www.palmknihy.cz

Jackova cesta 4

Alena Malkusová

http://palmknihy.cz/index.php?x=2058

Jackova cesta 4

Kapitola 1

Jackova cesta IV

Alena Malkusová

“Vhůůůš!” Hvězdná brána vybuchla proudem neutrinové energie. Generál Hammond netrpělivě popocházel seržantu Stillerovi za zády.

“Kód SG-13, pane.”

“Otevřete iris!” ohlásil generál automaticky.

Stříbrnou hladinou proběhl poručík Parker. “Doktora! Budeme potřebovat doktora!” Z jeho výrazu se mohl generál jen dohadovat o závažnosti situace.

“Doktorka Fraiserová k Hvězdné bráně!” zavelel do mikrofonu. A jako již po tolikáté vyslal svou tichou modlitbu k nebesům. Tohle povolání ze mě ještě udělá ortodoxního protestanta!” povzdechl si napůl vážně a vyrazil k Hvězdné bráně.

Dorazil k rampě společně s doktorkou Fraiserovou a jejím týmem. Poručík Parker se jejich starostlivým pohledům pečlivě vyhýbal. Věděl, že na to, co je čeká, je stejně žádná slova nemohou připravit.

Naštěstí jejich útoku nemusel odolávat dlouho - čekal s aktivací brány, až budou nosítka na dohled. Během několika vteřin se stříbro Hvězdné brány znovu rozčeřilo. První se vynořil Teal’c - čelo zbrocené potem a jindy tak netečný výraz poznamenaný starostí a bolestí. Sestupoval po rampě a za ním se tiše objevovala nosítka s Jackem.

“Pane bože!” vydechl generál.

Janet si ve své profesionalitě vůbec nepřipustila, že ohořelé tělo je její přítel. “Na ošetřovnu! Okamžitě! Připravte kyslíkový stan!”

Major MacAngus s Teal’cem opatrně uložili nosítka s Jackem na vozík, který se ihned rozjel směr ošetřovna.

“Co se proboha stalo?” podařilo se konečně Hammondovi najít řeč, i když jeho zrak doprovázel ve dveřích mizející tělo jeho zástupce.

Zničený Daniel se obrátil na půl cestě ke dveřím: “Ten rituál, pane.” Na chvilku to vypadalo, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak si to rozmyslel a popoběhnutím dohnal Carter a Teal’ca doprovázející Jacka na jeho doufejme ne poslední cestě od Hvězdné brány.

Generál věděl, že nemá cenu na ně naléhat, a tak se jako vždy obrnil trpělivostí a, ač ho to stálo mnoho přemáhání, namířil do své kanceláře, baby tam očekával novinky a hlášení tykající se plukovníka Jacka O’Neilla.

Mezitím byla doktorka Fraiserová konfrontována se zatím nejrozsáhlejším zraněním její kariéry - ne že by za poslední 4 roky Jack a jeho tým tuhle hranici neposunul o hodný kus dopředu.

“Jack! Pane Bože!” Oči se jí zalily slzami. Opravdu se očekává, že budu schopna zachovat si svou objektivitu? Myslí si někdo, že si s něčím takovým poradím? “Ne ty! Ale Jack. Ten je, o koho tu běží. A s každou vteřinou tvého váhání se ubírá blíž k druhému břehu. Tak se koukej vzpamatovat!” Její dilema skončilo ještě dřív, než položili Jacka na diagnostické lůžko.

“Angie! Infuzi antibiotik plus něco proti bolesti!”

Sama popadla chirurgické nůžky a začala velmi opatrně odstraňovat uniformu přiškvařenou na plukovníkově kůži a sterilní obvazy, jež přiložil poručík Adams, aby zabránil sekundární infekci. “Teď zabránit šoku,” zamumlala si ještě pro sebe, jakoby se chtěla ujistit, že opravdu na nic nezapomněla.

Když po nekonečně dlouhé době vyšla doktorka Fraiserová ze dveří, přivítali ji starostlivé pohledy SG-1. Ještě nikdy nevypadala Janet tak ztrhaně bez toho, že by ztratila pacienta.

“Jak mu je?”

“Je v pořádku?”

“Uzdraví se?”

Členové týmu zasypali doktorku dotazy.

Janet sklonila hlavu a zatnula ruce v pěst, aby zakryla jejich třas. “Je naživu. To je to jediné, co vám zatím mohu říci. Již jsme kontaktovali doktora Bernsteina - je to největší kapacita přes popáleniny, co znám. Bude tady do 2 hodin.”

“Janet!” Carter ji popadla za ramena.

Doktorka Fraiserová zvedla hlavu a všichni spatřili její oči zalité slzami. Hlas se jí třásl, když pokračovala: “Já vám nemohu říct víc, protože víc nevím. Je velký zázrak, že je vlastně ještě naživu. Podle rozsahu a závažnosti jeho zranění…”

Nevěděli, zda přestala, protože jí selhal hlas, nebo zda už neměla co říct.

Sam ji beze slova objala a oběma se po tvářích nekontrolovaně řinuly slzy.

“Mohli bychom ho vidět?” zeptal se Daniel a jen se divil, proč zní jeho hlas tak cize.

Janet se sebrala: “Neměli byste…”

“Jsme jeho přátelé!”

Janet si ho měřila zarudlýma očima: “Je v kyslíkovém stanu, abychom zabránili infekci a … Není na něj pěkný pohled, Danieli.”

Její varování vzbudilo v Dannym vztek: “Máme právo ho vidět - bude nás potřebovat!”

“Je v bezvědomí. A ještě hodně dlouho bude. Nemá pro něj nejmenší význam, abyste…”

Pro něj - zarazila se. Pro něj opravdu ne, ale pro jeho tým… Byli pro něj vším. Jsou! Sakra - opravila se v duchu. Jestliže na něj začne myslet v minulém čase…

“Jenom na chvilku!”

Daniel vstoupil do dveří. Jeho zrak upoutala podivná konstrukce v rohu ošetřovny. Ihned tam zamířil. Jen co jeho oči zaostřily na nehybnou postavu skrytou pod plastikem, jeho paže zaujaly klasický obranný postoj objetím těla. Netušil, že je to možné, ale Jack vypadal ještě mnohem hůř. Snad že pravý rozsah popálenin se skrýval pod jeho uniformou.

“Ach můj Bože!”

