Miroslav Macháček

Zápisky z blázince

Poděkování všem, kteří se jakýmkoli způsobem podíleli na vydání této knihy.

Obsah

- Úvodní slovo

- 3. 3. 1975 – pondělí

- 4. 3. – úterý

- 5. 3. – středa

- 6. 3. – čtvrtek

- 7. 3. – pátek

- 8. 3. – sobota

- 9. 3. – neděle

- 10. 3. – pondělí

- 11. 3. – úterý

- 12. 3. – středa

- 13. 3. – čtvrtek

- 14. 3. – pátek

- 15. 3. – sobota

- 16. 3. – neděle

- 17. 3. – pondělí

- 18. 3. – úterý

- 18. 3. – středa

- 20. 3. – čtvrtek

- 21. 3. – pátek

- 22. 3. – sobota

- 23. 3. – neděle

- 24. 3. – pondělí

- 25. 3. – úterý

- 26. 3. – středa

- 27. 3. – čtvrtek

- 28. 3. – pátek

- 29. 3. – sobota

- 30. 3. – neděle

- 31. 3. – pondělí

- 1. 4. – úterý

- 2. 4. – středa

- 3. 4. – čtvrtek

- 4. 4. – pátek

- 5. 4. – sobota

- 6. 4. – neděle

- 7. 4. – pondělí

- 8. 4. – úterý

- 9. 4. – středa

- 10. 4. – čtvrtek

- 11. 4. – pátek

- 12. 4. – sobota

- 13. 4. – neděle

- 14. 4. – pondělí

- 15. 4. – úterý

- 16. 4. – středa

- 17. 4. – čtvrtek

- 18. 4. – pátek

- 19. 4. – sobota

- 20. 4. – neděle

- 21. 4. – pondělí

- 22. 4. – úterý

- 23. 4. – středa

- 24. 4. – čtvrtek

- 25. 4. – pátek

- 26. 4. – sobota

- 27. 4. – neděle

- 28. 4. – pondělí

- 29. 4. – úterý

- 30. 4. – středa

- 1. 5. – čtvrtek

- 2. 5. – pátek

- 3. 5. – sobota

- 4. 5. – neděle

- 5. 5. – pondělí

- 6. 5. – úterý

- 7. 5. – středa

- 8. 5. – čtvrtek

- 9. 5. – pátek

- 10. 5. – sobota

- 11. 5. – neděle

- 12. 5. – pondělí

- 13. 5. – úterý

- Ediční poznámky

- Divadelní režie

- Divadelní role

- Filmové role

- Televizní pořady

Úvodní slovo

Při četbě Macháčkových Zápisků z blázince se mi bezděčně vybavil autoportrét Vincenta van Gogha z Arles z roku 1888. Nejen pro určitou vnější podobnost obou umělců, ale jako bych začal vnímat jejich příbuzné duchovní ustrojení: svět lidí, byť milovaných, jim každodenně sdíral kůži, obnažoval nervy přecitlivělého těla.

Malířský génius van Gogh vytvořil autoportrét prostředky, jež suverénně ovládal. Třiapadesátiletý režisér Národního divadla a herecká hvězda, Miroslav Macháček, známý svou nechutí vyjadřovat se písemně, snad jen potřeboval pro sebe popsat sedmdesát ze sto devatenácti dnů, které prožil v pětasedmdesátém roce v psychiatrické léčebně v Praze-Bohnicích; a přece jeho deník spolu s vlastním životopisem je především mistrným autoportrétem. Co k němu přikreslovat, co dodávat? Jen doba, v níž tento obraz-zpověď vznikl, vyžaduje komentář. Pro ty, kteří ji nežili.

Pětasedmdesátý. Pouhá jedenačtyřicetina té části naší moderní historie, již dnes souhrnně označujeme jako období totality. Miroslav Macháček žil tuto dobu naplno a v jeho deníku vůbec netvoří celek. Předznamenaly ji rány po střepinách německého granátu, které se zaryly do těla třiadvacetiletého studenta dramatické konzervatoře na jedné z barikád Pražského povstání v květnu 1945. Na bohnickém lůžku se Miroslavu Macháčkovi vybavil pocit intenzivního štěstí z prožitku lidské vzájemnosti, který zakoušel po kulturních brigádách na Duchcovsku, tedy zřejmě v roce 1948, kdy tento režim vznikal. Kromě trapné a nebezpečné aféry v Realistickém divadle v roce 1952 se Macháček nezmiňuje o tom, že by jeho úsilí o nalezení pravdivého jevištního výrazu, jeho tvorba, byly v prvním dvacetiletí totality narušovány politickou mocí. V osmašedesátém mu byl udělen titul zasloužilý umělec, vysoké oficiální uznání jeho díla.

Po sovětské okupaci v srpnu téhož roku, kterou Macháček odmítl s prudkostí, jež odpovídala jeho temperamentu, byl vyškrtnut a později vyloučen z KSČ. Ale stále ještě mohl pracovat, mohl režírovat a jeho inscenace Shakespearova Jindřicha V. z roku 1971 patří k tomu nejlepšímu, co vytvořil. O čtyři roky později, v pětasedmdesátém, putuje uštvaný umělec na poslední štaci, do ústavu pro choromyslné.

Alena Urbanová ve své studii (Miroslav Macháček, České divadlo 8, O současné české režii II, Divadelní ústav Praha 1983) napsala, že v díle Macháčkovy generace můžeme sledovat motivaci dvou základních, nárazových zážitků: „trauma války a okupace a euforii z možnosti měnit svět“. I Macháčkova tragédie, kterou popsal ve svých Zápiscích, zřejmě vyrůstala z těchto kořenů. Hluboce ponížený a zostuzený člověk žil i v psychiatrické léčebně iluzí, že moc nastolená sovětskými tanky má nějaké principy a logické zásady, které může její oběť pochopit a uzavřít s ní přijatelný kompromis. Jako by neznal Kafkův Proces, hledá přímluvce, obhájce a hlavně soudce, který by ho vyslechl, před nímž by se mohl hájit a který by ho spravedlivě soudil. Nemůže se však ani dopátrat, byl-li vlastně obviněn a kým a kdo proces proti němu vede: Je to kádrovák, který ho navštívil v Bohnicích, šéf činohry, ředitel Národního divadla, „politicky úchylné“ členky KSČ ze závodní organizace? Zlověstnou perspektivu vyřazení – invalidní důchod – prudce vystřídá naděje, že mu vlastně žádné nebezpečí nehrozí, že se o jeho propuštění z Národního divadla neuvažuje, že se proces nekoná.

Nemyslím si, že byl Miroslav Macháček tak naivní a o tolik méně statečný než ti, kteří odmítali s mocí komunikovat, snažili se proti ní bojovat a chovat se, jako by neexistovala. Pro člověka jeho naturelu, jenž prožíval každou vteřinu skutečnosti, jako by byla poslední, bylo však nepřijatelné uvěřit, že jeho zápas o možnost tvořit nemá smysl. Takové poznání se pro něho rovnalo smrti. Proto stále zdůrazňuje svou víru v sociální spravedlnost, pokrok a humanitu snad v naději, že moc, která se těmito pojmy bez ohledu na skutečnost stále ještě zaštiťovala, uzná jeho argumenty a přestane ho pronásledovat. Tento stav ducha se dnes může zdát patologický a nikdo, kdo neprožil pětasedmdesátý, ho nemůže pochopit.

Hledat v novinách odpověď na otázku, jaký byl stav naší společnosti v této době, je zbytečné. Nic nevyčteme ani mezi řádky. Úkolem tehdejšího tisku bylo skutečnost zastírat, ne o ní informovat.

Novoroční projev k občanům přednesl generální tajemník KSČ Gustáv Husák, a nikoliv prezident republiky Ludvík Svoboda. Ten byl dlouhodobě nemocný. Ale nikde nebylo sděleno, jaká byla prezidentova nemoc, jaká je perspektiva jeho návratu do funkce a samozřejmě žádná věcná lékařská zpráva. Pětasedmdesátý byl rokem třicátého výročí osvobození Československa sovětskou armádou. Slovní spojení „osvobození sovětskou armádou“ bylo povinné a nikde se neobjevil ani pokus nějak občanovi vysvětlit, co si má počít s faktem, že určitou část našeho území osvobodila i armáda americká. Byl to rok holdů a díků SSSR, rok páté pětiletky a spartakiády. Ve společnosti, kterou líčil tisk, nebyly žádné rozpory. Rok 1968 neexistoval. Podle propagandy pochopili už všichni občané, že pokus o reformu socialismu byl kontrarevolucí a neměli jiné starosti než plnit plán, lépe a kvalitněji pracovat. Všichni se zapojili, všichni měli šanci, nikdo nebyl pronásledován pro své přesvědčení, respektive pomýlení (oblíbené termíny Gustáva Husáka určené milionům lidí, kteří podporovali reformy Dubčekova vedení).

Do tohoto obrazu společnosti, vytvářeného propagandou, se příběh režiséra Macháčka prostě nehodil. Stejně jako osudy tisíců dalších: umělců, univerzitních profesorů, kněží a mnoha jiných, většinou vysokoškolsky graduovaných lidí, kteří myli okna, byli taxikáři nebo pracovali v kotelnách a ve skladištích. Nehodily se do něho ani různé zákazy postihující známé divadelní umělce. Ten nesměl být v divadle vůbec, jiný ano, ale na venkově a ne v Praze a ve Středočeském kraji, někdo mohl hrát v divadle, ale nesměl se objevit na plátně kina nebo na obrazovce, a tak dále, pořád dokola. A nikdo nevěděl, jak bylo o něm rozhodnuto a jak dlouho bude trvat jeho perzekuce, protože nevěděl, jaký trest mu byl uložen. Jen ze zpráv kolujících mezi lidmi se v roce 1975 člověk dozvěděl o zvyšujícím se počtu pronásledovaných, a tak pochopil, že jeho propuštění z práce a nemožnost získat zaměstnání v oboru není náhoda, nýbrž že „přituhuje“, že strana provádí další represe, další čistky. Pětasedmdesátý patří k nejhanebnějším rokům v dějinách komunistické moci u nás. Ne pro míru fyzického teroru, ale pro míru pokrytectví. Protože oni prohlašovali, že nikdo není pronásledován, nikdo nesměl říci, že pronásledován je. Bili vás do tváře, ale jen říci, že vás bijí, bylo trestným činem – pomlouváním nebo hanobením socialistického zřízení.

Miroslav Macháček se z hrůzy této schizofrenie zachraňuje v blázinci. Nepřemýšlí o charakteru tehdejší moci, nýbrž o bolesti druhých. V jeho Zápiscích čteme, že hned na první schůzi komunity pacientů řekl, že je v Bohnicích z existenčních a politických důvodů. Ale postupně je ovládnut soucitem a pochopením pro bolest druhých, kteří jsou mu zpočátku nesympatičtí, cizí, lhostejní. To, jak Macháček ve svém deníku popsal svou schopnost ustoupit ze své výlučnosti a podělit se, s horlivostí až naivní, o utrpení druhých a o své s druhými, je fascinující. Je to spolu s bezmeznou upřímností největší síla jeho literárního díla. Proto bude oslovovat lidi i v době, kdy už nikdo nebude pamatovat pětasedmdesátý.

Post scriptum: V Zápiscích z blázince figuruje mnoho populárních herců a umělců – dosud živých i zesnulých. Autor některé vynáší a jiné zatracuje. Věřím, že nikdo nebude tyto soudy vnímat se škodolibostí hodnou úředníků z Gogolova Revizora, kteří čtou Chlestakovovův dopis. Macháčkův deník je především autoportrét. To, jak vidí lidi ze svého okolí, jen doplňuje obraz zmučeného umělce s duší dítěte, které dovede být zároveň božské i kruté.

Zdeněk Hedbávný

3. 3. 1975 – pondělí

Smutné ráno. Poslední ráno doma.

Jedeme tramvají s Janou. Mně je všelijak, jí taky.

