomínaš si? Navyše moji zákazníci v Londýne vždy používajú kondómy, veď to predsa vieš.“

Mlčky šoféroval a Eva ho zasypávala množstvom otázok.

„Myslíš, že ma tvoje manželky prijmú?“

Šklblo mu kútikom pier. „Nevieš toho veľa.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Že moje ženy sú mŕtve.“

Vyvalila veľké modré oči, orámované čiernou ceruzkou. „Čo to, preboha, rozprávaš?“

„Mariam zabila našu dcéru a Yasmina chcela ujsť so svojím milencom. Obe stihol trest smrti,“ sucho povedal. Eve sa rozbúšilo srdce.

„To... to nemôžeš myslieť vážne, že tvoja žena ti zabila dcéru?!“ habkala.

„Myslím to smrteľne vážne! Mariam bola psychicky narušená a Yasmina obyčajná radodajka. Obe si ten trest zaslúžili. Koľkokrát ti mám povedať, že Saudská Arábia nie je Londýn? Ak chceš byť mojou ženou, musíš sekať dobrotu, lebo ťa inak stihne to isté! Viac nesmieš na iného muža ani len pozrieť,“ varoval ju.

Mlčala. Musela spracovať túto závažnú informáciu. Pomaly si začala uvedomovať, že v tejto krajine to nebude mať také ružové ako v Anglicku. No na druhej strane nemusí viac predávať svoje telo. Najviac ju mrzelo, že si nebude môcť užívať alkoholické večierky, ktoré tak rada usporadúvala, ale povedala si, že to prežije. Teraz ju zaiste čaká lepší život. Veď tu ju neminie bohatstvo, luxus a ničnerobenie. O tom, že Firuz neklamal, keď opisoval vilu, v ktorej žil, sa mohla presvedčiť, keď pred ňou zastali. So zatajeným dychom obdivovala majestátnu stavbu a obrovskú záhradu.

Na tvári sa jej zjavil blažený úsmev. Oddnes je milionárka a nič viac k šťastiu nepotrebuje. Konečne! Bude musieť síce vystáť toho protivného Firuza, ale to jej vôbec neprekážalo. Dlho si získavala jeho dôveru a teraz, keď čakala dieťa, už jej nič nestálo v ceste. Firuz ju zoznámil so šoférom Hakimom a služobníctvom a Eva neverila vlastným očiam, že sa v dome nebude musieť o nič starať.

„Toto je moja budúca manželka Eva. Zajtra máme svadbu,“ oboznámil Samiu a Karimu. Slúžky nechápali, kde tu ženu pán Salman splašil.

„Ukážte jej izbu.“

„Áno, pane.“ Samia vyzvala Evu, aby ju nasledovala. Dorozumievala sa však s ňou iba gestami, pretože anglickému jazyku vôbec nerozumela a Eva zasa nevedela po arabsky. No ako ju stihol Firuz poučiť, bude sa musieť začať učiť ich jazyk, i to dostala príkazom. Eva sa nemohla nabažiť prepychu, ktorý zrazu okolo seba mala. Cítila sa tu ako bohyňa. Samii sa tá žena ani trochu nepozdávala, pretože mala v pohľade aroganciu a jej tvár bola neprirodzene nalíčená. Keď si zrazu vyzliekla abayu a zbadala jej úzke minišaty s hlbokým výstrihom, zarazila sa. Sukňa Eve totiž siahala sotva pod zadok a prsia mala viac odhalené ako zakryté. Samii to stačilo na to, aby si domyslela, že toto nie je žena dobrých mravov, a ktovie, odkiaľ ju sem pán Salman privliekol. Jeho výber manželky však všetci v tomto dome museli rešpektovať.

***

Yasmina sa konečne dočkala dňa, keď ju Samir znovu vzal so sebou do mesta. Tak ako i naposledy, nasadli na ťavu a vybrali sa púšťou smerom na sever. Slnko kruto pálilo a Samir navrhol, aby si oddýchli pri oáze, na ktorú po ceste natrafili. Zoskočili z ťavy a sadli si pod palmu, ktorá im aspoň na chvíľu ulahodila tieňom, čo na nich padal. Podal Yasmine fľašu s vodou. Napila sa čírej tekutiny a s úľavou si vydýchla.

„Je pekelne horúco, ale zvládneme to. Už to máme len kúsok,“ chytil ju za ruku.

„Ďakujem ti za všetko, čo pre mňa robíš.“

„Pre teba všetko, drahá moja. Si svetlom môjho života.“ Objal ju okolo pása. Nevedela, čo na to povedať, tak iba mlčky hľadela do piesku. Mala ho síce svojím spôsobom rada, ale len ako dobrého priateľa. Bolo jej ľúto, že sa asi ani po toľkých týždňoch nedokázala do neho zamilovať.

„Pôjdeme znovu na trhy?“ spýtala sa.

„Pôjdeme, kam len chceš.“

„Páčilo sa mi v tej štvrti pre turistov. Jeden z hotelov ma zaujal.“

Samir si povzdychol. „Mrzí ma, že ťa nemôžem do niektorého hotela zobrať.“

„Tak som to nemyslela. Iba by som si ich ešte raz rada obzrela. Viem, že sa tam nemôžeme ubytovať. Len sa mi tam páčilo.“

„Rozumiem, tak tam pôjdeme.“

Vďačne sa na neho usmiala. Možno znovu zazrie Mehmeta aspoň kútikom oka a dá mu nejaký signál.

„Chvíľu ešte počkaj, idem nabrať vodu,“ povedal Samir a otočil sa k jazierku. Čakajúc na neho sa okolo seba rozhliadala. Život na púšti ju už unavoval. Okrem toho, že sa cítila vo svojom vnútri vyprahnutá a nešťastná, ťažko znášala biedne životné podmienky. Hoci pochádzala z chudobnej rodiny, bol veľký rozdiel žiť na vidieku a v púšti. Zacnelo sa jej za rodinou. Ako sa asi majú sestry Farida a Habiba a brat Abdul? A ktovie, čo je s otcom, premýšľala. Na neho mala ťažké srdce, pretože neurobil nič pre jej záchranu, ba naopak, chcel ju zničiť rovnako ako Firuz.