Červenočerný obrys postavy jen vzdáleně připomínal člověka. Z jedné jeho paže vedla infuse s čirou tekutinou a do druhé kapala krev. Vypadal jak stažený z kůže a Danielovi se náhle zvedl žaludek. Vyběhl z ošetřovny a na nejbližší toaletě se začal dávit. Roztřeseně zvedal hlavu z mísy, když na svém rameni ucítil něčí ruku. Zdvihl oči a spatřil Teal’ca.

“O’Neill je bojovník. Byl už v horších situacích a dostal se z nich. A doktorka Fraiserová je velmi schopná.”

Daniel se vyčerpaně sesul na zem. “Ještě nikdy nevypadal tak špatně. Co když… A bude to má vina!” V tu chvíli Danielův emocionální stres překročil míru a mladý muž se rozplakal.

Teal’c nepohnul ani brvou. “O’Neill by tě neobviňoval. Znal rizika a podstoupil je zcela vědomě.”

“Nic nevěděl. Nikdo z nás neměl ani tušení…” zavzlykal Daniel.

“Je velitel a ví, co je v sázce.”

“Šel na smrt místo nás.”

“Z jeho pohledu velmi dobrý obchod.”

“Z jeho…”

“Dva životy za jeden. Velmi dobrý obchod i z mého pohledu.”

Daniel jen popotáhl.

“DanieliJacksone, tahle rozmluva je tak jako tak bezpředmětná. Jsem si jist, že O’Neill přežije!”

Teprve přesvědčení zaznívající z Teal’cova hlasu Daniela trochu uklidnila.

“Máš pravdu. A tímhle,” mávl rukou neurčitě kolem sebe, “mu rozhodně nepomůžu.” Opatrně držíc se stěny a Teal’ca se zvedl ze země.

Vrátili se na ošetřovnu, aby s připojili k tichému hloučku kolem ještě tiššího lůžka. Jediným rušícím zvukem byl monitor Jackova srdečního tepu. Tlouklo příliš pomalu a nepravidelně na to, aby přispělo ke zklidnění napjaté atmosféry.

Generál pozoroval víc mrtvé než živé tělo svého zástupce a snažil se ze své mysli vypudit bílou obálku ležící na jeho stole. “Pro případ, že bych se neplánovaně zdržel.” “Neplánovaně! Pane bože, Jacku! Synu, jsi ten poslední, o kom bych věřil, že za něj budu posílat nějaký dopis na rozloučenou!” A sevřel pěst, až se mu nehty zaryly do masa.

Janet Fraiserová nedokázala znovu podívat na ohořelé tělo. Místo toho upřeně zírala na pípající sinusoidu. “Příliš slabé, sakra, příliš slabé. Jestli jeho srdce ten šok nezvládne…”

“Drží se, ještě se drží!” opakovala si Carter svou novou mantru. Ale jen to nepravidelné pípání jí přitakávalo.

“Jacku? Prosím… Jacku?!” Danielovy myšlenky se zoufale točily v kruhu.

Jen Teal’c byl úplně klidný. Tenhle Tauri ho již tolikrát překvapil svou schopností přežít věci, které se přežít nedají, že byl odhodlán setrvat v přesvědčení, že to Jack zvládne i tentokrát. A kromě toho věděl, že to bylo Jackovo největší přání: dát své smrti význam. Obětovat se za své přátele. Mnohem přijatelnější než možnost jejich smrti. Nikdy o tom spolu nemluvili, ale oba věděli velmi dobře, že viděli příliš mnoho mrtvých přátel, než aby stáli o to vidět umírat další.

“Jacku?”

“Des? Co tu děláš?”

“Tolikrát si mi vyprávěl o svých hvězdách. Teď je řada na mně. Kde je Hercules?”

“Tamhle. Kousek od Polárky. Mezi Drakem, Severní Korunou a Hadonošem.”

“Vlastně se jmenoval Hérakles - byl totiž Řek. Největší hrdina řeckých mýtů!”

“Říkáš to tak…”

“Přesvědčivě? Samozřejmě, protože dokázal víc než jiní lidé, ale také víc vytrpěl, právě proto byl hrdina. Ale nebyl jen silák - byl to člověk, i když jen z půli, s lidskými slabostmi, který neváhal bojovat s osudem a využívat svých schopností ku prospěchu ostatních.”

“Proč mi o něm vyprávíš právě teď?”

“Možná proto, že je ten správný okamžik, Jacku.”

“Des, jsem mrtvý?”

“Přestaň mě konečně přerušovat, Jacku. Chceš přeci vědět, proč se stal hrdinou. Myslíš, že si to přál? Že to bylo jeho rozhodnutí? Že se jednoho dne probudil a řekl si, to je ale hezký den, jako dělaný na to, abych se stal hrdinou?!”

“Des, už se na mě nezlob. Proč je to právě teď tak důležité?”

“Protože… protože,” Des poprvé zaváhala. “Protože chci, abys byl šťastný, Jacku! Zasloužíš si to. Věř mi už konečně!”

“Ale jak…?”

“Jak to souvisí?” Položila mu prst na ústa. “Ššš. Hrdina by měl věnovat patřičný respekt jinému hrdinovi.”

“Ty si myslíš, že jsem hrdina?”

Věnovala mu úsměv, který ho zahřál u srdce. “Záleží na přesné definici hrdiny, ale podle některých pramenů bys mohl… být…”

“Ty si myslíš, že jsem hrdina,” s uspokojením konstatoval Jack.

“Je vidět, že jsi se vůbec nezměnil, Jacku!” Des se rozzlobeně otočila a chystala se odejít.

“No tak, Des.”

Obrátila se a ve tváři měla svůj smutný úsměv. “Byl to nemanželský syn nejvyššího z bohů a Diova žárlivá manželka Héra mu učinila ze života peklo. Už do kolébky mu poslala dva hady, jen díky své neuvěřitelné síle přežil. A když se pak po mnoha útrapách vzal princeznu, stal se otcem tří synu a alespoň na chvilku se zdálo, že bude šťastný, seslala na něj šílenství, ve kterém zabil své děti a 2 děti svého nevlastního bratra Ifiklea.”

Jack sevřel oči při vzpomínce na rudou skvrnu na podlaze dětského pokoje. Des mu něžně stiskla ruku.

“A potom mu rozum vrátila.”

Jeho oči se dlouze vpíjely do jejích. Poprvé za tu dobu, co ji znal, v nich našel teplo, poprvé měly výraz - byl v nich smutek i porozumění, bolest i štěstí.

“A co udělal pak?” zeptal se, když konečně našel svůj hlas.

“Zeptal se bohů, jak má svou vinu napravit.”

Jack se trpce pousmál.