Ještě nikdy, pokud jsem sem jezdil, mi nepřipadala cesta tak krátká. Asi proto, že se mi sem nechtělo. Sedíme na chodbě. Mlčíme. Pak se máme rozloučit.

První výslech u Krista – tak tady říkají vedoucímu lékaři, doktoru Nádvorníkovi. Vypadá, jako kdyby přijel z nějakého velkého shromáždění hipízáků.

A potom nekonečné testy. A nic.

Neobědvám. Jdu se projít a je mi strašně smutno. Stýská se mi po domově. Hlavně po Janě. Stala se mi teď za poslední měsíc snad nejdražší, jak mi byla vždycky drahá.

Nevečeřím. Jdu ven. Spolupacienti mi ukazují díru v plotě. Je absolutně dokonale maskována v rohu areálu. Jediná naděje! Nespím, mám zase vysokou horečku a ráno musím v půl sedmé vstávat. Proč? Nevím. Ale vstávají všichni, tak já taky.

Nesmím být srab!

4. 3. – úterý

První normální pracovní den.

Hned po snídani vyplňuji poslední a nejdelší test. Tři sta otázek.

Pak musím ven! Ale špatně jsem si všechno spočítal a přišel jsem o čtvrt hodiny pozdě na komunitu. To je veřejná vizita – všichni sedí v kruhu, včetně lékaře a sester, a projednávají problémy a průsery z minulého dne (propustky, komu je špatně, kdo má horečku). Žádal jsem o prášky na spaní. Byly mi odmítnuty. Tady se prý léčí bez prášků a že si musím zvyknout. Třeba několik dnů nespat, až se unavím, a potom že budu spát. Komunita začíná denně v půl deváté a trvá asi hodinu. Pak je krátká pauza na cigaretu a v deset hodin začala skupina.

Zase všichni sedí do kruhu proti sobě. Kristus vyzval jednu dívku, která půjde za tři dny domů, aby popsala svůj stav. Dívka mluví zajíkavě, říká, že je jí líp, ale že stejně nemůže ani číst, že hned ztrácí souvislosti. Je prý netečná, ale cítí se dobře. Přátelům neodpovídá na dopisy. Vyrozuměl jsem z jejích slov, že studovala v Brně divadelní vědu a angličtinu, ale přerušili jí studia, protože tam přestala docházet. Nerozumí si s rodiči, otec nic nechápe, matka je plačtivá a rozmazlila ji. Nic ji nenechala doma dělat a ona z toho dostala komplexy. Ale teď je rozhodnutá vzít místo uklízečky, protože bude mít svůj vlastní byt v Praze a docela dobrý plat. A snad při té fyzické práci dostane i chuť na studium.

Hned se na ni vrhly tři báby. Ženské jako Klenová nejsou jen v Národním, ale v podstatě všude. Tyhle sice nejsou politicky úchylné, ale blbé a rigorózní jsou jako ona. Tím, že tady jsou už delší dobu, rychle přivykly tomu, že můžou do všeho mluvit, i do cizího života. Všechno poměřujou prizmatem svých zkušeností a pravd a všechno, co se jen trochu liší od jejich názorů, suverénně odmítají. Ta jejich suverenita mě sere nejvíc. A jak se pořád navážej do mladejch! Je mi z toho zle. Bude to velká škola sebeovládání.

Jako experiment v psychiatrii jsou skupiny možná zajímavé, ale podle mého názoru jen za předpokladu, že v kroužku jsou lidé na přibližně stejné myšlenkové úrovni. A nemyslím to tak, že by tam měli být jen samí vzdělaní lidé nebo umělci. I normální lidé se potýkají se všemi možnými problémy. Měli by být příbuzní duchem. To se přece dá podle testů určit. Tohle je nesnesitelné. Navíc je tu na mě alergická jedna sestra, která vždycky když cokoli řeknu, začne pištět a napadat mě. Budu mlčet. Musím. Nemá to smysl ani tady, pouštět se do sporů, ve kterých každý říká něco jiného, než si myslí.

Pak přišla řada na mne, abych se všem představil. Měl jsem trému, celý jsem se potil. Je tady totiž jedna bába, která mi říká Mirku a že všechno viděla – jako moje inscenace – a že zná u nás v divadle spoustu lidí, hlavně maskérku Květu. Tak tý se bojím, týhle báby, před tou se mi bude těžko něco říkat. Snad dá pánbůh a vyhodí ji odtud pryč. Stejně pořád pije a je věčně opilá.

Tak tedy přišla řada na mne. Začal jsem, ale doktor mi asi v jedné třetině skočil do řeči a zeptal se, jestli to může dokončit sám. Asi ze mne moje duševní rozpoložení sálalo na kilometry. Byl jsem mu hrozně vděčnej. Když se všichni dozvěděli, že jsem tady z existenčních a politických důvodů, byli na mě potom po skupině strašně hodní.

Oběd.

Potom jsem šel na procházku. To bude moje záchrana. A hlavně, že se nemusím procházet jen v areálu Bohnic a potkávat ty hrůzostrašné boschovské průvody rozpadlých existencí. Projdu dírou v plotě a jsem v polích.

Odpoledne ve dvě hodiny je skupina v Modrém salonku. Vede to ta sestra, co je na mě alergická. Přinesli dvě bedny s různými hudebními nástroji. Hlavně bicími. Od xylofonu přes triangly, činely, tamburíny až po bubny. Polovička pacientů si sedla na jednu stranu místnosti a druhá na protilehlou. Zády k sobě. Každý si vybral nástroj, který se mu líbil.

Nejdřív jsme měli každý za úkol zvukem vyjádřit svůj vztah ke skupině (jako bychom mluvili) a po pauzičce svůj momentální psychický stav. Ti, kteří seděli zády, měli určit, kdo právě hrál na hudební nástroj a říci, proč si myslíme, že to byl právě on. My noví jsme se pochopitelně, protože nikoho neznáme, zúčastnili jen hraním na nástroje. Mne poznali okamžitě, už po prvním čísle!

Další cvičení. Sestra vybrala xylofon a buben a různé dvojice se měly prostřednictvím těchto nástrojů dorozumívat, vést dialog. Dva mladí kluci bušili do nástrojů jako zběsilí a báby „Klenové“ se do nich hned daly. Že jsou agresivní a pořád chtějí někoho silou překřičet. Bylo mi z toho nanic! Kluci celí zčervenali, zarputile mlčeli. Ty báby vůbec nepochopily, že každá generace tluče na buben proti generaci předcházející, ale že se potom stejně usadí a bude taky lamentovat na to strašné, nespokojené mládí, které chce pořád triumfovat. Snažil jsem se mírně podotknout, že výběr těchto nástrojů není dost přesný. Xylofon je totiž jemný, má různě vysoké tóny, a buben že tóny nemá, že má jen dynamiku a že do něj stačí jen trochu uhodit a vždycky musí přehlušit dětský xylofonek. Sestra mě zase utřela a řekla, že výběr je nedůležitý a že to musí jít. Už jsem dál nemluvil. Byl jsem rád, že je konec. Zase dobrý nápad na hru fantazie a rytmu, ale musí to řídit inteligentní a vnímavý člověk. A ne takováhle káča s náušnicema a drdolem.

Procházka. Starý bohnický hřbitov. Smutná krása. Jen několik jmen a desek, na nichž „Věčně vzpomínáme“ vypadá poněkud podivně a smutně. Z většiny hrobů rostou keře, bodláky i stromy. U hrobů jsou lavičky. Jsou zde pohřbení blázni ze všech koutů země i světa, které už nikdo nechtěl převážet jinam. A těch vojáků. Na památku asi čtyřiceti Italů tu stojí kaplička a máry.

A všude vrány a havrani. Zapadá slunce, už přestává hřát. Jdu domů. Domů?

Večer je dlouhý, nekonečný. Jsem absolutně netečný. Všechno mě přestalo bavit, o nic nemám zájem. Mám pocit, že je všemu konec, že i kdybych se vrátil, začnou mě znovu pronásledovat, zase skončím tady a už tu zůstanu na vždycky.

Nerad bych dopadl jako jistý inženýr, velký odborník, který pracoval na ministerstvu zemědělství a teď je tady. V době procesů v padesátém druhém roce byl bez soudu odsouzen k deseti letům vězení. Jeho syna druhý den nepustili do školy. Chodil na vysokou. Syn se uchýlil někam na venkov a dělal čeledína. Ale jednoho dne přišla schizofrenie. Jeho otce po šesti letech propustili. Při rehabilitacích dostal vysokou peněžitou odměnu jako odškodné. Ale co mu to bylo platné, syna měl v Bohnicích. Potom ho opět v sedmdesátých letech vyhodili a on, aby byl alespoň nablízku svému synovi, který ho skoro nepoznává, tady dělá dozorce a vodí blázny na procházku.

Večer si povídáme s Tomášem, který byl už v dětství na psychiatrii na Karláku. Je z nějaké prominentní rodiny. Byl asi pět let v Damašku, kde jeho otec dělal zástupce generálního ředitele exportní firmy Rapid. Když mu rodiče nedovolili být veterinářem, rozešel se s nimi. Teď se učí tesařem a střídavě je v blázinci. Má s sebou krásné magnetofonové pásky, píše smutné básničky a hezky maluje. Než se dostal k nám do pavilonu 19, byl na dvojce. To, co vyprávěl o svém čtrnáctidenním pobytu tam, bylo otřesné. Byl mezi recidivisty, kteří přes den i v noci spařovali jako čaj ten strašnej fajfkovej tabák Taras Bulba a nahrazovali si tím drogy. Tomáš se tu naučil slangu galerky i různé další fígle. Například jak ze dvou žiletek vyrobit elektrický ponorný vařič, jak slupku od banánu usušit, smíchat s tabákem a kouřit jako marihuanu. Když za jedním z pacientů dvojky přišel vězeňský lékař a oznámil mu, že psychiatrické vyšetření ukázalo, že je plně zodpovědný za zabití svojí tchyně a že za čtyři dny nastupuje patnáct let vězení, neměl celé ty čtyři dny nic jiného na starosti, než sehnat drogy a ženskou. Jeho parta mu ji skutečně tajně přivedla na pavilon! Tyhle lidi prej spolu strašně držej. Přesto se tam ale začal bát. Pak vyprávěl o jedné dívce, která skočila z Karlova mostu do Vltavy, dva ji zachraňovali, ale přijela policie a odvezla je do Bohnic. Během týdne se celá velká parta, která k nim patřila, podobným způsobem pokusila o sebevraždu, až se všichni sešli na pavilonu číslo 2. Dalšímu pacientovi, vážícímu snad padesát kilo, utekla žena a nechala ho samotného se šesti dětmi (nejmenšímu byl rok). On pak v beznaději vrazil na hajzl, pěstí prorazil sklo v okně a tepnou kroužil po skle. Zachránili ho. Děti byly rozstrkány po všech možných dětských domovech a po matce jako by se zem slehla.

Na procházce jsem upadl.

5. 3. – středa

Zase špatně spím a o to hůř v půl sedmé vstávám.

Procházka. Komunita bez zvláštního vzruchu. Ohlásil jsem silné závratě a pád.

V deset hodin pokračuje komunita v Modrém salonku. Něco jako etudy při přijímačkách na DAMU. Je to hrozné. Všechno, co mi jen trochu připomene divadlo, vyvolává ve mně hrozné stavy. Třes, horečku, závratě a silné pocení. Celá místnost je jako loď na rozbouřeném moři.

Doktorka, která tuto terapii provádí, je docela sympatická a zdá se i inteligentní. Není v plášti, ale v civilu.

V prvním cvičení si každý musel zvolit někoho jako svoji „autoritu“ a dvěma různými způsoby k němu přijít (od plazení až k hrdě vztyčené hlavě). Někdo si vybral jako „autoritu“ mě a já spadl. Absolutně traumatizován, s utkvělou představou, že musím vydržet, jsem úplně propocený roli dohrál.

Ve druhém cvičení se každý měl stát režisérem (proboha, já to tady nevydržím!), vybrat si libovolný počet partnerů, rozestavit nábytek a sehrát s nimi němou etudu na téma významné události svého života.

