www.palmknihy.cz

Jackova cesta 2

Alena Malkusová

http://palmknihy.cz/index.php?x=2005

Jackova cesta 2

Kapitola 1

Jackova cesta II

Alena Malkusová

Probral se až na ošetřovně, nad sebou ustarané obličeje jeho týmu a doktorky Fraiserové.

“No, to je dost, plukovníku!” spustila doktorka, aby zakryla svou úlevu.

“Co se stalo?” snažil se plukovník dál dohromady těch pár střípků, které byly jeho posledními okamžiky vědomí.

“To nevíme přesně. Obcházel jsi ruiny, kde pracoval Daniel Jackson a major Carterová, a pak jsem tě spatřil, jak ležíš nehybně na zemi,” ujal se slova Teal’c, aby precizně a bez emocí popsal příhodu, jež dovedla Jacka až na ošetřovnu.

“Doufali jsme, že bys nám mohl říct ty, co se stalo!” A aby odlehčil starost, která podbarvovala jeho hlas, dodal Daniel: “Museli jsme všechno nechat ležet a honem s tebou zpátky! Teal’c trval na tom, že to nemusí být bezpečné!”

Jack sledoval ty tázající se tváře a snažil se pro ně najít odpověď. “Je mi líto?!” kajícně se na ně podíval.

Daniel už se nadechoval, aby řekl Jackovi něco pěkně od plic, ale doktorka ho zarazila a začala všechny pakovat z ošetřovny.

“Tak, plukovníku, co mi k tomu řeknete?” zahájila doktorka Fraiserová výslech.

“Najednou jsem nemohl dýchat a pak se mi zatmělo před očima. Asi jsem už hrozně toužil se s vámi znovu setkat,” snažil se odlehčit situaci Jack.

“Plukovníku! Nehrajte si se mnou! Víte, že mám prostředky, abych z vás dostala pravdu!” výhružně opáčila Janet.

“Děláte z komára velblouda!”

“A vy zase všechno nepřiměřeně zlehčujte!”

“Prostě se mi jen udělalo malinko špatně. Možná, že ta muse byla tak nudná, že se mé podvědomí rozhodlo všechny trochu rozptýlit!” Začal se Jack zvedat z postele.

“Plukovníku! Provedu všechny běžné testy! A do té doby,” zvýšila hlas, “zůstanete na ošetřovně.”

Jack věděl, že proti Janet v takové náladě nemá nejmenší šanci. Takže se bez dalších námitek znovu vrátil na postel.

Janet na něj z povzdálí vrhla udivený pohled. Tohle se plukovníkovi nepodobalo: vzdát se bez boje. Že by to s ním bylo opravdu tak špatné?

Jack se rozhodl na pár chvil zavřít oči. Cítil se tak unavený. I když se mu už dýchalo lépe, hlava ho stále nepřestávala bolet. Těsně před tím, než ho opustilo vědomí, aby se vydalo na dalekou cestu do říše snů, si připomněl, že by se měl najíst…

Místnost s Hvězdnou branou: Jack se rozhlédl, nikde nikdo. Jen brána se svým horizontem… No, sakra, přeci ta zářivá hladina. Jack se podíval dolů, kde jeho ruku svíral Charlie. Očima, v nichž se odrážela všechna jeho nevinnost a nikdy nezklamaná důvěra, se tázavě díval na Jacka.

“Já nechci jít, tati!”

“Já taky nechci, abys odešel.” Sklonil se k němu Jack. A v tu chvíli se začala brána přibližovat. A oni k ní byli přitahováni silou větší než měla černá díra.

“Tati!” křičel Charlie. Jack se ho snažil stůj co stůj udržet, ale ta malá ručka stále více vyklouzávala z té jeho.

Jack se snažil do posledního okamžiku. A potom se jen díval jak Hvězdná brána pohltila jeho chlapce. Mlčky přihlížel, jak se na bráně uzavírá iris. Chtělo se mu vyběhnout na rampu a začít bušit do iris, která mu zabránila jít s jeho chlapcem. Ale nedokázal to, jen tam tak stál a díval se, jak se kolem něj ta místnost rozplývá…

“Plukovníku!”

“Ano, doktorko?!”

“Probuďte se, už mám vaše testy.”

“Ano, a zjistila jste něco?” otázal se Jack se stále ještě zavřenýma očima.

“Všechny jsou negativní.”

“Takže se můžeme vrátit na tu zatracenou planetu a posbírat Danielovy hračky?” bezbarvým hlasem pronesl Jack.

“Pane, ráda bych si vás tu nechala…”

“Ale, naštěstí pro mě, k tomu nemáte nejmenší důvod, že?!”

“Pane!”

“Nedělejte nám to oběma zbytečně těžší, ano?” prohlásil Jack unaveným hlasem. “Prostě mi dovolte odejít a kdyby se něco stalo… Určitě mě donesou hned k vám.” Jemně se ušklíbl.

Janet v duchu pokrčila rameny: “Na vaši zodpovědnost, pane!”

“To vždycky, doktorko, to vždycky,” zazněl Jack ještě víc deprimovaně.

“No tak, Danny, přeci ti to nebude trvat věčně,” netrpělivě podupával plukovník nad dírou v zemi, kde byl archeolog zalezlý.

“Ještě okamžik, jen co to dodělám…”

Jack obrátil oči v sloup. Obvykle se neskonale nudil, ale dnes ho jeho netrpělivost doháněla na pokraj šílenství. “Danieli!”

“Jacku,” opáčil klidně ušmudlaný muž. “Tím, že mě budeš popohánět, nic neuspíšíš! Tak prosím tě - PROSÍM - přestaň!!!”

Náhle se otřásla země. Na zlomek vteřiny blesklo Jackovi myslí, že Daniela rozzlobil přes míru…

“Hvězdná brána!” vykřikla Carter a začala zahlazovat všechny známky jejich pobytu. Daniel se snažil posbírat všechny nástroje včetně několika nálezů a Jack mu pomáhal. Mezitím se stačil vrátit Teal’c z hlídky.

“Přátelé?” zvedl Jack nadějně hlas.

“Je mi líto, O’Neille.”

Jack ještě horečnatěji sbíral artefakty a bez ladu a skladu je házel do torny.

“Opatrně, Jacku! Je to moc vzácné!”

“Jestli si myslíš, že vzácnější než naše krky, tak prosím…” A dál snad ještě bezohledněji likvidoval stopy, jež by mohly vést ne-přátele k domněnce, že na PX 4742 nejsou sami.

Pomalu se přibližovali k bráně, Jack opatrně vykoukl z křoví na srázu nad planinou s obrovským kruhem.

“Sakra!” Ujelo Jackovi při pohledu na Jaffy střeženou bránu.

“Sakra! Sakra! Sakra!” zaklel potichu ještě jednou, po té co se vrátil k ostatním.

“Proč na ně musíme vždycky narazit?!”

Jako vždy vzal Teal’c řečnickou otázku doslova: “Máme podobné zájmy, O’Neille. Je vlastně obdivuhodné jak málo se s nimi střetáváme, když uvážíš…” zarazil se, vida Jackův výraz.

“Díky!” uštěpačně odvětil Jack.

“Takže jaký je plán?” a pohledem předem zpražil Teal’ca, kdyby se mu snad zase chtělo odpovídat.

“Odlákat se od brány, zadat adresu a vypadnou odsud! Je snad někdo proti? Ne, fajn. Tak na co ještě čekáte!” Otočil se a vyrazil.

Ostatní se po sobě jen podívali. Mít za velitele největšího tvrďáka ve vesmíru si vybírá svou daň. A vyrazili za ním.

U brány situace nevypadal právě růžově: 10 Jaffů s tyčovými zbraněmi. Jack cosi zašeptal Teal’covi do ucha a ten jen přikývl.

“Připravte se!” naznačil zbytku týmu a odplížil se pryč.

Daniel s Carter se na sebe jen tázavě podívali. Teal’cův kamenný obličej nevyjadřoval jako obvykle nic.

Čekali tedy na plukovníkovo slíbené znamení. Teal’c napjatě dál sledoval bránu.

Náhle Jaffové zpozorněli a namířili tyčové zbraně. Daniel s podíval tím směrem a strnul. Strčil do Carter a ta vytřeštila oči.

Po cestě si vykračoval plukovník O’Neill, jakoby se nechumelilo. (Tedy ne, že by snad chumelilo, že, uprostřed léta…)

“Sakra, Jacku!” zamumlal Daniel.

Trvalo jen okamžik než Jaffové zareagovali. Ale ani Jack nečekal. Obrátil se a utíkal k lesu. Přesně opačným směrem, než kde se skrýval jeho tým.

Daniel vyrazil k bráně a k DHD a ihned začal vymačkávat známé symboly domovské planety. Sam zatím MP5 pročesávala okolí a kryla Dannymu záda.

Když ztratili plukovníka z očí, jeden z Jaffů se otočil a spatřil vetřelce u brány. Bez varování vystřelil - výboj jen o vlásek minul Daniela. Sam s Teal’cem okamžitě opětovali palbu. Mezitím se z druhé strany vynořil i Jack a strhl na sebe střelbu zaskočených Jaffů.

Danielovi se konečně podařilo otevřít bránu a vyslat signál. “Jacku!”

Jack se alespoň částečně kryl za balvanem nedaleko brány. Ale jediná cesta k ní vedla přes ostrou palbu jeho protivníků.

“Padejte!” křikl na váhající členy SG-1 a rukou je ještě pobídl.

“Ale, Jacku!” Danielovy námitky umlčel naštvaný pohled.

Prošli bránou.

“Kde je plukovník O’Neill?” ozval se ihned generál Hammond.

“Na cestě!” odvětil Daniel s jistotou, již necítil.

Po nekonečně dlouhé chvíli se horizont brány rozechvěl a vyplivl Jacka O’Neilla. Ještě ze setrvačnosti seběhl rampu.

“Zavřít iris!” vykřikl generál i major Carter současně.

“Ti bastardi!” zamumlal O’Neill a stáhl si vršek uniformy blíže k tělu, jako by mu byla zima.

“Jako kdyby věděli, že tam přijdeme. Vždycky na nás čekají… Sakra! Sakra! Sakra!” žbrblal si dál pod vousy.

“Plukovníku, za hodinu očekávám hlášeni,” již ode dveří hlásil generál Hammond.

Jack se obrátil a s nehybným výrazem prohlásil: “Prosím o odložení debriefingu, pane.”

“Z jakého důvodu?”

Jack poněkud uvolnil paži, která objímala zbytek jeho těla a generál viděl řinoucí se krev. “Myslím, že by mě doktorka Fraiserová viděla raději, pane.” A usmál se.

Generál ještě nestačil dát pokyn, aby zavolali jejich vedoucího lékařského důstojníka, a Jack se opřel o stěnu. Ostatní členové SG-1 se k němu seběhli s vyděšenými tvářemi (až na Teal’ca, samozřejmě).

Jack se pořád ještě tak podivně usmíval, ale jeho oči ztrácely zaostření. Pomalu se vezl po stěně dolů. Danilel se ho nešikovně snažil zachytit, ale to jeho pád jen uspíšilo.