Mohla prosiť o odpustenie, koľko chcela, nič nepomáhalo. Otec sa riadil tradíciami, ktoré nemali nič spoločné s láskou či s náboženstvom spravodlivého Boha. Keby len vedela, či na ňu aspoň niekedy myslí, či si ju uchováva v spomienkach v dobrom, alebo ju má za zlú dcéru, ktorá pošpinila česť rodiny. Nikdy nezabudla na jeho pohľad plný bolesti a hnevu. Na druhej strane, tradície dodržiavali takmer všetci dedinčania, tak prečo by ona mala byť výnimkou? Možno by ju otec ušetril, ak by nemal nad ňou moc majetný Firuz, ktorý so svojím dôležitým postavením ropného magnáta urobil z ľudí figúrky, čo ho na slovo počúvali. A hlavne, nik si nedovolil oponovať mu. Firuz Salman bol ten najodpornejší človek, akého kedy v živote stretla. Priala si zabudnúť na neho, vymazať si ho z mysle. Mala by byť vďačná, že je teraz so Samirom, lebo ten jej aspoň neubližoval. Posledná myšlienka patrila jej jedinej láske Mehmetovi. V srdci si ho navždy uchová, i keby ho už nemala nikdy v živote stretnúť. Oprela si hlavu o kmeň palmy a zatvorila oči. Vtom sa strhla na výkrik. Samirov hlas znel tak zúfalo, až jej telom prebehli zimomriavky. Utekala mu v ústrety.

„Uhryzol ma had!“ zvolal bolestne. Ležiac na zemi sa držal za nohu. Yasmina uprela vydesený pohľad na veľkého hada, ktorý sa závratnou rýchlosťou plazil preč.

Celá zhrozená si k Samirovi pokľakla.

„Nedotýkaj sa ma!“ varoval ju. „Bol to smrteľne jedovatý had,“ dodal zlomene.

„Samir,“ roztriasla sa, „idem pohľadať pomoc!“

„Nerob to! Veľa času mi neostáva, o pár minút je po mne. Než by si došla, budem dávno mŕtvy.“

Oči jej zaliali slzy. „Musí predsa existovať spôsob, ako ti pomôcť.“ Uprostred púšte, ďaleko od mesta, nezmohla vôbec nič, i keď si priala opak.

„Nie je... žiadna možnosť,“ hlas sa mu zachvel. Na čele sa mu objavili kropaje potu. Zbledol. „Musíš odísť do mesta. Už ťa nebudem môcť... chrániť. Ne... nevracaj sa viac do môjho domova, lebo ťa miestni chlapi roztrhajú.“

Napriek tomu, že sa stala jeho ženou nie veľmi adekvátnym spôsobom, bolo jej ho ľúto. Urobil pre ňu veľmi veľa a bude mu za to do smrti vďačná. S gučou v hrdle ho počúvala.

„Pod palmou je batoh, nájdeš v ňom nejaké peniaze a mobil. Zavolaj svojej rodine, nech prídu po teba. Dávaj si pozor, aby si nenatrafila na mravnostnú políciu. Ukry sa... niekde... a tam vyčkaj. Máš niekoho, kto by po teba prišiel? Spomínala si brata a... sestry.“ Cítil, že ho opúšťajú sily, telo mu tuhlo a nevládal rozprávať.

„O mňa sa neboj, postarám sa o seba, ale, prosím, neumieraj. Musíš to vydržať,“ dotkla sa jeho líca. Chvíľu mlčal a iba sa s bolesťou na ňu díval. Po lícach jej stekali slzy, keď k nej prehovoril trasľavým hlasom.

„Nikdy... na teba... ne... zabudnem.“

S pohľadom upretým do jej očí naposledy vydýchol. Yasmina sa srdcervúco rozvzlykala. Palcom sa mu pokúšala nahmatať pulz, ale nedýchal. Nevedela, čo si má počať. Prišlo to tak nečakane a Samir zrazu nebol medzi živými. Ako je možné, že sa život môže tak rýchlo zvrtnúť? Utrela si slzy a zhlboka sa nadýchla. Musí sa upokojiť.

Vzala jeho batoh a vysadla na ťavu. Ocitla sa uprostred púšte úplne sama a ani len netušila, či trafí do mesta. Nemalo by to byť už ďaleko, len ktorým smerom to je? Chvíľu sa zmätene okolo seba rozhliadala. Samir vravel, že sa nestratí, ak pôjde stále na sever. Iba tak úspešne dorazí do mesta Hail. Vytiahla mobil, ale zistila, že ešte stále nemá signál.

Dočerta! Mehmetovo číslo vedela naspamäť, len dúfala, že si ho nezmenil. No čo ak sa jej nepodarí skontaktovať sa s ním? Oblievala ju hrôza. Sama na ulici bude neprehliadnuteľná a polícia po nej pôjde. Ak si overia, čo je zač, tak skontaktujú Firuza a ten dokoná svoj čin. Bola si istá, že ak by zistil, že žije, o to viac by túžil vykonať pomstu. V hlave sa jej preháňali tie najstrašnejšie scenáre. Už ani nedúfala, že ide správnym smerom, keď vtom v diaľke zbadala črtajúce sa budovy. Jej srdce zaplavila nová nádej.

33. kapitola

Mehmet bol v meste Hail už dlho a prestal dúfať, že Yasminin hrob niekedy nájde. Predpokladal, že je zakopaná niekde hlboko v púšti, kde niet živej duše. S tým, že zomrela, sa už pomaly zmieril, ale trápiť sa kvôli tomu bude do konca života. To on predsa môže za to, čo sa jeho milovanej stalo! Neprešiel deň, aby si to nepripomenul. Ich útek v Londýne, o ktorom bol skalopevne presvedčený, že sa mu nemôže vymknúť z rúk. Ich spaľujúcu vášeň a sľub, že sa jej nič nemôže stať.

Hrdlo mu zvierala neznáma sila a v očiach ho štípalo pri pomyslení na jej mandľové oči a krásu, ktorou si ho podmanila. Kedysi bol plný života a elánu, neustále rebeloval, no teraz cítil, že tomu je koniec. Odkedy ju stratil, jeho život sa zmenil. Vyhýbal sa ľuďom a trávil všetok voľný čas osamote, pričom sa zožieral výčitkami svedomia. Nedokázal sa zmieriť s tým, že žena, ktorú miloval, zomrela jeho vinou. Chodil ako bez duše a neustále ju mal pred očami.

