Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující: Sabina Hohnova

Adresa: Uvoz 162/20, 11800 Praha 1 - Hradcany, cz

ID 3027-47637326497466347233-1141-2478

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

© Zdeněk Mahler, 2010

Ilustrace © Aleš Čuma, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-90-7217-893-3 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7462-026-3 (ePub)

ISBN 978-80-7462-052-2 (mobi)

Ten den bylo nebe čisté, obloha jak vymetená — nad krajinou se vznášel jen dvojplošník: armádní pilot zakroužil nad tuctovou vesnicí a shodil na náves balík, za kterým vlály bílé stuhy.

Zdola mu s výskotem mávaly vyšňořené družičky — místní rošťák Pepík Hroníků, který nemohl u ničeho chybět, nadšeně povykoval:

„Mladej Horák shodil prádlo, aby mu ho vyprali.“

„A taky věneček pro nevěstu!“ ohlásila školačka Růženka Vaňková do dveří hospody.

A v nabitém sále nasadila muzika tuš: svatební hostina dospěla k čepení nevěsty…

Zatímco kamarádky se jaly zdobit blaženou Jaruš z mlýna, Pepík, který s Růženkou nahlížel oknem zvenčí, se ušklíbl:

„Stejně je náhradní, ten věneček — mělas to vidět, jak s Fialou dováděli ve vrbičkách!“

„Nejsi ty, Pepíku, sprosťák?“ pohoršila se školačka.

Josef na to:

„Tak co za mnou lezeš?“

„Já za tebou? Ty za mnou!“

Načež ženich Fiala, člen kapely, vystřihl na trumpetu famfáru — a starosta zvolal:

„Sólo pro svatebčany!“

A fešný trumpeťák předal nástroj Karlovi Šímů a chopil se své novomanželky — a hosté je obklopili v bujarém kruhu a neodolali a přidávali se k tanci — i četnický strážmistr Vlček vyzval farskou slečnu — v mámivém valčíku jí hučel do ouška:

„Toničko, až skončíte službu u pana faráře, šla byste ke mně?“

Přisvědčila:

„Šla. Ráda.“

Jen chromé Anežce Šímové zbylo sledovat rej z rohové lavice — opilý syn Eda k ní dosedl, pobryndal ji pivem a ještě ji popíchl:

„Kde zas ten kozel stará vězí?!“

Ukázala mu radši k muzikantům:

„Dones to pivo Karlovi…“

•

Ukryta v hučícím včelínu objímala se dvojice zralých milenců — počínali si se zoufalou dychtivostí — muž vyhekával okouzleně: „Jak ty jsi pěkná, Marie… Celá bílá!…“ — odhalil ženě prsy — a ona se k němu horoucně tiskla: „Františku můj…“ — v cizoložném vztahu se zapletl František Šíma s vdovou Vaňkovou…

Když se pak upravovali, zdvihla se ve Vaňkové provinilost:

„Já se na tu veselku bojím… Znáš ženský, už to o nás roznesly.“

„Neboj, Marie — přijď, nikdo se proti tobě neopováží!“

Šíma vyhlédl do zahrady, skrčen protáhl se uvolněnými plaňkami v plotě a zamířil k hospodě.

•

Melodie, která se nesla přes zahrady, zesílila.

František Šíma vstoupil do výčepu, pohledem pozdravil nebohou manželku, ukázal hospodskému, že objednává dvakrát režnou.

Podroušenému Edovi, který se motal kolem pódia, zle blýsklo v očích:

„Vašku, drž mě, nebo se neznám!“ zavrčel k trumpeťákovi.

Fiala ho krotil:

„Vraž tam zpátečku — jednou je to váš fotr.“

„Fotr akorát pro ostudu — před celou vesnicí — před mámou!…“

Fiala koutkem prohodil ke své Jaruš:

„Doma holt si neužije…“

To už se do sálu protáhla i černá vdova Vaňková, usedla hned u dveří. Hlavy bab se ovšem pohoršeně scukly, i muzika poněkud zadrhla, vzduch zhoustl napětím…

František Šíma furiantsky sáhl po jedné ze sklínek s kořaličkou a podal ji Vaňkové a připil jí.

Eda vzkypěl, vyrazil na parket — —

Leč starosta Hejma honem zacinkal vidličkou na půllitr a zvolal obřadně:

„Jakožto starosta mám milou povinnost rozloučit se s naší nevěstou, než nám ji Fiala odvede do města.“ Ukázal na patrový dort: „Pozornost od obce!“ a sáhl po noži, aby dar rozkrojil, jenomže měl pravačku v sádře — a tak požádal souseda Šímu: „Františku, seš radní, vem to za mě.“

Šíma se chopil díla…

U ramene mu však zařval Eda:

„Pojď ven!“ cloumal tátou za rukáv. „Něco si vyřídíme!“

„Co si to dovoluješ, ty spratku!“

„Tohle!“ Eda skočil po mámině holi a praštil otce tak divoce, že ji o něj přerazil!

Tátu ta pohana zbavila smyslů, stiskl nůž — ale Eda ho zezadu obemkl a zdvihl, že ho vynese ze sálu — zmítající se Šíma za sebe nepříčetně bodal — do zběsilé rvačky a křiku se vrhl četník Vlček: „Jděte od sebe! Okamžitě toho necháte!“ a Eda tátu postavil, ale sám sjížděl k podlaze a bez hlesu padl a z prsou mu vytryskla krev!

Z pódia seskočil Edův mladší sourozenec Karel, podložil oběti hlavu svým sakem, marně volal: „Edo, brácho, otevři oči! — to přece není možný!“ — po čtyřech lezla k synovi chromá Anežka — starý farář za talířem s husím stehnem se zděšeně křižoval: „Pro Kristovy rány…“ — Vaňková s hrůzou v očích vycouvala do tmy — strážmistr Vlček ohledal mrtvého a pak vyzval Šímu: „Jménem zákona!“

•

Drobně sněžilo…

Nad venkovským hřbitůvkem dozněl smuteční pochod hornické kapely…

Chlapi donesli chromou Anežku na židli k vykopanému hrobu, syn Karel ji držel za ruku — ženské si uvázaly černé šátky — kamarádi Edy si navlékli fotbalové dresy — mladý Josef Horák, pýcha obce, se vyjímal co poručík v letecké uniformě — velebný pán odříkával žalm — ministranti se nudili — napomenul je:

„Neposmrkujte! Kde mám kropenku?“

Zatím stranou za náhrobky probíhalo tlumené dohadování — letec Horák přinesl čerstvou hlášku ze štábu:

„Tady to komplet zabere Hitler! Musíme odtud, než spadne klec. Dva se mi do mašiny vejdou.“

Trumpeťák Fiala se dotázal fotbalisty Stříbrného:

„Ty jdeš?“

Sympaťák v dresu přikývl:

„Horák a Stříbrný vždycky táhli spolu.“

Fiala by se rád přidal, jenže…

„Kdyby bylo jenom na mně… ale ona Jaruš je v tom.“

Ukázal k ní bradou: „Drží se mě jako klíště…“

Do toho velebníček vzýval nebesa:

„Odpočinutí lehké dejž mu, ó Pane — a světlo věčné ať mu svítí!“

„Stejně… někdo tu zůstat musí,“ dovodil zkroušeně trumpetista — od kapely už na něj posunkovali — čekalo ho sólo. „Aspoň o mně víte — kdyby něco…“

Kněz pokynul fotbalistům, ať spustí rakev do jámy — hudba nasadila „Zasviť mi, ty slunko zlaté, na poslední z vlasti krok“ — Fialova křídlovka se loučila s Edou a vlastně i s dvojicí exulantů a s osudovým snem — jímavá melodie se táhla údolím a odrážela od lesů…

•

Při přelíčení se Šímou jevil soudce neklid, zdál se napůl zaujat chroptěním uličních tlampačů městského rozhlasu — roztěkaně naslouchal venkovským svědkům:

„Věčně chudákovi Anežce zahejbal — se svačinářkou v hutích —“ nasazovaly ženské proti obviněnému — „S Vaňkovou se slejzali, eště byl nebožtík naživu. Měl zaprášený plíce ze šachty.“

Do síně se protáhl soudní sluha — naklonil se k předsedovi senátu s naléhavým sdělením — dostal pokyn, aby otevřel okno: z náměstí sem dolehl zlověstný hukot!…

„Slavný soude,“ vrátil se k případu strážmistr Vlček, „k činu došlo v sebeobraně: obžalovaný po útoku syna reagoval zkratově, nešlo o záměr.“ Hodlal doložit skutkovou podstatu i doličnými fotografiemi.

Soudce ho přerušil:

„Nevšiml jsem si, že by obžalovaný Šíma projevil účinnou lítost.“

Šíma zavrčel:

„Když syn vztáhne ruku proti otci — —!“

Nervózní soudce se odvrátil k oknu — před budovu dorazila kolona maskovaných kamionů.

Nasadil si biret a odemlel rozsudek:

„Podle paragrafu 140 trestního zákona III. odsuzuje se František Šíma, naposledy bytem —“ diktoval písařce, „— to tam pak doplníte — za zabití prosté na —“

Vtom do síně vtrhla rojnice esesáků — velitel zakřičel:

„Rozchod!“

Dvojice strážných stačila odvléct Šímu k celám — mříž zaklapla!

•

Černý opel s nacistickou standartou na blatníku zabrzdil před okresní radnicí — v bráně již přešlapovalo představenstvo v čele s primátorem ozdobeným zlatým řetězem a spolková reprezentace i místní továrník — přihnal se na motorce i četnický strážmistr Vlček.

Šéf gestapa je pozdravil zdviženou pravicí a laskavě pronesl sudetskou češtinou:

„Meine Herren, čeká nás množství společných úkolů — musíme zde zajistit pořádek a klidné podmínky pro činorodou práci občanstva.“ Ukázal na svůj uniformovaný i civilní doprovod: „Odborníci z mého štábu s vámi proberou detaily.“

Na prvním schodu zadrhl u říčného četníka:

„Strážmistr Vlček? Na okamžik.“ Vyzval ho do kanceláře, která se zřejmě měla stát jeho pracovnou, pobočník již na zeď zavěsil mapu Protektorátu, blond sekretářka držela služební desky…

„Ověřil jsem si vaše kvality, odborné i jazykové…“ zalistoval nacista v lejstrech. „Vaše matka se za svobodna jmenovala Königová, že? — Aus Karlsbad?“ A rezolutně oznámil strážmistrovi: „Nabízím vám funkci městského velitele četnictva — hodnost majora — trojnásobný plat.“

Vlček zaskočen projevil rozpaky.

„Mohl bych si vzít čas na rozmyšlenou?“

„Nemohl. Jde o nabídku, která se dvakrát neopakuje.“ Mrkl na Vlčka přátelsky: „Ještě nějaký dotaz?“

Četník rozhodil rukama, nebylo v tom odmítnutí.

Šéf mu podal pravici.

„Pane majore, gratuluji vám.“

Vlček sklapl podpatky.

•

Šíma seděl na cele s kasařem Petiškou — drali peří. Protřelý zloděj se od mordýře distancoval, trochu se i bál.

„Počestnej kasař pracuje bez krve. Naší patronkou je Panenka Maria.“

Šíma celý čas mlčel, zachmuřený jako belzebub.

„Peří je lepší než pytlíky,“ nasadil Petiška chlácholy. „Sypal jsem do nich pudr značky Lamé — fialkovej či konvalinkovej — z tý vůně zduřely sliznice —“

A prudce kýchl!

Vznesl se oblak peří — chmýří jim komplet obalilo vězeňské mundúry.

„A dost!“ smetl Šíma tu piplačku ze stolu. „Radši nežeru.“

Což kasaře natolik vylekalo, že se jal bušit na dveře:

„Dozorce! Služba!“

Cvakla závora, vpadl sem bachař přezdívaný Hajzlík — kasař v pozoru vychrlil obavu:

„Pane bachmajstr — mějte ohled, koho jste mi sem dal. Celý noce nezamhouřim oko, aby mě ten rapl nepodříz!“

„Klid, Petiška,“ pravil Hajzlík. „Pan Šíma dostane kapky, že večer neunese vlastní ruce!“

Přikázal Šímovi na koridoru před celami:

„Ta chodba se bude blejskat!“

A než se Šíma s kýblem a hadrem dostal ke schodům, sjednal mu interním telefonem další galeje:

„Prádelna? Pošlu ti tam vraha. Jo, zabil syna.“ Rutinní buzerací lámal vězně: „A místo večeře do kotelny! Topič vyfás doživotí, s rozkoší si vás podá.“

Ale do toho se zařízl houpavý jekot sirény a poplašné zvonění! Po kovové galerii se rozlehl dupot dozorců a křik:

„Poplach! Všecko do cel! Připravit hlášení!“

Do věznice se dostavila vysoká nacistická inspekce — bachaři shora potají šmírovali: v přízemku se rezolutně rozmachovali tři smrtonoši z gestapa — štěkání v němčině bylo nezřetelné…

„Rozuměls něco?“ dotázal se dozorce zvaný Srandista kolegy Hajzlíka.