Des mu jemně pohladila ruku. “Když vykoná dvanáct prací, jež mu uloží mykénský král Eurystheus. A věř mi, že ne ledajaké. Zabít lva s neprůstřelnou kůži, zabít Hydru s devíti hlavami, z nichž jedna byla nesmrtelná, zbavit zemi stymfalských ptáků s měděnými pery, jež za letu shazovali, chytit Artemidinu laň, lapit erymanthského kance, vyčistit obrovský chlév krále Augiáše - to zvládl dokonce za jediný den, chytit divokého býka na Krétě, přivést koně živící se lidským masem, přihnat stádo dobytka patřící trojtělému obru Geryonovi, opatřit pás královny Amazonek, přivést strážce podsvětí Kerbera a přinést tři zlatá jablka ze zahrad Hesperoven, o nichž nikdo nevěděl, kde leží.

A všechny tyhle nemožné úkoly splnil. Nejen díky své nadlidské síle a důmyslu, ale také proto, že vzdát se nebylo v jeho povaze. Protože ne nebo nejde nebral jako odpověď.”

Upřeně se Jackovi zadívala do očí. “Kolik nesplnitelných úkolů budeš muset splnit, abys smyl svou vinu, Jacku?! Kolikrát budeš zachraňovat jiné životy, než bude tvůj dluh splacen?! Kolik miliard životů si již zachránil? Jacku?!” zoufalství plnilo její oči slzami.

Chtěl natáhnout ruku, aby ji potěšil. Ale nemohl. Jakoby vážila tuny. Byl ochromený - jeho mysl zachvátila panika. “Des!”

“Je mi to tak líto, Jacku. Opravdu,” hlas se jí třásl nevyřčenými emocemi, když se vytrácela do tmy.

Daniela dřímajícího u Jackovy postele probudilo zdivočelé pípání přístroje monitorující Jackovu srdeční činnost. Začaly přibíhat sestry v čele s doktorkou Fraiserovou. Vypadala velmi unaveně, uvědomil si archeolog. Byla na nohou od té doby, co přinesli Jacka. S doktorem Bernsteinem diskutovali o možnostech Jackovy terapie. Ze všeho nejdřív měli plné ruce práce udržet Jackovy základní funkce a zabránit popáleninovému šoku. Ale očividně ještě nebylo vyhráno. Danny již znal svou úlohu v této fázi: vyklidit pole profesionálům. Věděl, že je Jack v těch nejlepších rukách, a přesto se mu ho neopouštělo lehce.

Na chodbě narazil na Carter přibíhající ze své laboratoře. “Co se děje?”

Daniel jen pokrčil rameny.

Carter si ihned uvědomila zbytečnost a nesmyslnost své otázky. Kdyby bylo vše v pořádku, seděl by Daniel u Jacka a ošetřovna by byla ponořena do nočního klidu. A vzhledem k rozsáhlosti a závažnosti zranění jejího velitele by vlastně byl veliký zázrak, kdyby jeho uzdravování probíhalo lehce. “Promiň.”

“Všichni teď máme plnou hlavu jiných myšlenek. To je v pořádku, Sam. Všichni o něj máme strach.”

“Ale je to moje vína!” vylétlo z Carter. “Ach můj bože, Danieli! Kdybych dávala lepší pozor, jak bylo mou povinností co by velícího důstojníka. Kdybych…”

“Kdybys na mě dávala lepší pozor, nic by se nestalo?” doplnil ji trpce Daniel.

“Ale tak to přeci není,” přerušila ho Sam. “Nebyla to tvá vina!”

“A zrovna tak ani tvá, Sam!”

“Já jen…” frustrovaně praštila do zdi.

“Já vím.”

“Popáleniny III. a IV. Stupně na 90 % těla! Jaká existuje pravděpodobnost, že to zvládne?!”

“Je v dobrých rukou, nemusíš se bát! Oni pro něj dělají všechno!”

“Jenže to tentokrát nemusí být dost! Co když i jeho štěstí má své hranice?!” zaštkala Carter. “Musím bez přestání myslet na to, jak klidně a vyrovnaně působil. Je to už tak dávno, co vypadal tak spokojeně!”

Dannyho napadala jediná odpověď, která by mohla alespoň z části utěšit ženu před ním. Odpověď, kterou ho naučil Jack. Objal ji.

Ze dveří vyšla Janet. Její oči byly ještě více zapadlé. “Podařilo se nám ho stabilizovat.” Oba vědci vzhlédli s nadějí v očích. “Prozatím.” Unaveně si projela rukou vlasy - přesně jako to dělá Jack, napadlo ji. “Snažíme se zabránit popáleninovému šoku, ale ten hlavní podíl závisí na něm. Čím déle to ovšem bude trvat, tím hůře se nám bude pracovat na rekonstrukci…”

Sam a Daniel si vyměnili pohled.

“Měli byste jít domů. Nepustím vás k němu a stejně pro něj nemůžete nic udělat!” Obrátila se zpátky k ošetřovně.

“Taky by sis měla odpočinout, Janet!”

Doktorka jen zavrtěla hlavou a vrátila se ke svému takřka sysifovskému úkolu vyrvat plukovníka ze spárů smrti.

Daniel a Carter se setkali na parkovišti.

“Chceš někam vzít?” zeptala se Sam.

“Myslel jsem, že bych mohl zajít k Jackovi. Zalít kytka a tak…”

“A nevadil by ti doprovod?” nabídla se Carter.

Danny kývl. Ulevilo se mu, že nebude muset čelit prázdnotě Jackova domu sám.

U vchodu vytáhl z kapsy svazek klíčů, byl mezi nimi i ten od Jackova domu. Vzájemně si zpřístupnili své domovy. Činilo to některé věci jednodušší. Ale jen některé. Danny s povzdechem odemkl dveře.

Z haly ho přivítalo nepřátelské: “Co tu děláte?!”

Danny překvapeně zíral do obrovských nedůvěřivých očí černovlasého hocha držícího v náručí štěně černého labradora.

“Já mám klíče!” zacinkal jimi v ruce. “Ale co tady děláš ty s tím psem!”

“Já mám taky klíč,” prohlásil Tommy hrdě a vytáhl ho z kapsy. “Starám se o DS-ho, dokud je plukovník Jack pryč.” To že ho dospělý pověřil tak důležitým úkolem a že se dokonce nebál svěřit mu klíč, ho naplňovalo zvláštní sebedůvěrou.

“My jsme jeho přátelé: já jsem Sam a to je Daniel,” zapojila se Carter do konverzace. “Přišli jsme mu zalít květiny.”