Ako záhradník sa uchytil, ibaže sa začal pohrávať s myšlienkou, že by bolo rozumnejšie, ak by odišiel za matkou na Slovensko. Potreboval zabudnúť a začať odznova. Dokonca prestal kuť plány, ako by sa mohol Firuzovi pomstiť. To by život Yasmine i tak nevrátilo. Prechádzka mestom mu pomohla utriediť si myšlienky. Zastavil sa v parku a sadol si na lavičku. Vtom mu zazvonil mobil. Pozrel na displej a zistil, že je to neznáme číslo. Nemal rád, keď mu volal niekto, koho nemal uloženého v kontaktoch, a tak hovor zrušil. Okrem šéfa a matky mu nezvykol telefonovať nikto, kto by stál za to. Oprel sa chrbtom o lavičku a privrel oči. V to neskoré popoludnie panoval v meste intenzívny ruch. Mnohí sa vracali domov z práce či zo školy, on mal však voľno, ktoré trávil potichu a osamote ako obvykle. Mobil zazvonil znovu. Kto je taký neodbytný? Zamračil sa. Zasa to isté neznáme číslo. Otrávene zodvihol.

„Prosím? Tu Mehmet Al Musawi.“

Nastalo ticho.

„Haló, kto je tam?“ zvýšil hlas.

„Mehmet, to som ja,“ známy ženský hlas ho priviedol okamžite do pozoru. Vari blúzni?

„Kto si?“

„To som predsa ja, Yasmina. Nespoznávaš ma, alebo si už na mňa zabudol?“

Srdce mu udrelo tak prudko, že ak by nesedel na lavičke, určite by spadol z nôh.

„Robíte si zo mňa žarty?“

„Prosím, pomôž mi. Som na severe púšte na hranici s mestom Hail a neviem, kam mám ísť.“

„To nemôžeš byť ty, veď ty si predsa mŕtva!“

„Som to ja, žijem!“

„Pre zmilovanie, ja som sa asi zbláznil!“

„Mehmet, som to naozaj ja, Yasmina! Spomínaš si na to, ako si ma chorú vzal k sebe domov? Ako si dobýval moje srdce, ako sme sa milovali, ako sme spolu v Londýne ušli...“

„Idem po teba! Ostaň tam, kde si!“

Šokovaný z toho, že Yasmina žije, si rýchlo zavolal taxík. Cítil, ako sa od vzrušenia celý chveje. Skutočne žije? Zdalo sa mu to ako sen. Pokým ju neuvidí živú a zdravú, bude si myslieť, že sa azda pomiatol. Postaršiemu taxikárovi vysvetlil, kam ho má odviezť. Krv mu vrela v žilách, keď dorazili na sever mesta, kde sa začínala púšť. Tam vystúpil, zaplatil a rozlúčil sa s mužom. Nechcel, aby taxikár videl osamotenú ženu na ulici.

Ten by totiž mohol privolať mravnostnú políciu, čoho sa obával najviac. Tu sa nedalo veriť nikomu, a tak sa rozhodol, že ju bude hľadať po vlastných nohách. Taxík odišiel a on sa okolo seba rozhliadal. Na prašnej ceste bolo pusto a pred ním sa vynímala rozsiahla púšť. Prešiel zopár metrov, keď si na druhej strane všimol akúsi schátralú budovu. Ako sa k nej približoval, zbadal, že spoza tej budovy vyšla žena odetá v čiernej abayi. Zovrelo mu srdce. Určite je to ona. Rozbehol sa k nej a badal, že mu vyšla v ústrety. Čím bližšie k sebe boli, tým viac im obom bili srdcia. Padli si do náručia a oboch ich zaliali slzy.

„To nie je možné, ty žiješ!“

„Žijem,“ pritúlila sa k nemu. Nemohla uveriť, že sa jej to podarilo a konečne je s ním. Tá stará budova bola prázdna, tak vošli dnu, aby sa ukryli pred možnými komplikáciami. Tam sa objali ešte tuhšie.

„Povedz, že sa mi to nesníva! Kde si po celý ten čas bola? Samia mi povedala, že ťa ukameňovali, ale ty si úplne živá a zdravá!“

„Mali to urobiť, ale jeden muž ma zachránil.“

„Čože?“

Zhlboka sa nadýchla a váhavo mu pozrela do očí. „Vydala som sa. Po druhýkrát.“

Akoby mu práve vrazila nôž do chrbta. Čo to rozpráva? Už ničomu nerozumel. Nechápavo krútil hlavou a čakal na vysvetlenie. Yasmina sledovala jeho peknú tvár, ktorá sa z nežnej razom zmenila na tvrdú. Mehmet ostal zaskočený, zmienka o svadbe s ďalším mužom ním poriadne otriasla.

„Čo to hovoríš?“ žiadal vysvetlenie.

„Firuz ma odviezol na púšť k tým ľuďom. Natáral im o mne, že som pobehlica a nech si so mnou robia, čo chcú. Tí chlapi mu povedali, že ma zabijú, lebo si nič iné ani nezaslúžim. Firuz im tam nechal aj nejakú hotovosť za ich mlčanie. Na mieste sa so mnou rozviedol a odišiel. Potom sa na mňa všetci vrhli ako divá zver. Veľmi som sa bála. Myslela som si, že je to môj koniec, prosila som o milosť. Tú milosť som napokon dostala vďaka mužovi, ktorý na mieste vyhlásil, že si ma vezme za ženu. Dal mi na výber, buď sa za neho vydám, alebo umriem. Mehmet, odpusť mi, ale musela som to urobiť. Inak by ma všetci po jednom znásilnili a potom zabili. Vzala som si Samira, ale môžem ťa ubezpečiť, že bol ku mne dobrý. Nikdy ma neudrel a chránil ma pred ostatnými mužmi práve naším manželským zväzkom.“

Mehmet zmäkol. „Je mi to tak ľúto,“ pohladil ju po líci a sklonil sa k nej. Zahodil za hlavu fakt, že je vydatá. I keď bola manželkou Firuza, tak ju neustále dobýval. Ich pery sa spojili v nežnom bozku plnom emócií a ona sa tomu vôbec nebránila. Oprel si svoje čelo o jej a povedal:

„Už som si myslel, že som ťa navždy stratil. Toto je zázrak, že žiješ. Mal by som sa poďakovať tvojmu manželovi, že ti zachránil život, ale neurobím to. Oddnes som jeho sok a spravím všetko pre to, aby som ťa od neho dostal preč.“

„Nemusíš proti nemu bojovať, pretože je mŕtvy,“ riekla roztrasene.