„Prej obyčejný zločince odklidit do křídel — centrální budova se vyhradí pro politický.“

Pak tedy bachař Srandista zavelel Šímovi a kasaři:

„Sbalte si fidlátka a jde se! Konec flákání, posílíte vězeňskou tiskárnu.“

A odvedl je přes dvůr (branou už vjížděly první německé antony, vyháněli z nich zmlácené heftlinky) do zamřížované ubikace krčící se při zdi.

Uvnitř se postavil do pozoru nenápadný střízlík umazaný od tiskařské černě:

„Vězeň číslo 205.“

Srandista ho představil příchozím kriminálníkům:

„Tohle je obzvlášť nebezpečnej element: špičkovej padělatel.“ A přikázal mu: „Přidělíte jim úkoly.“

•

Anežka Šímová sundala ze zdi svoji dávnou svatební fotografii a nahradila to obrázkem Edy — Karel ji sledoval od učebnice fyziky, poznamenal:

„Prej v nebi se nestárne. Edovi furt bude dvaadvacet.“

Po chvíli se zeptal:

„Proč se táta s Edou tak nesnášeli? Protože byli stejní?“

„Aspoň že ty seš po mně,“ řekla máma.

„Na mě táta nebyl zlej…“

Anežka připustila:

„Každej dělník je pyšnej, když má študovanýho syna.“

Přerušil je zvuk motorky — pod okny zabrzdil četník Vlček:

„Teta Šímová — jste doma?“

Postavil na rám okna lahvičku:

„Timhle si máte mazat kolena — prej je to extra na revma.“

Anežka jen zabreptala:

„Ale co budu dlužná?“

Jenže Vlček měl napilno:

„Tolik nemáte,“ — už odstartoval.

Vypnul motor až u fary — vyběhl do patra — hospodyně Tonička místo pozdravu obdivně vydechla:

„Fešák!“

Na výložkách Vlčka se leskla zlatá hvězdička.

„Toničko, kde máte důstojnýho pána?“

Vysypal pak vetchému farářovi:

„Velebnosti, proč jsem tady: začnou se rekvírovat zvony — bude u toho gestapo — bacha na toho mrňavýho, to je zabiják!“

Starci to vzalo dech — rozházelo myšlenky:

„Koukám, že jste povýšil…“

Vlček mávl rukou.

„Mně nejde o ty frčky — měl to vzít někdo horší? — Ten jejich šéf se zdá slušnej.“

Tonička už nesla šálky.

„Dáte si kafíčko?“

„Snad příště,“ děkoval jí. „Na služebně mi brečí nějaká máma, že sebrali kluka. Vykřikl trouba, že Hitler je vůl — jako by to všichni nevěděli!“

Aspoň mu zabalila pár koláčů:

„Něco na zakousnutí…“

•

Třeskla rána kamenem do okna — střepiny skla vletěly do kuchyně — Vaňková prudce couvla za kredenc — kryla vyděšenou dceru Růženku — oběma vytryskly slzy…

•

Kostelem se nesl zvuk varhan.

U oltáře kněz v ornátu právě pozdvihoval hostii — Vaňková se zasunula do lavice — ale ženské se od ní odtáhly, Anežka odvrátila pohled — černá vdova tu trčela sama.

Poté pobledlá vyhledala faráře v sakristii — pokřižovala se a vyhrkala rozrušeně:

„Velebný pane, rozhodla jsem se, že se odstěhuju — já už to nemůžu vydržet. Koukají na mě skrz prsty…

Já uznávám svůj díl viny… Musím už kvůli holce — ona Růženka — —“

Zkroušeného kněze ovšem pohltily závažnější starosti — uchopil její ruce do svých, jako by sám žádal o pomoc:

„Každý neseme své břímě — já už přesluhuju a nemůžu teď odejít. Jestli cítíte vinu, nikam před ní neutečete — vina žádá pokání. Když zůstanete — všem na očích, dosáhnete odpuštění a klid v duši.“

Oknem bylo vidět, že na návsi počali jacísi dělníci vytahovat z náklaďáku fošny a lana…

Farář sáhl po bibli a uložil Vaňkové:

„Tohle předáte Šímovi. Má teď čas přemýšlet… A s ním skončíte!“

Před kostel dorazil i černý opel — vyskákala z něj trojice kladenských gestapáků — akce probíhala pod ozbrojeným dohledem…

Dělníci na věži po trámech vysouvali zvon. U obecní pumpy se shlukl houf vzrušených ženských:

„Vyhlídli si chvíli, kdy jsou chlapi v práci!“

Opravdu, před svou trafikou přešlapoval jen invalida Gusta Pospíšil — z oken školy vyhlížela zvědavá děcka — zchromlá Anežka zírala ze zápraží.

„Nechají nám aspoň umíráček?“

Četník Vlček se snažil situaci zklidnit.

„Občani, befel platí pro všecky kostely — běžte domů, ať nedojde k úrazu.“

Farská slečna mu šeptala strnule:

„Proboha, čemu to sloužíte?“

„Klid, Toničko. Jen co bude po válce, budou se z kanonů zas odlejvat zvony, no.“

Farář se nehnul z kostela, usilovně drmolil litanii — ve výklenku Pepík Hroníků hučel do Růženky:

„Nebuď furt smutná! Až se velebníček domodlí, šáhnem si v kryptě na toho srandovního kostlivce, pro štěstí — prej je to náš patron.“

„Já se ve tmě bojím.“

„Opatřil jsem svíčku,“ povytáhnul ji z rukávu.

„Ale nesmíš šahat na mě!“

Zdvihl prsty k přísaze.

„To jsi u rybníka slíbil taky!“

Zahuhlal prosebně:

„Růženko!“

Dělníci konečně sešoupli z věže bronzový kolos. Za letu zaduněl poslední úder srdce — zvon dopadl a pukl.

•

Randál v hutní hale, sršící proud žhavé lávy, ingot v chapadle jeřábu a žár z pecí…

Karel zadrhl ohromen…

Předák Hroník ho uvedl, překřikoval hluk:

„Já měl původně dělat havíře, ale když jsem prvně sfáral do šachty, koukám: tady nejsou žádný okna, já jdu dom! — A uvíz jsem v tomhle předpeklí…“

Představil studenta horníkům:

„Zaučíme ho u tátovy válcovací stolice…“

Zpocený Fiala v kožené zástěře hlaholil:

„Aspoň to nebudeš znát jenom z knížek!“ a hned jako trumpeťák připojil chválu: „Karlík je rozenej muzikant — zahraje na všecko.“

Nabídli Šímovu synovi džbán — napil se, byl přijat.

•

Z rotačky vyjížděly archy předtištěných vězeňských dopisů a poté plachty stravenek a poukázek na kuřivo — padělatel sázel texty, kasař vozil štosy papíru, Šíma obsluhoval lis — jeli na plné obrátky.

Dozorce Srandista měl kontrolovat počet výtisků, aby se s nimi nešmelilo — ale hlavně se sem uchyloval na kus řeči — spád událostí venku bral dech — Srandista komentoval psaní novin:

„Tři sta let jsme trpěli — pro velký úspěch opakováno…“ Nosil anekdoty: „Víte, jak má vypadat ideální árijec? Blond jako Hitler, štíhlej jako Göring, vysokej jako Goebbels.“

Dostavil se i bachař Ručička, kterého pojmenovali podle úsloví, jež s oblibou pronášel. „Ručičky, nebojte se, vy dělat nebudete.“ — Nesl lejstro pro sazeče:

„Tohle prej má přednost.“ A citoval z vyhlášky: „Židům buďtež odebrány telefony, hodiny… Nesmějí na poštu, do lesa… Je zapovězeno prodávat jim maso a krev…“

Srandista se sarkasticky podivil:

„Kosti se můžou?“ A naoko napomenul padělatele: „Ne abyste místo Protektorát vysázel Protentokrát!“

Šíma pak kupodivu promluvil, zeptal se padělatele:

„Za co vás vlastně skřípli?“

Mužík si pošoupnul brejličky:

„Ále — za falešný sázenky.“

Srandista pobaveně doplnil:

„Porota měla zamotanou hlavu: dával výhry na sirotky…“

Do toho se vlomil strážný Hajzlík, zavelel:

„Šíma — půjdete se mnou!“

Vězni se zadrhl hlas:

„Proč? Přece jsem nic —“

„Bez řečí! Padat!“

•

Strčil Šímu do místnosti přepažené hustou mříží — na protější straně stála Vaňková.

Hajzlík ukázal, aby si sedli, dřepl si k přepážce a mrkl na ciferník:

„Máte na to pět minut.“

Vaňková ze sebe vydala:

„Přišla jsem, abys mi odpustil — přivedla jsem tě do neštěstí…“

Šíma zavrtěl hlavou:

„Já jsem si začal.“

„Kdybych ale nechtěla —“

Ve vzpomínce jim došla slova. Aby Vaňková překonala ticho, posunula před sebe bibli:

„Tohle ti mám předat od pana faráře.“

Bdělý Hajzlík povstal, zatřepal knihou — vypadl z ní složený lístek — přečetl moták s despektem:

„Šťastný, kdo miloval — šťastnější, kdo lásky nepoznal!“ a předvedl na rubu výmluvnou malůvku. „Probodnutý srdce…!“

Čeho víc litovat: pozdní romance, či tragédie?

„Farář přikázal, abych s tebou skončila.“

Tikání hodin v hovorně zesílilo, Šíma konečně vyřkl otázku:

„Ty chceš?“

A Vaňková doznala:

„Nemůžu.“

Šíma se obrátil k Hajzlíkovi a požádal ho tónem, jakému si dozorce netroufl odporovat:

„Vraťte mi ten lístek!“

Když mu Hajzlík to osudové vyznání odevzdal, Šíma pod mříží stiskl černé Vaňkové ruku.

„Příště si vem ty květovaný šaty.“

Hajzlík se odreagoval výkřikem:

„Konec návštěv!“

Zadrnčel na zvonek — v mžiku tu byl dozorčí: vyvedl Vaňkovou. Za Šímou ještě Hajzlík houkl:

„Tu bibli!“

•

V cele si Šíma připíchl milostný moták nad kavalec — bibli položil na poličku.

Pobožný kasař ho napomenul:

„Umíš ty se vůbec modlit?“

A Šíma na to:

„Já mám kostel dávno vychozenej.“

•

V cípu zahrady zaklekl Karel, přitloukal plaňky v plotě — musel odehnat dotěrnou včelu — tak si všiml, že na druhé straně stojí Vaňková.

Zdvihl se, že odejde, ale ona pronesla prosebně:

„Karle — já vím, že seš proti mně — taky na to pořád myslím… Ale táta to jistě Edovi udělat nechtěl. Kdyby byl zlej, moh přece od rodiny dávno odejít. Vždycky si na tobě zakládal…“

Nežádala o smírnost jenom za sebe, navrhla zamlklému Karlovi:

„Neměl by ses za ním někdy podívat?“

Pak zdvihla košík zakrytý šátkem, pod kterým tiše kvokala dvojice slípek:

„Tohle dej mámě — neříkej od koho.“

•

Po vězeňském dvoře se sunuly dvě káry, jedna vrchovatě naložená rozhlasovými přijímači, druhá psacími stroji — tu druhou táhl kdosi povědomý — ano, byl to soudce, teď označený židovskou hvězdou na prsou.

Šíma za oknem tiskárny vyhekl:

„Ten mě soudil…“

Protáhl se sem dozorce Srandista, vybalil z deky rádio:

„Mají to zničit? Tak jsem jedno osvobodil.“

Z lisu sice vypadávaly cedulky „Pamatuj, pamatuj! Poslech zahraničního rozhlasu se trestá smrtí!“ — ale bachař pravil:

„Tady to nikdo nebude hledat — pod svícnem tma.“

Padělatel přikázal kasařovi:

„Petiška, hlídej zvenku. Kdyby něco, kopneš do dveří a zařveš ,Los, los — schnell!‘“

Zapojili stanici a mezi pípáním „morčat“ vylovili čtverý úder tympánů, znělku „Volá Londýn“ — do toho prolnula melodie „Roll out the barrels“… Vzdálený hlasatel do poruch oznamoval, že Winston Churchill ocenil mimořádné hrdinství, jaké v bitvě o Anglii prokázali čeští letci…

Srandista to ironicky komentoval: „Angličani jsou ochotný bojovat až do posledního Čecha.“

Vtom zaduněly dveře prudkým kopnutím, kasař houkl dovnitř:

„Žene se sem Hajzlík!“

Rychle stopili rádio do větrací šachty.

•

Naštěstí šlo o milé překvapení:

„Karle!“ vyhrkl radostně Šíma.

Strážný hovorny jim oznámil:

„Deset minut.“ A uvelebil se na sedačce a začal klimbat.