“Jacku!” Danielův hlas plný obav bylo to poslední, co Jack uslyšel, než ho opustilo vědomí…

Ještě jednou se krátce probral na ošetřovně, když ucítil, jak se mu jehla noří do paže. A z dálky slyšel jen: “… Rychle na rentgen … zavolejte doktorku Fraiserovou … připravte operační sál …” To vše podbarvené písničkou Hit the Road Jack.

“Vypněte, sakra, někdo to zatracený rádio,” stačil ještě zamumlat, než znovu omdlel.

“Jaký rádio?” tázavě se Daniel podíval na doktora Wernera, který se střídal s doktorkou Fraiserovou.

Ten zahučel cosi o halucinacích způsobných nedostatkem kyslíku v mozku, a tak Daniel dál mlčky a starostlivě přihlížel, jak jeho přítele odvážejí na operaci.

Jack ležel na posteli a zíral do stropu. Bože, jak to nenáviděl.

Cítil se už poměrně dobře, a proto s příšerně nudil. Zíral do stropu a jeho myšlenky mu volně pluly hlavou. Bože, jak to nenáviděl.

Ošetřovna byla prázdná. I sestry se někam ztratily, snad aby dohnaly spánkový deficit, snad aby dolily do šálku horkou kávu. A on měl čas přemýšlet. Bože, jak to nenáviděl.

To poslední, co teď chtěl, bylo přemýšlet. Brzy nad ránem ho opustil spánek a rozhodně nechtěl obtěžovat sestru, aby mu dala nějaký prášek. Kromě toho měl něco proti pilulkám a injekcím. Bůh ví, že si jich užil dost a dost za svůj dlouhý život.

“Dlouhý život,” povzdechl si. “Možná až moc dlouhý na jednoho muže,” pomyslel si bez svého obvyklého humoru.

Cítil se tak unavený. Tak vyčerpaný. Tak vyhořelý.

Ležel a zíral do stropu. A modlil se, ne k určitému bohu. Na to jich za posledních pár let potkal příliš mnoho… Ušklíbl se.

Jeho tichá modlitba byla vyslaná neurčité entitě tam vysoko ve hvězdách. Modlil se, aby tenhle den už skončil a on se mohl vrátit domů. Modlil se, aby ho už konečně přestala bolet hlava. Modlil se, aby mohl klidně spát. Modlil se, aby mohl vůbec spát. A modlil se, aby už konečně někdo přišel a vyrušil ho z jeho bludného kruhu myšlenek.

“Jacku?!”

“Díky bohu za Daniela a jeho kofeinem nedopované tělo!” pomyslel si Jack.

“Nespíš?” nesměl se znovu ozval Daniel, když se okamžitě nedočkal odpovědi.

“Pojď dál,” nemohl se Jack ubránit úsměvu.

“Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku, než odjedu domů,” najednou se Danielovi nechtělo ode dveří.

“Jsem,” ujistil ho Jack a poklepal na pelest, aby Daniela pozval dovnitř.

Když se konečně odlepil ode dveří, zeptal se ho Jack: “Víš vůbec, kolik j hodin?”

Daniel se na něj zmateně podíval a pak zkontroloval čas na svém zápěstí: “4,30. Bože, ani jsem nevěděl, že už je tak pozdě… Já… asi jsem tě neměl rušit…”

“Nerušíš mě,” ujistil ho Jack. A Daniel z jeho hlasu vyčetl trochu víc, než chtěl Jack říct.

“Co se děje, Jacku?” a v jeho obličeji se usadil soustředěný výraz.

Jack si povzdechl.

“Jacku?”

“Já jen…” a dál se nedostal.

“No tak, Jacku, víš, že se mnou můžeš mluvit,” snažil se Daniel příliš nenaléhat.

Jack upřeně zíral do strou a Daniel měl pocit, že zapomněl na jeho přítomnost. A pak Jack potichu spustil: “Mohl jsi být mrtvý.”

Daniel se zděsil. To vždycky, když se Jack utápěl v pocitu viny: “Jacku! Ale nic se mi nestalo! Vyvázl jsem se zdravou kůži! Což se o tobě říct nedá!” dodal, aby odlehčil vážnost situace.

“Vyvázl jsi jen o vlásek! A všechno jen mojí vinou. Kdybych neomdlel, byli bychom už dávno pryč a …”

“Jacku! Přestaň naštvaně ho přerušil Daniel. “Kdyby, kdyby… To nikam nevede!”

“To máš pravdu…” tiše souhlasil Jack a zase začal zírat do stropu.

Tíživé ticho přerušil až příchod Carter. “Pane?” Nakoukla do dveří. “Jen jsem se chtěla ujistit, že jste v pořádku.”

Jack zavřel oči. “Jsem, díky. A copak tu mimochodem nikdo neví, že v tuhle hodinu už musí každý slušný člověk spát?!”

Jak na narážku se objevil Teal’c: “O’Neille?”

Jack si povzdechl: “Pojď dál a připoj se k naší malé párty.” Bylo to zvláštní, uvědomil si. Ještě před chvílí si tak toužebně přál, aby se někdo objevil, a teď tu byl celý jeho tým a on… “Sakra! Seber se už konečně, Jacku!” okřikl se v duchu.

Otevřel oči, aby věnoval každému obzvlášť soustředěný pohled. Danielův podmračený obličej stále ještě zpracovávající jejich předchozí rozmluvu. Teal’cova bezvýrazná tvář, za níž se skrývaly obavy o přítelovo zdraví. A Cartřiny pomněnkové oči… Byly kdysi doby, kdy si myslel, že ty oči jsou jeden z hlavních důvodů, proč zůstává. Ale nebyly to oči Samanthy Carter, které ho navštěvovaly ve snách…

Díval se po svém týmu. Díval se očí svých přátel. A věděl, že to, co teď udělá, co teď musí udělat, všechno změní…

“Končím!” Když to konečně vyslovil, jeho tělem se rozlila úleva.

Na tvářích jeho přátel s objevil úžas. Dokonce i Teal’covi přeběhlo po obličeji překvapení.

“Jacku! Pane? O’Neille!” vydechli všichni najednou.

“Stop!” zarazil je Jack, než mohli pokračovat. “Dlužím vám vysvětlení.”

“To přinejmenším, Jacku!” nedopustil si Daniel.

“Já…” náhle nevěděl, jak začít. Ale věděl, že jim musí říct pravdu. Dluží jim to. To přinejmenším, že?!

“Já jsem v poslední době hodně přemýšlel,” Jackovi neunikla ta pobavená jiskra v Cartřiných očích, ale přesto pokračoval: “Seběhlo se toho tolik…” Všichni přikývli. “Snažil jsem se to ignorovat, dokud mi tělo nezačalo vysílat nepřehlédnutelné signály…” Na chvíli se odmlčel, jakoby zkoumal, jestli je hlava i žalude k pořádku.

“Jsi jen unavený. A potřebuješ pauzu,” snažil se ho Daniel uklidnit.

Jack opět přikývl. “Máš pravdu. Jsem unavený. Jsem příšerně unavený.” A v jeho hlase mohli zaslechnout jistou rezignaci.

“Já… potřebuju vypadnout. Dát dohromady, co mi ještě zbývá… Já… už nemůžu bojovat za něco, v co nevěřím…” dodal na konec.

“Tak a je to za mnou,” pomyslel si. Díval se na své přátele a pocítil bodnutí viny, že je chce opustit. Ale oni museli pochopit, že nemá na výběr. Že odejít je jediný způsob, jak může zůstat - sám sebou.

“Já… měl jsem pocit, že byste to měli vědět jako první.”

“Jacku? Ty to myslíš vážně, viď?” zeptal se Daniel smutně.

Jack jen přikývl a sledoval, jak se oči jeho zástupce zalily slzami.

Teal’c na něj jen upřeně zíral, jakoby se ho snažil zhypnotizovat.

“Já jsem se opravdu snažil!” ujišťoval je Jack. “Ale i já mám své hranice…”

Daniel se mu zadíval do očí. Po dlouhé době v nich spatřil cosi jako mír. Rozhodně silně kontrastovaly s obvykle uštvaným a těkavým pohledem posledních týdnů.

“Generál…” začala Carter.

“Pochopí to,” přerušil ji Jack.

Celý jeho tým se k němu přimknul blíž, jakoby ho chtěl přesvědčit silou svého přátelství.

“Jste moje rodina,” konstatoval Jack vážně. “A mí přátelé. Musíte věřit, že jsem se rozhodl správně.”

“A vrátíš se?” poněkud napjatě pronesl Daniel otázku, která všem vtanula na mysli.

Jack se znovu zadíval do stropu: “Možná…” Ale v tom prostém slově bylo obsaženo tolik nejistoty.

“Jacku! Měli bychom si o tom promluvit,” navrhl Daniel a přisedl si o kousek blíž, aby naznačil i fyzikou blízkost, kterou pociťoval k muži na posteli.

“Už není o čem,” pronesl jemně Jack s definitivní platností.

“Je to moje vina,” pronesl tiše zdeptaný Daniel cestou do šatny. “Měl jsem si všimnout dřív, jak na tom je…”

“Nemohl jsi nic udělat,” utěšovala ho Carter. “Víš, jaký je v těhle věcech…”

Daniel přikývl. To věděl až příliš dobře. Nikdy nemluvil. Jen občas něco naznačil, něco mu ujelo a něco nechal Daniela si domyslet. Jen v jeho očích si mohl Daniel přečíst, jak moc je ten který útržek důležitý.

“Sakra!” frustrovaně praštil do kovové skříňky.

Carter se na něj zúčastněně podívala. I ona cítila obavy ze ztráty svého nadřízeného, svého přítele. “Možná, kdybych s ním někdy jela na ryby…” zamumlala si pro sebe.

“Možná mu to generál rozmluví,” ozval se Teal’c, ale v jeho hlase zazněla neobvyklá nejistota.

“Musíme doufat,” uzavřel Daniel jejich debatu.

Jack seděl v generálově kanceláři a zkoumal její výzdobu. “Je to zvláštní,” uvědomil si, že si ještě nikdy nenašel čas, aby si ji důkladně prohlédl. Byl na to většinou moc nervózní, nebo moc pospíchal. Teď seděl klidně.

Generálovi neušel Jackův klid. Dokonce i jeho obvyklé nervózní bubnování prsty ho přešlo. Generál si prohlížel ten jednoduchý list papíru a mráz mu přecházel po zádech: “Tentokrát je to vážné. Ach, Jacku, co jen mám s tebou dělat? Potřebuji tě. SGC tě potřebuje a SG-1 tě potřebuje. Je to pro tebe opravdu tak málo?”

“Takže?” začal Hammond.

“Takže?” zopakoval klidně Jack a generál Hammond si všiml, že z jeho očí po dlouhé době zmizel ten pronásledovaný výraz.

“Co takhle měsíc zdravotní dovolené - na rozmyšlenou?! Bylo toho poslední době dost, co?” dodal.

Jack jen přikývl.

A právě ten nedostatek řeči generála tak deptal. Žádné argumenty, žádné protiargumenty. Jen ta konečnost rozhodnutí, jež z něj čišelo.