Tommy důležitě odvětil: “To bych klidně zvládnul taky, kdyby mi o tom plukovník Jack řekl.” Náležitě si vychutnával vysokou hodnost spojenou s dovolením nazývat dospělého muže křestním jménem. Od té doby, co od nich jeho otec odešel, byl O’Neill prvním vzorem, který byl Tommy ochoten respektovat. Kdyby znal význam toho slova, určitě by přiznal, že plukovníka neskonale obdivuje. Už si dokonce začal plánovat vojenskou kariéru. A protože plukovník Jack řekl, že voják musí být nejen silný, ale i chytrý, začal se dokonce lépe učit, což jeho překvapenou matku velmi potěšilo a dala to najevo prodloužením vycházel do 19,30. Tommy si ani neuvědomoval, kolik nových výhod vyplynulo z jeho přátelství s plukovníkem Jackem.

“No, myslím, že je to v pořádku,” dal jim Tommy konečně svolení. “A jestli s ním budete, vyřiďte mu, ž pomalu dochází konzervy. Asi nepočítal s tím, že se zdrží tak dlouho.”

Tahle nevinná poznámka vyvolala u Carter smrtelnou bledost.

“Kdy se vrátí?”

“Asi to bude ještě chvíli trvat.” Daniel sáhl do kapsy a z peněženky vytáhl 50 dolarů. “Bude to stačit?”

Tommy nadšeně kývl. “A co zbude, nechám na stole,” dodal ještě, aby si snad nemysleli, že zbytek zpronevěří.

Danny se usmál a pozoroval, jak Tommy s DS mizí zdaním vchodem. ““Netušil jsem, že si Jack konečně pořídil psa,” otočil se na Carter.

“Ani mně se nezmínil. Ale nemůže ho mít dlouho. A uvážíme-li, co se za pár posledních dní stalo, ani nebyl čas na nějaké to tete a tete.” Carter se zastavila u záznamníků, zářilo na něm číslo oznamující, ž na Jacka čeká několik vzkazů. Automaticky zmáčkla přehrávání, než si uvědomila, že by to Jack mohl brát jako zásah do svého pečlivě střeženého soukromí.

“Paní Applegate. Pane O’Neill, ještě jednou vám chci jménem naší nadace poděkovat za velkoryse poskytnutý dar. Pokud by vás zajímalo, jak bylo v vašimi prostředky naloženo, zavolejte mi prosím na číslo 555 42 47 99. Podařilo se nám uskutečnit i několik z vašich nápadů. Vaše pomoc je nedocenitelná. Ještě jednou díky.”

Daniel třídící Jackovu poštu či zrno od plev, zvedl hlavu a vyměnil si se Sam hřejivý úsměv. Takový je Jack: dává tolik, kolik může a nikdy neočekává nic zpátky…

“Jacku?” Dannymu spadla brada, když poznal Sářin hlas. “Já vím, že jsi zase někde pryč. Ale až se vrátíš… Stav se někdy. Já… Bylo to hezké ten večer. A je toho ještě tolik…. Tak kdybys měl chuť nebo tak.” Vzkaz byl useknutý, jako by se Sarah bála, že by mohla říci ještě víc.

“Sarah?” napůl se zeptala Carter. Danny přikývl. To by vysvětlovalo ten Jackův nezvyklý klid, že konečně urovnal věci mezi ním a Sarah.

Jako poslední se ozval ženský hlas.

“Jacku? To jsem já. Jen ti volám, abys věděl, že už je všechno v pořádku. Vím, že sis dělal starosti. Takž už nemusíš. A tady jsem dostala tvůj dopis. Jen doufám, že jsi v pořádku a že se ozveš, ještě než odjedu. Tak zatím, Jacku. A pozdravuj DS.”

Nad posledním vzkazem oba návštěvníci vykulili zrak. Na majořin němý dotaz Danny jen pokrčil rameny: “Nemám nejmenší tušení.”

“A zná jeho psa!” dodala mnohoznačně Carter. “To znamená, že je to někdo, kdo má k Jackovi blíž než my.” Tahle myšlenka ji podivně bodla u srdce. Vždycky byla hrdá na to, že jedinou ženou v Jackově životě. Věděla, že v Jackově srdci zabírá Sarah velký kus místa a už navždy bude, ale věděla také, že bolest, kterou společně prožili, je příliš velká, než aby znovu spojili své životy. Věděla také, že i přes příležitostné známosti (pokud vůbec nějaké byly - nepočítáme-li plukovníkovo chování pod vlivem drog či extrémní osamělosti) si žádnou ženu nepustil k tělu. Jack obecně trpěl přehnanou nedůvěrou k lidem. Sam raději nechtěla myslet na to, jaké zkušenosti ho tak poznamenaly. Ale ona? Byla jeho zástupce, člen jeho týmu, přítel. Byla hrdá na exkluzivitu jeho přátelství, na výjimečnost důvěry, jíž ji poctil. A teď zjistila, že je v jeho životě ještě někdo jiný. Nikdo, o kom neměli tušení. Přistihla se, jak moc ji to pomyšlení vadí. Za jiných okolností by se dal ten pocit nazvat žárlivostí. Ale to je přeci nesmysl. Na to aby žárlila by nejprve musela Jacka milovat. A to je přeci nesmysl, že? Že?!

“Mami?”

Janet vyčerpaně klesla do křesla. Ještě že už se Cassie o sebe dovede postarat. Alespoň o jednu starost méně.

“Mami, dáš si čínu?”

“Díky, Cassie. To by bylo fajn.”

Děvče naservírovalo tác Janet přímo do klína. Trpělivě čekalo, až matka dojí, aby položilo otázku, která ji trápila již několik dní: “Mami, co se děje?”

Janet celou cestu domů přemýšlela, jak sdělit své dceři, že její milovaný Jack nespíš nepřežije měsíc a to byl jeden z nejoptimističtějších odhadů.

Cassie si matčino váhání vyložila správně. “Jde o Jacka, viď?!” Ale ihned své podezření vyvracela logickými argumenty: “Vždyť se tu před pár dny stavil a vypadal výborně. Ta dovolená mu moc prospěla. A pak mi slíbil, ž mě naučí jezdit na koni. Věděla jsi, že to umí?”

Janet se usmála a zavrtěla hlavou. Ne, tohle opravdu nevěděla. Ale bylo toho tolik, co o Jackovi nevěděla a co se možná už nikdy nedoví: “Je na tom opravdu špatně, zlato.” Hlas se jí zlomil, když viděla, jak se oči její dcery zalily slzami.