Po zjihlé chvilce ukázal táta:

„Jaký to máš ruce?“

Karel schoval popálené tlapy pod stůl:

„Pomáhám v hutích.“

Otec zabrblal:

„Tys nechal školy?“

„Musím vydělávat na sebe a na mámu. Stejně teď školy zavírají.“

„Máma ví, že jsi za mnou?“

Karel se vyhnul přímé odpovědi.

„Vyptává se faráře na posmrtnej život.“

Šíma uplatnil nápad:

„Víš co? — Prodej mý kolo a kup jí šicí stroj, ať se něčím zabaví.“ A pak: „A co jinak?“

Karel zašeptal:

„Horák utekl, to asi víš — prej se s Pepíkem Stříbrným dostali až do Anglie —“

Strážný nespal:

„Nahlas!“

Karel přeladil.

„Ty nepotřebuješ nic?“

Táta zavrtěl hlavou.

„Seš hodnej.“

Do toho se zařízla poplašná houkačka a zvonění.

„Končit!“

„Věčně alarm…“ Šíma honem uplatnil důvod, aby syn zase přišel:

„Leda kdybys mi přinesl nějaký kouření. Třeba jen dutinky ze špačků.“

•

Válcovnou, sršící proudem železné lávy, letěl hutník Václav Fiala — kdyby měl trumpetu, dul by z plných plic — křičel:

„Hitler napadl Sověty! Na komíně je rudej prápor!“

Valcíři se vrhli k zaprášeným oknům — táta Hroník vyhlížel z jeřábu: na komíně ocelárny se třepetala velezrádná vlajka.

Do nádvoří vzápětí vjelo gestapácké auto. Vyskočil šéf Wiesmann a zabiják Zogel — vzali s sebou i majora Vlčka — po kramlích rychle šplhal voják…

„Kterej idiot?!“ zhodnotil útrpně provokaci Wiesmann: „Rusko je kolos na hliněných nohách — stačí blitzkrieg a do tří měsíců je kaput!“ Nemeškal — na odchodu prohodil k četníkovi: „Zjistíte pachatele!“

Vlček se pokusil o úhyb:

„Nějakýho idiota?“

Voják na komíně dosud zápolil s fanglí.

•

Nad Hradem zavlál černý prapor s runami SS…

V kině připomínajícím původní sokolovnu se promítal aktuální týdeník: do záběru se standartou prolnuly útočící tanky a nálet štuk a výbuchy bomb, slovem obraz války — načež kamera zabrala zlověstnou figuru vysokého důstojníka, jak přehlíží elitní oddíl smrtihlavů — hlas reportéra s ním držel krok:

„Aby bylo válečné lavině zajištěno spolehlivé a výkonné zázemí, vyslal Vůdce do protektorátu SS-Obergruppenführera, generála policie Reinharda Heydricha — muže se železným srdcem, který již osvědčil — —“

Leč na plátně se přitom objevila i silueta dlouhého krku husy, která se rozhlížela a klapala zobákem…

Z okénka projekční kabiny okamžitě zaječel promítač:

„Kdo to byl? Kterej rošťák? Já se nenechám zavřít!“

Rozsvítil sál: v přední řadě se krčili místní uličníci — mezi nimi ovšem Pepík Hroníků — zřejmě se předváděl před Růženkou…

Uprostřed mezi publikem seděl i Karel Šíma — zahleděl se na skupinku hihňavých divaček, uvízl okouzleným pohledem na světlovlasé, asi osmnáctileté krásce.

„Ještě jednou, a šlus!“ zakončil promítač výstrahu a biograf se opět setměl a na plátně naskočil Heydrichův detail —

•

A v reálu: Heydrich zahleděn z hradního okna na pražské panorama pronesl ke své družině:

„Praha je nejkrásnější německé město. Proměním Tschechei definitivně v citadelu germánské Evropy.“

Obrátil se na šéfy pražského gestapa — na Böhmeho a Geschka:

„Mapu!“

Vymezil ukazovákem oblast na soutoku řek:

„Začneme vyklizením prostoru pro výcvik jedno-tek SS.“

Praktik Böhme ihned myšlenku rozvinul:

„Pro vystěhování asi třiceti tisíc obyvatel budeme potřebovat — —“

Protektor se usmál:

„My nebudeme potřebovat nic — všechnu starost přenecháme jim. Do dvou týdnů bude prostor vyčištěn! Prováděcí směrnice mohou být rozporné, aby vyvolaly zmatek a pocit ohrožení.“

Böhme přisvědčil inspirován:

„Chaos je cílevědomý.“

A doktor Geschke, absolvent prestižní právnické fakulty z Heidelbergu, uznale shrnul:

„Genialita je prostá.“

Nordické božstvo vyslalo své teutony do akce…

•

A již z tiskařského lisu vyjížděly červené vyhlášky:

„Trest smrti byl vykonán za podryvný leták… zatajení zásob… za poskytnutí úkrytu Židům…“

Z nádvoří doléhaly údery širočinou — tesaři tam stloukali šibenice.

Šíma ukázal na spodní řádek Heydrichova výnosu o popravách:

„Vždyť je na tom zítřejší datum!“

Padělatel sestavoval litery:

„Tiskneme s předstihem.“

Zacouval sem vyjevený dozorce Srandista:

„Sotva to stloukli, už je vedou…“

Vyhlédli — nacistická eskorta hnala k exekuci bělovlasého civilistu a generála s pouty za zády.

Za oknem se však vynořil Hajzlík a houknul:

„Nečumět a makat!“

A štětkou zvenku rázně zabílil výhled.

Srandista překonal strnutí:

„Hajzlík si polepšil: přeložili ho na politický. Prej přemluvil nějaký židovský majitele, že jim přikryje ohroženej majetek, než se to přežene — přepsali na něj činžák — a on se postaral, aby odešli s prvním transportem.“

Šíma pak potají vykoukl větracím vikýřem a oznámil zděšen:

„Oni opravdu visej!“

Pracovali odděleni pouze tenkou stěnou od popraviště…

Na noc byli do dvora vypuštěni vlčáci, pobíhali se štěkotem a vytím.

„Cítěj krev…“ šeptal kasař.

•

„Prej nás povezou na nějakou slávu do Prahy,“ vysvětlil Karel s plachetkou kolem krku.

„Tak uděláme pěšinku,“ zacvakal nůžkami starý Gusta Pospíšil.

Kdykoli svítilo sluníčko, vytáhl holičské křeslo před svou trafiku, přivydělával si jako lazebník. Mezi strejci, kteří tu klábosili na lavičce, čekal i pan farář, už se mu při holení poněkud třásly ruce.

Gusta dupaje protézou kolem zákazníka nasadil ke zpěvu mariánské poutní písně:

„Ó Marie Panno přečistá, neoslyš dítek svých…“

Farář ho radši přerušil.

„Pořád vás ten pahejl bolí?“

„Velebnosti, já podle toho můžu předpovídat počasí.“

„A jaký bude?“

„Budou padat parašutisti.“

Naproti postupovala návsí od čísla k číslu nová pošťačka — vdova Vaňková, dcera Růženka jí pomáhala s vozíkem — strkaly dopisy pod vrata — dorazily s balíky k trafice:

„Pane Pospíšil — měsíční příděl kuřiva…“

Trafikant domečel:

„— ti pěje chválu v nebesích —“

Karel pomohl odtahat balíky do přístěnku.

„Dík, děvčata.“ Gusta dal Růžence karamelky a Karlovi strčil krabičku cigaret Zora.

„Že tátu pozdravuju…“

•

Heydrich prošel hradní chodbou, cestou pobaveně zasvětil svoji suitu, jakou sociální demagogii připravil:

„Zbavíme protektorát hlavy, ponecháme mu jenom ruce — budou usilovně pracovat na svém zániku.“

Vojenský dveřník rozevřel křídla do nádherného sálu: sem byla pozvána početná delegace z těžkého průmyslu — v houfu stáli přiřazeni i Kladenští, vyskytl se v něm i táta Hroník a Karel Šíma.

Heydrich dělníky oslovil změněným tónem:

„Kamarádi práce! Co vám jiní slibovali, já splním. Za mimořádné výkony v dolech, hutích a ve zbrojovkách dostanete zvýšené dávky potravin — náležejí vám i volné vstupenky na sportovní podniky a kulturu…“

Nato se otevřel průchod do salonu s pohoštěním — protektor pobídl užaslé proletáře:

„Hradní tabule je prostřena.“

Celé přijetí vykonal vlastně v chůzi — svého sudetského asistenta K. H. Franka, který za ním pochodoval s vyvaleným skleněným okem, se otázal:

„Proč je nenávidíte? Vnímám je jako vzduch. Vy nenávidíte vzduch?“

•

„Odvezli nás pak autobusem na fotbal,“ referoval Karel tátovi v pankrácké hovorně, „miláček tribun Pepi Bican dal čtyři góly — pak se servali.“

Pokukovali kradmo po bdělém strážném, nemohli se dostat k tomu podstatnému…

„A co holku? Už nějakou máš?“ zeptal se Šíma.

„Máma mě hlídá.“ Syn dodal: „Zatím jsem si opatřil včely.“

Táta se zřejmě dohádl — naznačil jen gestem, jestli ze sousedství? — a zlehčil to žertem:

„Žihadla taky?“

„Vadí jim kychtovej plyn, jak jsem cejtit z práce. Vydržím se na ně hodiny dívat.“

„Mě takhle bavilo koukat do mraveniště.“

V momentu, kdy se strážný odvrátil, neboť sem z chodby dolehl naříkavý křik, využil Karel, aby drátěnou sítí otci prostrčil krabičku Zorek:

„Od Gusty Pospíšila.“

Vděčný Šíma je rychle schoval do rukávu kazajky.

•

Oharky se rozžíhaly do šera — trojice vězňů v kumbálu za tiskárnou s požitkem pokuřovala.

„Na Gustu byl vždycky spoleh… Žádnou srandu nezkazil: kostelníkovi namluvil, že uhlí je slisovaná tma, mlynáře prej vyhrabaly slepice z kompostu, pro každýho měl přezdívku…“ A ještě: „Lidice byly vždycky ves Josefů a Václavů…“

Poprvé se rozpovídal o svém rodném koutu.

Načež típl špačka:

„Bejvalo…“

•

„Mně darovalo děvčátko prstýnek,“ dotroubil Fiala ještě sólo pro jakousi černovlásku, která mu zamilovaně mávala — muzikanti, kteří účinkovali kdesi na hornickém předměstí, už měli sbaleno, Hroník s basou na zádech popohnal trumpeťáka:

„Fiala, nezdržovat!“

Na kolech pak šněrovali noční silnicí k domovům.

Karlovi nedala zvědavost, zkoumal u Fialy:

„Člověče, Vašku, jak to děláš, že na tebe ty ženský tak letěj?“

„Především: když si vyberu, koukám jí upřeně do očí, jako že hraju jenom pro ni,“ školil ho kamarád, „a pak stačí, když na ni navalíš trochu lyriky — u jiný se jde tvrdě na věc.“

„Chudák Jaruš,“ prohodil Hroník, „ty ses neměl ženit.“

Ale Fiala ho prudce zarazil:

„Hele — nad lesama!“

Ukazoval k nebi, které už pomalu svítalo.

Jako přelud se snášely tři padáky…

Fiala vydechl nadšeně.

„To jsou naši!“

Slezli z kol a jak hypnotizovaní zírali, dokud parašutisté nezmizeli za ježatým obzorem.

„Bude tóčo!“ zhodnotil situaci Fiala — a začali si s Karlem předávat slova, parodující nacistický slogan „Victoria“:

„Ve vítězství —“

„— vůdce —“

„— věří —“

„— výhradně —“

„— volové!“

Halekali ještě na dálku, když už je rozdělila směrovka: doleva Kladno, vpravo Lidice…

•

Anežka Šímová vykouzlila na šicím stroji pro farskou slečnu krajkovou čelenku — kyprá Tonička si zkoušela i noční košili — opravdu jí to slušelo…

„Jako obrázek!“

Bylo by škoda, aby skončila jako stará panna.

„Co pan major?“ nadhodila Šímová. „Už jsem ho dlouho neviděla.“

Tonička vysvětlila rozpačitě:

„Má teď na krku celej okres.“

„Ale pořád na něj myslíte?“ ujistila se Anežka.

Tonička přisvědčila tím, že ukázala na pletací dráty, se kterými Šímová dokončovala vlněné ponožky:

„Vy na Šímu ne? Nebo jsou pro Karla?“

Anežka přiznala:

„Táhne mu padesátka.“

Farská slečna se sebelítostí za obě:

„Ženská snad dokáže odpustit všecko…“

Matka Edu neoželela.

„Ale nic nezapomene.“

Otevřenými dveřmi sem vlezly dvě slípky — Anežka vysvětlila:

„Vždycky jim nechám něco od oběda.“

Toničku neznaly, tázavě krákoraly…

„Přišly si popovídat.“

Anežka pak požádala:

„Mohla byste říct Vaňkový, že dobře nesou? Já sama nemůžu.“

•

Na terase rezidenčního zámku se Heydrich s dětmi a manželkou bavili nad snídaní — paní Lině se zřejmě v utěšeném přepychu zalíbilo:

„Stromy zde šumí stejně jako moře…“

Dodala laškovně:

„Někdy k tomu zpívají Židi… Mám tlesknout?“

Manžel od topinky přisvědčil.