“Synu?!” vynutil si generál znovu O’Neillovu pozornost. “Budeš o tom přemýšlet, viď?!”

“Generále, posledních pár týdnů nedělám nic jiného než přemýšlím,” řekl Jack. “A dovedlo mě to až sem,” pomyslel si, ale už nedodal.

“Takže za měsíc?!” propustil konečně generál Jacka.

“Takže za měsíc,” uzavřel Jack a odešel.

Generál se ještě dlouho díval na zavřené dveře, než se mohl znovu pustit do práce.

Jack se ve své kanceláři ani neohřál a již se ozvalo nesmělé zaťukání na dveře.

“Ano?!”

“Pane?” zeptala se Carter. “Mohu dál?”

“Jistě, Carter. Posaďte se.” Jack ukázal na volnou židli u jeho stolu.

Chvíli se mlčky dívala, jak ukládá své osobní věci do krabice. Takhle zblízka to vůbec nevypadalo, že je to jen na měsíc.

“Pane?”

“Ano, Carter?”

“Já…”

Jack se na ni chvíli upřeně díval, ale jelikož se neměl k tomu, aby mluvila dál, pokračoval v balení.

Když ze šuplíku vytáhl svazek klíčů, potěžkal ho a zeptal se ztichlé Carter: “Znám jedno milý místo, daleko od civilizace. A ryby tam berou jak vzteklý. Nechtěla byste?”

Carter se zděsila, tak je to pravdu její vina! “Pane, já…”

“To je dobrý,” usmál se její reakci. “Už jsem si zvykl.” Na okamžik se zarazil. “Jen malé déja vu. Fakt jsem chvíli, že se zase něco stane…” usmál se jemně.

“Pane, já…” snažila se Cartrer dát dohromady svou pečlivě připravenou řeč. “Je mi opravdu moc líto, že mi nikdy nezbyl čas a že nikdy…” došel jí dech.

Jack se na ni pobaveně podíval. “Tedy, majore, nikdy bych si o vás nemyslel, že jste tak domýšlivá! Ne že byste k tomu neměla dost důvodu.”

Carter stále ještě zabraná do svých myšlenek překvapeně vyhrkla: “Já?”

“Vy jste si doopravdy myslela, že odcházím kvůli vám? Vážně?” smutně se na ni usmál Jack.

“Já…”

“Jestli narážíte na tu věc s Anise, tak bych vás rád upozornil, že stejnou odpověď by dostala i kdyby se zeptala na Daniela. A doufám, že si nemyslíte, že bych odešel, když snad něco cítím k Danielovi!” pobaveně se ušklíbl.

“Pane!”

“Díky, Carter. Ale myslel bych si, že už mě znáte tak dobře, že byste mohl vědět, že kdyby mi dal někdo vybrat, vždycky bych položil svůj život za jiný. Vždycky, Carter!”

“I proto jste se stal vojákem, pane?”

“Ne, majore. Proto jsem zůstal vojákem tak dlouho!”

A Carter znovu došly argumenty. Ještě nikdy s ní takhle Jack (jak mu vždy v duchu říkala) nemluvil. Tak otevřeně. Jakoby se najednou změnil. Ne, že by to byla nutně změna k horšímu. Spíše naopak. Vždycky se vlastně přála, aby jí toho Jack o sobě řekl víc… Ale za jakou cenu? Za cenu jeho odchodu? Smutně si povzdechla: “Nikdy si něco nepřej moc - nebo se ti to vyplní!”

“Carter?! Máte snad ještě něco na srdci?” se zvednutým obočím se zeptal Jack.

“Asi ne, pane. Tedy nic, co by momentálně mohlo změnit vaše mínění.”

“Díky, že respektujete mé rozhodnutí, majore.” A v jeho prohlášení byla jen špetka ironie.

“Sbohem, pane.”

“Za měsíc nashledanou, Sam.” To, že použil nahlas její křestní jméno, jasně demonstrovalo změnu, jež proběhla v plukovníkovi.

Pomalu se zvedla. Ve dveřích se ještě jednou otočila, snad aby něco řekla, ale Jack se již zase plně věnoval vyklízení své kanceláře. “Ano,” uvědomila si. “Přesně takhle to vypadá -jakoby ji vyklízel, nadobro!”

Jackson, Teal’c a Carter se sešli před Jackovým domem.

“Danieli, je to opravdu tak dobrý nápad?” ptala se snad už po sté Carter.

“Jen malá oslava mezi přáteli. Trochu piva a pizza. Aby věděl, že má k čemu se vrátit,” dodal trochu nešťastně Daniel.

“Ale takhle ho přepadnout?” cítila se Carter stále nepohodlně.

“Jediný způsob, jak O’Neilla přiměl se zúčastnit,” zapojil se i Teal’c do rozhovoru.

Daniel to zdůraznil pokývnutím.

Tak zaklepali a vešli.

Hned ve dveřích se Daniel málem natáhl přes bednu, která tam stála obklopená pár krabicemi.

“Jacku?” zavolal do nitra domu.

“Chvíli!” ozvalo se vzdáleně.

Rozmístili se tedy po obývacím pokoji. Zaujali své obvyklé pozice: Daniel a Teal’c na pohovce a Carter v křesle. Daniel jim rozdal láhve piva, které přinesl, a pak čekali, až s objeví pán domu.

Netrvalo to dlouho. Vstoupil do pokoje a měl plnou náruč svého teleskopu. Opatrně ho poskládal do připravené bedny a pak se zvedl, aby přivítal nepozvané hosty.

“Nazdar, děcka!” zahlaholil. “Čemu vděčím za tu čest?”

Všichni jen zírali do té bedny. Ještě nikdy si nesbalil svůj teleskop! Další kousek, který jim připomněl vážnost situace.

“Jacku!” nutil se do předstírané bezstarostnosti Danny. “Donesli jsme pivo a ty obstaráš pizzu!” Věděl, že k takovému návrhu prostě nemůže říci ne.

Jack chvilku váhal, ale pak kývl. Koneckonců je to na měsíc jejich poslední společná.

Daniel se po svých obvyklých dvou pivech stával dotěrným. “Ale, Jacku, prostě mi to vysvětli. Proč zrovna teď?” A zadíval se na něj ukřivděným pohledem neprávem potrestaného štěněte.

Jack mu již po sté odpovídal: “Je to jen na měsíc, Danieli. Prostě potřebuju vypadnout na čerstvý vzduch a promyslet si pár věcí. Získat odstup.” Ale i jemu zněly ty fráze otřepaně. No, možná i proto, že je tolikrát opakoval.

“Pane!” Carter zase vypadala, jako když má slzy na krajíčku. “My vás potřebujeme!”

“Proboha!” pomyslel si Jack. “Přesně tomuhle jsem se přece chtěl vyhnout.”

Bylo již hodně po půlnoci, když se Jackovi konečně podařilo dostat do postele, po té co měl tolik práce s tím, aby dostal Dannyho do postele. (Tedy, sakra, vy přeci víte, jak to myslím. Tohle není TEN typ povídek!)

Takže Jack byl hodně unavený, ale přesto nedokázal udržel oči zavřené. Zíral do stropu. Zase! A hlavou se mu honily myšlenky. Zase! Bože, proč to nešlo vypnout?!

“Asi bych měl vymalovat,” povzdechl si. “Proč bych měl zírat pořád na stejný strop?! Ale to počká. Až se vrátím. Jestli se vrátím,” opravil se, a automaticky pohladil štěně vrnící na posteli.

“Sakra! Sakra! Sakra!” A protože věděl, že dnešní noc již neusne, a pokud by se mu snad na pár vteřin podařilo zdřímnout, tak jedině proto, aby ho opětovně navštívily noční můry, tak vstal a pokračoval v balení.

Vyrazil brzy za svítání. Jeep až po střechu naložený věcmi. Když se naposledy rozhlédl po vyprázdněném domě, pocítil náhle nejistotu. Je jeho rozhodnutí opravdu správné? A na to zazvonil telefon. Ta ostrá bolest, jež mu náhle projela vnitřnostmi, mu připomněla důvody, které ho dovedly až sem. Nechal ho zvonit a zamkl svůj dům. Dům, který pro něj už dávno neznamenal domov. Nasedl do auta a vyrazil směrem k místu, jež jako jediné pro něj ještě mělo význam. Místo, které mu by se mohl naučit říkat domov.

Byl již téměř večer, když dorazil na místo, kam se jeho mysl upínala jako k poslední naději…

Zaparkoval před místní restaurací. Otevřel dveře a jeho příchod oznámila veselá zvonkohra. “Okamžik!” ozvalo se z hloubky domu. Usmál se. Po dlouhé době se cítil dobře. Sedl si k pultu a začal si prohlížet jídelní lístek.

“Jacku!” objevila se konečně majitelka hlasu i restaurace.

Jack jí věnoval široký úsměv: “Des! Jak se vede? Vypadáš skvěle,” dodal jemně.

“Jdi ty!” sklopila hlavu a upravoval si bílou košili nedbale zastrčenou do jeansů.

“A kohopak sis to přivedl s sebou?” sklonila se, aby polaskala Jackovo štěně.

Jack se zarazil: Sakra, pořád ještě pro něj nemám jméno!” A nahlas k Des: “Nejlepšího přítele, ovšem prozatím bez jména,” dodal poněkud provinile.

“Tak co to bude?” jakoby si uvědomila i své povinnosti. “Jako obvykle?”

“Jako obvykle,” zase se usmál Jack. “A vodu do misky.”

Usmála se zpátky a jela rukou po pultě až narazila na jeho. “Je fajn, že jsi zase zpátky!” řekla tiše a znovu se usmála. “Asi jsem měla říct, je hezké tě zase vidět, co?” A úsměv se rozšířil do potlačovaného smíchu.

Jack se jemně dotkl konečky svých prstů jejich. Stáhla ruku: “Jdu ti udělat něco k snědku. Určitě už máš hlad jako vlk!” Jakoby s snažila zaplašit ten okamžik a stát se znovu obchodnicí.

Jack usadil štěně u židle a následoval Des dozadu. Tiše sledoval, jak zkušenými pohyby připravuje jeho omeletu.

“Jak jsi mě vlastně poznala?” zeptal se, když se začala omeleta smažit.

Lehce se pousmála: “Snadno! Tak za prvé: Každý z okolí jako první věc, když vejde, pozdraví. To jen ty mě vždycky zkoušíš překvapit. Za druhé: Sedáš si vždycky na to samé místo a nervózně bubnuješ prsty na pult. A za třetí: Tvojí kolínskou poznám na 100 mil.” Pyšně dokončila: “Jak říkám, snadné. Rozhodně mnohem snazší než bylo se naučit krájet cibuli,” obrátila k němu své tmavé a prázdné oči.

“Jo, asi máš pravdu,” usmál se znovu Jack. Vlastně s tím ještě nepřestal.

Vrátil se zpět za pult a Des před něj položila kouřící omeletu s oblohou a na podlahu položila misku.

“Hmmm. Lepší než pizza!”

Ušklíbla se: “To je od tebe vrcholný kompliment!”

“To je,” ušklíbl se zpátky.