„Nerozumiem ti... ako mŕtvy?“

„Ešte pred pár hodinami žil. Mali sme cestu do mesta, no urobili sme si prestávku pri oáze. Naberal vodu, keď ho uštipol had. Samir do niekoľkých minút zomrel, ale predtým mi stihol povedať, aby som ušla a do púšte sa nikdy nevracala.“

Všimol si jej zamyslený pohľad a znervóznel. Azda len nesmútila za tým chlapom?! V tmavých očiach sa mu zračila otázka. Ona ju vytušila a zahanbene sklopila zrak k zemi.

„A musela si si plniť manželské povinnosti?“ vysúkal to napokon zo seba. Prišlo jej absurdné, že sa jej to pýta, keď mu len pred chvíľou vyrozprávala, že videla umierať človeka, tak iba nemo prikývla. Mehmet znovu nečakane zbĺkol.

„Dočerta!“ zovretou päsťou tresol do steny, z ktorej už omietka dávno začala opadať. Zistenie, že ju mal ďalší muž, ho ranilo. Bolo toho naňho priveľa. Celé týždne žil v domnienke, že už nie je medzi živými, a teraz sa dozvie, že zatiaľ čo on sa utápal smútkom, ona trávila noci v náručí iného muža? Išlo ho poraziť. Ak by mohol, vrátil by čas späť a všetko by urobil inak. Yasmina uvidela nepokoj v jeho tvári a tuho ho objala. S hlavou položenou na jeho hrudi počúvala, ako mu divoko bije srdce.

„Ach, drahý môj, možno som sa musela podvoliť inému, ale nikdy som k nemu nič necítila! Správal sa ku mne úctivo, to nepopieram, ale vždy som ľúbila len teba, musíš mi veriť! Len vďaka Samirovi žijem. Keby nebolo jeho, už by sme sa nikdy nestretli,“ po líci jej stiekla slza.

Vedel, že má pravdu. I keď ho zožierala žiarlivosť, musel sa s tým zmieriť. Pripomenul si, že do problémov sa dostala hlavne kvôli nemu. Držal ju pevne a zhlboka dýchal. Ten muž už nežije, nemusí proti nemu viesť vojnu. Našťastie.

„Veľmi ma mrzí, že som ťa dostal do takejto situácie. Ty vieš, že som to myslel s naším útekom dobre, no zlyhal som. Odpusť mi, že si musela toto všetko prežívať. Ľúbim ťa.“

Znovu ju pobozkal. Tentoraz sa ich jazyky vášnivo preplietli a oboch zachvátilo teplo a vzrušenie. Mehmet si však uvedomoval, že toto nie je miesto na intímnosti, navyše ešte stále nie sú v bezpečí. Začal horúčkovito premýšľať.

„Musíme odtiaľto odísť, a to čím skôr,“ hovoril medzi bozkami, „odletíme na Slovensko a už nikdy sa sem nevrátime. Nesmieme riskovať, že sa o tebe dozvie Firuz Salman. Viem, že toto nie je veľmi romantické miesto, ale i tak sa ťa to musím spýtať.“ Kľakol si pred ňu a chytil ju za ruku. „Vezmeš si ma?“

Cítil pod sebou kamienky a prach, no nezaujímalo ho to. Podstatné bolo len to, akú odpoveď dostane.

„Áno, vezmem si ťa,“ usmiala sa cez slzy. Postavil sa a zovrel ju v náručí. Veľmi túžila stáť po boku jediného muža, ktorého kedy milovala, a chcela veriť, že sa im to konečne podarí. „Nemám však pas, aby som mohla s tebou odísť,“ vážne naňho pozrela.

„Neboj sa, o všetko sa postarám. Ak už budeš moja manželka, doklady vybavíme bez problémov.“

Vysvetlil jej, že pozná v meste istého duchovného, ktorý by ich mohol zosobášiť. Ako tam stáli, Mehmet mu zatelefonoval a oboznámil ho s ich problémom. Keď hovor ukončil, obrátil sa k Yasmine.

„Ideme za Abbasom.“

„Môžeme mu dôverovať?“

„Nemáme inú možnosť. Musíme to risknúť.“

Dúfala, že má pravdu a že sa situácia ešte viac neskomplikuje. Snáď im bude Abbas nápomocný. Cítila však akýsi vnútorný nepokoj. Obávala sa toho, že by ju mohli začať hľadať ľudia z púšte, ktorí zaiste túžili len po tom, aby sa jej krv preliala. Ak sa dozvedia, že Samir zomrel, možno ju budú chcieť nájsť a ukameňovať.

„Mám strach. Čo ak po mne pôjdu ľudia z púšte? Čo ak ma nájdu?“ posťažovala sa.

„Neboj sa. Tí chudáci ťa predsa nemajú ako vystopovať, lebo budeš v bezpečí so mnou. A ako moja manželka si zmeníš aj priezvisko.“

Uvedomoval si, že musí postupovať obozretne. V žiadnom prípade nesmie urobiť chybu. Už nie. Nikdy by si to neodpustil. Znovu zavolal taxík, aby sa čím skôr dopravili za mužom, ktorý mal spečatiť ich manželský zväzok. A tiež zatelefonoval do hotela a oznámil zamestnávateľovi, že dáva výpoveď. Ich životy sa ocitli v jeho rukách a on bol odhodlaný urobiť všetko pre ich záchranu.

34. kapitola

Abbas bol na prvý pohľad prísne vyzerajúci duchovný vodca. Yasmina znepokojene stála v pozadí a počúvala ich rozhovor. S nikábom cez tvár klopila zrak k zemi, chcela pôsobiť čo najpokornejšie. V duchu sa modlila, aby to vyšlo.

„Tak ešte raz, čo sa vlastne stalo?“ vyzvedal Abbas.

„Ako som povedal, jej manžel je mŕtvy a ona je teraz vdova. Chcem si ju zobrať, pomôžete nám?“ Muž do nej zabodol podozrievavé oči.

„Nebude to také jednoduché,“ krútil hlavou.

„Zaplatím, ak bude treba. Len nás, prosím, zosobášte.“

Abbas sa vystrel. Ponuka mladého muža ho zaujala. „Dobre teda. Ale všetko v tajnosti.“

„Samozrejme, pane. Nikto sa nič nedozvie.“ Mehmet vytiahol peňaženku a vybral z nej takmer polovicu z toho, čo zarobil. Zvyšok si musel nechať na letenky. Abbasovi sa zaiskrilo v očiach.