Vyšla na balustrádu — za fontánou upravovali židovští otroci parkové záhony — Lina zatleskala a mávla.

Zdola sem dolehla táhlá píseň — rabínovo sólo a chór…

Protektor s dvojsmyslem odložil koflík:

„Není to šálek mého čaje.“

Provázen pak rodinou vyšel na nádvoří — šofér už čekal u dvířek kabrioletu.

Dceruška s cůpky nechtěla tatínka pustit, žadonila:

„Slíbil jsi mi pohádku!“

„Tak tedy: Šel dědeček do lesa a našel kožíšek. Oblékl si ho, ale byl mu krátký. — Kdyby byl kožíšek delší, byla by i pohádka delší.“

Holčička se durdila, generál ji políbil do vlásků a předal Lině.

„Na co máš ochranku?“ pravila žena. „Zbytečně riskuješ.“

„Moji Češi se na mě neopováží,“ uklidnil ji — a vyjel do služby bez doprovodu.

Asfaltka ku Praze vedla prázdnou rovinou — pouze dvojice cestářů ve škarpě uctivě Heydricha zdravila čepicemi.

•

Kasař masturboval pod dekou, zaznamenal však, že Šíma nespí, že kouká do stropu.

„Tobě ženský nescházejí?“ zahekal.

Šíma na to:

„Od tý tancovačky ani ne.“

„Tak co nespíš?“

Šímovi se vtírala jiná vzpomínka:

„Jednou — to ještě Anežka chodila — vylezli jsme až nahoru na Říp — koupil jsem klukům buřta a malý pivo — celý leta o tom bájili!“

„I Eda?“

„Oba. Eda taky.“

Kasař se podivil. Šímovi tekly slzy.

„A co brečíš?“

Zamluvil své pohnutí:

„Kvůli malýmu pivu.“

•

Siréna odhoukala konec směny — hutníci se vyhrnuli z brány — na náměstí čekaly dělnické autobusy, motala se tam spousta lidí — u kiosku soustředěně cucala brčkem limonádu dokonale urostlá osmnáctka — Fiala si jí ovšem všiml, pronesl zasněně:

„To je kus!“ A přidal: „Ještě neví, že je moje…“

Karel fešandu ihned poznal — učarovala mu nedávno v biografu — zažadonil:

„Vašku, tu mi nech.“

„Nemáš šanci,“ zhodnotil dorostence Fiala — předal mu svůj bicykl a futrál s křídlovkou: „Sleduj…“

Parťák Hroník nasedl:

„Ten ukecá každou.“ A odjel.

•

Václav Fiala se pak vynořil zpoza stánků jako duch a tlumeným hlasem vysypal na dívku:

„Slečno, nezlobte se, že obtěžuju, ale musím vás požádat o jistou službu — prosím vás, neodcházejte — jde jenom o maličkost, ale strašně na tom záleží!“ Ostražitě se rozhlížel, působil rozrušeně, naléhal o překot: „Jenom jestli byste mohla předat vzkaz — tenhle knoflík,“ — knoflík byl kovový, od letecké uniformy, „a vyřídit, že Pepík je v pořádku, opravdu nic víc.“

Zaskočena vypravila ze sebe:

„A komu jako?“

„Dvě zastávky,“ ukázal Fiala k autobusu, „statek hned na kraji vsi — u Horáků.“

„A proč jim to neřeknete sám?“

„O mně se nesmí vědět! Chápete…“ Ve výrazu měl tajuplný význam — upíral na ni modré, bezelstné oči: „Vám přece můžu věřit!“

Nakonec připustila:

„Když jinak nedáte…“

A Fiala uzavřel záhadně:

„Nevím, jestli se ještě potkáme. Neshánějte mě — když tak vás vyhledám sám.“

A zmizel za rohem.

Počkal, až autobus s děvčetem odstartuje — vrátil se ke Karlovi:

„Sama si řekla o rande.“ Převzal kolo a trumpetu: „Měj se.“

•

Dívka se na kraji vsi přeptala dětí na Horákovic statek — Růženka jí ukázala na otevřená vrata — na dvoře selka sypala kačenám…

„Vy jste panímáma Horáková? Mám prej vyřídit pozdrav od Pepíka,“ podala matce knoflík od uniformy, „že je v pořádku a zdravej.“

„Děvenko zlatá!“ Horáková ji rychle vtáhla dovnitř, šeptem nalehla: „On je tady? Neobjeví se sám?“

„To on sotva může.“

„Já vím…“ drmolila matka, zvala děvče do světnice: „Pojďte, vemete si koláč —“

Dívka ale couvala.

„Ne, to nejde — já hned musím.“

Matka pochopila její chování jako ostražitost, vyprovázela ji:

„Povězte mu, že jsme na něj všichni pyšný.“ Vděčně udělala dívce na čelo křížek: „Přijdete zas, viďte!“

Před vsí na ni narazil Karel — překvapen slezl z kola — hledal, jak ji oslovit…

„Co koukáš?“ Cítila se přistižena, bránila se výpadem: „Seš vadnej?“

„Právě že nejsem.“

„Ujížděj domů — maminka počítá děti.“

Zhrzen odšlapal.

•

Vleklý čas měřili vězňové podle ročních období: nad zeď čněla koruna kaštanu — opět sledovali, jak rozkvétá bílými svícny…

Dozorce Ručička vedl Šímu přes dvůr:

„Připadám si jako posel špatných zpráv.“

Na co Šímu připravoval: v hovorně čekal lidický kněz — s posledním pomazáním?

„Pane faráři, co se stalo?“

„Starej Kotmel…“ Farář předložil vězni parte: „Kovárna osiřela.“

„Škoda dobrýho chlapa,“ projevil Šíma účast — ještě si hřbetem ruky otřel nos, spíš nechápavě než dojatě.

Farář pak pravil:

„Jsem za vámi proti své vůli — ale obecní rada mě poslala, taky že umím německy. Zeptal jsem se ve vedení věznice na vaše chování: prý bezúhonné.“ Propracoval se k jádru: „Vesnice se bez kováře neobejde — ocelárna nikoho neuvolní, pracují pro válku. — Vzal byste to za Kotmela? S železem zacházet umíte, rychle byste to zvládl.“

Šíma ho uvědomil:

„Ještě musím odsedět kus trestu.“

„Obec by podala na Überwachungsamt žádost, jestli by zbytek prominuli.“

„Ale… co na to Anežka?“

„To nechte na mně.“ Farář ještě dodal: „Vlček za četnictvo není proti.“

Vidina, že by se dřív dostal z kriminálu, Šímu rozsvítila:

„Jste hodnej, velebnosti.“

„Jsem jen sluha boží.“

•

Václav Fiala skryt ve výklenku číhal u autobusu — opravdu ne nadarmo. Když ho míjela dívka, kterou pověřil jako spojku, vtáhl ji k sobě a zašeptal:

„Podařilo se?“

Překvapena přikývla — a on ji prudce obejmul a políbil! A nato:

„Já se omlouvám, ale vy ani nevíte, o jak závažnou věc jste se zasloužila.“

Dívka ukázala k nastartované rachotině:

„Jenže — mně ujede autobus.“

„Nechte ho plavat,“ zadržel ji. „Já vás vezmu na rám.“ Vybaven bicyklem nabídl: „Kam to bude?“

Přikývla tedy:

„Na Brandýsek.“

A tak ji vezl kolem těžních věží a hald do polí… Cesta byla drncavá, poněkud se zadýchal — dívku zjevně tlačil rám do zadečku. Kousek se tedy loudali pěšky…

„Panímáma měla radost. Kdo prej mě poslal?“

Fiala pronesl spiklenecky:

„Co nevíte, nemůžete prozradit. Po válce budu někdo, zatím neexistuju. Říkejte mi třeba Milan.“

Tajemnost mu dodávala kouzlo…

„Já jsem Anna.“

„Anička…“ vyslovil obdivně. „Aspoň bysme si mohli tykat, že?“ Všiml si, že má na ruce náplast. „Moc tě to bolí?“

„Jen jsem se píchla, jak jsem se ohnala,“ vysvětlila rozhorleně: „Pan šéf si myslel, že mě může vošahávat!“

Pofoukal jí do bolavé dlaně.

„Já budu žárlit.“

Anička se mu náramně líbila.

„Kdybych měl aspoň tvůj obrázek — člověku je kolikrát smutno…“

„Když já mám jedinou fotku na podnikový průkazce,“ vytáhla kartičku v plexiskle — přečetl z ní: „Marečková Anna — dělnice číslo 29 — výroba baterií…“

Pronesl pak, jako by sváděl vnitřní citový boj:

„Když já se nesmím zamilovat — odboj je řehole! — Ale když ty jsi, Aničko — neznám pěknější stvoření!“

On se jí rovněž velice zamlouval:

„Myslíš to doopravdy?“

Mezitím se dostali po polní cestě k nachýlenému seníku.

Fiala přidal na uhrančivosti:

„Musíš mi věřit! Náš život je nebezpečnej…“ To už ji táhl do chatrče, vzrušeně mlel: „Dneska jsme — zejtra nejsme… Aničko sladká!“

Omámeně vydechla:

„Milane…“

Oba propadli milostné vášni — dychtivě se do sebe zaklesli!

Cvrčci vrzali jak pominutí — děravou stříškou mrkaly velké hvězdy…

„Jak jsou blízko,“ šeptala pak blažená. „Stačí, když natáhnu ruku…“

Znovu ji obejmul.

•

V záři křišťálových lustrů vrcholil exkluzivní koncert: dámy v róbách a pohlaváři v galauniformách naslouchali romantickému finále smyčcového kvartetu — generál Heydrich přednesl part prvních houslí opravdu znamenitě — účinek byl mocný, potlesk nelíčený — estét Geschke prohlásil:

„V té hudbě tepalo árijské srdce!“

Heydrich vycítil homosexuála, přeměřil ho hadím pohledem — Böhme, jemuž se na hrudi čerstvě skvěl smaltovaný kříž, honem zacinkal na broušenou číši se šampaňským:

„Dámy a pánové — dostal jsem svolení, abych vám oznámil, že Vůdce svěřil generálu Heydrichovi očistnou operaci též ve sladké Paříži!“

Vyzval společnost k přípitku.

Generál pak vyvedl svoji manželku na noční terasu, aby svému sdělení dodal mystickou dimenzi:

„Když jsme s Vůdcem zůstali sami, nerušeni v jeho Orlím hnízdě, vzhlédl k hvězdné obloze a ukázal: ,Planety ničemu neslouží — nebe se zdá zbytečné. Zatím! Dáme všemu smysl!‘“

•

Mercedes s Heydrichem uháněl rozkvetlou krajinou.

Když vůz sjížděl vilovým předměstím, musel šofér v zatáčce zbrzdit — tehdy vyběhl na okraj chodníku povědomý chlapík a zmáčkl spoušť sten-gunu — zbraň však selhala! — druhý „cestář“ stačil z boku za autem hodit bombu: strašná exploze nadhodila zadek vozu — generálův plášť vyletěl do troleje — šofér vyskočil a pálil z pistole po střelci pádícím do boční ulice — maník, který se trefil granátem, ujížděl na dámském kole doleva z kopce — Heydrich za ním vystřelil z revolveru, musel se však bolestí opřít o zídku, z rozervaných beder mu crčela krev — jakási hysterka, která se nachomýtla na refýži, křičela: „Pomoc! To je Heydrich!“ — vběhla do cesty dodávkové pragovce…

Nasunuli pak generála křečovitě držícího služební aktovku na ložnou plošinu — ležel na břiše mezi plechovkami s leštidlem — vyrazili k nemocnici…

•

„Achtung! Achtung! Mimořádné hlášení!“

Ve všech ulicích Prahy se rozehřměly tlampače:

„Dnes v ranních hodinách byl spáchán atentát na říšského protektora generála Reinharda Heydricha… Nad celým městem se vyhlašuje stanné právo — výpadové silnice jsou neprodyšně uzavřeny — byl okamžitě zastaven vlakový provoz — na stopu po pachatelích nasazeno sedm tisíc speciálních pátračů…“

Ve výkladní skříni u Bati na Václavském náměstí byly vystaveny doličné předměty, které zůstaly na místě činu: dámské kolo a aktovka a balonový plášť — „Kdo pachatelům poskytne přístřeší či jinou pomoc,“ opakovaně dunělo z amplionů, „anebo má povědomost o jejich osobách či pobytu a neoznámí to, bude zastřelen s celou svojí rodinou!“ — mezi zvědavci, kteří se tlačili před výlohou, se namanul i dozorce Ručička — nepovšimnuta přišla nahlédnout i dvojice „cestářů“ — parašutistů, jeden odbarvený na blond, druhý v hasičské uniformě…

Vězeňská tiskárna chrlila červené cedule o urychlených trestech smrti — Ručička sem dorazil s poplašnými hláškami:

„Hitler prej rozhod zastřelit každýho desátýho Čecha! Kdo má občanku, která končí číslem šest nebo jedna, je určenej k likvidaci.“

Kasař nechápal:

„Proč zrovna šest?“

„To nikdo neví.“

„A když nemáme žádnej doklad ani číslo?“ optal se Šíma.