Přišlo za mnou několik pacientů, abych hrál v jejich cvičeních, ale nemohl jsem. Když se všichni vystřídali, doktorka ukázala na mne. Řekl jsem jí o složitosti své situace, ale ona přesto naléhala, abych to zkusil. Zahrál jsem to sám. Byl jsem jako ve snu. Potil jsem se. Musel jsem vyvinout velkou energii, abych etudu dokončil.

Potom jsme si sedli na zem a všechno se hodnotilo. Zaseklo se to u Tomáše. Už nevím, co přesně dělal, ale naše báby se na něj vrhly, že neuznává žádné autority. On se bránil a vznikla hádka. Velmi citlivě a jemně jim řekl, že se mu nelíbí jejich kategorický postoj v diskusích. Vytýkal jim, že v pondělí (to já byl přijímán doktorem), když paní Nováková říkala svůj životopis, ji chtěly ranit, ublížit jí a že na ni byly velmi zlé. Báby se sice chvíli bránily, ale postupně vadly. Nakonec jsem se přihlásil ke slovu já a podpořil názor Tomáše, protože mi opravdu mluvil z duše. Na rozdíl od něj jsem připustil (protože jsem tu v pondělí nebyl), že možná měly ten nejlepší úmysl, ale jak jsem je slyšel při jiných diskusích, že se mi nelíbí jejich závěry s definitivní platností. Kategoricky soudit situace je nevhodné a známkovat lidi považuju za nesprávné, netaktní a nespravedlivé. Předtím jsem se ale omluvil, že zasahuju do debaty, přestože jsem zde krátce. Že půjde spíš o první dojmy z nového a nezvyklého prostředí. Čas jsme přetáhli až do oběda.

Po obědě jsem hned vyrazil ven. Nádherná procházka jarním údolím až k Vltavě. Na druhém břehu jezdily vlaky na trati Praha – Děčín. Připomnělo mi to prázdniny – vždycky jsem strašně rád jezdil touto cestou do Kytlice. Ale radši na prázdniny, než z prázdnin. Všechno se mi úplně vybavilo. Kytlice je pryč. Divadlo je pryč. Zdá se, že všechno skončilo.

Dlouho jsem se díval na vodu. Voda mě fascinuje. Jestli budu v ústavu ještě v létě (a zdá se, že budu), tak se tady určitě vykoupu. Slunce zapadlo za protější skály a já šel zpátky do blázince.

6. 3. – čtvrtek

Ráno jsem zkusil jednu věc, která se mi zalíbila. Cvičit zatím nemůžu, protože mám závratě, tak budu, hned jak vstanu, chodit rychlou chůzí do polí. Potom do vesnice, kde je trafika otevřená už od šesti hodin. Koupím si tam Sport a pomažu zpátky. Před osmou otvírají krám v blázinci, a tak když budu něco potřebovat, koupím to po návratu a ještě se stačím nasnídat a stihnout včas komunitu.

Při komunitě paní Nováková trvala na svém propuštění. Všichni do ní hučeli, že dělá chybu, ale ona neustoupila. Nevím, co je jí teď prospěšnější, ale vím, že se jí tady nelíbí, zdejší metody léčby neuznává a považuje většinu lidí z kolektivu za hlupáky. No nevím, i když pokud jde o ty báby, souhlasím s ní. Abych pravdu řekl, spadl mi kámen ze srdce, že půjde pryč. Je to možná ode mne špatné a sobecké, ale nevím, jak bych hovořil o svých problémech před člověkem, který má spoustu známých u nás v divadle. Celou hodinu ji přemlouvali, ale marně. Nakonec souhlasil s jejím odchodem i doktor.

V deset hodin byla zase jiná terapie. Přišel pán (říkají mu Akvamarín), rozdal nám čtvrtky papíru a kontrastní pastelky. Já si vzal modrou a červenou. Chtěl po nás, abychom na papíře vyjádřili konflikt. Současně oběma rukama. V každé ruce jednu pastelku. A že když jedna ruka přeruší kreslení, musí ho přerušit i druhá. Kreslil jsem schéma konfliktu Hamleta s jeho strýcem Klaudiem.

Potom Akvamarín řekl, že nám pro inspiraci přečte část nějaké české prózy. Záměrně prý vybral českou a ne překlad, který má vždycky tendenci nadsazovat. Četl něco o nějakém námořníkovi, který pil, měl mladého soka, o převráceném člunu, o oběšencích a hradech. Úplnej surrealistickej blábol. Za chvíli jsem ho přestal vnímat. Když skončil, řekl, že nám schválně neřekl jméno autora předem, aby nás neovlivnil, a že to napsal sám. No těbůh! Nakreslil jsem převrácený člun. Na dně moře šibenici s oběšencem, na levou stranu nedobytný hrad a nad tím vším smějící se slunce. Byla to trochu prdel. Když po skončení přišel jeden náš kolega, který byl na rentgenu a nedělal s námi tuhle kravinu a slyšel, co jsme dělali, sarkasticky prohlásil: „Ten by sám patřil na třiadvacítku. To je tady pavilon-výzkumák. Tam jsou už pořádní cvokové. Samej král a papež. Samá lepší společnost.“

Po obědě jsem na hřbitově. Je krásný, teplý, jarní den.

Ve dvě hodiny je skupina. Bez lékařů a sester. Svůj životopis četla paní Klingerová, která přišla na oddělení současně se mnou v pondělí. Zatrpklý životopis staré panny v přechodu, která trpí všemi možnými neduhy, byla ve všech možných špitálech a (skoro) vítězoslavně říkala, že jí nikde nepomohli. Psychoterapii už prodělala a taky neměla úspěch. Zkoušela prý i hypnózu, ale není vhodný objekt. Nemůže být. Je celá sevřená a všechno odmítá. Říkala, že se chce dožít toho, až ji rodiče pochovají. Bylo to smutné a deprimující.

Po čtvrté hodině jdu na procházku. Je nádherně. Už se vůbec neprocházím po areálu blázince, ale při každé vhodné chvilce jdu ven. Dnes jsem zamířil do polí na sever od blázince. Hejna havranů a vran jsou vyplašena mými kroky a ruším jejich hody v oranicích. Opouštějí je s protestním krákáním. Slunce skoro pálí. Došel jsem do kopce až k lesu a potom lesní cestou prudkým sešupem do údolí. Stráně jsou plné chat, chatiček, domů i bungalovů. Nejkrásnější je ale velký barokní dům v údolí, těsně u potoka. Bílá omítka jasně a jasně zářila, o dům byla opřena dvě stará velká dřevěná kola od vozů. Vypadalo to, že tam bydlí nějaký umělec. Snad výtvarník. Ale to jen z dálky. Když jsem se přiblížil, uviděl jsem červené embéčko, muže, který ho cídil a vedle něj na zemi byl naplno puštěnej tranzistorák, vyhrávající nějaké odpolední nesmysly. To bylo trochu rozčarování a k tomu baráku to vůbec nepasovalo. Šel jsem dál, potok stále hlaholil, cesta byla blátivá. Na dně údolí byla velká bažina porostlá rákosem. Prales rákosů, ale cigáro ani jediné. Došel jsem až na okraj Chaber, asi jeden a půl kilometru od sešupu do údolí, a vracel jsem se zpátky. Slunce jsem měl teď před sebou a svítilo mi do očí. A hřálo. Bylo mi nádherně. Jsem teď vůbec nejradši sám. A venku v přírodě. Do pavilonu jsem došel až po západu slunce, příjemně unaven a posílen.

Večer příšerná televize s příšerným Valou, který si chtěl vzít chlapce z dětského domova. Zřejmě ale vůbec nic nepochopil ze scénáře a hrál postavu jednostrunně – zle. Pacienti kolem se ptali, kdo to je a proč je tak zlej. Skutečně, po takovém setkání s toužebně hledaným novým „otcem“ by se k němu chlapec nikdy nemohl z dětského domova vrátit! Musel by naopak hned po prvních větách od Valy utéct a zůstat radši jako sirotek.

Kolem mě chrápali dva chlapi: já byl uprostřed. Dokonalé stereo!

Stereo v chrápání jsem ještě nezažil.

A když jsem usnul k ránu, hned bylo buzení.

Spánek je pořád špatnej. Navíc kolem mě dnes chrápali dva chlapi – já byl uprostřed. Dokonalé stereo. Stereo v chrápání jsem dosud nezažil. A když jsem k ránu usnul, bylo hned buzení.

To je vůbec zvláštnost tohoto ústavu. Když někdo nevstane v půl sedmé, musí být za trest vzbuzen příští den ráno o šesté. Provádí se to takhle. Sestra vejde. Rozsvítí oba lustry. Hlasitě vyvolá jméno provinilce, který má vstávat a všem ostatním se hlasitě omlouvá: „Vás se to netýká!“ Všichni jsme sice byli vzbuzeni, ale ona se omluvila!

7. 3. – pátek

Hned ráno po půl sedmé vyrážím na svoji obvyklou procházku. Dojdu skoro až k ústavnímu hřbitovu a když se otočím, nad blázincem vychází slunce jako pomeranč. Skoro jako na prázdninách. Jen nebýt těch propadů a pesimistických myšlenek. Cítím přímo hmatatelně strašnej stud z pomluv, které rozšířili moji „přátelé“ v divadle. Mám pocit, že jsem skončil. Ne, divadlo už nechci ani vidět. Hlavně ne Národní divadlo. Tam se tak ještě vidím jako pasivní herec. Snad se obnoví původní Činoherák. To by byla moje jediná touha a radost. To bych ještě tak chtěl dělat. Tam bych mohl i režírovat. Ale v Národním nikdy!

Na komunitě Kristus oznamuje výsledky celotýdenního lékařského vyšetřování a testů. Ptá se pacientů, kdo je na tom podle nich nejhůř. Skoro všichni označí mě. Je to pravda. Dosáhl jsem padesáti tří bodů. Průměr je asi kolem dvaceti. Ti, co mají kolem pětatřiceti, to mají už horší. Tak jsem na tom ze všech pacientů (i starousedlíků) nejhůř. O bod líp je na tom paní Klingerová.

Potom dr. Nádvorník blahopřeje všem ženám k MDŽ a ptá se, jestli chceme mít od deseti normální psychoterapii nebo malou oslavu. Všechny ženy jsou pro oslavu. Většina mužů kupodivu proti, ale nakonec se trpně podvolují.

Šel jsem koupit asi šestnáct čokolád (i pro sestry). V krámě přede mnou stála sympatická paní Hostovská. Dojala mě, s jakou péčí nakupovala pro muže pohoštění. Ubohost jejich finančních možností (myslím tím všechny ženy, protože se složily) ještě zvyšovala krásu celé situace.

Ženy sestavily všechny stoly dohromady, nanosily různé mísy skromného, ale chutného a hlavně krásně upraveného pohoštění. Sedly si ke stolu a já s Tomášem, který mezitím přitáhl do jídelny magneťák, musel doslova tahat ostatní mužské ke stolu. Nejdřív to zachránil magnetofon, ale protože tam Tomáš nasadil dlouhý smutný pásek Kryla, museli jsme jít za chvíli od toho, protože nám začalo být všelijak. Paní Hostovská mě požádala, abych přečetl z Horníčkových Dobře utajených houslí povídku o štědrovečerních patáliích s kamnama a husím sádlem. Málokdy jsem musel vynaložit tolik úsilí, abych vůbec viděl na písmenka. Trochu jsem se přeříkával, ale nakonec to dopadlo dobře. Povídka nás inspirovala k tomu, že každý pak dával k dobrému svoje podobné zážitky. Nakonec jsme se i bavili, a to se nic nepilo – jen kafe a čaj. Oběd potom ukončil tuto zdařilou slavnost.