“Plukovníku Jacku O’Neille, jsi připraven?”

“Ano, jsem připraven.”

“Je čas. Odhoď vše, co tě tíží a projdi očistným ohněm.”

Vyšlehly plameny a Jack cítil spalující žár, ale čím více se k ohni přibližoval, tím s stával chladnějším. Jacka napadlo, jaké fyzikální zákony asi fungují na téhle planetě. Povzdechl si: “Už jsem s Carter moc dlouho.” A vstoupil do plamenů.

Ustoupily mu z cesty. Došel až k nejvyšší Aii, která se před ním objevila stejně jako on obklopená plameny.

“Proč jsi zde?” zeptala se ho Nejvyšší.

“Kvůli svým přátelům.”

“Kvůli svým přátelům?”

“Převzal jsem za ně odpovědnost.”

“A kdo odpovídá za tebe?”

“Já.”

Nejvyšší Aii pomalu zopakovala: “Proč jsi zde?” Plameny se přiblížily.

Jack se zamyslel: “Abych odhodil vše, co mě tíží, a prošel očistným ohněm.”

Kněžka se usmála a vzala ho za ruku.

“Ahoj, Jacku!”

Jack se obrátil, aby viděl, jak k němu ohněm kráčí Des.

“Des!” vytrhl se náčelnici a rozběhl se, aby ji objal.

“Je mi líto, že jsem to nestihl.”

Sevřela ho v náručí: “Hlavně, že jsi v pořádku. Měla jsem strach.”

“Je mi líto, že jsem tam nebyl, aby ses nebála.”

“Hlupáčku! Já se přeci bála o tebe!”

“Nezasloužím si tě!” zašeptal jí do vlasů.

“A neměl bys to rozhodnutí nechat na mně?” a jako vždycky vyzývavě zvedla obočí a napůl se usmála.

Díval se, jak se pomalu rozplývá, a na tváři se mu objevil jemný úsměv. “Zatím, Des!”

Nejvyšší Aii znovu stiskla jeho dlaně. “Proč jsi zde?”

Jack se zhluboka nadechl. Zadíval se do plamenů, kde se začaly míhat postavy z jeho minulosti. Jeho ruce se roztřásly.

Aii je sevřela pevněji. “Odhoď vše, co tě tíží, a projdi očistným ohněm!”

“Nemůžu! Nesmím! NECHCI!” Plameny začaly olizovat jeho boty. Jako by ho ty přízraky vtahovaly do pekla. “NECHCI!”

Nejvyšší Aii před ním poklekla a přiložila si jeho dlaně na čelo. “Zapomenout znamená ztratit. Ale odpustit neznamená opustit!” Po tváři jí stékaly slzy, které Jack nemohl ronit.

Oheň začal pomalu ustupovat jakoby uhašen jejími slzami.

Nejvyšší Aii vstala. “Prošel jsi očistným ohněm! Všichni ti odpustili. Teď musíš odpustit sám sobě. Ale v tom ti ani Nejsvětější rituál nepomůže. Jdi a otevři oči. To, co uvidíš, tě možná překvapí!”

Jeskyně se zaplnila bílou mlhou, která vše pohltila.

Základnou SGC se rozezněly klaksony poplachu. “Neautorizovaná aktivace zvenčí!”

Generál sledoval z kontrolní místnosti uzavírající se iris. “To nám ještě scházelo!” Snad ještě nikdy se necítil tak unavený po všech těch událostech posledních dní.

“Koho máme venku?”

“SG-12 na PX 1224, očekávaný návrat zítra ráno, SG-5 na PX 1001, očekávaný návrat za tři dny,” zněla odpověď seržanta Stillera.

Rampu vedoucí k Hvězdné bráně obklopili ozbrojení vojáci.

“Pane?!” v seržantově hlase zazněla panika.

Generálovy oči zůstaly přilepeny na otevírající se iris. “Udělejte s tím něco!” vyštěkl.

“Snažím se, pane!” Přes jeho pokusy zůstala iris otevřená a za ní se ustálila modrá hladina.

Mezitím se do kontrolní místnosti dostavil i zbytek SG-1.

“Seržante?!”

“Nedaří se nám zavřít iris!”

“Proboha!”

Daniel zděšeně zíral na Hvězdnou bránu. “To nám tak ještě chybělo!”

Všichni se zhypnotizovaně dívali na bránu, jako by ji mohly zavřít jejich myšlenky.

Modře se lesknoucí hladina se zachvěla. Místností se rozeznělo odjištění zbraní. Carter zadržela dech…

“Tak a je to!” prohlásil spokojeně doktor, když sestra odstřihla poslední obvaz kryjící Desiny oči.

“Už je můžete otevřít.”

Desina víčka se zachvěla námahou a hlavou se jí honily ty nejděsivější představy. Ne o tom, že je to její poslední naděje zase vidět. Ne o tom, jak se vyrovnat se znovu nabytou svobodou. Ne, o tom ne.

Byly o Jackovi. O Jackovi roztrhaném minou. O Jackovi trpícím ve vězení. O Jackovi s prostřeleným srdcem. O Jackovi umírajícím na neznámý jed. O Jackovi opuštěném uprostřed pouště. O Jackovi topícím se v moři. O Jackovi…

“Tak už dost!” okřikla se a trhnutím otevřela oči. Nejdříve viděla jen tmu. Svým způsobem ji to uklidnilo - nic se nezmění a nebude zbabělec, protože to zkusila. Ale pak se tma začala vytrácet a nahradilo ji oslepující světlo?

“Pomalu, pomalu!” uklidňoval lékař Des, jejíž ruce vystřelily, aby ochránily zrak.

Znovu otevřela oči, tentokrát opatrněji. Světlo už tak nebodalo. Párkrát zamrkala a zjistila, že v pokoji panuje přítmí. Pak zvedla zrak a poprvé spatřila doktora Leonardse, vypadal mnohem mladší, než čekala. “Děkuji, pane doktore!”

Doktor Leonards se usmál a poplácal ji po ruce. “Rádo se stalo, Des, rádo se stalo!” Podal jí černé brýle, aby si je nasadila: “Ještě je budete chvíli šetřit, ano?!”

Kývla.

“A co takhle zítra domů?”

Znovu kývla.

“Ještě si vás přijdu zkontrolovat,” usmál se a opustil její pokoj.