“Je fajn, že jsi zpátky,” zvážněla náhle. “jsi jediný s kým můžu normálně mluvit. Pro všechny ostatní jsem prostě ubohá slepá ženská. Všichni mají strach cokoli říct, aby se mě to náhodou nedotklo….” Znechuceně zkřivila obličej.

Jack pokýval hlavou. “Vím, co myslíš.”

“JO, proto ti to přeci povídám, plukovníku!”

“No, možná už ne dlouho, Des.”

“Cože?” obrátila se na něj s úžasem.

“Já… přemýšlím o tom, že odejdu.” Nikdy by si nepomyslel, že říct to Des, bude stejně těžké jako říci to svému týmu.

“Páni!” vydechla Des a sedla si na stoličku vedle Jacka. Zůstala zírat do prázdna. Tedy, tak se to alespoň Jackovi jevilo. Svým způsobem totiž zírala do prázdna již víc jak pět let.

“Des?!” zeptal se opatrně Jack, když tam tak seděla bez hnutí celou dobu, než dojedl omeletu.

“Jo, dobrý. Jen jsi mě prostě dostal. Víc by mě snad dokázalo překvapit, kdybys řekl, že se ženíš.”

“A kdo by si mě asi tak vzal? Ty?” udiveně protestoval Jack.

Des náhle vytryskly z očí slzy.

“Ježíš, Des, omlouvám se, já…” začal Jack horečnatě vymýšlet omluvy, když ho gestem zarazila. Začala si prsty utírat slzy.

“To není tvoje vina. Jen od té nehody nemám své slzné kanálky plně pod kontrolou… A krom toho je tohle trochu citlivé téma… Už jsem ti vyprávěla o Bobovi?”

“Bob?” zopakoval Jack a z jeho úst zaznělo to jméno velmi ošklivě.

Usmála se. “Přesně. Bob!” A zopakovala Jackovu intonaci. “Takže Bob,” a znovu si vychutnala to jméno, jako by ho vyslovovala poprvé. “Bob a já jsme měli před svatbou. Dokonalý pár - znáš to…” smutně si povzdychla. A Jack kývl, i když věděl, že to nemůže vidět.

“No, a pak přišla ta nehoda. Těsně po tom doktoři řekli, že už nikdy nebudu vidět… No, a Bob vzal do zaječích… I když tenkrát to bylo fakt těžký…” přitáhla si košili víc k tělu, ale Jackovi ten krátký třes neušel. Jen těžko odolal pokušení vzít ji do náruče. “Bože!” okřikl se, kde se v něm ty myšlenky vzaly.

Zarazil se. “Těsně po tom? Řekla jsi to tak zvláštně…”

Provinile odpověděla: “Chycena při činu, co?! Asi rok po tom mě informovali, že existuje operace, která by mi mohla vrátit zrak…”

“Mohla bys znovu vidět?” Teď bylo na Jackovi, aby zůstal paf.

Z jejího obličeje se vytratila barva i výraz, kývla. “Šance fifty-fifty. A 20 % navrch, že se pokazí i něco navíc…”

Jemně se usmála. Zbožňoval ten úsměv. “Zavři už tu pusu, ještě ti do ní vlítne moucha!”

A Jack hlasitě sklapl.

“To jsou novinky, co?” zase se ušklíbla. “Já bych nemusela být slepá a ty bys nemusel být plukovník!”

Přikývl.

“Ale co by nám potom zbylo?” zeptala se. “Už žádné omluvy a výmluvy, pak už bychom byli za náš život odpovědní sami.”

“Jak to myslíš?”

“No tak, Jacku! Nepředstírej, že mi nerozumíš. Už by nebylo žádné: moje velmi důležitá práce mi zabírá všechen čas, takže mi na soukromý život už nezbývá. A žádné: kdo by se asi tak zahazoval se slepou ženskou v týhle díře…”

“Já… Omlouvám se,” zarazila se náhle. “Asi nemám svůj den… I když teď, když už jsi tady, se podstatně zlepšil.”

Jackovi došla slova. Proto se sklonil a sebral ze země prázdnou misku.

“A jak dlouho se vlastně hodláš zdržet?” změnila téma.

“Nejméně měsíc.”

“A nejdéle?”

“Kdo ví.”

Znovu k němu obrátila obličej: “Ty bys tu chtěl vážně zůstat?”

““No, už kvůli těm rybám!” A oba se začali bláznivě smát.

Sam seděla v své laboratoři. Už alespoň pět minut zírala na ten samý kousek mimozemské technologie. Měla by přeci vědět co s tím. Ale nedokázal se soustředit.

“Měsíc!” táhlo jí myslí. “je pryč teprve 2 dny a všem už chybí. No, dobře,” opravila se. “Mně chybí! Ale co by bylo SGC bez Jacka? A SG-1? Už by to nikdy nebylo ono - bez něj.” A tímhle směrem dál putovaly její myšlenky, když ji vyrušilo zaklepání na dveře.

“Dále!” obrátila se, aby spatřila přepadlého Daniela.

“Ahoj!” pozdravil ji sklesle a zůstal stát opřený ve dveřích., “Ještě jsem mu zkoušel ráno volat, ale už byl nejspíš pryč.” Nebo prostě nechtěl brát můj telefon, už nedodal.

Sam přikývla.

“Copak to děláš?” zeptal se Daniel bez opravdového zájmu.

Chvíli se na něj zírala jakoby nepochopila otázku, pak se obrátila ke stolu, na kterém ležela ta zatracená věc. Pokrčila rameny: “Nemám nejmenší ponětí.”

Daniel chápavě pokývl. “Já taky sotva můžu myslet na něco jiného. Od rána jsem přeložil jen tři strany goa’uldského textu. A to by člověk myslel, že už ten jazyk znám…” povzdechl si.

“Danieli,” vrátila se Carter k tématu, jež je oba tak zaměstnávalo. “Myslíš, že jsem měli něco udělat?”

“Míníš krom toho se opít a dělat mu výčitky?” opáčil. “Obávám se, že správně položená otázka by zněla: Mohli jsme něco udělat?!”

Carter dál zírala na své ruce. “Mám pocit, jako bych udělala hroznou chybu.” Obrátila se zpět k archeologovi: “A co když se nevrátí?!”

Zoufalost, s níž promluvila, Daniela překvapila. Náhle nevěděl, co na to má říct. Jen se na ni zadíval a kratičký okamžik s ní sdílel obavy z toho nejhoršího. “Určitě se vrátí,” ale jeho ujištění bylo příliš naplněné vlastními pochybami, aby ji dokázalo uklidnit.

Jack se rozloučil s Des, když se místnost začala plnit hladovými starousedlíky. Ve dveřích se k ní otočil: “Já… ještě… mohl bych?”

“Jistě, kdykoli.” Zase ten úsměv. “Koupat s v jezeře je sice moc pěkný, ale taky nedám dopustit na sprchu.” Natáhla ruku, aby naposledy polaskala štěně schloulené v jeho náručí, ale minula a dotkla se Jackovy ruky. Rychle se stáhla a bledé tváře získaly růžový nádech. “Promiň,” dodala tiše a rychle se obrátila, aby čelila náporu strávníků.

Jack stál ve dveřích bez možnosti říci nashledanou. Ještě před hodinou sama vyhledala jeho ruku a teď… Jakoby měla strach se spálit. Co se změnilo?

Cestou ke své chatě se snažil rozluštit Desino tajemství. Vždycky pro něj byla záhadou. Jako jedinému člověku neměl potíže se jí svěřovat. Snad proto, že nikdy neplýtvala zbytečnými slovy útěchy. Snad, že její problémy se vyrovnaly jeho. Snad proto, že svěřit se cizímu člověku je někdy jednodušší - “Proto je barman výnosné povolání!” vyjádřila to kdysi. I to sedělo, jako vše, co kdy řekla.

Občas ji v pondělí - jediný den, kdy si udělala volno - vzal nahoru na ryby. “No, na ryby,” ušklíbl se. Nikdy nebyly důležité. Jen tak spolu seděli a občas někdo něco řekl. Pomalu si tak vzájemně poskládali své životy, ujasnili si navzájem pár věcí.

A snad to bylo tím, že Des byla jediný člověk, s kým mohl Jack mlčet. Nikdy ho nenutila, k ničemu. A snad proto jí toho tolik napovídal.

Byla jediný člověk mimo SGC. Byla to jediné, co představovalo jeho soukromý život. Ona a chata po dědečkovi.

Nejprve uložil spící štěně na postel. “Jako první ráno udělám pelíšek,” slíbil mu potichu. “A pak přijde na řadu tvé jméno!”

Pak vyložil zbylé věci a sestavil teleskop. Hvězdy už zářily a nebe bylo bez mráčku. Dokonalá noc!

Zůstal seděl venku a jen pozoroval oblohu. Naplňovalo ho to zvláštním mírem. Tady pod miliardami vzdálených sluncí byly jeho myšlenky naplněny klidem a jeho mysl byla volná. Tady mohl vzpomínat na dobu, kdy ho putování po galaxii naplňovalo radostí. Přes všechny překážky a nebezpečí byl rád, že je tam venku… s přáteli. Měl rád ten život: zachraňovat Zemi a tak. “Měl,” povzdechl si. “To je to klíčové slovo!” Seděl, přemýšlel a díval se na své milované hvězdy a hledal v nich odpovědi na své otázky.

“Majore Carter?”

“Ano, pane?”

“Právě jsem se ptal, jak daleko jste pokročila s…” generál Hammond sklonil hlavu, aby správně přečetl odborný termín, “hyperaquamonoreaktorem?”

“Bohužel, pane, jde to pomaleji, než jsme předpokládali,” omlouvala se Carter.

Generál si ji pozorně prohlížel. “Možná byste si měla odpočinout.”

“Ale, pane!” pokoušela se protestovat, ale propadlé v temných kruzích topící se oči ji usvědčily.

“To je rozkaz, majore!” Rozloučil se s ní Hammond.

“A co mám teď asi tak dělat?!” zeptala se prázdné kanceláře. Práce byla to jediné, co jí pomáhalo odvádět myšlenky od jejího velitele.

“Sakra, Jacku! Co sis myslel? Takhle nás nechat viset!” vypouštěla svůj vztek na nevinných lejstrech, která se jí povalovala na stole.

Pěnila ještě, když opouštěla SGC. Teprve zběsilou jízdou se poněkud uklidnila. “Bylo to vlastně zvláštní,” uvědomila si. Když jim Jack na ošetřovně vysvětloval své důvody, cosi v ní s ním souhlasilo. Snad to byla vzpomínka na posledních pár týdnů, kdy chodil jak tělo bez duše, a na jeho pohled naplněný zoufalým neklidem. Ale teď bylo vše zapomenuto. Zůstal jen vztek pramenící z nejistoty a strachu. Ano, strachu. Major Samantha Carter se bála. Bála se, že se Jack nevrátí. Co by bez něj bylo SGC? SG-1? A co by bylo s ní?!