A čekal nás víkend. Někoho pustí a může jít od pátku poledne do neděle večer domů nebo kamkoli mimo ústav. My, jako nováčci, jsme na to první týden neměli nárok. Zbyla nás tady hrstka. Vždycky zde musí zůstat o jednoho víc než těch, co jdou pryč. Ale bylo to fajn. Představa, že se nebude druhý den vstávat a že nebudou žádné komunity, skupiny a psychoterapie, byla nádherná. Já to měl trochu pokažené, protože mi byla na zítřek určena služba. (Chodit s bandaskama do kuchyně pro jídlo a ráno přece jen vstávat dřív – pro snídani.) Několik starých mazáků, kteří neměli nárok na víkend (dává se jen jednou za čtrnáct dní), zdrhlo zadem z ústavu, takže tady nebyl skoro nikdo. Nastal velebný klid. Těšil jsem se na televizi, na soutěž Piškvorky a hlavně na fotbal Bohemka-Košice. Ale kolegové neurastenici si postavili do jídelny pingpongový stůl a bez ohledu na to, že jsem se díval na televizi, bušili do míčků. Když už je hra na body přestala bavit, začali se s co největší silou strefovat jeden do druhého. To všechno za mými zády – celé odpoledne. Takže jsem viděl němý obraz a občas dostal míčkem sám do hlavy. Náramně uklidňující. Byl jsem unavenej tou bezohledností, ale statečně jsem se ovládl a nedal to vůbec znát. Fotbal byl nádhernej.

Potom jsem šel na procházku. Byl krásný podvečer.

Brynych se zbláznil. Jeho film Jakou barvu má láska byl příšernej. Scénář, dialogy! A ten jeho výběr za každou cenu exkluzivních prostředí, čarování s kamerou – a to všechno pro hovno!

Úplná lahůdka byl naopak film Manželství po italsku. Viděl jsem ho už asi třikrát, ale nezastaral. Naopak. A byl nádherně dabovanej. (A to dabing přímo nesnáším.) Voska Mastroianniho a Jarka Adamová Sophii Lorenovou. Chtěl bych se vžít do pocitů jejího syna Marka, když ji slyšel. (Je zde na léčení, snad fetuje.)

Ještě dlouho jsme si na postelích povídali o filmu a o všem možném. Bylo to krásné. Jako kdysi, když jsme byli jako konzervatoristi na kulturní brigádě na Duchcovsku a takhle společně jsme trávili čas před usínáním.

8. 3. – sobota

První volnej den v blázinci. Nikdo nás nebudí.

Ale já, protože mám službu, musím vstát. Asi v osm hodin jedu s vozejčkem do kuchyně. To je kuchyňka. Samej blázen! Před pultem i za pultem. A ta špína a smrad. Zvedá se mi žaludek.

Nasnídal jsem se. (Z pánského pokoje nevstal nikdo, ani na snídani.) Potom jsem šel volat Janě. Řekla mi, že se za mnou před polednem chystá Řanda a odpoledne že přijde Káťa. Její ohlášenou návštěvu jsem bral na lehkou váhu, tak jak ona sama všechno bere. (Řekla si třeba Janě o lístky na Racka, nepřišla a ani se neomluvila.)

Od telefonu jsem ještě šel ke hřbitovu a přišel zpět, akorát když Řandík docházel k našemu pavilonu. Sedli jsme si v jídelně, uvařil jsem mu kafe a povídali jsme si. Měl spoustu novinek z divadla. Najednou jsem si uvědomil, jak mi odříznutí od divadla už za jeden týden prospělo a jak mě každá maličkost rozrušuje. Řandík je nádhernej idealista a bojovník za práva utlačovaných. Podnikl už celou řadu akcí a ještě podnikne. Chystá se za Kristem a chce s ním probrat všechny možnosti.

Dlouho přetáhl svoji návštěvu. Měl být ve dvanáct na obědě u Pleskota a odcházel skoro o půl druhé. Mezitím jsem ještě stačil klukům naservírovat oběd přímo do postele. (Tomáš byl tak hodnej a přivezl ho z kuchyně místo mne.) Najedli se a spali dál. Po odchodu Řandy jsem musel čekat až do půl třetí, abych přivezl svačinu. Chystal jsem se totiž tajně na Spartu, která hrála odpoledne se Žilinou. Všechno jsem stihl a v půl čtvrté jsem skutečně vystupoval u Sparty. Slyšel jsem z tlampačů hudbu – aha, řekl jsem si, ještě nezačali. Ani mě nezarazilo, že už ke stadionu nikdo nejde, žádní diváci. Dosedl jsem na místo. Na ukazateli jsem viděl 3:0, tváře hráčů jsem nepoznával, myslel jsem, že ještě hraje dorost. Ale když jsem se pořádně zorientoval, poznal jsem Jurkemika, Stránského a Rusnáka ze Žiliny.

Ptám se souseda a ten mi říká: „Je to 3:0, teď začal 2. poločas.“

To se může stát jedině mně! Ty kurvy redaktorský v Lidový demokracii výslovně napsaly, že se začíná v půl čtvrtý, a ono se začalo přesně o hodinu dřív! Už jsem neviděl ani gól. Zato velmi špatnou hru, především Sparty. Žilina mohla klidně vyrovnat.

Ale byl jsem nakonec rád, že se dostanu do blázince dřív. Aspoň stihnu v televizi Deset stupňů ke zlaté. Zapadalo slunce a já na dálku na hlavní cestě k našemu pavilonu vidím nějakou dívku, která byla podobná Kátě. Vyloučil jsem to, ale když jsem přišel blíž, zjistil jsem, že je to přece jen ona. Chudinka musela přijít těsně po mém odchodu a přes dvě hodiny chodila po areálu blázince! Ale trochu si za to může i sama. Kdyby byla vždycky důsledná a chodila na smluvené schůzky, nikdy bych neodešel. Byla celá prokřehlá, vzal jsem ji do pavilonu, seděli jsme přes hodinu na chodbě a povídali si. Přinesla mi také, jako Řanda, pomeranče. Snažila se mi zvednout náladu, říkala, že se na mne hodně lidí ptá a že mi drží palce. Nicméně jsem ještě nedostal od svých kolegů z divadla ani řádku. Kolik archů s obrázkama Nesvadby jsem se už napodepisoval, vždycky když někdo z divadla onemocněl nebo se dostal do nemocnice. Ale tentokrát zatím nic! Nechám se překvapit.

Horečka.

Večer krasobruslení žen. Je to nuda. Nic nového. Hyne to na úbytě. V noci v televizi Muž a žena. Stále výborné, až na slovenský dabing.

9. 3. – neděle

Vstávám před devátou na snídani, nepřevlékám se a potom si jdu znovu lehnout. Čtu si a klímám. Je to nádhera. Počasí je krásné, ale já ležím. V jednu hodinu přijde Jana a budeme se procházet celé odpoledne.

Před jednou přicházím ke kostelu a Jana už sedí na lavičce. Jdeme na hřbitov. Chvíli sedíme za kaplí na sluníčku. Ještě stále jí není dobře. Mluvíme jeden přes druhého. Týden jsme se neviděli. Všechno se zdá krásné. Přinesla mi jahodový dort a já jí dal k svátku ovocnou žvejkačku. Svěřuju se jí se svými stavy, ale ona jen, že se tomu nesmím poddávat. Pak jdeme na procházku do údolí. Chtěl jsem jí ukázat Vltavu, ale cesta byla příšerná. Vlhko a strašné bláto. Netušil jsem, že je Janě tak moc špatně a její odpor k další procházce mě rozmrzel. Myslel jsem, že když jí ukážu Vltavu, že bude klidnější. Když bude vidět, jaké je zde překrásné okolí. V půli cesty jsme to museli vzdát. Bláto bylo stále větší a větší. Šli jsme do hospody, mlčky. Oba rozmrzelí. Já z celého svého postavení a protože se nikdy neshodneme v procházkách. Já miluju dlouhé, s rychlou chůzí, ale ona jen tak pomaloučku a hlavně pár kroků. To mě mrzí.

V hospodě bylo plno. Skoro samej blázen. Mezi nimi uprostřed byla skupina vojáků a civilista zpívající a doprovázející se na kytaru. Asi pětkrát se s ním propadla židle. On ji vždycky dal dohromady a hrál dál. U nás u stolu seděla fantastická dvojice starých lidí. On vypadal jako starej Špejbl, pořád huhňavým hlasem švitořil, ona rudě namalované rty, s pohledem šlechtičny blahosklonně poslouchala jeho řeči. Chlapi vedle už měli každý asi deset piv. Jana kašlala, dala si dvakrát grog. Snažili jsme se sblížit. Je to těžké. Ona má už asi tři neděle chřipku, která se nelepší, znervózňuje ji to a já žiju v blázinci a uvědomuju si, že jsem asi opravdu nemocnej. Ona myslí, že ne a navíc nechce pochopit útrapy mého prvního týdne v Bohnicích.

Loučíme se. Pak je mi celý večer strašně smutno, stoupá mi horečka. Nadávám si, jakej jsem bezohlednej blbec a že jsem všechno zavinil sám.

Večer příšerná inscenace Paniček od Burianů. Představení bez jakéhokoli nápadu a invence s průměrnými, někdy i ochotnickými výkony herců. Horečka stoupá, je mi blbě na duchu i na těle.

10. 3. – pondělí

Vstávání a pravidelná procházka před snídaní.

Doktor Nádvorník přichází na komunitu s novým nápadem – tabulí pravdy. Každý dostaneme jedno žluté magnetické kolečko (největší sympatie) a jedno modré (nejmenší). Současně ale i po dvou červených (menší sympatie) a po dvou zelených (menší nesympatie) a v průběhu týdne je máme přidělovat svým spolupacientům. Budou tam naše jména, takže to bude neanonymní a každý uvidí, jak se na něj kdo dívá. To je věda.

Skupina. Nemůžu si vybavit, co se tam projednávalo.

Na odpolední skupině měl Karel Venkrbec číst životopis. Neměl ho. Všichni se do něj dali, ale on jim fantasticky vtipně odporoval. Trochu demagogicky, s nádechem švejkárny. Bylo rozhodnuto, že dokud neodevzdá napsaný životopis vedoucímu samosprávy, bude každé ráno vozit snídani. To byl pro něj velkej trest. Strašně nerad vstává a jít pro snídani znamená vstávat ještě dřív než normálně. Místo něj naimprovizoval svůj životopis Tomáš. Trochu mě zklamal, připomínal mi hipízáka, který protestuje proti měšťáckému životu rodičů, a pak sedne do cadillaku a jede do jejich vily a užívá si jejich peněz. Spílal rodičům, že z něj chtěli mít něco extra. (Hodně ho zřejmě rozmazlovali a málo otužili pro životní potíže.) Potom rodiče ztratili svoje vysoké společenské postavení, značně znervózněli a vytvářeli doma napjatou situaci. On je nenávidí, ale jí jejich chléb a bydlí s nimi dál, protože je to pohodlnější a má slabou vůli. Přitom má určitě nějaký talent, ty jeho básničky se mi dost líbily.

Samozřejmě že naše feny se na něj zase velice nespravedlivě vrhly. Pro pokročilou hodinu byla skupina ukončena a případ nedořešen.

Odpolední procházka. Volám Janě. Je velmi nemocná. Mně je taky blbě. Mám smutný hlas a ona mi nadává, že jsem srab. Je mi to líto. Cítím vinu na jejím zhoršeném zdravotním stavu. Říkala, že je to všechno nervový a že za to můžu já. Narážela i na celý náš život. To mi moc nepomáhá, takové řeči.

Večer děsná televize – Postupimská konference. Z bílého je možné udělat černé a naopak. Stalin tu byl jako vlídný a laskavý stařík. Náš taťka. Nevím, proč došlo ke XX. sjezdu.

11. 3. – úterý

Procházky před snídaní jsou nádherné. Už se těším, až bude tepleji, jak budu cvičit venku. Stále mám závratě.

Skupina. Pokračujeme v diskusi o Tomášovi. Tentokrát před Kristem. Nejdřív mu rekapitulujeme průběh naší včerejší rozpravy.