„Tak jste na tom nejlíp,“ mínil Srandista. „Nebo nejhůř.“

Odněkud ze dvora zaznělo volání — cosi o svobodě — a salva.

Tiskařský lis jel naplno i celou noc — z megafonů se bez konce rozléhala jména popravených…

Kasař listoval v bibli…

Také tlampač na lidické návsi chrčel jobovky — ženské se shlukly kolem pana faráře — mezi chmurnými novinkami též zaznělo: „Zajištěné vražedné zbraně jsou anglického původu — svědčí, odkud sem byli pachatelé vysláni…“

Panímáma Horáková se zatáhla do vrat statku, opřena zády chytila se za hlavu, v očích děs!

•

Nato temně zaduněly bubny, zapištěly nordické flétny…

Po nočním Karlově mostě, lemovaném sochami mučených světců, se sunula lafeta s rakví — Heydrichova sádrová maska spočívala na sametové podušce — z planoucích pochodní kanuly žhavé slzy — z věčnosti zazníval mohutný Introitus z Mozartova Rekviem…

Vězňové nad utajeným rádiem vnímali zvukovou kulisu zlověstného funusu…

Kasař Petiška hlesl prosebně:

„Tohle Pánbůh jen tak nenechá!“

Šíma rozlepil rty:

„Mně maminka umřela, jen jsem se narodil… Kolikrát, když mi bylo jó zle, jsem se modlil, aby se mi ukázala ve snu. A ne… Kdyby bylo na ní, jistě by se nedala prosit. Buď si to Pánbu nepřál — anebo není.“

Kasař zoufale zaprotestoval:

„Ale Panenka Maria je!“

•

Chlapi po směně vylezli ze sprch — Fiala se česal u své skříňky — prohodil ke Karlovi Šímů:

„Karlíku, kamaráde — potřeboval bych pomoct — s Aničkou — s tou holkou od autobusu. Ona je príma, ale Jaruš doma zas větří — musím to zabalit.“ Nepřiznal, že potřebuje vycouvat z riskantní hry. „Napsal jsem dopis,“ podal Karlovi obálku. „Hodil bys to do tý jejich dílny? Já se tam nemůžu ometat, chápeš…“

Karel mrkl na adresu: „Anička Marečková, dělnice č. 29 — podnik Palaba.“

Přešlapoval pak na dolním náměstí před vrátnicí továrničky: dělnice se hrnuly z práce, Aničku mezi nimi bohužel nezahlédl. Vhodil tedy dopis do schránky pro firemní poštu.

•

Tiskaři se o pauze živili z ešusů: dozorce Ručička servíroval krupkovou polentu a bramborový ajntopf se svařenou zeleninou, bochníček chleba se fasoval na tři dny — Srandista zatím předčítal, jaký nový výnos se má vysázet:

„Na dopadení pachatele se zvyšuje odměna — už dvacet milionů!“

Padělatel odvodil:

„To znamená, že pořád nikoho nemají.“

A Srandista přisvědčil:

„Pan protektor prej pronesl na smrtelný posteli: ,Češi jsou smějící se bestie!‘“

•

Zatím úředník v klotových rukávech předkládal panu továrníkovi došlou poštu:

„Doporučená zásilka… urgence kyseliny… daňový výměr…“

Šéf sáhl po dalším dopisu — huhlavě přečetl:

„Drahá Aničko! Co jsem měl udělat, udělal jsem — —“

Psaní zřejmě nebylo pro něho — mrkl na obálku:

„Dělnici číslo 29?“

Poskok se omlouval:

„Jaksi setrvačně jsem otevřel…“

Šéf se však zarazil.

„Moment!“ A citoval: „Onoho osudného dne jsem přespal v nějaké dělnické kolonii. Teď se musím na čas potopit!“ Pohlédl znovu na adresu: „Která to je — dvacet devět?“

Byrokrat naznačil bujné poprsí — ukázal prosklenou stěnou do dílny: u stolku Anny Marečkové ale bylo prázdno.

„Nepřišla do práce.“

Šéf zamumlal:

„Čím dál lepší!“ Zopakoval text lístku: „…osudný den… musím se potopit… — Proboha, nesouvisí to s tím atentátem? Můžeme to vyloučit?“ Podezření rychle přerostlo ve zvichřenost. „Tady přestává legrace!“ pokynul úředníkovi: „Zavolejte — nebo ne: klobouk!“

Ve Vlčkově služebně vysypal:

„Já bych to, pane majore, nepodceňoval. Chápejte, nejde jenom o mě, ale o podnik!“ Zpanikařený tlačil Vlčka: „A vlastně teď jde i o vás, když o tom víte… Jestli se ukáže, že se o nic nejedná, hoděj věc do koše — na každej pád budeme z obliga!“

Nastrkoval majorovi telefon.

•

A již se dvě černá gestapácká auta řítila k Brandýsku, prudce předjela k deputátnímu stavení — kladenská přepadová skupina vtrhla do chudé světnice, kde právě venkovský doktor ofačoval ruku nemocné Aničce.

„Vypadněte!“ zaštěkal na něj gestapák Zogel.

„Ale pánové — pacientka má otravu krve, horečku!“

„Ven!“

Matka Marečková sepnula ruce.

„Pro smilování boží —“

„Marš oba!!“

Zogel už vytáhl dívku z postele, přistrčil nohou stoličku — spustili křížový výslech:

„Kdo je Milan? Jak vypadá? Mluv! Odkud ho znáš?“ Wiesmann jí předvedl zadržený dopis:

„Proč se musí potopit? Kde se skrývá?“

Protože se Anna domnívala, že jejím milým je hrdina z ilegality, vzdorně mlčela — Wiesmann nasadil domluvu:

„O tomhle panu komisaři se říká, že pod jeho ranami promluví i kufr!“

A Zogel zařičel:

„Kde ho najdeme? Tak bude to? Ne?!“ A zasadil Anně takový úder, že spadla ze stoličky!

•

Na vyšetřovací cele gestapa už ztřískaná, zkrvavená Anna plačtivě doznávala:

„Potkala jsem ho náhodou — chtěl akorát, jestli bych vyřídila pozdrav.“

„Nějaký vzkaz? Komu?“

„Jenom že Pepík je v pořádku. U Horáků.“

„U jakých Horáků?“

„V Lidicích.“

Wiesmann si prozíravě podržel v sousední kanceláři místního továrníka i Vlčka.

„Vy to tam znáte? — Horákovi… Pepík?“

Major připustil:

„Mohlo by jít o syna. Už je dlouho nezvěstnej.“

„Nějaký vagabund?“

„Bejval v armádě, u letectva.“

Wiesmann málem nadskočil, sjel Vlčka:

„Cože?! Člověče, jak to, že jste mi ho nehlásil?“

Četník se to pokusil zlehčit:

„Zmizel po Mnichovu — takovejch bylo. Pak už se neozval — žádná zpráva, nic.“

„Ta individua emigrovala do nepřátelské ciziny!“ chytil Wiesmann majora za klopy. „Teď sem skáčou a vraždí! — Tohle vás může stát kariéru!“

V klepetech odtáhl majora do vyšetřovny…

Břitva Zogel a Sommer, který hrál laskavého, mezitím rozebrali nebohou Annu:

„Kam potom jel? Jak to kolo vypadalo?“

„Takový šedivý, nijaký.“

Zogel napřáhl k ráně — dívka honem dodala:

„Pod sedlem byly nějaký čísílka…“

„Přesně!“

„Osm set tři nebo pět nebo osm…“

Svědek Vlček naznačil věcně:

„Jestli to není z hutí — hodně dělníků dojíždí na kolech, tak to očíslovali, aby se nepletlo, který čí je.“

•

Pod táhlou stříškou se stojany vyhledal Vlček s gestapáckým doprovodem bicykly číslo 803 a 805 a 808.

Poté přepadové komando v kožených kabátech vpadlo do válcovny — hřmot byl překryt krátkým dohadováním — vyvedli se dvěma slévači i Václava Fialu.

•

Před prudce nasvícenou bílou stěnu postavili vyjevenou trojici hutníků, každý se držel svého kola.

Zogel sem přivedl zmlácenou Aničku, postrčil ji:

„Kterej to je?“

Posunula se od prvního — u dalšího zadrhla, sklopila hlavu.

„A je to jasný!“

Wiesmann vyzval Vlčka:

„Znáte ho?“

Četník přisvědčil:

„Vašek Fiala, valcíř, bytem Vrapice, ženatý — Jaruš čeká druhý dítě…“

Anička se zhroutila.

Odvlekli ji — Wiesmann odvelel i Vlčka:

„Čekat na služebně!“

„Psal jste to?“ nastrčil Wiesmann bledému Fialovi doličný dopis.

„Ale to jsem si jenom vymyslel — abych se vyvlík,“ blekotal trumpeťák, „já opravdu nic — já muzikant…“

Zogel mu pěstí vyrazil řezák.

Bezzubý zabědoval:

„Můj nátisk…“

Spustili profesionální výslechovou přestřelku:

„Kdo vás pověřil vzkazem pro Horákovy?“

„To jsem jen myslel, že aby měli radost.“

„Vy jste se s Horákem sešel — kdy?“ A s odkazem na dopis: „Té osudné noci?“

„Ale pánové, jde o nedorozumění —“

Zogel mu uštědřil další direkt.

„Byl Horák sám? Nebyli dva? Pravdu!“

„Přísahám —“

„Nedělejte ze sebe vola!“ Opět citace: „Musíme se teď potopit — koho se snažíte krýt?“

Přidali na mlácení.

„Máme důkazy,“ vysázeli před chuděru tři fotografie neznámých výsadkářů: „Kterej z nich to byl?“

Fiala už jen komíhal trupem, zoufale nabídl:

„Koho byste radši?“

Wiesmann nemeškal, vytočil na telefonu:

„Prahu! Horsta Böhmeho.“

A závažně sdělil hlavě gestapa:

„Jsme na stopě: jistý Horák z Lidic — evidentně seskočil s komplicem…“

•

„Pražská trojka“ — bývalý stěhovák a pouliční rváč Böhme, právnické eso Geschke a nomen omen Fleischer — seděli nad albem, které jim rozvědka sestavila z podobizen nepřátelských agentů — Böhme poklepal ukazovákem na dotyčné armádní fotky:

„Horák a Stříbrný z Lidic lítají s bombardérem — nejsou v paraoddílech — ti v tom nejedou. Nicméně…“

Sáhl po sluchátku, ale telefon mu zazvonil pod rukou — tlumeně pak sdělil kolegům:

„Berlín…“

Vyslechl hlas z nacistického Olympu v pozoru — načež svému štábu přetlumočil ultimátum z hlavního stanu:

„Vůdce chce při tryzně ohlásit pachatele — jinak se vezeme na ruskou frontu!“

Fleischer se rozběsnil, zahrozil pěstmi:

„Děti budou udávat vlastní rodiče! Bestie samy vylezou z díry!“

„Chce to exemplární úder,“ uvažoval Böhme nahlas, „aby všichni viděli, co je čeká, jestli ty vrahy nevydají.“

Analytik Geschke připomněl zvěčnělý idol:

„Generál Heydrich vždy nasahal nervový uzel…“

Mozky se rozvibrovaly!

•

Návštěvy v hovorně byly teď zkráceny, probíhaly vestoje…

Karel přinesl tátovi žíhané ponožky:

„K narozeninám.“

Šíma si je potěšeně prohlížel:

„Koukám — z mýho starýho svetru…“

Karel honem vysypal důležité novinky:

„Pamatuješ Fialu — toho trumpeťáka, kamaráda vod Edy? Sbalili ho přímo ve válcovně. A já vždycky myslel, že je jenom takovej libovej frajer…“

Uplatnil i svoji starost:

„Táto, asi mě nasaděj do rajchu — už nás povinně sepisujou na pracáku.“

„Vždyť se tam bombarduje!“ poplašil se Šíma. „Karle, běž za Vlčkem, ať tě z toho vyseká! Že mu dám všecko! Mám jenom tebe.“

Karel sáhl po čepici.

„Už musíš?“

„To víš — stanný právo… Kdo není za světla doma —“

Táta mu ještě podstrčil složený list.

„Napsal jsem mámě — určitě mi přines odpověď!“

Na palandě si navlékl ponožky — vrtěl v nich palci…

•

„Proč ne? Není to špatný tip…“

Poblíž obecní tabule s nápisem „Liditz — Lidice“ na okraji lesního porostu skrytě zaparkovala trojice pražských gestapáků.

„Všecky cesty vedou do Lidic,“ uvtípl se Geschke.