Seděla v autě před svým domem neschopná vystoupit.. Seděla a vzpomínala. Na chvíle, kdy ji rozesmál, zachránil, naplnil úžasem a obdivem. Seděla, vzpomínala a po tvářích se jí začaly řinout slzy. “Sakra! Ona přeci nikdy nepláče! Ani pro Něj!” Rozhněvaně si otřela mokrou tvář, vystoupila z auta a vešla do domu, aby čelila další probdělé noci plné myšlenek na jistého plukovníka.

Bylo po poledni, když se konečně Jack dostal zpátky do městečka. Jak se nebe vyjasnilo a zmizela z něj poslední hvězda - planeta, opravil se, lehl si a klidně prospal celé dopoledne.

“Nazdar, Jacku!”

Zase ho předběhla. “Nazdar, Des!” Posadil se k pultu a klidně vyčkal, až obslouží ostatní hosty. Štěně mu spokojeně dřímalo v klíně.

“Tak, jak jsi se vyspal?” konečně mu mohla věnovat celou svou pozornost.

“Skvěle! Tady spím vždycky skvěle,” ujistil ji. Věděla už dost o jeho minulosti i o jeho potížích se spaním.

“To je fajn,” usmála se jemně a dál to nekomentovala. Byl jí vděčný za soukromí, jež mu poskytovala. A jako vždy změnila téma: “Specialita dnešního dne: Pizza Velikonočního ostrova.”

Jack se nemohl ubránit úsměvu, ty její ztřeštěné názvy. Každý den vymýšlela specialitu - nebo alespoň její pojmenování. “A co konkrétně se za tou tvou specialitou skrývá?”

“Věčně zelená pizza se špenátem a pro změnu s kukuřicí a se sýrem. Co ty na to?”

“Nebyla to naposledy Irská pizza?!” ušklíbl se Jack, aby ji poškádlil.

“Ta byla bez kukuřice!” vrátila mu to.

“OK, já to risknu!”

Svrašila obočí a předstírala, že se tváří uraženě. “Já tě nenutím!” Ale během několika minut před něj postavila kouřící talíř: “Dobrou chuť!”

Jack se dal pomalu do jídla. Než začal jíst, ani nevěděl, jaký má hlad. Pomalu ukusoval tu nejlepší pizzu, kterou kdy jedl. Ovšem kromě těch ostatních, které tu už spořádal. A pozoroval Des při práci. Téměř tančila po malé jídelně.

Čekal, až se místnost vyprázdnila a na Des, která si k němu přisedla. “A náš malý přítel nechce nic?!” otázala se a pokynula na tvorečka schlouleného v Jackově náruči.

“No, kdyby ti zbyl nějaký ten kousek masa, určitě by se nezlobil,” ujistil ji Jack.

Jen kývla a za okamžik se vrátila se dvěma miskami- jedna naplněna čerstvou vodou a ta druhá odřezky masa.

“Díky.”

Zase jen pokývla.

Zhluboka se nadechl, aby sebral odvahu a poloižl ji jednu otázku. Už se párkrát ptal, ale vždycky měl stejný strach, že ho odmítne. A byly prostě chvíle, kdy nechtěl být sám. “Nešla bys zítra…?” Ani nedokončil větu.

“Ano?” zvedla tázavě obočí a tvářila se, že neví, o čem je řeč.

“No tak, Des!”

“Samozřejmě, Jacku. Ráda.”

Jack se ulehčeně usmál: “Zítra ráno?”

“Zítra ráno.”

Než se zvedl, otřel si opatrně zpocené ruce o kalhoty. Sebral nacpané štěně ze země a ještě ve dveřích se ujistil, že je vše v pořádku: “Tak zítra!”

Jen na něm mávla a začala otírat pult.

“Tak zítra,” zamumlal si pro sebe a spokojeně vykročil k zaparkovanému autu.

“Janet? Co takhle pizza?” Carter zněla v telefonu opravdu zoufale.

Doktorka Janet Fraiserová se ohlédla po Cassie sedící v křesle a čtoucí knihu, u nohou schlouleného psa od Jacka.

“Cassie?!”

“To je dobrý, mami. Stejně to musím dočíst a pak sesmolit referát. A pozdravuj ode mě Sam!”

Janet zaparkovala před Cartřiným domem a vystoupila s láhví červeného v ruce.

Po zaklepání vstoupila. Sam seděla v obýváku na gauči a zírala do prázdna. Měla napuchlé oči a kdyby ji Janet neznala tak dobře, byla by přísahala, že od pláče.

“Ahoj, Sam!”

Carter jen nešťastně potřásla hlavou.

“Sam! Jsi v pořádku?!” Janet se v hlavě rozezněly poplašné zvonky - nejen jako přítelkyni, ale i jako doktorce.

Carter zvedla hlavu a ujistila ji se slabým úsměvem, že je v pořádku. “To jen Jack!”

Janet si povzdechla. Tak tohle bylo vážné. Nikdy mu neříkala Jack - alespoň nahlas. V tomhle si vždycky byly podobné.

“Jo, Jack!”

Samantha zvedla překvapeně hlavu. Upřeně se zadívala na svou přítelkyni. “Janet!”

“No, co je?!” ohradila se doktorka. “Bez něj je v SGC tak mrtvo!”

Sam přitakala.

“A Cassie!”

“Co je s Cassie?”

“Je jak přešlá mrazem. Víš, Jack se s ní ještě přišel rozloučil a…” nějak jí došla slova.

Samantha Carter jako by si poprvé uvědomila, že Janet je nejen velící lékařský důstojník, ale i žena. A jako taková, ani ona nebyla imunní vůči Jackově nepopiratelnému šarmu.

“Janet!” ulítlo jí ohromeně. “Já jsem neměla tušení…”

Janet se vážně zadívala na svou přítelkyni. “Neříkej, že tebe nikdy nenapadlo…”

“Já…” Carter nevěděla, jak dál. Jak měla říct, že si vždycky zakazovala myslet na něj jinak než jako na svého velícího důstojníka. Možná i proto se tok jejích myšlenek tak často ubíral tím zakázaným směrem. A i když se přes den dokázala ovládat - za dlouhých bezesných nocí… A co teprve ty sny!

“To je dobrý!” poklepala jí souhlasně Janet na rameno. “Já vím, že se nikdy nic nestalo a buďme upřímní, taky nestane. Ale občas… víš… je hezké si představovat…”

“Někdy mám pocit, že by stačilo tak málo!” souhlasila Sam.

A pak už jen tak seděly, ukusovaly chladnoucí pizzu, upíjely víno a nechávaly svou mysl bloudit po stezkách, kterým se obvykle raději vyhýbaly.

Bylo ještě šero, když Jack zaklepal na zadní dveře restaurace. Když se nic nedělo, vzal za kliku. Des seděla za stolem a hlavu měla položenou na rukou.

“Des!” zašeptal Jack. Jemně ji vzal za rameno.

Příšerně sebou trhla. Vytřeštila oči. “Jacku! Vyděsil jsi mě k smrti! Proč se sem tak plížíš?!”

“Já klepal!” bránil se Jack.

Svraštila obočí a přejela si rukou obličej. “Omlouvám se, asi jsem usnula…”

“Jo, asi,” ušklíbl se Jack. Bez dalších řečí popadl rybářské vybavení, které stálo připravené u dveří. Des si oblékla koženou bundu přehozenou přes židli a vyrazila za Jackem.

V autě ji Jack jedním okem sledoval. Seděla, hlavu opřenou o okenní rám.

“Spala jsi vůbec?” zeptal se starostlivě.

“No, jistě. Vždyť jsi mě u toho přistihl!”

“No, tak, Des!”

“Víš, co je legrační? Nemusím vůbec zavírat oči, když chci spát. Klidně spím s otevřenýma.”

“Klidně?”

Zavrtěla se.

“Promiň.”

“To nic.”

Zase se ponořili do mlčení. Jack si dělal starosti. Občas naznačila, že ani ona nemívá klidné spaní, ale zdálo se mu, že se to zhoršuje. I když on je ten poslední, kdo by jí mohl pomoci. Kdo žij ve skleníku, neměl by házet kamením…

Seděli na břehu a nechávali se ukolébávat šuměním vody. Jack se na ní podíval. Věděla to, vycítila ten pohled, který se jí propaloval pod kůži.

“Je tu nádherně!”

“Miluju to tady!”

“Chápu proč.”

Seděli tak blízko sebe, že slyšela jeho dech. Párkrát se zhluboka nadechl, jakoby chtěl něco říci, ale vždycky si to zase rozmyslel.

Trpělivě vyčkávala. A pak to přišlo. Na okamžik zadržel dech a pak ji políbil.

Ještě nikdy nezažila tak nádherný polibek. Plný něhy a příslibu. Vzal ji za ruku a jejich prsty se propletly.

“Ach, Jacku!” vydechla, když jejich polibek konečně skončil. “Proč jsi čekal tak dlouho?!”

Překvapeně se na ni podíval: “Jak jsem si mohl být jistý. Ty jsi vždycky…”

“Sam!”

“Zatraceně!” probírala se Carter pomalu ze spánku.

“Sam! Musíš vstát. Už je půl sedmé!” hlas Janet nabíral na naléhavosti.

Včera se jejich párty poněkud protáhla, a tak Janet zavolala Cassie, že se zdrží přes noc.

Carter se znechuceně škrábala z postele. Proč vždycky její sny končí stejně? To znamená končí dřív než se doopravdy něco stane. Ještě nikdy se nedostala přes předehru…

“Sakra!” zaklela ještě jednou a šla si dát studenou sprchu - měla ji zapotřebí!

Seděli na břehu a nechávali se ukolébávat šuměním vody. Jack ji po očku sledoval. Zachumlaná ve své bundě, prut opřený o nohu, aby jí neunikla ťukající ryba, polodlouhé kaštanové vlasy vždy sevřené do drdolu - několik pramenů se uvolnilo a vroubilo jemný obličej, vycházející slunce je zbarvilo do tiziánového odstínu, obrovské čokoládové oči, jež dominovaly jejímu obličeji upřené na oblohu.

“Povídej,” vybídla ho.

“Já…” překvapeně zalapal po dechu. Neměl chuť znovu vysvětlovat důvody, jež ho vedly k jeho rozhodnutí. A od Des takový nátlak rozhodně nečekal.

Usmála se. “Povídej mi, co vidíš!” Upřesnila svůj požadavek.

Co jí měl povídat, že zčeřená hladina září jak živé stříbro a že mu připomíná věci, na něž zrovna teď nechce myslet?

Proto sledoval její pohled: “Vpravo přímo nad lesem právě vychází slunce, několik růžovooranžových červánků, přímo nad hlavou máš pár bojujících draků a nebo ledního medvěda s rybou, můžeš si vybrat. Další, co vypadá jako hlava koně, z tlamy mu čouhá ocas. A tamhleten,” natáhl ruku, a tak si uvědomil zbytečnost svého pohybu. Zadrhl se, podíval se na ni, aby se ujistil, že si ničeho nevšimla. Otočila hlavu daným směrem a Jack měl na chvíli pocit, jakoby se její prázdné oči naplnily jeho slovy…

“Danieli Jacksone?” Teal’c vyjádřil své překvapení zvednutým obočím.