Tomáš má ideály – klid, možnost dělat si, co by chtěl a procestovat celý svět. Trochu naivní. Co je to klid? Hledáme společný názor na tento široký pojem.

Já si myslím, že klid je smrt. Že člověk i když spí, není v absolutním klidu. Stále ho žene věčná nespokojenost. Já sám znám chvilky štěstí (klidu?) těsně po dobře vykonané práci. Ale druhý den mě to už nezajímá. Už mě to žene zase dál.

Pak se vysvětlilo, že tomu rozumí tak, že ho nikdo do ničeho nenutí, že může v klidu dělat, co chce. Ukázalo se, že jeho názory jsou vcelku dost nevyjasněné (je mu osmnáct) – až dětinské a idealistické.

Polední procházka ve zhoršeném počasí. Ale mně to nevadí. Miluju procházky za všech okolností.

Odpolední skupina. Venkrbec měl číst životopis. Opět ho nemá. Skupina se rozpadá. On slibuje, že ho do večera odevzdá. Jen tak tlacháme. Čtu něco z Mladého světa a potom zase ženský přinesou Horníčka a musím číst Dobře utajené housle. Škoda že tu knížku nemám, ale když to bude takhle pokračovat dál, asi ji celou přečtu veřejně a nahlas.

Ve čtyři hodiny nám promítají krátké americké filmy.

Barevný snímek prvního vstupu člověka na Měsíc. Nádherné. Přípravy. Kosmonauti jdou do Apolla. V kufřících, které jsou napojeny do jejich skafandrů, si nesou kosmickou atmosféru.

Komentátor říká: „Teď už vlastně nedýchají pozemský vzduch.“

Odpoutání měsíčního modulu od Apolla. Apollo snímá celé přibližování modulu k Měsíci. Fantastické světélkování. Jako kdyby si uvnitř svítili a desítkami okének prosvítalo světlo. A přitom to byl odraz slunečních paprsků, protože byla úplná tma a slunce nebylo vidět. Potom záběry z kamery modulu na přistání. Měsíc se stále přibližoval a modul, už řízen ručně, hledal nejvhodnější (tedy nejrovnější) místo k přistání. První krok na Měsíci. První stopa a další. Protože se prý na Měsíci nemění počasí – neprší, nesněží, není vítr-, zůstanou tam tyhle první stopy člověka navždy. Fantastický barevný pohled na vzdálený měsíc – Zemi. Start modulu. Přestože už byl několikrát vyzkoušen na Zemi, byla v kosmonautech malá dušička. Co když motor nenastartuje? Chvíle největšího napětí. Start se povedl. Je zapnuta kamera Apolla a sleduje přibližování ručně řízeného modulu. Vidíme nejdřív jen malou ohnivou tečičku. Ta se stále zvětšuje a přibližuje. Už rozeznáváme jeho tvar. Manévruje, otáčí se, hledá cíl – Apollo. Konečně je k němu přitisknut. Kosmonauti přejdou do Apolla a odpoutají modul, který se od tohoto okamžiku stává družicí Měsíce. Apollo se blíží k Zemi, k oceánu. Končí noc. Když Apollo prolítává hustými oblastmi zemské atmosféry, zdá se, že hoří. Ale už dopadá do vody. Svítá. Z nedaleké lodi přihlíží celé akci Nixon s doprovodem. Všichni si počínají jako malé děti, které se z něčeho strašně radují. První kosmonaut je v koši vytahován do helikoptéry. Měl asi pocity největšího štěstí, úlevy a radosti, jaké kdy člověk zažil. Něco jako znovuzrození. Kosmonauti v kombinézách, které jim byly přetaženy přes kosmický oděv, se ubírají do zvláštního vagonu. Vidíme je telefonovat se svými ženami. Dívají se na sebe skrz okénko a v očích těchto hrdinů je podivný lesk. Ano, v takovém okamžiku může snad i pláč u muže vypadat chlapsky.

Černobílý film z jazzového festivalu v Newportu. Bohužel to bylo z festivalu asi před dvanácti až patnácti lety, tedy z doby, kdy fičely všechny možné freejazzy a cooljazzy. Takže dvě kapely černochů, starších tlusťochů, hrály cooljazz. Perfektní technika, žádné svíjení. Zapíchnutí do země jako stromy. A prsty jsou nepředstavitelně hbité. Nikdo neumí hrát jazz tak jako černoši. Škoda že hráli to, co se mi moc nelíbí. Technika, i když nej nej nej, mne nechává chladným. Oni se mi líbí, když hrajou víc duší. Kdysi výbornej trumpetista od Krauťase Kubernát mi na otázku, jak hraje Armstrong (když byl v Praze), odpověděl: „Já bych si některé tóny troufl zahrát čistěji, přesněji, ale nikdy bych neuměl dát do té hry to, co on. V tom je nejlepší.“

Po filmu telefonuju Janě. Snažím se, abych měl statečný hlas. Je stále nemocná, ale rozhovor dopadl dobře.

Večer běží dost naivní polský televizní seriál – Sienkiewicz: Pouští a pralesem.

Ještě k tomu jazzu. Ti mladí blázni, co jsou tady se mnou, jeden je hudebník, byli naopak nadšeni technikou jazzu, kterou já nemám rád. Je to věc osobního gusta, ale musím připustit, že to může i strhnout.

Konec dne, při kterém jsem myl hajzly a koupelnu.

12. 3. – středa

Procházka – je chladno a prší. Nosím dnes jídlo.

Na komunitu se už nepamatuju.

Psychoterapie kreslením.

Ze tří věcí – (psací stroj, šicí stroj a telefon) – máme nakreslit jednu tak, aby z ní byl patrný jeden z pojmů – politik, otec, matka, panna a dítě.

Nakreslil jsem politika jako telefon:

Další úkol. Nakreslit cokoli podle vlastní fantazie. Nakreslil jsem asi toto – ze stolu, židlí a kuchyňského náčiní jsem sestavil auto. A k tomu silnici ubíhající do dálky. Vycházel jsem z vlastních zkušeností, že jsem si vždycky nejvíc vyhrál s věcmi, které sloužily něčemu jinému. Už od malička jsem měl rád hru fantazie. Takhle jsem stavěl letadla, hrál divadlo ve scéně sestavené z věcí, které byly po ruce, ale měly vytvářet nějaký zvláštní prostor a situaci.

Na další úkoly jsem bohužel už neměl čas, protože jsem musel do kuchyně pro oběd.

Odpoledne za mnou přišel Řandík a Pepíček Kemr. Ten, jak jsem se dozvěděl, už byl u právníka dr. Kouly a dokonce i v samoobsluze. Zná se s vedoucím. Je to jeho kamarád. Měl jsem se mu se vším svěřit, hned jak se to stalo, a neposlouchat Janu, která byla proti. On když se do něčeho zamíchá, tak to vždycky dopadne dobře. Má vzácný dar k jednání s lidmi. Dovede si je okamžitě získat.

Oba přišli především za dr. Nádvorníkem. Byli tam přes hodinu. Byl jsem nervózní. Šel jsem radši pro svačinu. A oni stále nikde. Ještě jsem stihl ve tři čtvrtě na tři přivézt večeři a teprve pak se vrátili. S dobrými zprávami. Kristus je pro, aby se jednání na ONV urychlilo. Napíše mi k žádosti o jednání lékařský posudek. Potom mi prý dá při propuštění z nemocnice papír, který neumožní, aby se se mnou jednalo o mé existenci. Pak jsme si povídali o divadle. Já jim dal znovu číst, s odstupem, svůj kritický projev, který vyvolal takovou bouři. I oni v něm marně hledali něco nepravého.

Doprovodil jsem je zadem na konečnou autobusu. Prohlédli jsme si ještě ten nádherný barokně-rokokový dům č. 1 v Bohnicích na náměstí. Památkář, který právě vycházel z domu, nás zavedl dovnitř a dal nám další informace. Datum 1777 na domě je z doby restaurování. Dům a celá usedlost je mnohem starší. Upozornil nás také na románský původ nynějšího barokního kostelíka na náměstí. Uvnitř jsou prý i zbytky románské zdi a půdorysu. Pepík byl hned ve svém živlu. Poukazoval na souvislost nedalekých vykopávek z doby Přemyslovců a památkář s ním souhlasil. Říkal, že teď budou zkoumat studnu (patnáct metrů hlubokou), vybudovanou ve skále, která je na dvoře usedlosti. Tam prý určitě budou nějaké úlomky, které odhalí další tajemství. Ukázal nám dům s věžičkou a hodinami. To byl kdysi zámek.

Kluci odjeli, já ještě plnej radosti jsem šel na poštu telefonovat Janě. Byl to krásnej rozhovor. Povzbuzoval jsem ji, aby si nic nedělala z toho, že nemůže jet na chystaný výlet ke Kačerům na chatu. Počasí se zhoršilo a vůbec nelákalo ven.

Šel jsem zpět rozčilenej, rozradostněnej. Bylo mi fajn. Poprvé, co jsem tady. Večer jsem z toho dostal horečku 38,2 stupně. Už dnes ráno jsem měl 37,2 – to bylo zřejmě z nervozity, jestli kluci přijdou, a teď večer ze všech těch dojmů.

Pak u nás byl povinný středeční večírek, který organizovaly ženy. Měl začít v šest hodin, ale ženské se zdržely přípravou pohoštění a začalo se skoro až v osm. Měl jsem horečku, ale přemohl jsem se a šel jsem tam. Do smíchu mi moc nebylo. Ještě že se svítilo jen svíčkama a nebylo na mě vidět. Zpívalo se. Místní hlavní Klenová hraje na kytaru jako chlap a zpívá jako opereťanda. Ale dnes působila zatím nejsympatičtěji, jak jsem ji viděl. Když se začalo tančit, nepozorovaně jsem se vytratil a šel spát. Protože večírek nezačal včas, ke kulminaci došlo pozdě, a tak se celý večer protáhl (myslím, že několik lidí bylo tajně i trochu opilých!). Poprvé četla místo mě Horníčka paní Hostovská.

13. 3. – čtvrtek

Průser se vstáváním. Tři kluci ne a ne vstát. Já si beru kabát a chci jít na procházku, ale vrchní sestra mi dala basu krve a moče (včera totiž přišli dva noví pacienti) a že to mám donést do pavilonu číslo 6, do laboratoře a že musím počkat, až mi vrátí zkumavky a sklenice. Byla tam fronta bláznů. Zdržel jsem se asi tři čtvrtě hodiny, ale procházku jsem si ujít nenechal.

Po horečce ani stopy.

Komunita. Hodnotili jsme tabuli pravdy. Jedině paní Hostovská dostala čtyři žluté a já hned za ní tři! Tak jsem tady za sympaťáka. To je tím, že mě ještě nepoznali a že spolu nejsme v zaměstnání. Nevím. Hlavní Klenová má skoro samé modré. Nejvíc nesympatická. (Já jsem kromě tří žlutých dostal už jen samé červené – méně sympatií, ale žádnou zelenou a modrou.)

Skupina. Kristus vybízí Slovenku, kterou jsem za celou dobu při skupinách, terapiích a komunitách neslyšel říct ani slovo, aby o sobě něco řekla. Mluví zajíkavě, strašně rudne. Vypráví, jak těsně než jela na víkend, dostala z domova (z Michalovců) dopis, ve kterém ji otec upozorňoval, že u nich bude švagr z Bratislavy a nařídil jí, že před ním nesmí říct, že je na psychiatrii. Podrobila se. Jako ve všem. Rodiče nesouhlasili s jejími nápadníky, vybírali jí podle svého jiné, které ona odmítala, a tak zůstává stále svobodná. A přitom jí doma neustále vyčítají, že se ještě nevdala. Vzniklo u ní trauma – na jedné straně poslušnost způsobená až starozákonní východoslovenskou výchovou, a na straně druhé touha odpoutat se z domova. Sní sice o jiném životě, ale malá průbojnost a nakonec i pohodlnost způsobily, že po léčení půjde zpět domů. Má tam prý dobré bydlení a zaměstnání laborantky. Je to tak jednodušší a snazší. Všichni jí radí, aby se vzepřela. Mě její výpověď zasáhla. Bylo to trochu překvapující, protože při mém příchodu byla vedoucí samosprávy a počínala si tak, že jsem si říkal – to je ženská jako řemen. A teď tohle. Zřejmě by měla dělat něco, kde by musela mít větší zodpovědnost a určitě by získala ztracenou sebedůvěru. Myslím, že by zase měla být zvolena za vedoucí a že ji musíme zatáhnout do diskuse, víc ji provokovat – ale nenásilně. Je velmi sympatická.