Des už myslela jen na dopis ležící na nočním stolku. Vztáhla po něm ruku. Zavřela oči a natáhla jeho vůni. Jemnými doteky konečku prstů přejela po jejím povrchu. Pak znovu otevřela oči, rozlepila obálku a začala číst.

Nejdražší Des!

Prosím věř mi, že jsem udělal všechno, ale asi to nestačilo.

Nevím, jestli tenhle dopis budeš někdy číst. Pevně doufám, že ne. Protože by to znamenalo, že jsem zklamal dalšího přítele.

Nevím, jestli mi někdy odpustíš. Neboj se, nebudu Tě přesvědčovat, že si to zasloužím. Jen… byl bych rád, kdybys zavolala mého nadřízeného generála Hammonda 55547429214. On bude vědět, proč tenhle dopis poslal.

Je mi to opravdu moc líto, že jsem nebyl s Tebou, když jsi mě tolik potřebovala…

Jack

Oči se jí zalily slzami. Nebyla si jistá, jestli je namáhala přespříliš, nebo to byla zlá předtucha. Písmena se jí roztančila před očima. Zamrkala, aby znovu zaostřila. Teprve potom si všimla, že se jí třesou ruce.

“Stop!” vykřikla Carter, když si uvědomila, kdo prošel branou. Byla to jedna z pomocnic Nejvyšší Aii, v dlouhé bílé říze a s jemným úsměvem na rtech. Poklekla na rampu a sklonila hlavu.

Vojáci na ni nepřestali mířit, ani když do místnosti vstoupili generál s týmem SG-1.

“Nejvyšší Aii si přeje vidět plukovníka O’Neilla,” pronesla tiše.

“Plukovník zrovna není ve stavu…” namítl generál.

“Nejvyšší Aii si přeje vidět plukovníka O’Neilla.”

“Chce vidět, co udělal ten její rituál?” vykřikla zuřivě Sam a chvíli to vypadalo, že se na mladou dívku vrhne.

“Majore!”

“Pane! Nemůžete jim to dovolit! Nemají právo! Už způsobili dost!” argumentovala ohnivě Carter.

“Nejvyšší Aii si přeje vidět plukovníka O’Neilla,” zopakovalo prostě děvče.

Generál ji chvíli upřeně pozoroval, jakoby se pokoušel zjistit, co má v úmyslu. Marně však hledal důvod, proč její prosbu odmítnout. Jen těžko mohla nasálou situaci zhoršit. Přistihl se, jak v duchu doufá, že ukončí Jackovo utrpení. Něco, o čem věděl, že by si jeho zástupce přál. Něco, co nemohl žádat od lékařského personálu zde na základně.

Pomalu, téměř proti své vůli kývl.

V ten samý okamžik se hladina znovu rozvlnila a vystoupila Nejvyšší Aii. Bez váhání přistoupila ke generálovi. “Přeji si vidět plukovníka O’Neilla.”

Generál se jí zadíval do hlubokých upřímných očí a nevěřil, že by kdy mohly záměrně způsobit něco takového. Třeba mají na té planetě odlišnou fyziologii, a proto vzaly věci tak ošklivý obrat…

“Rituál musí být dokončen.”

Její slova vzala všem dech.

“Nemyslíte, že už ten váš rituál udělal dost?!” neudržela se Carter. V očích měla slzy. “Jak se sakra opovažujte jen tak přijít a chtít ho vidět?! Chcete se pást na jeho utrpení?!”

“Majore!” vyštěkl generál. “To by stačilo!”

Nejvyšší Aii ignorovala citové výlevy rozrušené mladé ženy a bez okolků zamířila k ošetřovně. Dívka v bílé říze šla o půlkrok před ní jako její předvoj.

Janet zvedla telefon. “Cože?!” Nevěřila vlastním uším. “Kdo?” Její zrak automaticky zabloudil ke kyslíkovému stanu, který skrýval to, co zbývalo z plukovníka O’Neilla. “Ach můj bože, Jacku, co tě ještě čeká?!” s povzdechem se otočila, aby čelila ženě, která způsobila utrpení jednoho z jejích přátel.

Když se otevřely dveře a na ošetřovnu vstoupila Nejvyšší Aii, Janet jí automaticky zastoupila cestu.

“Přeji si vidět plukovníka O’Neilla!”

“Proč?” Janet si dala ruce v bok.

“Rituál musí být dokončen.”

“Nedovolím to. Plukovník není ve stavu cokoli dokončovat. Jen když bude mít obrovské štěstí, alespoň přežije.”

Nejvyšší Aii se na ni podívala a v jejím obličeji se zračilo pouze nepochopení: “Rituál musí být dokončen.” A protože se stále nedočkala očekávané reakce, dodala: “Jinak Jack O’Neill zemře.”

“Jinak?” Teď byla pro změnu překvapena doktorka Fraiserová.

“Rituál musí být dokončen,” zopakovala Nejvyšší Aii v unisono s mladou dívkou, jako jedinou odpověď, která měla vše vysvětlit.

“Vy ho můžete zachránit?!” vydechla s nadějí Janet.

Nejvyšší Aii zavrtěla hlavou. “Jediný, kdo může zachránit plukovníka Jacka O’Neilla, je plukovníka Jack O’Neill.”

Janet jí zklamaně ustoupila z cesty. “Tudy,” ukázala směrem ke kyslíkovému stanu.

Kněžka přistoupila k Jackově lůžku. Ode dveří ji sledoval tým SG-1, generál Hammond a několik stráží. Janet stojící nejblíže by mohla přísahat, že v jejích očích zahlédla slzy. Nejvyšší Aii nadzdvihla umělou fólii zabraňující virům napadnout plukovníkovo nechráněné tělo. Jemně prsty přejela po zuhelnatělé kůži. Jack zůstal bez hnutí. Vzala jeho ruku a přiložila si ji k ústům, téměř to vypadalo jako něžný polibek. Ani teď se nedočkala odezvy. Opatrně položila jeho paži zpět na postel. Podívala se na svou společnici a kývla. Ta se skloněnou hlavou začala potichu prozpěvovat neznámou melodii. Nejvyšší Aii se sklonila k Jackově hlavě. Její dlouhé černé vlasy se jako závoj svezly z jejích ramen a zakryly vršek Jackova těla.

Danny šťouchl do Sam. Oba poznali monotónní litanii, kterou poprvé zaslechli v jeskyni, když nevědomky porušili Nejsvětější rituál. “Jacku, prosím! Prosím, Jacku!” Nevěděl přesně, zač se vlastně modli. Jediné, co chtěl, bylo, aby to vše skončilo. Ať již jakkoli.