Triedrem si prohlíželi netušící vesnici…

„Kritéria vyhovují,“ vypočítával Böhme, „je to kousek od Prahy — poblíž průmyslového centra — stranou od hlavní komunikace — operace se dá zvládnout do 24 hodin.“

„Jako právník potřebuji skutkovou podstatu,“ podotkl puntičkář Geschke.

„Jednoduchý,“ překonal Fleischer lapálii, „objevíme ve mlejně vysílačku,“ ukazoval k rybníku, „zahrabanou v zrní.“

Böhme už zakresloval:

„Ves se rozdělí na sektory: nahoru od cesty A — napravo B — vzadu C.“

Zdola sem doléhaly hlasy: hodiny na věži kostela nepřesně odbíjely čas — zdvihly hejno holubů k okružnímu letu — jakýsi strejc s protézou volal: „Karle, rojej se ti včely!“ — do zahrady vyběhl mladík s kuklou a podběrákem — pan učitel rovnal děcka k ročníkovému snímku — před konzumem sousedky probíraly svá trápení — spěchala kolem Vaňková s brašnou: „Ženský, běžím na poštu, která chcete podat lotynku?“ — uprostřed návsi stála husa na jedné noze a mžourala do slunka…

„Kam s chlapama?“ otázal se Fleischer.

„Nahoru do toho dvora.“

„Ženy a děti do kostela?“

„Svíčkový báby tam ztropěj hysterický scény — vhodnější bude škola.“

Intelektuál Geschke si utrhl pár třešní a nadhodil:

„Co pozvat filmaře, ať natočí instrukční dokument? Válka je fotogenická.“

Na nebi trylkoval skřivánek…

•

Pražská trojka se neprodleně přesunula na Kladno.

„To nevíš, že máte v Lidicích vysílačku?“ obořil se Böhme na okresní veličinu Wiesmanna. „Goniometr ji zaměřil ve mlejně!“

Geschke doložil:

„Obyvatelé obce evidentně poskytli podporu okruhu atentátníků.“

„Haralde,“ povzbudil Böhme podřízeného, „vždycky jsi toužil po velký šanci: akce je požehnána Berlínem jako rituální odveta!“

Dostavila se choť se šálkem kávy — leč manžel se rozeřval mobilizačním tónem:

„Všecky složky do nejvyšší bojové pohotovosti!“

•

Zvichřený Wiesmann se vlomil do Vlčkova příbytku — poněkud se zarazil: major jen v košili a s kšandami seděl za stolem — jakási boubelka v krajkové spodničce prostřela voňavé dobroty…

„Pardon, panstvo!“ Gestapák poukázal na vyvěšený telefon: „Pak se mám dovolat!“

Pokynul farské Toničce, aby se vzdálila:

„Madam promine, ale neodkladná služební záležitost…“

A když za sebou zavřela:

„Kolik času je potřeba na evakuaci hospodářského zvířectva a plodin — třeba z Lidic?“

Vlček se zkoumavým pohledem:

„Tak čtyři dny…“

Wiesmann mu oznámil:

„Máte na to čtyři hodiny.“

Major se naježil:

„Já? Nač ten kvalt?“

Gestapák vystupňoval nesmlouvavě:

„Vy. Jde o válečnou operaci. Za selhání je kulka!“

•

„Co je s tebou?“ zamručel kasař Petiška k Šímovi. „Slyším až k sobě, jak ti buší srdce!“

Šíma třeštil do stropu noční cely:

„Já nevím…“

•

„Dvacet dva — nula — nula…“ zkontroloval Böhme na svých hodinkách — a vskutku: zadrnčel polní telefon — Geschke mu podal sluchátko. „Přímo z tryzny… Berlínská filharmonie hraje Wagnerův Soumrak bohů…“ Böhme pak jen přisvědčil hlasu shůry: „Ano!“ — a vystřelil k nebi bílou světlici!

Tehdy se ze všech stran proti obzoru vynořilo osmnáct kamionů — v mžiku z nich vyskákaly vojenské rojnice, jež utvořily neprostupný obchvat — auta naplno zaměřila reflektory do vesnice.

Setniny ozbrojenců vzaly ztečí určené rajony — pažby pušek zabušily do oken a dveří:

„Otevřít! Všecko ven!!“

Rázem se vzduch třásl dupotem, výkřiky, chvatem a zmatkem!

Filmaři — v nenápadném civilu, pouze pod přilbami — počali natáčet…

Vojáci v trojicích, v nichž aspoň jeden uměl trochu česky, se vlamovali do domků — frajtr postrkoval panímámu starostovou:

„Všichni na náves!! Pohyb!!“

„Aspoň klíče —“

„Zůstane otevřeno!“ Hnal početný rod: „Ženské do školy! Děti s sebou!“

Trafikant si připnul protézu, do plecháčku nabral vodu, napil se a vykročil:

„Vpravo, nebo vlevo?“

„Do statku!“

Dobrovolný hasič Hanf si v běhu dopínal blůzu, na rukáv stačil navléct pásku Červeného kříže…

Za zahradami se zatím komisař Fleischer, obtížen taškou a jištěn svými slídiči, vydal rovnou do mlýna: zašátrali baterkami za trámovím, ze zrní na patře jakoby vyhrabali pár pistolí a vysílačku — mlynář jen nechápavě zíral…

Před hospodou už Böhme a Geschke dirigovali specializované složky, destrukční četu, polní kuchyni, popravčí útvar — Wiesmann odvelel Vlčka k dobytku: s partou honáků a povozníků ze státního velkostatku se pustili do díla…

„Napřed poženete koně…“

„Ale co s tím bejkem? To nebude sranda.“

„Přivázat k lípě svobody!“

„Pane major — nejhorší jsou králíci — ta spousta se nedá uhlídat — furt to utíká!“

„Počkají za zdí na hřbitově.“

Tehdy se na cestě nad Lidicemi zarazila skupinka chlapů, kteří se vraceli ze šichty: co se rozpoutalo ve vsi…?

Táta Hroník řekl hlídce:

„Mám tam rodinu, sedm dětí.“

Strážný zdvihl závoru:

„Dovnitř se může — ven už ne.“

Spolu s dělníky prošel kordonem i Karel Šímů.

Náves vypadala jako při zemětřesení: s divým štěkotem tu pobíhali psi a motaly se hladové krávy — deputátníci s klacky cpali na valník pašíky, házeli pod plachtu šíleně kvokající drůbež — u pumpy vítr listoval ve filatelistickém albu, známky vířily vzduchem jako vločky sněhu — zmatení vesničané klopýtali přes povalené necky, rozbité květináče, decimálku či sáňky — četníci naháněli králíky ke kostelu — proti Karlovi běžela plačící Růženka Vaňková, stihla přes sebe přehodit jen deku, matka ji tišila: „Nebreč — nedělej jim radost!“ — u vchodu do školy přikazoval mrňavý gestapák: „Prstýnky a náušnice do koše!“ — všiml si ovšem brašny, kterou nesla Vaňková: „Peníze taky!“ — „Nedám,“ vzepřela se Vaňková, „ty jsou z pošty, nejsou mý!“ Vzteklík proti ní nakročil, ale šlápl na gumového plaváčka — hračka vypískla, lekl se — vrazil Vaňkovou i s brašnou do třídy! — táta Hroník chtěl pomoci své ženě, neboť se jí na každou ruku navěsilo po třech děckách: „Pepíka si vezmu na starost sám…“ — vojcl, který mohl být Karlův vrstevník, se nabídl, že pomůže s chromou Anežkou: nesli ji spolu na židli — pak Karla a tátu Hroníka i s Pepíkem vedl do statku, prohodil zmateně: „To je z toho, když se lidi pletou do politiky…“

Načež major Vlček zalezlý za žebřiňák, na který čeledíni nakládali pytle brambor, strnul: z fary vojáci vyvlekli shrbeného faráře, provázela ho hospodyně… Vlček vyběhl k eskortě, popadl Toničku za loket…

„Pane důstojník —“ nalehl na esesáka, „to je moje nastávající — moje nevěsta — ta už sem nepatří! Toničko, řekněte jim — já vás hned odvedu!“

Farská slečna namítla:

„Ale teď nemůžu starého pána nechat…“

„Důstojnosti,“ zaprosil Vlček, „nemohl jsem tušit, do čeho mě nakomandujou!“

Smrtihlav zařval:

„Z cesty!“

Přeřítil se tudy splašený hřebec!

Když kopyta dozněla a prach klesl, strkali již Toničku do školních vrátek, ztratila střevíc — aby se farář nevlekl, pobídli ho kopancem.

Dvůr Horákovic statku byl už plný — chlapi obklopení četou s odjištěnými zbraněmi se tlumeně dohadovali…

„Nejhorší je, když je zle a dlouho to trvá,“ mínil stoicky Gusta Pospíšil.

Vybídli hned faráře:

„Velebný pane — zkuste vyjednávat.“

Kněz tedy pokročil ke skupince kolem Wiesmanna:

„Jestli dovolíte, pánové — jde zřejmě o nějaký omyl — “

Šarže ho vůbec nevzaly na vědomí.

„Kdybyste řekli, co od nás chcete —“

Hleděli skrz starce jako skrz sklo.

Do toho vjel slídič s trakařem: vezl mrtvolu mlynáře s odříznutou oprátkou…

Farář nasadil k planktu:

„Slyš, ó Pane, hlasy naše — z hlubokosti duše voláme…“

Kdosi začal mumlat otčenáš — přidal se i Hroník…

„Táto?“ podivil se Pepík.

A táta mu vysvětlil:

„Co kdyby to přece pomohlo…“

Také ve škole padla na ženské stísněnost a obava:

„Starostová, co s námi bude?“

„To se mě, holky, moc ptáte…“

Chlácholily pobrekávající děcka — počůraného Vašíka přebalila Hroníková do svého šátku — Růženka potají vyhlížela vikýřem, hlásila:

„Cpou se, krkouni — nám nedají!“

Na návsi se vesele kouřilo z komínků dvou polních kuchyní — vojenští kuchaři vyvalili z hospody sud s pivem — za stolem se posilňovali filmaři — kameraman tam točil detaily Fleischerova „nálezu“:

„…kolt Smith and Wesson 38 a pistole Webley s kartony střeliva — a především a hlavně diverzní vysílačka!“

Louka u rybníka byla působištěm armádních účtařů: shromáždili zde zabavený majetek, vyhotovovali soupisy vybraných kusů nábytku a oblečení:

„Peřiny?“

„Osmdesát tři.“

„Hudební nástroje?“

„Šestnáct kusů.“

„Šicí stroje?“

Započítali i Anežčinu singrovku.

„Devět.“

Wiesmann si všiml zbrusu nového kočárku:

„Ten mi dejte stranou.“

Do toho shora povykoval Böhme:

„Kde to vázne?!“ Ťukal na svůj ciferník: „Dvacet čtyři — nula — nula!“ Mával harmonogramem zkázy: „Destrukční specialisti?“

Už nedočkavě stepovali — vyběhli: u každého stavení zotvírali dveře a okna, ve střeše vytrhali pár tašek kvůli průvanu, na práh postavili nádobu s hořlavinou — aby měli přehled, že domek je už nachystán, označili ho bílým vápenným křížem, jako za časů cholery…

Intelektuál Geschke se postaral o chrám: posvítil do klenby na fresku: svatý Martin se tam dělil o roucho s žebrákem — ocenil i varhany:

„Vrcholné baroko — je mi líto.“

Ze schránky nad oltářem vyňal pouze zlatý kalich s monstrancí — pak pokynul svým sapérům, aby polili lavice benzinem…

A přesně načas nasměroval Wiesmann před školu autobus a kryté náklaďáky — na pořadu byl odvoz žen a dětí.

Vrchní sestra oznámila ze stupačky:

„Děti pojedou napřed — autobus je pohodlnější.“

Aby se matky poněkud uklidnily, rozdávaly se sušenky a mléko i pár hraček.

V uličce usměvavá pečovatelka rozdělovala nastupující děcka:

„Modrooké napravo…“

Vojáci vytahovali ženy do kamionů — Vaňková s Toničkou pomohly naložit židli s Anežkou.

Když se autobus rozjel, měly děti přitisknuté nosy na okna — za vozem běžel pejsek, frajtr ho střelil.

Noc už bledla — nadešla vrcholná chvíle smrtonošů…

Böhme pokynul střelcům, symbolicky přiveleným z Halle, rodiště Heydrichova: paradeschrittem napochodovali do rozkvetlého sadu — stěna stodoly již byla obložena slamníky a matracemi, aby se projektily neodrážely…

Maličký Zogel ve dvoře rozhodl:

„První desítka!“ Vybíral jakoby náhodně: „Ty — a ty — a ten taky — a vy oba —“

Po celé obloze se rozlila záře: v ocelárně zřejmě vysypali strusku — dolehl sem houpavý zvuk sirén…

„Loučejí se s námi.“

Vykročili: Gusta Pospíšil a hasič a Hroník se synem Pepíkem a kněz a Karel Šíma a —

„Pane faráři,“ chytil se Karel starcovy ruky, „já ani nemám z čeho se zpovídat — ani holku jsem neměl — ta, která by se mi líbila — —“ — Hroník schovával kluka za sebe — —

Böhme mávl černou rukavicí!