Na odpolední skupině čte svůj životopis Venkrbec, ale já jsem předvolán ke Kristovi.

Mluvíme o dopise a mých perspektivách. Dává mi naději, že když bude nejhůř, můžu jít po roce do invalidního důchodu. Nejzazší naděje. Ale sám si myslí, že se to pro mě během příštích měsíců nějak změní k lepšímu.

Nemá rád poetiku Krejči.

Krásně jsme si povídali, ale bohužel dlouho. Přišel jsem téměř o celou diskusi s Venkrbcem. Zastihl jsem až závěr, který byl velmi bouřlivý. Tomáš a Vendula odešli. Několik lidí přemístilo magnety v neprospěch našich bab, paní Hostovská tam už taky nebyla. Já jsem objevil, že mám dnes o jeden žlutý víc! Takže jsem vyrovnal náskok paní Hostovské. (Dal mi ho malej šestnáctiletej Kotek z Liberce. Proč asi?)

Procházka v lijáku. Volám Janě. Její špatně, včera ztratila hlas a v noci ji vezli k Seemanovi na foniatrii. Musí tam chodit každý den. Kačerovi se na ni strašně nakrkli, že s nima nejela na výlet. Nemoc neuznávají jako omluvu. Dovedou být někdy neuvěřitelně nespravedliví a sobečtí.

Večer v televizi Sokolov – Festival politické písně. Strašná úroveň zpěváků, textů i muziky – snad ještě tak Pepík Laufer. A to mrtvé obecenstvo. Ti staří svazáci, kteří se vůbec za celou dobu neusmějí. Myslím, že by se jim víc líbil Gott s jakýmikoliv, ale hlavně jinými texty. Ale jsou v SSM, tak musí být nadšeni tímhle.

Potom inscenace Evy Sadkové o Villonovi. Docela dobrej Mrkvička, už nemožně stereotypní Maciuchová, dobrá Galatice, ale celkově úhledné jako umění Evy Sadkové. Jedno bylo pozoruhodné – přestože byl Villon okázale nonkonformní a proti vládě, byla to právě vláda, která ho nakonec omilostnila! V dnešní době si nedovedu nic podobného představit. Milost nedostanou ani lidé, kteří se ničím neprovinili.

Měl jsem službu v jídelně. (Byly škubánky s tvarohem a máslem.) Před spaním vynáším zbytky. Krysa velká jako kočka přede mnou vyskočila z nádoby na pomeje. Házím rouru.

14. 3. – pátek

Počasí se zlepšilo. Neprší. Je ostřejší vzduch a slunce se občas ukáže zpoza mraků.

Komunitu vede Kristus, je velice krátká a neděje se nic podstatného. Pouze velice zajímavé změny na tabuli pravdy.

Gymnastickou terapii vede opět sám dr. Nádvorník. Dělá to dobře.

Pochodujeme křížem krážem. On bubnuje a podle zrychlování rytmu se dostáváme až do běhu. Potom naráz zastavení a zaujmutí buď nejkomičtější nebo nejtragičtější možné pózy.

Další úkoly. Kristus vyťukával trojí rytmus a my jsme měli vyjádřit pohybem pocit, jím inspirovaný. Nejdřív vestoje a pak v chůzi.

Pak jdeme proti dvěma strážím a musíme se dostat za ně. Zajímavý poznatek – ve většině případů obě strany volí jen agresi!

Třetí úkol. Ve vymezeném prostoru jsme měli předvést beznadějnou situaci. Zahrát buď vítězství, nebo rezignaci.

Byl jsem jakoby vhozen do temné místnosti. Hmatem jsem ohledával prostor, zvedl jsem se a praštil do hlavy. Nebylo možné se postavit. Hmatal jsem dál. Zjistil jsem, že jsem v malém čtvercovém prostoru se stropem snižujícím se až k podlaze. Hmatání gradovalo do horečnatosti. Potom beznadějné uvolnění a bezmocné ležení na zádech.

Pak jsme měli vyjádřit nejvyšší stupeň nenávisti. Šel jsem doprostřed místnosti a opovržlivě jsem se díval po lidech, ve kterých jsem si v této chvíli představil své nepřátele. Ty tupé a nic nechápající a nenávistné tváře. Z bezmoci jsem prudce vyšel a bouchl dveřmi.

Hodnocení. Je zajímavá převaha agrese, když není na místě, a naopak poměrná měkkost, spíše nevšímavost vůči nenáviděnému člověku. S tím jsem už jednou provždy skončil. Myslím si, že lhostejnost a pohrdavé přezírání druhého je tím posledním stupněm vztahů mezi lidmi. Nenávist je ještě cit, ne nadarmo se říká, že od nenávisti k lásce je jen malý krok. Ale pokud už někoho snad ani neznám – to už není nenávist. Ten člověk pro mě prostě přestal existovat.

Poledne. Rychlý oběd a pak na víkend.

V jednu jsem doma. Jana se směje, oba se smějeme. Jsme rádi. Jdu nakoupit, co je třeba. Tedy vlastně všechno. Jana nic nemá. Má chuť na guláš.

Potom jsou v televizi Piškvorky a druhý poločas Třinec – Žilina. Přitom vařím guláš.

Zvoní jeden telefon za druhým. Jdu akorát k tomu s Řandou. Jinak mě Jana zatlouká. Večer mám horečku 38 stupňů.

Ten guláš je znamenitej. Zatápím v krbu. Jana leží. V televizi běží příšerná oslavná estráda z jihočeského kraje. Nikdo se nebaví, je to nuda. Všichni se rozehřejou, až když v závěru přijde Pepík Zíma a lidsky zpívá. Celý sál zpívá s ním. To je ono.

Potom už jen krb a televize. Díváme se na italskej film, kterej mě tolik okouzlil, když jsem byl loni v Kytlici. Je přes půlnoc a jdeme spát. Pořád mám horečku. Jana mi vaří čaj a beru si acylpyrin.

15. 3. – sobota

Ráno není po horečce ani stopy. Vychutnáváme ranní rozlenivění v posteli.

Jdu ještě něco dokoupit.

Ve dvanáct je přenos z mistrovství světa v letech na lyžích. Nádhera. Höhnl a Kodejška jsou báječní. I Janě se to líbí. Potom jde do divadla a já vychutnávám samotu. Pouštím si desky. Čtu životopis Karla Moravce. Je to zajímavé, vůbec nevím, jestli byl ve straně nebo ne, jestli je pro socialismus nebo proti. Jen několik mlhavých narážek a hlavně zdravotní potíže. Co já budu s tím svým životopisem dělat? Asi ho napíšu velice stručně a na poznamenaných místech ho budu rozvádět do větších podrobností.

Večer se dívám na hru Marty Kadlečíkové z Brna. O stavbě dálnice a napjatých a mělkých konfliktech kolem toho. Všechno bylo vymyšlené a nepravděpodobné.

Pak byl zajímavý pořad. Reportér šel po stopách lidí (tehdy mladých), kteří 15. března v Praze plakali za kordonem policie a hrozili přijíždějícím Němcům. Jen jeden, co teď dělá ve Spolaně, za něco stál, ale z ostatních vyrostli samí volové. Zvlášť ten pardubickej důstojník. Pod tím bych nechtěl sloužit. A ta jeho žena, která si při náletu na Kralupy řekla, že už se to nikdy nesmí opakovat. Obdivuje vojáky a důstojníky pro jejich náročnou a těžkou službu. Vždyť dělají hovno!

Potom jsem si pouštěl desky, nebral telefony a psal deník z blázince.

Přišla Jana a díváme se na pořad – Naši zpěváci v zahraničí. Ach bože! V zahraničí – to je NDR a Polsko! Všichni stáli za hovno, především ordinerní Urbánková. Docela dobrá byla Zagorová a nestárnoucí Walda. Těch Řekyň mi bylo líto. Vypadaly a počínaly si jak nebožátka ze sirotčince.

Cítím se dobře, ale přesto mám teplotu 37,2. Už mě to začíná znervózňovat. Než přišla Jana, zvonil telefon – bylo asi půl jedenácté. Myslel jsem si, že to je ona a řekl jsem: „Haló!“ a žádná odpověď. Po příchodu Jany zazvonil telefon znova. Vzala to ona a situace se opakovala.

Zatopil jsem jí v krbu.

Šel jsem si lehnout kolem půl jedné a dočetl si tu líbeznou knížku o problémech českého divadla v druhé polovině minulého století. Spal jsem po dlouhé době jako dudek. A bez prášku.

16. 3. – neděle

Vstávám po deváté, jdu si chvíli lehnout k Janě. Jsme u sebe, oba vlastně klímáme a je nám fajn.

Pak jdu jako obvykle na Strahov, ale ve dvanáct je opět televize. Dnes se rozhodne o mistru světa. (To je fajn, že už začínám mít zájem o určité události.) Mistrem se stal Karel Kodejška. Při předposledním skoku to strašně zvoral, měl pád, odřel si ruku. Narychlo mu ji ošetřili a on šel na poslední a rozhodující skok. A vyhrál. Tomu říkám síla vůle, vytrvalost a umění. To mě vždycky fascinovalo.

Pak znova jíme páteční guláš. Je ještě lepší než poprvé.

Jana spí, já píšu životopis a v pět se díváme na sedmnáct let starý film Skok do tmy (Sequens). Předtím ale musel soudruh Kliment divákům říct, aby proboha nepovažovali postavu, kterou hrál Smolík, za kladnou. Byl totiž tak sympatický a aktuální v tom, jak byl vyřazen ze života. Dnes by každého scenáristu s takovým scénářem vyhodili, ale za Novotnýho doby temna se natočil. A Kliment měl tu drzost, že ho označil za přelom v československé kinematografii. Síla Smolíka byla v ušlechtilosti a hloubce a Remunda jako manžel jeho dcery byl negramotný hrubec. Ze své ženy si okamžitě udělal služku a přivedl ji do pavlačové rodiny – ty nám teď vládnou! Poučné.

Ale je deset večer. V chůzi pakuju a večeřím. Chystám se do blázince. Na dalších čtrnáct dní. Co mi přinesou? Naději nebo další beznaděj?

Zajímavosti z návštěvy doma. Hrzán a Čepek byli za šéfem Činoherního klubu Kubátem a žádali ho, aby mě vzal do angažmá, když mě v Národním nechtějí. Ten jim odpověděl: „Od soudruha Švorce vím, že v žádném případě neuvažují o odchodu soudruha Macháčka, pokud by o to on sám nepožádal. Ale oni že mu výpověď nedají.“ Někdo z těch dvou lže!

A dál. Dozvěděl jsem se, že když jsem skončil svůj kritický referát na oné památné schůzi, díky které jsem tam, kde jsem, začala Blanka Waleská tleskat. Tenkrát jsem ji neviděl, protože seděla mezi dveřmi, skoro až na chodbě. Když se k ní nikdo nepřidal, řekla svým neopakovatelným způsobem: „To už se teď za tohle netleská?“ – a sama pokračovala v tleskání. Do toho se k ní naklonila Blažena Holišová a řekla, že každej už je posranej a bojí se o svou existenci.

Nebo dál. Klenová si stěžovala Janě, že už to se mnou nebylo k vydržení, že jsme jí (tedy já a Řanda) jednou nedali přednost na schodech a ona že musela čekat. A že jí opovrhuju. Jana se snažila namítnout, že to jsou důvody osobní, ale Klenová jí odpověděla, že nade mnou drželi ochrannou ruku a že jsem je svým rozhodnutím o tom, že nechci dál režírovat, zradil. (To mám zvlášť rád, takhle silná slova!)