Danny se ošil. Poté, co strávil půl dne zíráním na artefakty z PX 8420 bez výrazného pokroku, se rozhodl, že navštíví Teal’ca, když už tu nebyla Sam. Ovšem teď - tváří tvář Teal’cově kamennému obličeji, to odhadl jako špatný nápad.

“To nic. Já… Asi jsem si dal jeden hrnek kafe navíc,” chystal se Daniel vycouvat.

Teal’c pokývl: “I já si dělám starosti o O’Neilla!”

Teď bylo na Dannym, aby otevřel pusu: “Taky si myslíš, že je to vážné?”

Teal’c znovu kývl.

“To je úleva.”

Teal’c se na něj podíval téměř ohromeně.

“Tedy ne, že je to vážné,” uváděl ihned vše na pravou míru. “Ale, že máš stejný pohled na věc.”

Tentokrát již Teal’c nereagoval.

Daniel se posadil a bez dalšího pobízení pokračoval: Já samozřejmě vím, že si potřebuje odpočinout. A já mu to přeji, opravdu!” zdůraznil jakoby mu chtěl Teal’c odporovat. “Jde jen o to, že…” nabral zhluboka dech, “mám o něj strach…”

“O’Neill se o sebe dokáže postarat. Již to mnohokrát prokázal.”

Danny potřásl hlavou. “Co s ním bude, jestli opravdu odejde?! Vždyť…” zarazil se.

“Nemá nic jiného?” doplnil ho Teal’c.

Daniel zdráhavě přitakal.

“Možná právě to byl důvod.”

“Taky mě to teď napadlo.”

“Já se neobávám o O’Neilla, ale o osud SGC a Země. Bez něj se naše šance zvítězit nad Goa’uldy výrazně sníží.”

A Daniel byl nucen se podívat na problém Jackova odchodu i z jiného než osobního pohledu. “Sakra!” zaklel potichu a před očima mu začala defilovat ta nejhorší scenérie.

Seděli na břehu a nechávali se ukolébávat šuměním vody.

“Tati?”

Jack přestal pozorovat splávek. “Co je, Charlie?” obrátil se na svého syna.

Charlie dál zíral na svůj prut: “Kdy sem zase pojedeme?”

Jack polkl srdce, které mu vyskočilo do krku: “Nevím.” A byl rád, že ho jeho syn ušetřil svého pohledu plného zklamání.

“Ale, tati!”

“Já vím, Charlie. Je mi to líto!” Viděl, jak si Charlie kousl do rtu. Kdyby jen věděl, že to Jacka bolí víc. “Je mi to doopravdy líto!”

“Jacku!” Des mu položila ruku na rameno.

Trhl sebou.

“To je v pořádku!” ujistila ho Des znovu.

Jack se pomalu probíral.

Des se mezitím vrátila na svou židli.

“Jen se mi něco zdálo,” cítil se Jack nucen dodat.

Přikývla. A neřekla nic jako: “A ty se staráš o mé spaní!”

Byl jí za to vděčný. Neznal žádnou ženu, která uměla mlčet. Snad jen Sarah. Povzdechl si.

Des si povzdechla.

A na to se oba usmáli.

Druhý den ráno si přivstal. Poté, co k večeru odvezl Des zpátky, snědl další výtečnou omeletu (jestli tu opravdu zůstane, bude si muset začít hlídat cholesterol), prolezl sklad a zlikvidoval všechny pavouky a pavučiny (jediná protislužba za zapůjčení sprchy), vrátil se do dědečkovy (zvláštní, že pro něj už navždy zůstane dědečkova, i když už je hezkých pár let jeho) chaty, uložil štěně do pelíšku a sebe do postele. I když celý den vlastně nic nedělal, cítil se báječně unavený a netrvalo dlouho a usnul klidným a hlubokým a hlavně bezesným spánkem. Probudil se osvěžený a rozhodl se zaplavat si v jezeře. Voda byla studená a ranní mlha, jíž se prodíraly první sluneční paprsky, se povalovala na hladině. V chatě se osušil, oblékl a vyrazil k Des na snídani.

Cestou si naladil svou oblíbenou místní stanici a poklepával si do rytmu. A zrovna uprostřed Rain Drops Keep Fallin’ On My Head - měl ji rád už kvůli tomu filmu - se ozval moderátor a přerušil ji: “Včera v noci se při transportu do vězení povedlo uprchnout pěti trestancům. Jsou pravděpodobně ozbrojení a nebezpeční. Proto vyzýváme obyvatele Trout Creek a okolí, aby dbali zvýšené opatrnosti a hlásili všechny neobvyklé události nejbližší policejní stanici.”

Jack zneklidněl a sešlápl plyn.

“Dobré ráno!” zahalekal už ve dveřích.

Des sebou trhla a ještě poněkud třesoucím se hlasem odvětila: “Dobré ráno, Jacku!”

“Jsem tu brzy?” rozhlédl se po vyprázdněné jídelně.

Zavrtěla hlavou, ale Jackovi neušlo, že bez svého obvyklého úsměvu. Vždycky se v práci usmívala, říkala, že je to dobré pro obchod. A kromě toho pro Jacka si úsměv vždycky našla. I mimo obchod.

“Všechno v pořádku?” ujišťoval se.

Přikývla, ale Jacka nepřesvědčila.

Pak zahlédl pohyb v kuchyni. “Hej! Co tam děláte?!” a zvedal se, aby vyprovodil nezvaného návštěvníka.

“To je v pořádku. To je elektrikář - trochu mě zlobí sporák,” uklidňovala ho Des.

Jack to vzal na vědomí, ale nepřestal toho muže sledovat.

“Tak, co si dáš?”

Jack začichal: “Co takhle čerstvý chleba? S medem?” A konečně se mu podařilo odloudit Des alespoň slabý úsměv.

Zmizela v kuchyni a Jack mohl přísahat, že slyší tiché dohadování. Zvedl se, aby se ujistil, že se nic neděje, ale ve dveřích se už objevila Des s vonící snídaní. Do hrnku mu nalila čerstvou kávu.

Jack si pochutnával na snídani, kterou bohužel nikdy nedostane nikde jinde, a sledoval při tom Des, jež se dnes chovala tak podivně. Místo, aby jako obvykle nezůstala chvíli v klidu, stála opřená o rám dveří do kuchyně a Jackovi se zdálo, že se nemůže dočkat, až vypadne. Kdyby nebyla slepá, nespíš by se každých 10 sekund dívala na hodinky.

“Des, jestli ruším…”

“Jacku, omlouvám se. Ale opravdu teď není vhodná doba…”

“Nevadí, Des.” Jack se zvedl: “Díky za snídani. Co jsem dlužen?”

Des na chvilku zadržela dech: “Čtvrťák.”

Jack vytáhl z kapsy dolarovku a vtiskl ji Des do dlaně. A byl si jistý, že se něco děje. Nikdy neplatil v hotovosti. Vždycky jednou týdně projela jeho kreditní kartu. “Sakra! Sakra! Sakra!”

“Hezký den, Jacku,” rozloučila se a se zvláštním důrazem dodala. “A nevyváděj žádné hlouposti!”

“Neměj strach. Já na sebe vždycky dávám dobrý pozor.”

Venku nasedl do auta a vyjel z města. Nemohl vědět, zda ho nesledují. Objel městečko a zaparkoval za rohem šerifovy kanceláře.

Bez váhání vpadl k šerifovi. “Des má problémy!” vyhrkl, ještě než se rozhlédl. Za stolem neseděl Doug jako obvykle, ale jemu zcela neznámý muž oblečený do nepadnoucí uniformy. Ten pohotově vytasil revolver a namířil na Jacka.

“Sakra! Sakra! Sakra!”

Generál se objevil v briefingové místnosti, kde už čekali Carter, Jackson a Teal’c, společně s SG-3. Otevřel desky a nasadil si brýle. Ale ještě před tím viděl, jak se Daniel neklidně zavrtěl. Generál si byl dobře vědom toho, že zbytek SG-1 nejeví mnoho chutí na mimozemské mise.

“Je mi jasné, doktore Jacksone,” obrátil se na Daniela, ještě než mohl něco namítnout, “že máte ještě mnoho práce s katalogizováním nálezů z PX 9237, ale myslel jsem, že by vás mise na PX 3347 mohla zaujmout. A SG-3 jen uvítá krytá záda.”

“Ale, pane,” začal protestovat Danny, když se zarazil. “PX 3347?!”

Vyměnil si s Carter pohled, který začalo plnit nadšení.

“Myslíte tu planetu s velmi vyspělou technikou?” ujišťovala se Carter.

“A kde se rozhodli vrátit k primitivním kořenům?” navazoval Danny.

Generál vážně přikývl a pozoroval vzrušenou výměnu názorů mezi Danielem a Carter.

A zase pro jednou byl Jack zapomenut ve jménu vědy a pokroku. Generál si povzdech. Byl rád, že se mu podařilo odpoutat myšlenky zbytku SG-1 od jejich nepřítomného velitele, ale najednou s dokázal do Jacka mnohem lépe vcítit.

“Určitě s mu něco stalo,” blesklo Des myslí. “Určitě. Trvá to už moc dlouho.” A roztřásla se. Hrnek s kávou jí vypadl z rukou, zvuk tříštícího se porcelánu přivolal Muže s ohavnou kolínskou.

“Co to vyvádíš?!” zaútočil vztekle.

Des si pomyslela, že na někoho, kdo má v ruce zbraň, je až příliš nervózní. “Žádné dobré znamení!” Nahlas: “To je první, na co si jako slepý zvyknete: zvuk rozbitého nádobí.”

Napřáhl se, aby ji uhodil, ale pak si to rozmyslel. Des byla připravena neuhnout, i když moc dobře slyšela, jho paži rozrážet vzduch. Pak jen řekl: “Dělej, chlapi budou mít hlad.”

Des smetáčkem nabrala střepy na lopatku a jen stěží odolala pokušení nasypat je do termosky s kávou. Věděla, že by tím situaci jen zhoršila. Musí počkat na vhodnější okamžik. Ale ze všeho nejdřív musí zjisti, co s stalo s Jackem.

Jack seděl v cele vedle šerifa a v duchu si nadával. Jak mohl být tak naivní. Je přece zřejmé, že si jako první budou sichrovat záda. Tolik let zkušeností z nejrůznějších “problémových” situací a nakonec ho dostane pár obyčejných zločinců. Kdyby na sebe neměl takový vztek, asi by se začal smát.

“To je dobrý, Jacku. Taky mě překvapili,” utěšoval ho z vedlejší cely Doug - asi o 10 let starší a alespoň o 50 kg těžší plešatějící muž, který za celý svůj život nevytáhl z rodného městečka paty.

Jack s útrpně ušklíbl. Taková útěcha byla horší než žádná. A nejhorší pocit byl, že v tom nechal Des samotnou.

“Slíbili, že nikomu neublíží,” s nadějí doplňoval Doug.

“Jistě, dokud půjde všechno podle nich,” zamumlal si Jack pod rašící vousy.