„To je naozaj štedrá odmena za pomoc, o ktorú ma žiadate. Ďakujem,“ uškrnul sa a peniaze si strčil do vrecka.

„To ja ďakujem vám. Máme však ešte jeden problém. Než vybavíme formality okolo svadby a doklady, ktoré Yasmina nešťastnou náhodou stratila, potrvá to. A ide o to, že nemáme kde bývať. Nemohli by sme...“

„Ale isteže! Miesta v tomto dome je dosť,“ prerušil ho Abbas. „Lenže všetko niečo stojí,“ zamyslene sa poškriabal po brade. Yasmina očakávala, že tento muž im pomôže z čírej šľachetnosti, ale teraz sa presvedčila o tom, že aj medzi duchovnými sa nájdu čierne ovce.

„Zaplatím vám, koľko treba, ak nás tu prichýlite,“ znervóznel Mehmet. Nečakal, že to bude s Abbasom také zložité. Keď mu povedal sumu, ktorú mal vyplatiť za ubytovanie, onemel od prekvapenia. Jeho peňaženka ostala takmer prázdna. No nemal na výber. Potrvá niekoľko týždňov, kým Yasmine vybaví doklady, a ak by sa ubytovali v hoteli, vyšlo by ich to omnoho drahšie. Abbas bol tou lepšou alternatívou. Len čo si všetko ujasnili, ukázal im oddelené izby. Nenamietali. Pokým sa nestanú manželmi, musia sa správať slušne, aby duchovného vodcu nepohoršovali.

„Ak pôjde všetko bez problémov, o pár dní budete zosobášení,“ poznamenal Abbas. „V dome je slúžka Zahra, ktorá vám vyjde v ústrety, poskytne vám čokoľvek, čo budete potrebovať.“

„Ďakujeme vám,“ usmial sa Mehmet.

Po celý čas Yasmina necekla ani slovo. Pokorná a mĺkva žena totiž pôsobí vždy dôveryhodnejšie. Vedela, že si to myslia všetci duchovní vodcovia – a podľa toho sa aj správala. Abbas im nečakane oznámil, že musí odísť kázať do mešity. V dome osameli, čo obom vyhovovalo. Mohli sa tak nerušene porozprávať o svojich plánoch. Slúžka Zahra, milá dievčina, im ponúkla niečo pod zub. Keď zahnali hlad, Yasmina si všimla, že Mehmet je nervózny.

„Deje sa niečo?“ Zatiahol ju do prázdnej izby, aby ich slúžka nepočula.

„Prišiel som o všetky peniaze a neostalo mi ani na letenky. Netušil som, že Abbas ma takto zoderie.“ Hneval sa na duchovného, že im neprejavil viac spolupatričnosti a nechal sa zlákať vidinou peňazí. Akoby zabudol na to, kým je. Že má pomáhať v núdzi tým, ktorí to potrebujú.

„A čo budeme teraz robiť?“

„Zavolám mame, aby mi nejaké peniaze poslala na účet. Vyriešim to.“

Začala si hrýzť peru. „Mrzí ma to, všetko je to kvôli mne.“

„Nie je! To ja som ťa zatiahol do týchto problémov. Keby sme neutekali do Londýna, nič z toho by sa nestalo,“ povzdychol si. Videla, ako sa trápi, a chytila ho za ruku.

„S tebou by som podstúpila všetko.“ Zbadal v jej očiach lásku a preglgol.

„Si úžasná, vieš o tom? Ani neviem, či si ťa zaslúžim. Veľakrát som konal bezhlavo, ale to všetko som robil preto, lebo som sa do teba zamiloval. Veríš mi?“

S úsmevom prikývla. „Verím.“

Mehmet kontaktoval matku a informoval ju o probléme, v ktorom sa ocitli. Našťastie mu vyšla v ústrety a sľúbila, že peniaze mu pošle ešte dnes. Už im ostávalo len dúfať, že ostatné veci sa tiež vyriešia a podarí sa im bezpečne opustiť krajinu.

O mesiac neskôr

Nastal deň, keď sa lúčili s Abbasom. Mehmet mu podal ruku.

„Ďakujem vám za všetko, veľa ste pre nás urobili.“

„Nech vám Alah dopraje šťastné manželstvo,“ usmieval sa Abbas. Nasadli do taxíka. Yasmina konečne mala potrebné doklady, a keďže už bola vydatá za Mehmeta, nič im nebránilo, aby odišli na Slovensko, ako si to naplánovali. Cestou na letisko jej srdce tĺklo ako zvon. Neustále myslela na to, ako prvýkrát utekali z Londýna, no Firuz im skrížil plány. Čo ak by sa to stalo i tentoraz? Čo ak Abbas nebol lojálny a pripravil im pascu?

Strach sa do nej zabáral stále viac.

Keď vystúpili, v diaľke zbadala šedivého muža a zarazila sa. Vyzeral ako Firuz, ale keď zaostrila zrak, zistila, že sa mýli. Vydýchla si, strach ju však neopúšťal. Vari trpí paranojou, že sa neustále okolo seba rozhliada? V posledných dňoch mala nočné mory. Videla v nich Firuza, ako ju ťahá za vlasy a vlečie na púšť. Tam sa na ňu vrhla svorka divých mužov, ktorí ju odviezli na popravisko. Budila sa spotená a s búšiacim srdcom.

„Yasmina, si nervózna, čoho sa obávaš?“ spýtal sa Mehmet, keď už sedeli v lietadle.

„Po celý čas na letisku som mala pocit, akoby nás niekto sledoval,“ povzdychla si.

„Nikto nás nesleduje,“ upokojoval ju, „prežila si veľa zlého, ale teraz už bude všetko len dobré. Sľubujem ti to.“

Jej oči zosmutneli. „Ani som sa nerozlúčila s rodinou. Nemohla som sa vrátiť domov a objať otca, pretože by ma zniesol zo sveta. A moje sestry... tie mi budú veľmi chýbať. Všetci si myslia, že som mŕtva, Mehmet.“

Pohladil ju po líci. „Láska, netráp sa. Keď budeme na Slovensku, môžeš sestrám zavolať a oboznámiť ich s tým, že žiješ.“

Oprela si hlavu o jeho plece a zatvorila oči. Zdalo sa jej neuveriteľné, že zrazu sedí v lietadle a nebrodí sa púšťou. Po jej boku stál muž, s ktorým by išla i na kraj sveta. Sľúbil jej, že v rodnej krajine jeho matky ich čaká šťastný život. Verila mu. Nezáležalo na tom, kde bude, pokiaľ je s ním. Keď prvýkrát stúpila na zem, ktorú nepoznala, zaskočil ju chlad. Bol október a mrholilo. Pod abayou mala len tenké šaty.