Salvu překryla exploze, která smetla báň kostela! Což byl signál pro žháře s pochodněmi: fagule vletěly do chalup — oheň chtivě přeskakoval po střechách, požár rázem zachvátil celou ves — minéři odpalovali nálože — zmatení holubi prolétali dýmem, vzplál i holubník, také oni přišli o domov, popálení padali do plamenů…

Za zdí krchova se choulil četník Vlček — nevidomě civěl na stovky králíků: popásali se na ozdobených rovech, hopsali, panáčkovali, horlivě se pářili — —

•

„Postříleli 174 mužů!…“ Srandistu přešly žerty, donesl k tisku vyhlášku.

Padělatel si přečetl polohlasem:

„Protože obyvatelé poskytli podporu atentátníkům…“ Ještě domumlal: „Vesnice srovnána se zemí, jméno Lidice vymazáno z map…“ Jako by ho vrazil do země: „Proboha!“ uvědomil si: „Šíma je přece odtud — z těch Lidic!“

Šíma naštěstí vzadu rumploval pákou lisu…

Zsinalý padělatel rozhodl:

„Takovou jobovku mu nemůžeme — —! Nesmí nic vědět! Petiška, ne abys něco prokec!“

Srandista honem zlikvidoval i rádio.

Nato se rozletěly dveře — vpadl sem vyděšený dozorce Hajzlík — ruce i hlas se mu třásly:

„Okamžitě nástup! Všichni!“ ukazoval k bloku politických: „Svážejí ty, co pomáhali či souhlasili — jsou na ně nasazený extra katani!“

Pod řevem mladých esesáků byli hnáni i tiskaři, aby o překot rozvinuli spirály ostnatých zátarasů a předělili dvůr od protějšího kouta, kam byli vháněni nazí heftlinkové, staří i mladí, muži i ženy…

Mezi odsouzenci k smrti — někdo zůstal hrdě vzpřímen,  jiný se belhal vyhaslý, jakási žena se nepříčetně smála — zahlédl Šíma povědomou tvář:

„Vašku! Fialo? Seš to ty?“

Z Edova kamaráda zbyla troska.

„Chlapče — ty tě zřídili! Můžu pro tebe něco udělat?“

Trumpeťák ani nezasténal.

„Chodí za mnou Karel — poví chlapům…“

Fiala zmateně zamžikal:

„Karel že přijde?“

Přeskočilo Šímovi, nebo jemu? — Stočil se k izolovaným ženám:

„Jenom kdybyste Aničce —“

Ale to už přiskočil vysoký esesák, krásný jako elf — rozeřval se na Šímu:

„Ty dobytku — ty svině! Koleduješ si o kulku?!“

A jal se Šímu třískat — pěst měl opatřenu kovovým „boxerem“ — vězňův obličej se rázem zalil krví!

Šíma bez hnutí hleděl do mladíkových očí a paradoxním tónem, téměř soucitně vyslovoval:

„Kdybych tě praštil, ty cucáku, ulítla by ti palice!…“

Zběsilec mu vší silou přirazil hlavu na hranu zdi — tělo se sesulo…

To už černí pochopové popadli Fialu, vláčeli ho po betonu — nebožák se ještě snažil přes zacpaná ústa zakřičet k dívce:

„Aničko — jediná — provždycky!“

Nahá Anna, nehybná jak antická oběť, se zakrývala rukou, ze které visel špinavý fáč…

Mezitím se bezvládného Šímy přikrčen chopil Hajzlík, aby ho odsud rychle odtáhl!

•

V bunkru přistrčili Fialu zády k výškoměru — za dřevěnou přepážkou se ke štěrbině za týlem jeho hlavy přiblížila rukavice držící pistoli s tlumičem — výstřel jen mlaskl — esesák u stolku připsal do dlouhého sloupce jmen časový údaj: „8.24“ — služba svalila tělo do sklepní šachty a přivelela další oběť:

„Anna Marečková!“

•

Nespali…

Padělatel vyměnil mokrý hadr na Šímově rozseknutém čele — kasař vylil krvavý lavor.

Za svítání si troufli vykouknout vikýřem: dvůr byl pustý…

•

Promítací přístroj hrčel — na stěně Wiesmannovy úřadovny naskakovaly filmové záběry: třicet Židů v pruhovaných  hadrech kopalo hromadný hrob — v sadu pokrytém mrtvolami se nastavěli velitelé gestapa, pozadí tvořila hořící vesnice…

„Obrázek na památku…“

Wiesmann vypnul projekci a přiťukl koňakem schlíplému Vlčkovi:

„Majore, berte to jako frontový křest!“ Pro odlehčení ukázal na hromadu lejster: „Evidence veškeré lidické hotovosti činí jeden milion sedm set šestnáct tisíc — naše náklady přesáhly tři miliony — čili: Lidice neměly ani tu cenu, aby uhradily svoji vlastní likvidaci…“ A aby četníka neschopného hlesnout povzbudil, přisunul mu obálku se svazkem bankovek: „Vaše zasloužená prémie… Takový balík byste nevydělal za rok.“ Zastrčil mu odměnu do kapsy: „Užijte si to!“

•

Vagony s lidickými ženami dokodrcaly do koncentračního tábora až u Severního moře — zde byly internovány jeptišky, komunistky a prostitutky, každá skupina označena svým symbolem — „zuwachsům“ připadla ubikace č. 11 — apelplatz byl společný…

Sčítání se zpravidla uměle protahovalo — od moře dul studený vítr, chvěly se v pruhovaných kazajkách — farská Tonička a vdova Vaňková podpíraly chromou Anežku — kostnatá dozorkyně vyzvala hlásící se Vaňkovou:

„Dotaz?“

„Rády bychom věděly, co je s našimi dětmi. Už mě síc — —“

„Je o ně dobře postaráno.“ Bachařka projevila svéráznou péči i o Šímovou, ukázala jí obuškem. „Vy — do lazaretního bloku!“

•

A plochou polskou krajinou projížděla dvě plně naložená sanitní auta — šoféři museli náhle zabrzdit, ani nevypnuli motory: z předního vozu se vypotácel vojenský lapiduch — zvracel do příkopu…

„Zřejmě vůl špatně utěsnil výfukovou hadici a dejch si…“ útrpně konstatoval parťák — a za plných obrátek opravil vývod plynů dovnitř do korby.

Teprve zblízka bylo odtud slyšet tenké hlásky, slabý nářek a bušení — dětské prsty se natahovaly k okénku a klouzaly po skle — vše přehlušil výstřel: vojáček odběhl do luk a zastřelil se.

•

Padělatel se snažil z odřezků vytvořit dokonalé karty — kasař umazával další čárky na zdi, prozpěvoval si:

„Na Pankráci, tam na tom vršíčku stojí pěkný stromořadí…“

Čas se posunul: kaštan za venkovní zdí shazoval povadlé listí…

„Teda Petiška,“ poznamenal zhrzený Šíma, „tu tvoji náturu ti závidím — tebe nic nerozhází…“

Kasař na to:

„Jednou mi hádala cikánka z ruky — prej všecko přežiju.“

Šíma mu nastavil svoji dlaň:

„Co čeká mě?“

Petiška uhnul:

„Co tě nemine.“

Protáhl se sem Srandista — Šíma se na něj hned zvědavě upnul:

„Nevolali mě z hovorny?“

Dozorce zavrtěl hlavou.

„Ani dopis od našich?“

Srandista se radši zaměřil na karty — přejel paklík palcem:

„Při mariáši nám ta válka líp uběhne.“

I při karbanu se Šíma vracel ke své bolavé duši:

„Kdo ví, jestli tu žádost o milost vůbec podali! Na nikoho už není spoleh…“

Srandista míchal a rozdával karty.

„Bejt vámi, Šíma, držím se tady — v kleci je největší bezpečí.“

Kasař ohlásil:

„Žaludy trumf!“

•

Tam, kde u cesty stávalo označení „Lidice“, zatloukali teď tabuli „Vstup přísně zakázán!“ — Vlček lhostejně přihlížel, motorku nechal ve strouze.

Šlapala tudy na kole nová pošťačka, zastavila u ma jora:

„Pane vrchní — pořád choději dopisy s adresou do Li dic…“ Držela balíček omotaný gumičkou: „Co mám dělat?“

„Vezmu to k sobě.“

Schoval si je do brašny u motorky.

•

Na plakátu se sápal bolševický pařát po Hradčanech, nápis varoval: „Zachvátí-li tě, zahyneš!“

Pod tím seděl Srandista s novinami, kterým přezdíval Čubička, komentoval zprávy z front:

„Hitler nepočítal s generálem Zimou — felčaři nestačej odřezávat fricům umrzlý údy…“

Také dozorce Ručička se účastnil, píchl prstem do stránky:

„Co to znamená ,kobercový nálety‘?“

Leč zvenčí zakvílely brzdy — před vězeňskou tiskárnou prudce zastavil mercedes — vešli dva nacističtí pohlaváři Böhme a Geschke — dozorci se vypjali k hlášení  — Böhme je však odstrčil, zamířil rovnou k padělateli, pravil uznale:

„Tady je vás škoda… Dostanete laboratoř vybavenou mikroskopy, potřebnou chemii, nejmodernější tiskařskou techniku…“

Padělatel vycítil nedobrotu:

„Ale pánové — mně to tady vyhovuje…“

Zastavili námitky:

„Nemístná skromnost!“

A vybídli ho k limuzíně:

„Račte…“

A odšustili.

Kasař zde trčel dočista zkoprnělý:

„Takhle to dopadne, když někdo něco umí…“

Ale Srandista v tom shledal potvrzení svých nadějí:

„Už se to sype! Vsadím se, že potřebujou, aby jim padělal cestovní pasy!“

František Šíma ztratil nejbližšího druha.

Bezduše, mlčky a nehnutě do noci sledoval pavouka nad svou palandou…

•

Za tmy se ženské proplížily pod okno lazaretní ubikace — farská Tonička tiše zvolala:

„Anežko — tuřín.“

Přilepšovaly jí k jalové šlichtě.

Stačilo, aby Šímová vztáhla ruku z lůžka — tentokrát se však objevila v okně:

„Holky — já ohejbám kolena!“ šeptala radostně. „Prej tuřín je zdravej — rozpouští sole v kloubech…“

„My ti zas přinesem,“ kývla Vaňková — a vytratily se.

Jenomže když ráno stály na apelplacu, vyšlo z lazaretního bloku procesí — šourala se v něm i Anežka Šímová.

„Po letech jde bez holí — sama!“ vypravila ze sebe Vaňková.

A Tonička hlesla:

„Do plynu…“

Zástup poháněný karabáči směřoval k cihlové barabizně, z jejíhož komína stoupal hustý dým.

•

Na Štědrý den přinesl Ručička hromádku Šímova civilního oblečení — vězeň byl konečně propuštěn.

Když ho vyváděli chodbou, hučel:

„Sbalím si tam svejch pět švestek a prásknu za sebou dveřma. Všichni se na mě vykašlali!“

Odemkli mu bránu.

„Na shledanou,“ řekl.

Srandista ho opravil:

„Tady se říká Sbohem.“

•

Byl na svobodě… z plošiny tramvaje vyhlížel, jak chodci v dřevákách čvachtají plískanicí — ve výlohách visely ubohé vánoční ozdoby — ohromné šipky na nárožích ukazovaly ke krytům…

Na konečné přesedl do autobusu, jeli „Dlouhou mílí“ — na krajinu se tiše snášel sníh…

Na křižovatce vystoupil a vydal se starou třešňovou alejí — vůbec se nezměnila, jenom mu připadlo divné, že silnice není projetá — bagančata mu chrupala ve sněhu bez jediné šlápoty…

Když překonal návrší, výhled se doširoka otevřel: namísto rodné vesnice ležela před Šímou prázdná bílá pláň, zasněžené holé údolí!

Vyhekl úlekem, protíral si oči, štípal se:

„To přece není — to se mi jenom zdá! Kriste na nebi!…“

Motal se po nedotčeném sněžném poli, zmateně se orientoval podle vlnovky obzoru — upoutalo ho několik ohořelých stromů — mumlal:

„Tenhle ořech byl přece v cípu naší zahrady!“

Odkrokoval k místu, kde měl stát domek — padl na kolena a začal divoce hrabat v závěji: obnažil kamenný práh, dolezl do pomyslné kuchyně, vyryl prošlápnutý cedník… Brada se mu rozjektala, v hlavě zatmělo, s rezavým důkazem se rozběhl přes kopec!

Od lesa táhl nějaký děda uříznutý smrček — Šíma se k němu přihnal — z úryvků vět a z posunků se zřejmě dozvěděl, co se tu stalo…

Štědrý večer strávil pod pahýlem ořechu — přes závěje se nesla vzdálená koleda…

•

Pak se vydal na Kladno, vyhledal služebnu gestapa.