Jana: „A co teď bude?“

Klenová: „Vychováme si nové režiséry!“

Jana: „Ale v Národním by snad měli být už zkušenější režiséři?“

Klenová: „On si tam (jako já) měsíc poleží a na všechno se zapomene.“

17. 3. – pondělí

Když jsem se vrátil, bylo zde moc veselo. Většina mládeže, co byla na víkendu doma, přišla napařená. Zvlášť Marek. A nechtělo se jim jít spát. Hlučeli na chodbě skoro do půlnoci. A vůbec pořád v noci někdo otvíral a zavíral okno, někam chodil a zase se vracel. Já šel asi kolem čtvrté na hajzlík a na chodbě u stolu spal Marek v pyžamu, s hlavou na stole.

Komunita. Průser s Vendulou. Byla tady přes víkend, měl přijít její muž se synem (tři roky), ale ona seděla vedle v hospodě a pořád se míjeli. Naše saně se na ni vrhly, Vendula jim vynadala do krav a teď se to tady všechno probírá.

Mezitím jsem byl na rentgenu plic.

Skupina – bohužel se už vrátila sestřička, se kterou se nesnášíme. Doktor přijímal dva nové kluky (jednoho se bojím – vypadá jako opravdickej šílenec!) a tak to vedla ona.

Stále Vendule vrtali do manželství. Bylo mi z toho nanic. Vrchol byl, když si měla vybrat ve skupině kluka, říct mu, jak se chová její manžel doma a zahrát s ním situaci ze svého manželství. Kráva sestra. Jak někdo může hrát někoho, koho nezná.

V podstatě jde u Venduly o nezralé rozhodnutí ke sňatku, bez hlubšího vzájemného poznání. Narodilo se jim dítě, navíc nemají byt a všechny tyto potíže jim ukazují druhého z té horší stránky. Do takových věcí se ale vůbec nedá mluvit. A naše krávy jedou a ani se jim huba nezastaví.

Během polední pauzy si čtu životopis zdejší hlavní Klenové. Přesně odpovídá tomu, jak se chová. Když už byla v neuróze, do které ji údajně dostal její muž, chtěla se s ním rozvést, ale on odmítl. Měl nad ní až sugestivní vládu. Ona si od něj nicméně v téhle situaci vynutila ještě dvě děti.

Odpolední skupina.

Velvarský čte (spíš huhňá) svůj životopis. Je zajímavé, že člověk vypadající jako chodící pesimista, který neustále mlčí a odkudsi přihlíží svýma docela zajímavýma očima, byl rošťák doma i ve škole. Je dost inteligentní a vytvořil si kolem sebe svůj vlastní svět, kam nikoho nepouští. Oženil se a žije u manželčiných rodičů. Připadá si tam prý jako návštěva, a ne moc vítaná. Je tolerantní, ale tvrdohlavý. Nejotřesnější chvíle jeho života byl týden v base na vojně.

Je mi blbě. S přemáháním jdu na poštu telefonovat. Pak se pokouším psát životopis. Nejde mi to. Píšu to jako Andersen. Strašně dlouhé. Zítra musím změnit postup. Jen krátké věty a fakta.

V televizi mluvil emigrant, který se po šesti letech vrátil ze Švýcar. Na otázku, kdy začal uvažovat o tom, že se vrátí, odpověděl: „Já se vlastně začal připravovat už před šesti lety, když se mnou startovalo letadlo do emigrace!“

Noc hrůzy. V deset hodin většina odchází z pokoje. Necháváme svítit jen malou lampičku, protože Moravec s Venkrbcem hrajou kulečník. Marek ještě oblečený leží na posteli. Skoro v jedenáct jsem šel pro ty ke kulečníku. Marek už seděl na chodbě. Ptali se, jestli nás kulečníkem ruší. Řekl jsem, že ne, ale že máme pořád rozsvíceno a čekáme na ně. Za chvíli přišli a prohlásili, že jsme klidně mohli zhasnout. Kraválu nadělali ale i při světle. Dlouho nezhášeli a Marek s Venkrbcem si pořád něco šuškali. Já vím, většině to nevadilo. Jsem už holt starej mrzutej dědek, kterej nemůže spát. Potom zhasli a šli na chodbu pít. Pořád až do půlnoci vrzali sem a tam. Přitom vždycky vnikl proud světla do pokoje. Jednou dokonce Marek – zřejmě už neměli co pít – šel ke klukovi, kterej večer docela veřejně pil z flašky, a pěkně nasával. Nechci bejt moralista, ale myslím si, že jsme tady na léčení a že by se měly dodržovat alespoň ty nejzákladnější pravidla. Hlavně být trochu ohleduplný.

18. 3. – úterý

Procházka, služba – jídlo.

Na komunitě se projednávala včerejší noc hrůzy. Pan Moravec se mi sám, bez vyzvání, omluvil. Já k tomu neřekl ani slovo.

Při skupině si doktor nechal zrekapitulovat včerejší diskusi s Vendulou.

Taky jsem promluvil, ale jen obecně. Mám prostě své zkušenosti a vím, že třetí osoba se může jen velmi těžko vyznat ve vztahu a soužití jiných lidí. Zdá se opět, že celé manželství a dítě jsou důsledkem čirého nerozumu.

Nevím, k jakému závěru se nakonec došlo, musel jsem jít pro oběd.

Mám zase horečku. Dávají mi celaskon, belaspon a superpyrin.

Odpolední brigády na úpravě okolí pavilonu jsem se pro horečku nezúčastnil. Psal jsem místo toho životopis. Jde to už lépe, ale stále se utápím v podrobnostech. Nicméně se píše příjemně: sedím v ložnici a je teplo. Jen Marek příšerně hraje na kytaru a zpívá.

Navečer se díváme na hokej. Rozdrtili jsme Rusy 6:1!

V pauzách volám s Janou. Je veselá. Zítra dělá filmové zkoušky na pohádkovou mlynářku. Budu jí držet palce, ale ona to stejně zvoře. Už si ji představuju, jak se bude nepřirozeně chovat. Je strašná trémistka. Blízko Kačerů prodává jedna babička domek, je přímo ve vesnici. Výhoda nebo nevýhoda? Je tam ale blízko koupání.

Večer v televizi pokračuje nadějně začatý polský seriál Pouští a pralesem. Druhý díl je naprosté zklamání.

Mám horečku. Povídáme si na posteli. Venkrbec leze po večerce oknem do ložnice, ale usíná se poměrně klidně.

18. 3. – středa

Komunita je samej průser. Marek a novej pacient Petr nevstali a Venkrbec, který přišel v noci po zavření pavilonu, se prořekl, že byl se strýcem v restauraci, a to neměl. (Nebo měl?) Kristus upozorňoval na to, že propustky jsou jen v nutných případech a do hospod že se nemá chodit vůbec. Kdyby věděl, že se chlastá i tady! A Venkrbec lezl dokonce oknem. Nevím.

Skupina – terapie kreslením. Tentokrát to nebylo moc vyvedené. Akvamarín přišel pozdě, vedla to má oblíbená sestra. Ach jo! Měli jsme nakreslit autoportrét. Namaloval jsem hlavu s jedním okem a pusou. Celý obličej byl popraskaný, na všech možných místech.

Potom přišel Akvamarín. Dal tak blbé úkoly, že si většinu z nich nepamatuju. Nechal vybrat autoportréty, ale bez podpisu a my pak měli poznat, kdo co kreslil. Ta hra prý má ještě pokračování, ale protože nebyl čas, nepokračovali jsme v ní. Místo toho kecal skoro do dvanácti o nevhodnosti amerických testů, které se nehodí na naše podmínky a ptal se, co bychom si přáli další hodinu. To by snad měl vědět sám. Vůbec nevím, proč to děláme. Když se něco nakreslí, on to sebere a odnese. Žádný komentář, žádné závěry, které by třeba něco naznačovaly o našich neurózách. Nevím, snad to potom posuzují s lékaři.

Je mi špatně, jdu si lehnout. Ale ve dvě hodiny už zase píšu.

Pak mě vyrušil dr. Höschl a ptal se, kdy přijde Jana. Vznikl z toho velmi zajímavý rozhovor o Činoherním klubu, ale zdržel mě až do pěti hodin.

Mezi pavilony se objevila Hasička! Raději nejdu ven a pokračuji v psaní životopisu. Jsem asi v polovině. Není tu místo, kde by byl klid. Nedá se tady psát. Jedině na posteli, ale to člověk usíná. Jinak všude někdo bezohledně chodí a hlučí. Ach bože. Jak to tady vydržím! Co jsem komu udělal?

20. 3. – čtvrtek

Mám stále horečku.

Celá komunita patřila paní Klingerové. Zase s rozkoší mluvila o svých nevyléčitelných nemocech. Říkala, že je u konce svých sil a přitom mluvila s takovou vehemencí a zápalem, že kdyby se to zahrálo, nikdo si nebude myslet, že je u konce. Přestože skoro všichni říkali, že jí nevěří, nedala si říct a stupňovala svoji vehemenci. Marek ji úplně dopálil, takže se rozparádila, až jí tváře hořely. Stále vedla svou. Pak ale řekla: „Já jsem vlastně v pořád...,“ vtom se zarazila a opravila: „Já jsem úplně v koncích!“ Doktor se toho chytil. Klingerová se bránila, ale on hájil svou teorii, že každé přeřeknutí souvisí s podvědomím, s tím, na co člověk v tu chvíli kdesi hluboko myslí. Velmi mě to zaujalo, protože něco podobného si myslím i já.

Psychogymnastika. Přišla zase nová doktorka.

Požádala nás, abychom si počínali jako na dovolené. Skoro všichni si lehli na zem, já ostrou chůzí chodil. Pak měli vždy dva proti sobě přejít uzoučkým přechodem přes hlubokou propast. Šel jsem s paní Hostovskou. Nejdřív jsme se měli domluvit očima. Já jí pohledem něco navrhoval, ale ona měla lepší nápad, začala couvat ke svému výchozímu bodu a já za ní. Když jsme došli na bezpečné místo, ona přešla na druhou stranu. Pak jsme se měli vyhnout nad propastí. To nám nešlo, protože ona je hodně korpulentní. Nakonec jsme měli použít násilí. To se nám nelíbilo. Strhli jsme jeden druhého do propasti. Dál jsme měli zahrát sami sebe v nejtypičtější situaci.

Hodnocení. Ležíme na zemi. Ticho. Doktorka se ptá, na co myslíme, když je takové ticho. Já se přiznal. Vlastně jsem předváděl někoho jiného. Cholerický režisér už dávno nejsem, takže jsem je oklamal a hrál svou dávnou minulost. Potom jsem dodal k prvnímu úkolu, že je škoda, že násilí na světě nemůže být trestáno stejně jako v tomto případě. Každé násilí je v takové situaci rovné sebevraždě. Oba musí nutně zahynout. Násilí musí zahynout. V reálném životě je to bohužel trochu jiné.

Na okraj jsem řekl, že mám pocit z většiny členů skupiny, že se při psychogymnastice strašně stydí. Někdo vysvětloval, že se stydí proto, že má vždycky hrát vypjaté situace svého života. Ptal jsem se doktorky, jestli to je záměr? Bylo mi řečeno, že v psychogymnastice se v pohybu lépe odhalí podstata problému, protože při slovním vyjadřování má člověk tendenci k autocenzuře, která ho má zidealizovat. Mám dojem, že minulé cvičení, které vedl Kristus, bylo lepší, že se tam lidi míň styděli, protože většinu času všichni cvičili dohromady. Hromadné cvičení vylučuje pozorování druhých a jednotlivec, který není pozorován, se stydí méně.