„Je mi zima,“ drkotala zubami.

„Som na tom podobne. Ideme si kúpiť nejaké oblečenie.“

Keďže mesto, v ktorom sa narodila jeho matka, poznal, vedel presne, do akého nákupného centra ju zavedie. Yasmina s prekvapením zistila, že ženy tu chodia po uliciach úplne samy a bez šatky na hlave. S úžasom obdivovala ich nádherné vlasy, buď rozpustené, alebo vo vrkočoch, ich výrazný mejkap a moderné oblečenie, ktoré si nemuseli prekrývať abayou.

Mladé dievčatá chodili v skupinkách s chlapcami a bez problémov sa s nimi rozprávali. Dokonca videla aj párik milencov bozkávať sa na autobusovej zástavke. Bolo to tu pre ňu všetko nové a také vzrušujúce, že ani nedýchala. Kúpila si priliehavé džínsy, teplý rolák a bundu v hráškovozelenej farbe. A červené lodičky. Mehmet jej vysvetlil, že sa mu veľmi na nej páčia, lebo mu pripomínajú chvíle, keď ju prvýkrát uvidel. Tie si však obuje, až keď bude teplejšie. Stiahol jej šatku z hlavy a poznamenal, že je omnoho krajšia, ak nechá vlasy vyniknúť. Nebol zarytý moslim, čo si za každú cenu potrpí na tradície. Asi to bolo spôsobené aj slovenskou krvou, ktorá v ňom kolovala. Namierili si to domov k matke. Dáša ich už očakávala. Pod očami mala kruhy a vyzerala strhane.

„Veľmi som sa bála, že ťa už neuvidím,“ zdôverila sa synovi a objala ho.

„Som tu, mama, a žijem.“

Potom sa zvítala s Yasminou. „Vitaj doma. Si taká mladá a už si musela toľko zlého prežiť,“ povzdychla si.

„Netrápte sa, pani, som už v poriadku,“ usmiala sa Yasmina.

„Sľúbte mi, že tu ostanete so mnou. Tento byt je taký prázdny a ja sa cítim taká osamelá.“

Mehmet vedel, čo chce matka povedať. Po smrti otca sa zmenila, už nebola taká usmievavá a viditeľne zostarla.

„Kam by sme išli? Ostaneme tu s tebou už navždy, mama. Do Saudskej Arábie sa nikdy v živote nevrátime.“

Mehmet neskôr ukázal Yasmine ich spálňu. Od prvého okamihu sa tu cítila ako doma. Hneď ako večer osameli, skončili vo vášnivom objatí. Zhodil zo seba oblečenie a očami plnými nehy, ale i bezpodmienečnej túžby ju sledoval, ako sa vyzlieka. Pristúpila k nemu a dotkla sa jeho hrude. Tie tmavé oči, ktorými ju opantal už od prvého dňa, čo ho stretla, ju hypnotizovali. Jemne prechádzala bruškami prstov po jeho pokožke, vtom sa sklonila a pobozkala ho na hruď. Zachvel sa a napli sa mu všetky svaly na tele. Zaboril dlane do jej vlasov a náruživo si ju pritiahol k sebe. Bola taká krásna a tak veľmi po nej túžil.

„Už nie si moja milenka, ale manželka. Ako krásne to slovo znie,“ popálil ju bozkom na pleci. Privrela oči. Každý jeho dotyk a bozk precítila tak intenzívne, až mala pocit, že v jeho náručí zhorí. Splynuli v jedno telo a ich duša sa zachvela láskou.

***

Ultrazvuk potvrdil, že Eva naozaj čaká chlapca. Firuz bol celý bez seba a tešil sa na syna, po ktorom túžil celý život. Jeho žena ho však nezaujímala. Využíval ju na zábavu v posteli, inak ju považoval za hlupaňu ako všetky ostatné. Dokonca sa jej vyhrážal aj tým, že ak porodí dieťa, tak jej ho vezme a rozvedie sa s ňou.

„To by si mi nikdy neurobil,“ zúrila Eva.

„Ako som povedal, vyparíš sa z môjho života,“ vrčal.

„Nikdy!“

Schmatol ju za vlasy.

„Ak má to decko moju krv, tak si ho nechám, ale teba k životu nepotrebujem. Nemôžem riskovať škandál, že raz vyjde najavo, že som si vzal za ženu štetku. Zaplatím ti, koľko chceš, ale po pôrode vypadneš!“

„Zaplatíš mi, ale vezmem si so sebou aj syna. Je to moje dieťa a ty nemáš právo mi ho zobrať!“ Chcela ho udrieť, ale on bol rýchlejší. Vykrútil jej ruku.

„Au, to bolí!“ vyhŕkli jej slzy.

„Už nikdy viac sa neopováž na mňa zdvihnúť ruku. Rozumela si?!“

„Ak mi vezmeš dieťa, prisahám, že ti urobím zo života peklo! Oznámim všetkým novinám, že si bol ženatý s luxusnou spoločníčkou z Londýna a že si ma týral!“ kričala.

Bez milosti jej vylepil facku. Zatackala sa a dopadla na posteľ. Vydúvajúce sa brucho si okamžite oblapila. Akoby chcela to malé vo svojom vnútri ochrániť pred zlým svetom.

„Vieš, kto som ja a kto si ty? Ako sa opovažuješ vyhrážať sa mi?!“ Najradšej by ju zmlátil, ale vedel, že to nemôže urobiť. Mohol by ublížiť dieťaťu. Nechcel prepásť jedinú šancu mať syna.

„Si odporný a ani v posteli za nič nestojíš. Ak by si nebol tým, kým si, nikdy by som si ťa nezobrala. Si starý a zatrpknutý. Hnusíš sa mi!“

Eve sa triasol hlas. Neľutovala však ani jediné slovo, ktoré vyslovila. Už ju nebavilo pretvarovať sa a hovoriť mu, aký je rozkošný a ako veľmi ho miluje. Možno by ostala i naďalej falošne milujúca manželka, keby jej neoznámil, že sa chce s ňou rozviesť a vziať jej dieťa. Myslela si, že keď sa narodí, tak tu budú žiť ako rodina. Nerátala s možnosťou, že ju chce využiť na svoj chorý cieľ – mať dediča. To v nej vyvolalo hnev a vzdor.