Vyrušil Wiesmanna ze sváteční pohody — gestapák přisunul lunatickému návštěvníkovi kus dortu a okoralé  chlebíčky, které tu zbyly z předvánoční veselice, nalil i číši šampaňského — gestem ho vybídl, co má na srdci?

„Já jsem z Lidic. Šíma. Z čísla patnáct.“

Wiesmann se ovšem podivil:

„A jak to, že žijete?“

„Byl jsem zavřenej — zabil jsem syna.“

„Aha. A co byste jako rád?“

Šíma vysoukal:

„Když jste zastřelili všecky… tak já nemůžu bejt dobře naživu…“

„Přejete si být popraven?“ pobaveně zdvihl obočí gestapák. „Ale pod jakou hlavičkou já bych vás teď střílel?“

„Třeba že schvaluju atentát na Heydricha.“

Wiesmann ho odbyl:

„To už není trestné.“

Šímova zoufalá kuráž splaskla, ještě zablekotal:

„Měli jsme tam domek…“

Šéfa přestával bavit:

„Jestli budete otravovat, já vám ho tam postavím.“ Ukázal na pohoštění: „Opravdu si nevemete?“ Nato sklapl  podpatky: „Odchod!“

Adjutant ho vyhodil.

•

Z výklenku se vynořil major Vlček:

„Už o vás, Šíma, vím…“

Čekal ho? Odvezl němého na motorce do polí za Brandýsek k opuštěnému vechtru: vedla tudy kolej lokálky a slepá vlečka — za ní se vršila hromada klád…

„Zatím tady budete jako noční hlídač — pár korun na obživu to hodí.“

Uvnitř ztracené varty stál železný kavalec, viklavý stůl, židle a kamínka — Šímovi to připadlo opět jako cela.

Vězel za Vlčkovou péčí jen soucit?

Šíma rozlepil rty:

„Děkuju.“

Major mávl rukou a odfrčel.

•

Navečer Šíma vyhledal hospodu:

„Něco k jídlu.“

„Bude to utopenec?“ optala se servírka.

Přikývl.

Všiml si, že štamgasti u sousedního stolu sestrčili hlavy — z toho, co si s kradmými pohledy šuškali, rozpoznal větu:

„Je to on — ten lidickej vrah…“

Zdvihl se, odešel o hladu.

Zavřel se v přístěnku, zůstal potmě.

•

„Jak jezevec!“ zhodnotil situaci Vlček.

„Jsem prašivej,“ řekl Šíma.

Četník vybaloval, co přivezl: konzervu, chleba, láhev slivovice — přitom rozváděl nesouhlasně:

„Svý jste si odseděl, nemáte proč se schovávat — naopak: jen ať všichni vědí, že někdo přežil!“ Odšpuntoval kořalku, hned si dvakrát lokl — nabídl Šímovi. Pak na plotýnce ohříval guláš — nečetnicky navrhl:

„Měl byste ulovit zajíce — do oka.“ — Nepřestával vydatně upíjet, zasnil se: „Tonička ho uměla na česneku…“

Šíma zatím podložil nohu u stolu.

Když jedli, plavaly už Vlčkovi očíčka…

Za oknem projely vagony označené červeným křížem, plné zraněných nácků — major lazarům pokynul:

„Gott mit uns!“

A pak Šímovi nesouvisle vyklopil:

„Ode mě, Šíma, taky odsedaji! Bojej se… Kam přijdu, hned se dekujou — ale kudly maji nabroušený!“ Opilec se hájil: „Člověk furt v něčem lítá: aby nebylo velký zlo, musíte dělat to menší…“

Naklonil se těsně k ztroskotanci a sdělil mu:

„Vy jste měl kliku: kdybyste dostal milost, šel jste rovnou ke zdi…“ Hrkal jak ve zpovědnici: „Ale já — já při tom byl, Šíma — v Lidicích… Dostal jsem befel — třeba jen odvážet dobytek: neposlechnu — kulka, poslechnu — oprátka…“ A polkl pohnutí a shrnul tvrdě: „Z průseru, do kterýho jsem spad, se už nevyhrabu!“

Zdvihl se:

„Ještě něco jsem vám přivez.“

Předal Šímovi balíček omotaný gumičkou — dopisy od lidických dětí.

A odšněroval na motorce do noci.

A František Šíma pak polohlasem luštil školácké písmo:

„…aby chvíli nebrečely, musím jim dokola povídat pohádku: Byl jednou jeden král a ten měl hlad. Šel za kuchařem a řekl: Dvakrát. A dostal dvakrát…“ A ještě na obálce jméno odesilatele: „Růženka Vaňková…“

•

„Lidice budou žít!“ přečetl Wiesmann z letáku Vlčkovi:

„Vy o tom nevíte?“

„Bylo toho plno podle trati.“ Z Vlčkova tónu bylo zřejmé, že vědomě nic nepodnikal.

„Majore,“ pravil Wiesmann poučně, „nekličkujte… Chytráci dělají chyby… Myslíte, že jsme tady dohráli?“ — Z chvatu, s jakým jeho personál balil kancelář, se tak dalo usuzovat — sám Wiesmann za řeči nepřestával třídit spisy — co ocenil, strkal do aktovky… „Zamícháme karty, zpřeházíme dráty — ani za padesát let se nikdo nevyzná, co je pravda!“ — Na dvoře gestapáci cpali bedny do náklaďáků, v táboráku hořely závadné dokumenty — Wiesmann ukázal na své osobní auto: „Nás vždycky někdo bude potřebovat — ovšem živé — mrtvý prohrál!“ A velkoryse, s jistou sympatií vyzval Vlčka: „Mám ve voze volné místo…“ A vzpomněl si na větu, kterou všecko začalo: „Taková nabídka se dvakrát neopakuje.“

Vlček nereagoval.

Wiesmann uzavřel s dějinným nadhledem:

„Už dávno budeme pod drnem, a ještě budeme zabíjet…“ A odvrátil se.

•

Stáli u varovné tabule nad prázdným údolím…

„Jak to chtějí postavit, když všecko bylo zničený — plánky, mapy…?“ uvažoval Šíma.

Vlček ho ponoukl:

„Copak vy si nepamatujete, kde co stálo?“

„Což o to…“ A po chvilce: „Kde vlastně všichni chlapi leží?“

„Řek bych tamhle —“ ukázal Vlček, „— propadá se tam zem…“

Šíma ho požádal:

„Nechal byste mě…? Mám tam Karla…“

Četník se ostražitě rozhlédl:

„Kdyby něco, našlápnu motorku: okamžitě zalehnout!“

Šíma přikrčen vyběhl — údolí už se zelenalo — hnal se přískoky mezi kopřivami, ostřicí a lebedou — dostal se až k tmavšímu obdélníku — vtom něco z plevele ostře zasyčelo, až se lekl! — pozorovala ho zdivočelá kočka…

Vytipoval rohy hromadného hrobu a vymezil to kameny.

Tehdy na protějším obzoru, po silnici táhnoucí se k městu projelo několik náklaďáků z hutí — chlapi na korbách mávali československým praporem i několika flintami, křičeli: „Praha volá o pomoc! Revoluce!“ — poznal snad některý Šímu? — ukazoval na něj — — —

•

Stůl ve strážním domku byl pokryt velikým archem balicího papíru — skláněli se pod krhavou žárovkou a zakreslovali lidickou náves…

Pomáhali své paměti:

„Tudy jsme jezdili na Poldovku — nahoře vedla cesta do Hřebče…“

Šíma označil kostel i školu:

„Nad vchodem byl nápis: Škola mé štěstí. — Kluci vždycky říkali: — mý neštěstí…“

Nechyběl ani Šímův domek.

„Odkdy jste seděli na gruntu?“ zeptal se Vlček.

„Odjakživa.“

Přimalovali rybník a mlýn.

„Naproti bejvali Radostovi?“

„A Šindelář.“

„Stejně to byly pěkný staročeský jména: Studnička… Korecký… Souček…“ rozpomínal se četník.

„A Kadlec… a Rákos… Maštalířovi…“

„Udělejte i faru,“ ukázal Vlček, dlouze zatáhl z cigarety a pak řekl: „Velebníček v Lidicích nebyl rád…“

Šíma tázavě vzhlédl.

„Jednou — jak jsme hrávali taroky — povídal, že po převratu v osmnáctým pálili neznabozi za stodolou Horákova statku kříž — a prej Bůh to místo proklel…“

František Šíma poněkud ztuhl:

„Boha bych do toho netahal…“

Taky majorovi ztěžkl hlas, až osudově:

„Nevím, jestli je Bůh — ale ďábel je! — A i tomu se to vymklo!“

Probral se — mrkl na hodinky:

„Už je pozdě…“ A optal se Šímy: „Moh bych tu zůstat?“

„Nějak se vejdem.“

Poskládali se na kavalec — přikryli společnou dekou.

•

Když se po ránu Šíma myl venku u pumpy, přehnala se po kolejích drezína osypaná rozjařenými mládenci a děvčaty, jásavě halekali na celý kraj, mávali praporky a kytkami:

„Dědo!“ volali na Šímu, „je po válce!! Vyhráli jsme! Je mír — mír — mír!…“

Do toho se ozval slabý výstřel.

Šíma se vrátil do domku — v otevřených kamínkách hořel svazek bankovek, některé vypadly, svíjely se, jak je olizoval plamen — na podlaze ležel Vlček s prostřelenou hlavou.

•

Ve výroční den se na pláni konala tryzna: dostavily se spousty lidu — civilové, sokolstvo, drůžičky — školní sbor pěl Smetanu — ztracen mezi poutníky vyhlížel František Šíma k tribuně, kam přivezli zbylé lidické vdovy, z očí jim zírala Apokalypsa — rozeznal v té skupině farskou Toničku a starostovou i Marii Vaňkovou, chyběla Anežka — stranou ve stínu přihlížela zdrcená dvojice v důstojnických uniformách, západní letci Horák a Stříbrný — u mikrofonu oficiální řečník pronášel optimisticky: „Prohráli jsme bitvu, ale vyhráli jsme válku — zničení Lidic přineslo vzkříšení Československa… Postavíme Lidice nové —“ — František Šíma se srolovaným plánkem a s balíčkem dopisů, v hrsti i pár vlčích máků, které natrhal cestou, zamířil nahoru ke stanu „Výboru obnovy“.

Výboři se okamžitě shlukli kolem nákresu, projevovali uznání:

„Nádhera! Jak jste to tak mohl vystihnout?“

Kladenský primátor se zlatým řetězem zachoval zdrženlivost — hutník mu byl více než povědomý — vysvětlil:

„František Šíma bydlel nad kostelem.“

Architekt vycítil možnost k výhradě:

„Ovšem — nepočítáme s kostelem ani se školou — nebyly by bohužel pro koho — plocha zůstane jako prázdný pietní památník — Lidice budou stát nad údolím.“

Starosta ani pan továrník nehodlali obcházet kolem horké kaše:

„Vy jste, pane Šímo, sice jediný, který přežil, ale zajisté pochopíte, že byste se sem — na poutní místo, kam teď budou jezdit významné návštěvy z celého světa — do obrazu nevinného hrdinství jaksi nehodil…“

„Každému by bylo hned divné, jak to, že jste vyvázl  — nechcete přece tu trapnou souvislost věčně vysvětlovat…“

„Nejlepší opravdu bude, aby se o vás nevědělo.“

Františku Šímovi došlo, že je vlastně odsouzen na doživotí, že je mrtvý zaživa…

Všecko tam nechal — vyvrávoral jen s povadlou kytkou, překročil trikoloru obepínající hromadný hrob, aby ji tam položil Karlovi — ale už ho obezřetně sledovali: ostraha se ho chopila, marně se vzpouzel — aby zabránili ostudě, strčili ho do džípu a hbitě vyvezli za les do polí…

•

Vpadl do vechtru, převrátil do sebe zbytek kořalky a v zběsilém záchvatu všecko roztřískal!!

Motal se pak v kolejišti: na který konec se odpotácet?…

•

Usnul s kamenem pod hlavou — tajně se vrátil k prahu svého domova: údolí opět bylo bezlidné, pouze pár odpadků připomínalo historickou slavnost…

Tehdy se za návrším vynořila postava v černém — Marie Vaňková… Pomalu došla k ležící postavě, neslyšně vedle nešťastníka usedla.

Po chvíli cosi instinktem vycítil — otevřel oči, spatřil ji, posadil se.

Mlčeli.

Pak řekl:

„Přišel jsem se rozloučit. Sem už nesmím.“

A ona:

„Co budeš dělat?“

„Nevím.“

„Kam chceš jít?“

„Nevím.“

Řekla prostě:

„Františku — nebuď daleko.“

A on uchopil její ruku a políbil ji do dlaně…

• • •

EDIČNÍ POZNÁMKA

Novela Muž, který přežil Lidice je volnou, rozšířenou a necenzurovanou autorskou verzí textu

Nokturno (Primus, 2000).

Table of Contents

Start