Janet si nebyla jista, jak dlouho už tam stojí bez hnutí. Fascinovaně se nechávala ukolébávat jednotvárnou modlitbou. Uvědomila si, že zírá na prsty u Jackových nohou. Jemně se třásly. Otočila se na tichý hlouček u dveří, stejně unesený rituálem. Ukázala na Jackovy pohybující se prsty. Skupinka se opatrně přiblížila, aby nenarušila probíhající obřad. Všichni měli v živé paměti události spojené s Nejsvětějším rituálem.

Náhle zpěv ustal a v témže okamžiku se Nejvyšší Aii narovnala. Strhaný výraz její tváře vypovídal o přestálé námaze. Ale její oči se usmívaly. “Rituál je u konce.”

Obrátila se ke generálovi: “Můžete být hrdý. Vaši lidé prošli všemi zkouškami bez zaváhání. Teď si můžeme být jisti, že naše technologie bude v dobrých rukou. Budete vždy vítání.” Úklonou se rozloučila a opustila se svou společnicí místnost.

V té chvíli už jí nikdo nevěnoval pozornost. Ta byla upřena na Jacka, jenž se právě posadil na posteli.

“Jacku! Plukovníku! O’Neille!”

“Nazdar, děcka! Tak, o co jsem přišel?!”

Obklopili jeho lůžko, stále ještě nevěříc, že ta zčernalá postava ožila.

Jack se začal drbat a pod odlupující se ohořenou kůží se objevovala nová.

“Tak a teď všichni ven!” ujala se konečně velení doktorka Fraiserová, když našla hlas. “Musíme ho řádně vyšetřit. A nepotřebujeme k tomu obecenstvo!”

Váhavě a neradi opouštěli Jackovi přátelé ošetřovnu. Stále ještě nebyli příliš ochotni uvěřit ve skutečnost, která se tak náhle změnila v jejich prospěch.

Generál se vrátil do své kanceláře. Cítil takovou úlevu nad Jackovou záchranou, že ani nevěnoval příliš pozornosti hlášení o odchodu Nejvyšší Aii. Ledová pěst, jež svírala jeho vnitřnosti posledních pár dnů, se začala konečně rozpouštět pod teplem nových zpráv.

“Jestli si tohle nezaslouží sklenku?!” zeptal se prázdné kanceláře a nalil si na dva prsty dvanáctileté whisky, kterou skrýval ve stole snad právě pro tyto příležitosti.

Když zazvonil telefon, projela jeho střevy ostrá bolest. Hlavou se mu honila ta nejhorší možná scenária, věci, které se mohly pokazit. “Haló.”

“Generál Hammond?”

“U telefonu. Kdo je to?”

“Tady Destiny O’Flaherty. Dostala jsem tohle číslo od Jacka O’Neilla.” Odmlčila se a generál se podivil, s kým to mluví, než si vzpomněl, komu byla adresována Jackova obálka.

“Jen jsem se chtěla ujisti, že je v pořádku.” V jejím hlase zaznívaly ztěží potlačované obavy.

“Teď už ano.” Generál prostě miloval být poslem dobrých zpráv.

Na druhé straně bylo ticho.

“Miss O’Flaherty?”

“Díky bohu!” zazněla přerývaná odpověď.

“Je mi líto, že vám nemohu poskytnout podrobnější informace, ale bohužel…”

“Utajení. Já vím.”

“Ale bohužel zatím nevím nic víc,” dokončil generál svou větu.

“Bude v pořádku!” Teprve teď ve sluchátku zaslechl potlačované vzlyky. “Miss O’Flaherty?” Když znovu nedostal odpověď, pokračoval: “Pokud byste mi dala své telefonní číslo, zavolám vám ihned, jak se dovím víc.”

“Děkuji,” zašeptala Des selhávajícím hlasem. “555 37 54 24. Ale jen do zítřka. Děkuji za všechno.”

“Sbohem.”

“Sbohem.”

Generál zíral na oněmělý telefon, tak to byla ta D., komu posílal Jackův dopis. Tak Jack má kamarádku! A po generálově tváři se začal po dlouhé době rozlévat upřímný úsměv. Konečně!

Doktor Leonards vstoupil do přítmí Desina pokoj. Uvítal ho zářivý úsměv: “Dobrý večer, pane doktore.”

“Dobrý večer, Des. Všechno v pořádku?”

“V tom nejlepším.”

“Opravdu?” Ještě před pár hodinami se mu zdálo že se má každou chvíli rozsypat.

Kývla

Rozhodl se konečně věnovat své práci. Vyšetřil jí oči. Byly trochu zarudlé a oteklé, ale to se po takové operaci dá očekávat.

“Když mi slíbíte, že se budete šetřit, pustím vás ráno domů a pokud nenastanou žádné komplikace, uvidíme se až za 2 měsíce na kontrole.”

“Děkuji.”

Doktor Leonards měl podivný pocit, že by měl říci ještě něco navíc, jakoby něco důležitého opomněl. Ale nemohl si vzpomenout. “Takže si zítra vyzvednete v lékárně kapky: 5-krát denně do každého oka a na noc mast. Jsem moc rád, že všechno dobře dopadlo. Mám-li být upřímný, jednu chvíli jsem měl o vás strach.”

“Děkuji,” zopakovala Des s teplým úsměvem.

“Dobrou noc, Des.”

“Dobrou noc.”

Jack stál pod sprchou. Vlažná voda smývala zbytky ohořelé kůže. Pořád v hlavě přebíral vše, co se stalo za posledních pár dní. Nemohl uvěřit, že se vrátil z prahu smrti a vyvázl z všeho tak lehce. A pamatoval si všechno. Úplně všechno.

Cítil se tak vysílený. I když posledních pár dní jenom spal, cítil se zničený. Napadlo ho: k smrti unavený. Ale to by nebyla pravda. Vyčerpal ho právě boj se smrtí. Jeho vlastní i přihlížení, jak bojují ostatní.

Věděl, že až se zítra probudí, bude se cítit lépe. Věděl, že první věc, kterou po probuzení udělá, bude hovor s Des. Bylo to to nejmenší. Po všem co jí dlužil.

Pomalu snižoval teplotu sprchy, až byla ledová. Příjemná změna, vezme-li v úvahu, že poslední opravdová vzpomínka byla ohnivá zeď. Sotva se vrátil do postele. Usnul ještě dřív než položil hlavu na polštář.

Des se rozloučila s lékařským personálem. I když jim byla vděčná za vše, co pro ni udělali, byla ráda, že je opouští.