„Urobíš, čo ti poviem. A viac sa s tebou o tom baviť nebudem! Ak bude po všetkom, potichu odídeš, lebo sa postarám o to, aby tvoja hlava skončila pod mečom!“ obdaril ju zúrivým pohľadom a zabuchol za sebou dvere. Prešiel do izby, v ktorej trávil čas osamote hlavne vtedy, keď nechcel mať Evu na očiach. Tam sa pokúšal upokojiť. Najradšej by ju roztrhal vo vlastných rukách, ale vedel, že sa musí ovládať. V jej lone vyrastal dedič jeho majetku a to pre neho znamenalo veľmi veľa. Tuho premýšľal nad plánmi, ktoré kul. Ďalšia bláznivá ženská mu začala robiť problémy. Už mal toho plné zuby. Nevedela sa správať, nerešpektovala príkazy. Zasa urobil krok vedľa. Nestála mu za to. Po sex si predsa mohol ísť ku hociktorej inej žene, ale manželku musí mať Arabku, čistú a nevinnú pannu. Presne takú potrebuje, aby mohla vychovávať jeho syna. Nie štetku z Londýna. Len čo Eva porodí, vykopne ju na ulicu a zariadi si život podľa svojich predstáv. Všetko mu vždy vychádzalo a nebude to inak ani tentoraz. Jeho moc mu nevezme nikto...

***

Mehmet sa strhol na zaškrípanie dverí. Yasmina vošla do izby a posadila sa na posteľ. Sústredene si manžela premerala. Zdal sa jej akýsi nesvoj.

„Deje sa niečo? “

„Všetko je v poriadku. Len som nad niečím premýšľal. Povedz mi, už si sa skontaktovala s rodinou?“ vtlačil jej bozk na čelo.

„Práve som dotelefonovala s Habibou a Faridou. Boli celé bez seba, keď sa dozvedeli, že žijem,“ odmlčala sa.

„A čo otec?“

„Vieš dobre, že mu na mne nezáleží, preto bude lepšie, ak sa nikdy nedozvie, že žijem. Sestry mi sľúbili, že mu to povedia až na smrteľnej posteli.“

„Mrzí ma to.“

Pokrčila plecami. „Nikdy som pre neho nič neznamenala. Ak by sa dozvedel, že som v púšti nezomrela, možno by sa nahneval. Vieš, tradície sú pre otca dôležitejšie ako čokoľvek iné. Pre česť rodiny by bol schopný vyhľadať ma a popraviť.“

„Asi máš pravdu. Nech si otec teda myslí, že si mŕtva. Je to tak lepšie pre všetkých,“ zovrel manželku v náručí. Obaja cítili, že už ich nič a nikto nerozdelí...

35. kapitola

Eva si už dlhšiu dobu všímala Hakima. Šofér so širokými ramenami a mužným strniskom na tvári na ňu evidentne zapôsobil. Zakaždým, keď išla na nákupy, vyhľadávala jeho pohľad, čím ho privádzala do rozpakov. V Londýne bola bohyňa sexu a tu len trápna šedá myš. Tak prečo sa trochu nepobaviť? Ešte stále si potrebovala dokazovať, že je žiadaná. Napriek tomu, že bola vydatá, neštítila sa ničoho. Poza Firuzov chrbát robila veci, ktoré Hakima šokovali. Niekedy na neho žmurkla, inokedy si stiahla nikáb z tváre a oblizla si pery, pričom na neho zvodne hľadela.

Robila to však tak, aby si Firuz nič nevšimol. Toho slizkého starca mala už plné zuby. Chýbali jej mladí milenci, ktorí jej dokázali poskytnúť skutočnú rozkoš. Hakim sa musel neraz ovládať, aby zakryl zmätenosť v tvári, keď sa rozprával s Firuzom a jeho manželka ho za jeho chrbtom zvádzala. Potil sa pri pohľade na ňu a v ústach mu vysychalo. Čo to tá žena s ním robila? I keď by mohol, nedokázal povedať jediné slovo.

Netušil prečo, ale sťažovať sa na koketnú ženu pána domu nepokladal za potrebné. Hra, ktorú s ním rozohrala, sa mu začala totiž páčiť. V ten osudný večer mal voľno a relaxoval v izbe pre služobníctvo. Čerstvo oholený a osprchovaný sa zavinul do županu, keď zrazu niekto zaklopal na dvere. Slúžky k jeho izbe prístup nemali, a tak sa nazdával, že je to azda len pán Salman. S ľahkosťou otvoril dvere a vtom sa zarazil. Stála pred ním Eva a prebodávala ho jasnými modrými očami.

Vlasy mala rozpustené a na perách červený rúž. Bez slova vstúpila dnu, zatvorila za sebou dvere a zamkla ich. Krásavica mu prítomnosťou v izbe vyrazila dych.

„Čo... čo tu chcete, pani?“ habkal. Doširoka sa usmiala a bez slova si začala vyzliekať abayu. Po celý čas mu pritom uprene hľadela do očí a sledovala jeho reakciu. Šofér zrýchlene dýchal a na čele sa mu objavili kropaje potu. Páčil sa jej. Bavilo ju dostávať mužov do vytrženia. Ostala pred ním len v krátkej ružovej nočnej košieľke a pomaly sa k nemu priblížila.

„To nesmiete,“ šepol chrapľavým hlasom. Nedokázal sa ani pohnúť, nemohol odolať jej zvodným krivkám. Mámila ho pohľadom a keď vzala jeho ruku a priložila si ju na plné prsia, nezdržal sa a vrhol sa na ňu. Ich vášnivé bozky sprevádzali tlmené stony. Až keď ju zbavil nočnej košieľky, všimol si jej mierne sa vydúvajúce brucho. Zarazil sa. Ona je predsa tehotná! Všimla si šoférove rozpaky.

„To je v poriadku, Hakim,“ usmiala sa, „moje tehotenstvo ti nemusí brániť v tom, čo sa chystáš urobiť.“ Preglgol. Mohol takto riskovať? Povedal si, že ju odmietne, ale túto myšlienku zavrhol v tej istej sekunde, keď opäť na ňu pozrel. Jej fascinujúce krivky ho oberali o rozum. Oboch pohltila vášeň, ktorej nedokázal ani jeden z nich zabrániť. Od tejto noci ho Eva navštevovala pravidelne.