“Kam to jdeme?” zeptala se Muže s ohavnou kolínskou, když ji postrkoval přes náměstí. Piknikový koš, jenž ještě včera skrýval oběd pro ni a pro Jacka, byl naplnění sendviči a kávou. Skoro ji jímala hanba, když si vzpomněla, jak je připravovala, ale na druhou stranu jsou pro její věznitele, takže dobře jim tak.

Vešli do šerifovy kanceláře, Des znala dobře vzdálenost i směr a věčně skřípající dveře ji ujistily, že se nemýlí. Muž s ohavnou kolínskou ji znovu postrčil.

“Byl byste tak laskav a přestal s tím?!” požádala ho věcně. Od cel se ozval ulehčený výdech. “Takže Jack je v pořádku!” spadl jí kámen z srdce.

“Dobré ráno, šerife! Jacku?!”

“A tady máme našeho hrdinu!” zasmál se Muž s ohavnou kolínskou.

“Vpadl sem před pár hodinami jako velká voda,” přisadil si Muž s jemným hlasem a drsnýma rukama. Hned na začátku něco zkoušel na Des, než zjistil, že je slepá. Mohla jen doufat, že mu ten odstup vydrží.

Jack skrz mříže pozoroval Des, jak vyndává jídlo a rozlévá kávu do připravených hrnků. Zdálo se, že se s nezvyklou situací vyrovnala dobře. Zcela nelogicky začal přemýšlet, jak ví, kdy má přestat nalívat, aby nepřelila. Bylo toho tolik, co o ní nevěděl. Mluvila o sobě ještě mnohem méně než on. Potom odstoupila, aby zvětšila odstup mezi sebou a zločinci. Jakoby čirou náhodou to bylosměrem cely. Stála opřená o veřeje a natočila obličej přímo na Jacka. “Je mi to líto,” naznačila rty a pak se odvrátila. Jako by to byla její vina!

“Generále, už je čas,” nakoukla do Hammondovy kanceláře jeho sekretářka.

“Díky, Amy,” ale automaticky zkontroloval hodinky na zápěstí. Avšak jako vždy měla Amy pravdu.

Dostavil se do řídící místnosti a čekal na aktivaci brány. Na čas.

V kameře sondy se objevila Danielova tvář: “Pane, všechno probíhá dle očekávání. Domorodci nám ve všem vycházejí vstříc.”

Carter ho přerušila. “Pane, jsou ochotni se s námi podělit o veškeré,” zdůraznila, “technické poznatky. I když dost dobře nechápou, proč se o ně tak zajímáme. Ale dali nám k dispozici veškerou,” udiveně opakovala, “dokumentaci a několik…” odmlčela se, ale protože ji nenapadl vhodnější termín, pokračovala, “odborníků.”

Generál se spokojeně usmál. Všechno jde tedy podle plánu. Lepší už to být nemůže.

“Hele, na chvilku mi jí pohlídej, jo?!” Muži s ohavnou kolínskou se opravdu podařilo, aby to znělo jako prosba.

Muž s jemným hlasem a drsnýma rukama kývl. Pak naznačil ústím zbraně k celám. Des se ovšem ani nepohla. Muž s jemným hlasem a drsnýma rukama se znechuceně ušklíbl. Zvedl se a šťouchl do Des hlavní. “Do cely, zlato!”

Des s malým zpožděním poslechla. Usadil ji to krajní cely vedle Jacka. Pak se vrátil do kanceláře.

“Des!” zašeptal Jack a natáhl paži, aby se jí dotkl.

Otočila k němu prázdný zrak: “Je mi to líto!”

“Hloupost! Za to přeci nemůžeš!”

“Kdybych po tobě nechtěla, abys zaplatil, mohl si teď v klidu sedět u vody. Je to všechno moje vina!”

“I to, že uprchli z transportu a vybrali si nejbližší místo k úkrytu?!”

“No, dobře,” připustila. “VŠECHNO není moje vina.” Des se svezla po mřížích. “Mám strach, Jacku!”

Jack zvedl překvapeně obočí. Řekla to tak věcně. “Opravdu?”

“Dělám si starosti. Já si ve skutečnosti nemyslím, že nás nechají být. Mají něco v plánu. A s námi v něm rozhodně nepočítají. Budou chtít zahladit stopy a zbavit se nepohodlných svědků. Musíme něco udělat!”

“Celou dobu nemyslím na nic jiného!”

Tiše se zasmála: “Nenávidíš to, viď? To čekání, to nicnedělání. Přenechání iniciativy jiným není nic pro tebe, co? Přesně jako tvůj děda!”

Jack se udiveně zeptal: “Ty jsi znala mého dědu?”

“Jistě,” se zadostiučiněním řekla Des.

“Ještě nikdy ses nezmínila…”

“Ještě nikdy ses neptal. Můj a tvůj děda byli přátelé - neustále se hádali.”

“A neodporuješ si trochu?”

“Přátelství, Jacku, není o tom, co člověk říká.”

Do Jackových očí se vloudil smutek: “To máš tedy recht!”

“Samozřejmě. A ty jsi o tom snad někdy pochyboval?” provokativně nasadila.

“Ovšem, že ne!” přešel Jack okamžitě do defenzivy. “Právě jsi mi chtěla vyprávět, jak jsi se seznámila s mým dědou.”

“Ne,” pokračovala v konverzaci vedené šeptem, “nechtěla jsem říkat nic o tom, jak je hrdý na svého vnuka v armádě. Chtěla jsem začít pracovat na nějakém plánu!” Vrátila Jacka do reality.

Jack se probral z nostalgických vzpomínek. Jako vždy měla pravdu. Jak to, že z nich dvou to byla ona, kdo si zachoval chladnou hlavu?! Rychle ji koutkem oka zkontroloval - napjaté držení těla a zaťaté pěsti ji usvědčovaly - Jackovi zatrnulo, Des měla opravdu strach! To jím otřáslo.

“Přestaň myslet na hlouposti!” ozvalo se současně v jeho hlavě a od Des.

“Já mám možná něco, s čím by se dalo začít,” začala a poprvé se v jejím hlase ozvala nejistota. “Ten chlap, co nás tu drží,” zaváhala, “vyjel po mně.”

Jack se napružil. Jestli něco bytostně nenáviděl, tak to bylo násilí na ženách a na dětech. “Ten bastard!”

“To je v pořádku, Jacku,” ujišťovala ho Des, “když si všiml, že jsem slepá, stáhl se. Ale, víš,” opatrně zkoušela terén, “mohla bych ho k něčemu vyprovokovat. Potřebuje jen málo…”

“Všichni tady potřebují jen málo, Des.”

Vážně kývla. “A právě proto, Jacku. Nemůžeme si dovolit čekat!” naléhala.

“A co chceš přesně dělat?”

“Vždycky jsem si myslela, že ty jsi ten velký expert, Jacku!” A Jack by mohl přísahat, že ví mnohem víc, než jí kdy řekl.

“Co to tam vy dva pečete?” zajímal se šerif Douglas.

Než mohl Jack odpovědět, Des rty naznačila: “TO JE DOUG!”

“Ani jsem nevěděl, že Des znala mého dědečka,” řekl nahlas.

“Copak starej John,” souhlasil Douglas.

“Co tím chcete říct?” obrátila se na něj Des.

Šerif se zarazil: “No, přeci starej John… byl… podivín,” dodal ten nejjemnější výraz, jnž ho napadl.

“Aha,” suše podotkla Des. A šeptem k Jackovi: Teď jsi doufám pochopil…” Že je šerif nepoužitelný, už říkat nemusela.

Zase ta jejich konverzace beze slov. To by měli určitě využít.

“Mohla bych ho k sobě přilákat a pak ti přihrát klíče a o zbytek už by jsi se postaral,” navrhla.

Jack už podobný plán zavrhl, protože pro Des představoval příliš velké riziko. Nevadilo mu podstupovat nebezpečí, ale vystavovat mu handicapovanou ženu/neozbrojeného a nevycvičeného civilistu? Ani náhodou.

“No, tak, já vím, že je ti to proti srsti, ale napadá tě snad něco jiného?”

“Musíme počkat.”

Do Desina hlasu pronikl vztek: “Je to kvůli tomu, že jsem slepá?! No, tak to řekni. Nepůjdu do toho se slepou ženskou, protože je to nebezpečné. No, tak to řekni!” zvýšila hlas.

“Určitě se naskytne příležitost…”

Des se snažila uklidnit: “A třeba ne. Už nemáme moc času, Jacku! Bomba tiká!”

Jack věděl, že má Des pravdu. V tu chvíli ho nenapadalo nic chytřejšího, ale přesto se úporně bránil to přiznat.

Daniel seděl u ohně, usrkoval horkou kávu a zíral do plamenů. Carter si k němu přisedla.

“Jack by to tu nenáviděl.”

Kývla. “Nudil by se k smrti.”

“Pořád by se mně pokoušel rozptylovat.”

“Kladl by otázky a nečekal na odpověď.”

“Zase by si hrál na vojenského primitiva a při tom…”

“Chybí ti, viď?!”

“Asi už neumím v klidu pracovat. Pořád musím koukat přes rameno a…”

“Ale on se neobjeví, co?!”

Zadumaně potřásl hlavou. “Já vím, že tu dovolenou opravdu potřebuje a rozhodně si ji zaslouží, o tom není nejmenších pochyb, ale ta nejistota, jestli se vrátí nebo ne…”

Carter se dívala do ohně a ve tváři se jí zračily vlastní obavy.

Des konala velké přípravy. S tím málem, co měla k dispozici, musela sáhnout hluboko do ženských triků.

Z přísného drdolu uvolnila neposlušné prameny, které se jí rozvlnily kolem obličeje. Několikrát se kousla do rtů, aby získaly rudější a svůdnější barvu. Pak získaly lesk díky jelenímu loji, jež skrývala v kapse. Uhladila rozdrbané obočí a řasy natočila směrem dopředu. Na košili rozepnula další 3 knoflíky. Bylo to už trochu moc, ale upravila ji tak, jako by to bylo dva a půl. Zbytek zastrčila do úzkých jeansů, takže vynikl její úzký pas, ploché břicho a širší boky. Jediné, co ponechala beze změny, byly její vysoké boty - ne, že by s nimi taky mohla něco udělat.

Jack jen vykulil oči.

Potměšile zvedla jedno obočí a tím nejsvůdnějším hlasem pronesla: “Tak co, Jacku? Máme šanci?”

Jack polkl. “No, musíme doufat, že neměl pořádnou ženskou hodně dlouho.” Snažil se dostat pod kontrolu svým obvyklým sarkasmem.

Des po něm vrhla nasupený pohled: “To si s tebou ještě vyřídím!”

“Des! Co to má znamenat?” zareagoval na Desino podivné chování konečně i Doug.

“Nemám nejmenší chuť tu zůstat déle, než je bezpodmínečně nutné,” prohlásila věcně. “Hej, vy tam!” křikla do vedlejší místnosti. “Co mám udělat proto, abych odtud mohla vypadnout?”

“Teď se o všem rozhodne!” Jack musel mobilizovat veškeré své rezervy, aby i nadále vypadal uvolněně. Přesto byl připraven k okamžité reakci.