“Za dva měsíce, Des!” upozornil ji ještě doktor Leonards.

“Zatím, doktore!” zamávala Des z taxíku.

V noci jí zavolal generál, aby ji informoval o téměř zázračné rychlosti Jackova uzdravení. Des se ulevilo. Je v pořádku a dokonce ho pustí do týdne domů. Jak znala Jacka, bude to mnohem dřív…

Dorazila domů a znovu ji ohromil rozsah katastrofy. Teď, když ji viděla na vlastní oči. “Ach, jo. Už se nedivím, že ten pojišťovák vyřídil škodu tak rychle,” povzdechla si. Vyšla nahoru do svého bytu, naházela do tašky pár věcí a pas. Nikdy si s balením nedělala hlavu. Jediná věc, kterou doopravdy potřebujete, je kreditní karta a cestovní šeky. Pak se vrátila do čekajícího taxíku.

“Na letiště, prosím.”

Odjížděl a za sebou nechávala trosky jejího bývalého života. Odjížděla vstříc neznámé budoucnosti, jíž se vždycky tak vyhýbala. Odjížděla a neslyšela zvonění telefonu ve svém domě.

Jack sděl na posteli a nervózně poslouchal vyzvánění na druhém konci. “Proč jsem, sakra, spal tak dlouho?” Další zvonění. “Proč mě, sakra, nevzbudili hned ráno?” Další zvonění. “Vždycky ho přeci budí hned ráno, aby mu změřili teplotu, tlak, dali prášky, injekci, nebo jen aby se ujistili, ž ho ještě vzbudit mohou…”

“Sakra, Des! Tak už to zvedni! Proč, sakra, nemáš záznamník?!”

Hned, jak se vzbudil, zavolal do nemocnice, kde mu po nekonečných minutách čekání sdělili, že byla propuštěna dnes ráno. Tak vytočil její číslo domů. Čekal a doufal, že ještě nedorazila. Čekal a myslel na to, jak hrozně toužila po tom vidět Benátky. Nemohla se dočkat! A hluboko uvnitř věděl, že je pozdě. Že zase něco zvoral. Že ztratil další šanci. Že je Des pryč. Pryč z jeho života. Definitivně a navždy.

Cassie seděla na okraji Jackovy postele a snažila s ho rozveselit. Janet jí vysvětlila, že není lehké vyrovnat se s vlastní smrtelností. Cassie chápala spíš podvědomě, že se Jackovy myšlenky rozbíhaly nezvyklým směrem.

“Takže, kdy mě konečně hodláš seznámit se svým psem?”

Konečně se Jack usmál. “Bude se ti líbit. Pořád ještě zakopává o své nohy.”

Cassie mu vrátila úsměv. “V pohodě?”

“V pohodě,” ujistil ji Jack. A pomalu se znovu smiřoval se svým životem. “V pohodě, Cassie!”

Třetí den na ošetřovně již lezl Jack po zdi. Tedy ne doslova, pokud na něco lezl, tak pouze sestrám na nervy. Jeho tým se sice snažil odvést jeho pozornost od skutečnosti, že přesto, že je zcela zdravý, což prohlásila konsternovaná Janet již před dvěma dny poté, co provedla všechny testy, na které si mohla vzpomenout, musí tvrdnout na ošetřovně. Jack by mohl přísahat, že se pokoj exponenciálně době zde strávené zmenšuje.

Jack si byl jistý, že to všichni myslí dobře. Ale jediné, po čem teď doopravdy toužil, bylo být sám. A venku, nebo alespoň někde, kde ven uvidí. “Proč, sakra, ta ošetřovna nemá okna?! Protože je 26 pater pod zemí, troubo!” odpověděl si pohotově. Nenáviděl to. Nenáviděl to, když mu bylo hodně zle. A rozhodně to nenáviděl, když byl i podle doktorů zdravý.

“Chci ven!” vyštěkl na přicházející Janet. “Slíbila jste mi to!”

“Můžete jít!”

Jacka její náhlý souhlas překvapil. Ale byl hned na nohou. “Díky!” křikl za sebe, když mířil přímo do šatny a do civilu.

Snad ještě nikdy s neoblékl tak rychle. Vypálil a na chodbě téměř srazil Dannyho.

“Už jsem tě hledal! Svezu tě.”

“Má tu auto.”

“Odvezli jsme ti ho domů.”

Jack věděl, že to Daniel myslí dobře, ale zrovna teď nestál o jeho společnost. Tedy o žádnou.

Cestou nahoru se k nim připojila i Carter. “Potřebujete něco, pane?”

“Potřebuji být chvíli sám!” pomyslel si Jack, ale jen zavrtěl hlavou.

Tři dny se ho jeho tým za vydatné pomoci Janet, Cassie a generála pokoušel bavit a zatahovat do konverzace, kterou Jack nechtěl vést, o věcech, na které nechtěl myslet. To poslední, co by si teď přál, by bylo protahování tohoto stavu ještě doma.

Na druhou stranu si byl vědom toho, co jeho tým právě prodělal. Že je to jen ventilace jejich viny. Proto nic neříkal a jen se modlil, aby už toho nechali. Jedině Teal’c se držel zpátky. Jack mu za to byl vděčný. Proč si z něj neberou příklad i ostatní?

Když vystupoval z výtahu, v duchu si povzdechl a připravil se na dlouhé odpoledne.

Při styku s přímým slunečním světlem musel nechat své oči chvíli přivyknout a přitom mu na mysli jako již posté v těchto dnech vytanula Des.

“Tak už přestaň, Jacku!” okřikl se. “Co je pryč, je pryč. Měl bys být rád, že všichni přežili!” Jack byl rád, moc rád, že všichni přežili, ale nemohl se zbavit pocitu velké ztráty.

Pomalu procházeli poloprázdným parkovištěm, kde Daniel zaparkoval.

“Jacku?” její hlas byl plný nervozity.

O’Neill se pomalu otočil. Nechtěl věřit vlastním uším. Od vnější brány k němu přicházela Des s průkazem návštěvníka. Ještě nikdy neviděl nic krásnějšího.

“Des!” rozpřáhl náruč a ona do ní vklouzla stejně přirozeně jako když mu podávala ruku na uvítanou ve své restauraci.

“Ach můj bože, Des!” Pevně ji k sobě přivinul, jakoby ji již nikdy nechtěl pustit. A pak si uvědomil, že je to pravda. Už ji nikdy nechce pustit. Nikdy.

KONEC

Table of Contents

Kapitoral 1