***

O niekoľko týždňov nato sa raz v noci Firuz zobudil a zistil, že Eva vedľa neho neleží. Posadil sa a pretrel si oči. Hodinky ukazovali polnoc. Kam len mohla tá bláznivá ženská ísť? Premýšľal. Predpokladal, že je na toalete, ale keď ani po niekoľkých minútach neprichádzala, rozhodol sa, že ju pohľadá. Nenašiel ju ani v kúpeľni, ani v kuchyni. Vchodové dvere boli zamknuté a Eva akoby sa prepadla pod zem. Čo to má znamenať? Začal pátrať po príčine jej zmiznutia a opatrne sa zakrádal chodbami. Keď zastal v časti domu určeného pre služobníctvo, spozornel. Z izby šoféra vychádzal akýsi zvuk. Znelo to ako stonanie. Hnaný zvedavosťou a snahou zistiť, čo sa to deje, potichu podišiel k dverám a opatrne ich otvoril. Vtom na mieste stuhol. To, čo uvidel, ho šokovalo. Na posteli ležala nahá Eva a nad ňou sa týčil Hakim, vlniaci sa nad jej telom. Firuzovi sa naskytol pohľad na šoférov nahý pevný zadok a zachvátila ho zúrivosť.

„Čo to má, dočerta, znamenať?!“ Telom mu prebehla triaška. Tí dvaja sa od seba konečne odtrhli a upreli na neho šokované pohľady. Ich údy zmeraveli a bijúce srdcia sa na chvíľu zastavili.

„Ty odporná londýnska prostitútka!“ tvár mu zaliala červeň. Eva na neho šokovane civela.

„Ako si mi to mohla urobiť?! Ja ťa zabijem, zabijem ťa!“ zreval a rozohnal sa. Chcel ju udrieť, ale vtom sa stalo niečo nečakané. S bolestným úškľabkom v tvári padol na kolená a obklopila ho tma.

O rok neskôr

Eva uprela zrak na svojho rozkošného chlapčeka. Pritúlila si ho do náručia a vtlačila mu bozk na ružové líčka.

„Si celý ocko,“ usmiala sa. Odkedy sa stala matkou, jej život sa zmenil k lepšiemu. To malé stvorenie vnieslo do jej života plného drog a sexu nové hodnoty, ktoré predtým nepoznala.

„Keby len tvoj ocko tušil, že vôbec existuješ, maličký. On to však nevie a ani sa to nikdy nedozvie. A vieš prečo? Lebo vôbec neviem, ako sa volá,“ zamyslela sa. V tom období, keď dovolenkovala v Rijáde v hoteli a užívala si chvíle s Firuzom, nebolo všetko tak, ako mu tvrdila. Zamlčala mu fakt, že si to raz rozdala aj s mladým recepčným, ktorého si v jeden večer zavolala k sebe na izbu. Dúfala však, že to dieťa je Firuzovo. Veď s tým mladým mužom strávila len jedinú noc. Spomenula si na jeho vitálne telo a prenikavý pohľad. Takýchto krásnych chlapov nemala stále, a tak proste neodolala. Pamätala si len na jeho vášeň, ktorou ju neznámy mladík zahrnul. Na meno sa ho nepýtala a ani on jej. Stalo sa jej to len raz, čo si nedala pozor, a výsledok držala v náručí. Znovu sa prihovorila chlapčekovi.

„V tom hoteli, kde sme ťa splodili, už tvoj ocko nepracuje. Asi ho nikdy neuvidíš, ale neboj sa. Ja sa budem o teba starať až do konca života.“ Privinula si syna k prsiam a pohladila ho po jemných vláskoch. Vtom niekto zaklopal.

„Vstúpte!“ zvolala. Samia vošla dnu a ustarostene sa zahľadela na svoju novú pani. Za tie mesiace si na seba zvykli a našli napokon k sebe cestu. Eva si uvedomila, že tu nemá nijakú priateľku, a slúžka jej bola oporou zakaždým, keď to potrebovala. Svoj nový život milovala.

„Nechcete si oddýchnuť, pani?“

„Ďakujem, Samia, ale je mi dobre so synčekom. Ako sa má Firuz?“

„Zle, pani. Je to s ním každý deň horšie. Veď viete, že od toho dňa, čo prekonal mozgovú príhodu, je ako živá mŕtvola. Naďalej nehybne sedí na vozíku a hľadí do prázdna,“ povzdychla si Samia. Eva mlčala. Občas sa jej na manželov stav opýtala, ale inak sa mu vyhýbala. Plnú starostlivosť mu poskytovali slúžky, ona s ním nechcela mať nič spoločné. Firuz mal v ten deň šťastie, že nezomrel, ale ostali mu doživotné trvalé následky, ktoré z neho urobili invalida, neschopného rozprávať. A tak sa nikdy nedozvedel, že syn, dedič celého majetku rodiny Salmanovcov, nie je jeho. Eve to vyhovovalo. Bola šťastná, že Firuz nemohol uskutočniť zámer vziať jej dieťa a vyhodiť ju na ulicu. Žila si v luxuse, užívala si synčeka a naďalej trávila noci s príťažlivým šoférom. Tajne sa k nemu zakrádala do izby a plánovala si s ním budúcnosť. Jedného dňa predsa jej krutý manžel zomrie a ona sa stane dedičkou celého majetku. Ani trochu ho neľutovala. Získala viac, než si mohla priať. Firuz Salman dožíval život v obrovských duševných mukách, pretože mnoho toho videl, ale nedokázal vysloviť ani slovo, čo by sa o to akokoľvek snažil...

Mirka Manáková

Arabská milenka

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Obálka Marenčin Media

Grafická úprava a sadzba Marta Blehová

Jazyková úprava Sylvia Sachs

Vydalo vydavateľstvo Marenčin PT, spol. s r. o.

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

ako svoju 645. publikáciu v roku 2017

Prvé vydanie

Tlač NIKARA, Krupina

ISBN 978-80-569-0025-3 (viaz.)

ISBN 978-80-569-0026-0 (ePDF)

ISBN 978-80-569-0027-7 (ePub)

Table of Contents

Titul

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

O mesiac neskôr

35. kapitola

O rok neskôr

Tiráž