Jackova cesta 2

Kapitola 2

Jakmile Muž s jemným hlasem a drsnýma rukama vstoupil, opřela se Des o mříže dělící ji a Jacka a košile se opět trochu pootevřela. Dle mužovy reakce mohl Jack lehce posoudit, že první část plánu funguje skvěle. Ale věděl také přesně, jak lehce se může vše zvrtnout.

Muži s jemným hlasem a drsnýma rukama se na tváři objevil úšklebek. Rychle odložil revolver, který měl pro jistotu přichystán v ruce a u opasku zašátral po svazku klíčů. Odemkl dveře a za sebou opět zamkl: “Kdyby sis to, zlato, náhodou chtěla rozmyslet!”

“Jak jsem řekla,” její hlas zněl jako samet, “udělám všechno, abych se odtud dostala. VŠECHNO!” A to, jak zdůraznila poslední slovo, nenechalo nikoho na pochybách.

Skoro se na ni vrhl. Des odvrátila obličej, na kterém se zračilo znechucení. Hrubýma rukama přejížděl po celém jejím těle. Horké rty na hrdle sjíždějící do málo zakrývajícího výstřihu. Des mu kroužila po zádech a hlubokými výdech předstírala rostoucí vášeň.

Jackovi spíše připadlo, jakoby se tím dýcháním uklidňovala.

Konečně se jí ruce propracovaly k jeho pasku. Začala ho rozepínat a snažila se ignorovat jeho pokusy dostat se do jejích upnutých kalhot. Konečně mu pásek s hlasitým zadrnčením spadl. Des ho nohou jakoby náhodou postrčila směrem k Jackovi. Muž s jemným hlasem a drsnýma rukama byl v tu chvíli příliš zaměstnán Desiným tělem, než aby zaregistroval, co se děje. Až cvaknutí zámku ho probralo. Des ho však strhla na sebe a skončila pod ním na kavalci. Pokusil se zvednout, ale nohy se mu zapletly do kalhot u kotníků. V témže momentu už u něj stál Jack a omráčil ho vlastním revolverem.

Jack ho opatrně sundal z chvějící se Des. Slabě se usmála. “Proč ti to trvalo tak dlouho?!”

Jack natáhl paži a pomohl jí vstát. Ta posunula kalhoty zpět do pasu a zapnula si košili až ke krku. Jack mezitím osvobodil stále žasnoucího šerifa.

“A padáme odsud!” Neváhali ani minutu. Každým okamžikem se tu mohl objevit někdo ze zbylých čtyř uprchlíků.

Šerif se zatím pokoušel navázat spojení s vnějším světem. Ale telefon zůstal němý.

“Zkusíme to u Berty - má vysílačku,” navrhla Des, která už se, jak se zdálo, vzpamatovala.

Ale zdání klame. Jack věděl dobře o účincích opožděného šoku. Mohl jen doufat, že se do té doby dostanou do bezpečí.

Vyrazili z policejní stanice, aby ve dveřích narazili na tři po zuby ozbrojené muže. Jack jen stačil zvednout revolver, aby ho vzápětí sklonil. Věděl, že nemá nejmenší šanci. A takhle zemřít! To opravdu nechtěl.

Zavřeli je společně do malé tmavé místnosti. Mohl její přítomnost jen cítit. Natáhl ruku, aby se přesvědčil, že tam opravdu ještě je.

“Je mi to líto!”

“Není to tvoje vina,” snažila se ho utěšit.

I ona natáhla ruku. Jejich prsty se dotkly. Chtěl se jako vždy stáhnout. Ale tentokrát ho nenechala. Jejich prsty se propletly.

“Já…” začal Jack, ale ona ho umlčela.

“ŠŠŠ!” položila mu dlaň druhé ruky na ústa. Jeho horký dech v ní probouzel zakázané pocity.

“Ach, Jacku!” Možná za to mohla i ta tma, v níž jen zářily jeho oči. Každopádně oba zapomněli na to, co je rozdělovalo a soustředili se na to, co je spojuje.

Konečně se jejich rty spojily. Nekonečný polibek plný vášně a příslibu do budoucnosti…

“Sam!” jeho hlas byl náhle naplněn podivnou naléhavostí.

“Sam, vstávej!”

“Sakra, Danieli! I ty, Brute?!” byla Carter vytržena ze sladkého spánku a sladšího snu. Vyškrábala se ze spacáku.

“Jsi na řadě,” upozornil ji Daniel a sám se začal chystat ku spánku.

Carter stále ještě myšlenkami v jisté malé temné místnosti vystřídala Dannyho na hlídce. Její rty ještě hořely jeho žhavým polibkem a tělo se třáslo v očekávání věcí příštích. “Sakra! Sakra! Sakra! Proč to vždycky končí takhle?!”

“Sakra! Sakra! Sakra! Proč to vždycky končí takhle?!” Jack tiše tloukl hlavou do zdi. Des seděla ve vzdálenějším rohu místnosti. Jack měl za zády ruce spoutané policejními želízky a propletené k topení, stejně jako šerif u druhého topení. Des, na kterou již pouta nezbyla, byla připoutaná k trubce u tropu vedoucí do kuchyně. Jack na vrhl starostlivý pohled. Obě tváře měla zbarvené do ruda od muže, který se probral v cele a musel si na někom vybít zlost. A, jaký div, vybral si tu nejslabší oběť. I Jack jich pár schytal, když se mu v tom pokusil zabránit. Teď seděli ve sklepě pod Desinou restaurací a měli oprávněné obavy o svou nejbližší budoucnost.

“Pozor!” upozornila je Des hodnou chvíli před tím, než i oni zaregistrovali blížící se kroky.

Jack i Des se přes nepohodlnost svých pozic narovnali. Nechtěli poskytnout svým věznitelům to nejmenší uspokojení. Jack nemohl než ji obdivovat. Zachovat si i tváří tvář takové situaci chladnou hlavu chtělo víc než pořádnou dávku odvahy.

Do sklepa vešli dva muži. Muž s jemným hlasem a drsnýma rukama a poslední z pětice, jehož ještě neměli tu pochybnou čest poznat. A co opravdu nahánělo Jackovi husí kůži, byl fakt, že se oba dva usmívali.

Pátý muž držel v ruce malou kovovou krabičku. Když ji otevřel, přeběhl Jackovi mráz po zádech. Jestli něco pravdu nenáviděl, tak to byly injekce. Už si jich za svůj život užil víc než dost.

“Sakra! Sakra! Sakra!”

“Něco tu pro vás mám, pánové. Je mi líto, ale na tebe už nezbylo, zlato!” obrátil se k Des s absolutním nedostatkem lítosti v hlase. “Tuhle malou krabičku pro nás s více než zajímavým obsahem jsem našel v tašce místního zvěrolékaře. Možná vás uklidní, že i já mám značné zkušenosti s léky.

“Bože! Drogový dealer. A vzhledem k tomu, jak vypadá, v tom i sám jede! Sakra! Sakra! Sakra!”

Pátý muž nabral zkušeným pohybem z malé ampulky žlutou tekutinu do stříkačky. A celou dobu jeho tvář neopustil nepřítomný úsměv. Jako první oběť si vybral šerifa, který stále ještě v šoku seděl schoulený v rohu. Téměř nereagoval, když se mu jehla zabodla do paže.

Jack se snažil oddálit okamžik, kdy to potká i jeho. “Hele, chlapi, můžeme se přece domluvit. Určitě spolu něco vymyslíme…”

“To je zvláštní, že na to narážíš, my už jsme totiž něco vymysleli. Vy tři jste prostě byli v nesprávný čas na nesprávném místě. Když tu začalo hořet,” Jackovi neušlo, jak se Des zachvěla, “Vy dva hrdinové jste chtěli pomoct tady chudince, která zůstala trčet ve sklepě. Bohužel se vám nejenže nepodařilo ji osvobodit, ale padající trosky tady uvěznily i vás. A pitva neprokáže nic jiného, než že jste se udusili kouřem. Ne, ž by toho zbylo k té pitvě moc,” a zase se usmál.

“Ach, můj Bože!” zašeptala Des slova, jež tanula Jackovi na mysli.

Narkoman nabral do stříkačky obsah druhé ampule.

“Hej, chci vlastní jehlu! Nikdy jsi neslyšel o AIDS nebo o žloutence?!” nemohl Jack udržet jazyk za zuby. Koutkem oka zahlédl odlesk zubů v Desině tváři.

“Alespoň něco dobrého to v sobě mělo,” říkal si pro sebe, když dostával další rány od Muže s jemným hlasem a drsnýma rukama. Téměř mu vyrazil dech. Ještě lapal po dechu, když mu vrazil jehlu do ramene.

Černá kola, jež mu tančila před očima z nedostatku kyslíku, změnila barvu. Ani nevnímal, že mu stejně jako šerifovi sňali želízka. Zkroutil se do pozice embrya, žilami mu začala proudit žhavá láva. Trochu ho překvapilo, že ji může vidět. Ale jen trochu. Z dálky slyšel, jak někdo křičí jeho jméno. Ale ani to nebylo důležité. “Charlie!” zašeptal a natáhl ruku, aby se dotkl svého syna.

“Tati!” Charlie se usmál a vklouzl svému otci do náruče.

“Charlie! Je mi to tak líto!”

“Ale co?” obrátil k němu Charlie svůj zrak plný nevinnosti.

“Všechno, Charlie! Že jsem tu pro tebe nebyl, když jsi mě potřeboval. Že pro mě byly některé věci důležitější než ty. Že… Že… Že jsi kvůli mně zemřel. Všechno to byla moje vina,” vzlykal Jack a svíral svého syna v náručí.

“Jacku!” někdo se pokoušel proniknout do jeho světa a vzít mu Charlieho!

“Jacku!” Des křičela, jak se pokoušela dostat se do jeho mozku zahaleného oparem z drog. Ze shora slyšela, jak je připravována nehoda při požáru. Polila ji smrtelná hrůza. “Jacku!”

A teď přišla i Sarah. Konečně mu odpustila. A konečně budou zase rodina. Všichni pohromadě. Už nikdy je neopustí. Už nikdy!

“Jacku!” Zachvátilo ji zoufalství. Křičela, až jí selhal hlas. Nyní jí zbývalo jediné. “Ach, můj Bože, Jacku, omlouvám se!” zašeptala.

“Charlie je mrtvý, Jacku! Není to tvoje vina, že zemřel, Jacku! Miloval jsi ho a to jediné je důležité! Nebyla to tvoje vina!” Její hlasivky se dostávaly na hranici vysílení. “ale Sarah! To byla tvoje vina. Jestli chceš zachránit alespoň vzpomínky, musíš s ní konečně promluvit, Jacku! JACKU!” Kouř začínal pomalu pronikat do místnosti a znesnadňoval jí dýchání. Zoufale se pokoušela vyvléci z provazu. Po tváři se jí řinuly slzy - snad z emocionálního vypětí, snad z kouře. Rozkašlala se: “Proboha, Jacku!” naposledy vyrážela mezi jednotlivými záchvaty kašle. “Jacku, prosím!” Už si ani nebyla jistá, jestli to řekla, nebo si to jen myslela…

Table of Contents

Kapitoral 1

Kapitoral 2