V poledne nejdu ven. Píšu životopis. Odpoledne přišla Jana. Byla na pohovoru u dr. Höschla. Připadá mi celá vyděšená, prodaná. (Stejně jako na tom kulatém obrázku, co visí doma u telefonu: stojí tam před vrátky do zahrady v Komorní Lhotce a na zádech má tašku. Opuštěné, vystrašené dítě.) Je mi jí strašně líto. Jak k tomu přišla, že jsem jí vstoupil do cesty? Že jsem jí poněkud zbabral život? Je mi nedobře, cítím se nesvůj, jsem celý stažený. Povídáme si v jídelně, ale najednou mi strašně vadí zdejší prostředí. Vyvolává ve mně tíseň. Posledně když jsem byl doma, to bylo tak fajn. Odchází, mám slzy v očích. Ale není to proto, že jsem srab.

Pak slyším ironické poznámky pacientů: „To byla dceruška?“ Najednou vidím v celé nahotě nesmyslnost našeho vztahu. Jak jsem si to mohl dovolit, takhle ji k sobě připoutat? Trpím už hodně sám se sebou. Ale proč to má odnášet ještě ona? Taková výborná, čistá a charakterní holka, na kterou je opravdický spoleh.

Během odpolední skupiny jsme si vyprávěli historky ze života, protože většina pacientů pracovala po obědě venku s lopatami a hráběmi a byla unavena.

Původně jsem měl číst svůj životopis, ale byl hotový jen zpola. Nabízel jsem, že tu půlku přečtu a zbytek (nejbližší minulost) že řeknu vlastními slovy. Něco mi neustále říkalo, že bych ho měl vyklopit už dnes. Ale nikdo nechtěl. Nakonec paní Hostovská zařídila, že ho budu číst zítra při komunitě.

Odpoledne jsem si sedl k životopisu a psal jak blbej, až mě do ruky chytala křeč. Skončil jsem v půl jedenácté.

Dlouho nemůžu usnout. Jsem rozrušen ze psaní životopisu i z očekávání zítřka.

21. 3. – pátek

První jarní den v blázinci. Slunce se dere ven a ptáci šílí. A já čtu životopis:

Na vlastní porod se nepamatuji. Z vyprávění ale vím, že i když jsem vážil přes pět kilogramů – proběhl normálně.

Mé matce bude v listopadu osmdesát devět.

Otec zemřel před šesti lety ve věku osmdesát čtyři let.

Měl živnost – autolakovnu a malířství písma. Zaměstnával dva dělníky. O prosperitu živnosti se ale moc nezajímal. Měl trochu bohémskou povahu a věnoval se víc svému koníčku: divadlu. Byl správcem nymburského divadla, ve kterém současně hrál a režíroval. Měl panovačnou povahu. Byl sobecký, prchlivý a tvrdohlavý. Vzbuzoval velký respekt. Já jsem se ho vyloženě bál. Neúměrně k proviněním mě fyzicky trestal. A protože jsem nebyl žádný svatoušek, bylo u nás bití téměř na denním pořádku. Největším trestem pro mne ale bylo domácí vězení, protože jsem byl kluk toulavý a většinu svého mládí jsem strávil v přírodě. Vymýšleli jsme si s kamarády všelijaké nesmyslné hry plné dobrodružství. Takže když jsem nesměl ven, trpěl jsem víc, než když jsem byl bůhvíjak bit. Otcova přímočará výchova měla ovšem i své výhody. Jeden příklad za všechny. Bydleli jsme na břehu Labe a když mi bylo pět let, uvázal mi kolem pasu lano a hodil mě do vody se slovy: „Musíš se udržet nad vodou!“ To dělal skoro každý den. Později už bez provazu. Tak jsem se naučil plavat. Ve vodě a u vody jsem strávil většinu svého raného dětství.

Pravým opakem otce byla matka. Laskavá, tolerantní, hodná, všeodpouštějící bytost, plná citu, něhy a fantazie. Měla přirozenou inteligenci a milovala divadlo, poezii, hudbu a umění vůbec. Od ní jsem dostával první impulsy a podněty pro své přemýšlení. A jestli se dá říct, že náš rodinný život probíhal úhrnem v harmonii, má na tom hlavní zásluhu především matka. Dovedla nejen paralyzovat otcovu výbušnou povahu (pamatuji, že jsem velice těžce nesl otcovo chování a malichernost sporů, které vyvolával, vždycky jsem si říkal: „Takový nikdy nesmím být!“), ale i držet rodinu finančně. Byla švadlena a měla poměrně velký dámský salon, jak se tehdy říkalo. Vyrůstala v chudé rodině a už jako třináctileté dítě byla zvyklá tvrdě pracovat a snášet ústrky starších sourozenců. Vždycky jsem obdivoval její srdnatost a pracovitost. Když mi bylo asi osm let, těžce na nás dolehly důsledky světové hospodářské krize. Přišla nouze. Ale matka se statečně potýkala i s těmito nenadálými těžkostmi. Přestože se mi líbila otcova zásadovost a čestnost (nikdy nikomu nepodlézal), nedokázal ani v těchto těžkých dobách přemoci své sobectví a změnit alespoň trochu způsob svého bohémského života a tíhu finančních starostí nechával nadále na matce.

Ještě víc jsem k ní tehdy přilnul a snažil se jí nějak pomoct. Chodil jsem třeba na ryby. Chytil jsem několik maličkých ouklejí a přinesl jí to jako lovec, který se stará o svůj kmen. Nehnul jsem se od ní, dokud si ty ubohé rybičky nepřipravila a nesnědla je. Měl jsem tehdy pocit štěstí, že jsem jí pomohl. Až po letech mi prozradila, že nikdy, ani v těch největších rybách, co jedla, nebylo tak strašně moc kostí jako tehdy v těch mrňavých ouklejích. Ale protože jsem nad ní stál, když je jedla a nespouštěl z ní oči, nemohla mi zkazit radost. Nebo jsem s klukama z ratejny chodil na skládku a vybíral staré železo, za které jsme dostali jednu korunu za kilo. Přinesl jsem jí tehdy za celoodpolední práci asi dvě padesát, někdy i tři koruny. Nebo při jarmarcích, které byly každý měsíc, jsem nosil reklamy firmy Baťa. Byl to asi dva metry vysoký válec o průměru jeden metr, který jsem si navlékl na sebe a po dobu jarmarku (osm až čtrnáct hodin) jsem tak chodil po ulicích. Bylo za to pět korun a to už byl slušný výdělek, i když někdy se mnou vítr dělal, co chtěl. S velkou pýchou jsem odpoledne přinesl matce stříbrnou pětikorunu. To byly situace, na které se dodnes živě pamatuji a které jednou provždy ovlivnily můj život.

Nebo tahle příhoda. Strašně jsem miloval naši knihovnu a hlavně otcův psací stůl. Byl ze světlého dubu a měl krásnou zatahovací roletu a spoustu šuplátek a přihrádek. Vždycky jsem se těšil, až otec přijde domů, usedne ke stolu, otevře roletu. Bylo mi, jako když se otevře záhadná tajemná skříň plná nejneuvěřitelnějších věcí. A jednoho dne přijeli zaměstnanci berního úřadu a stůl i knihovnu odvezli. Připadalo mi to strašně nespravedlivé a protože jsem měl po matce strašně senzitivní až přecitlivělou povahu, úplně jsem z toho onemocněl. Po nějakém čase se stůl a knihovna objevily opět na svém místě. Ale byly jiné. Byla na nich cedulka: majetek J. Bureše. Zdálo se mi to tehdy nepochopitelné a cítil jsem se okraden o jedno veliké tajemství. Jak to, že je to najednou majetek J. Bureše, kterého neznám a nikdy jsem ho neviděl? Bylo to kruté a moje dětská duše byla strašně raněna, plna hněvu nad lidskou nespravedlností.

To už mi bylo asi dvanáct let. Dost jsem se změnil, ze silného, zdravého dítěte, zvyklého se celý den potápět v Labi, skákat z mostu do řeky, stále někde lítat, se ze mne stal neduživý a podvyživený chlapec. Část viny na tom měl můj otec, který mě násilím nutil do jídla, které jsem neměl rád, ale jemu strašně chutnalo. Vydržel sedět u stolu dlouho potom, co už všichni dojedli, a čekat, až já všechno sním. Seděl proti mně na délku stolu někdy i dvě hodiny a zle po mně loupal očima. Ve mně se všechno strhlo a nemohl jsem zaboha spolknout ani sousto. Hrdlo jsem měl sevřené, potil jsem se hrůzou z výprasku, který mě nakonec stejně neminul a vlastně v takovéto situaci byl pro mě výprask vysvobozením. Z nechuti k jednomu jídlu vznikl ve mně po čase odpor k jídlu vůbec. Celý jsem se třásl už dlouho před zahájením oběda nebo večeře. Matka se mi snažila všemožně pomáhat, v nestřežených okamžicích mi odebírala z talíře, ale všechno vzít nemohla. Takto zeslabený organismus začínal ztrácet na váze a začal jsem churavět. Prodělal jsem současně těžkou spálu a záškrt, každý druhý měsíc jsem měl těžkou hnisavou angínu a moje absence ve škole narůstaly. Potom mi zduřely a později i zhnisaly krční žlázy. Musel jsem jít na operaci. Dřív jsem pěstoval všechny možné sporty – fotbal, volejbal, závodil jsem ve skocích do vody, strašně rád jsem lyžoval – a teď byl najednou se vším konec. Byl jsem téměř průsvitný, náchylný na sebemenší nachlazení.

Po dlouhodobých absencích ve škole jsem musel všechno dohánět ve velmi krátkých termínech, protože jsem se za nic na světě nechtěl smířit s možností opakování ročníku. Nejen že jsem v tom viděl určitou potupu, ale hlavně ve mně matka vypěstovala nekompromisní důslednost. Ve hrách i v povinnostech. Vždycky mi říkala: „Od ničeho, byť by to bylo sebenepříjemnější, nesmíš utíkat v polovině cesty. Vždycky se snaž dokončit, co jsi začal.“ Z úmorného doučování a někdy i biflování ve mně ale vznikl odpor k učení. Otec ze mne ovšem chtěl mít studovaného člověka a přihlásil mě na reálné gymnázium. Ke zkouškám jsem šel s vyloženou nechutí. Jakž takž jsem je udělal. Ale potom to začalo. Odmítal jsem se učit. Bylo to nesnesitelné. Začal jsem chodit za školu. Příroda mi sice vracela zdraví, ale propadal jsem a dvojka z mravů byla pro mě samozřejmostí. Dostal jsem se do konfliktů s několika profesory, kteří viditelně nadržovali šplhounům a donašečům, kteří jim podkuřovali, nebo žákům, jejichž chudobu ducha nahrazovali bohatí rodiče velkorysými dary. Stal jsem se zapřisáhlým nonkonformistou, nepřítelem hlouposti, podlézavosti a pokrytectví. Po jednom sporu, který se dostal až před ředitele, jsem dostal trojku z mravů pro zatvrzelé mlčení, které bylo klasifikováno jako pohrdání ředitelem a profesorským sborem. Musel jsem z gymnázia odejít. Co jsem za to tehdy schytal od otce, nebudu radši ani popisovat. Za posměchu svých nových spolužáků jsem přešel na měšťanku.

Musím uvést ještě jednu příhodu z mládí, která také do jisté míry ovlivnila další vývoj mé povahy. Otec každou sobotu vyplácel dělníky, přestože vůbec neměl přehled o tom, co udělali. Pokud vím (a vědělo to celé město kromě otce, který neviděl nebo nechtěl vidět nic), dělali za otcův materiál melouchy. A to dokonce v jeho dílně, kam on sám málokdy chodil. Byli to vlastně malí živnostníci, kteří ovšem měli velkou výhodu – neplatili ze svých černých příjmů žádné daně. A otec jim k tomu ještě vyplácel týdenní plat. Většinou se stávalo, že neměl vůbec žádné peníze, a tak byl nucen psát zákazníkům o zálohy. Já jsem musel každý pátek chodit se žádostmi o peníze k bohatým truhlářům a továrníkům. Prostál jsem celé hodiny, než jsem byl vůbec vzat na vědomí a za hodnou dobu a s patřičnými urážkami na adresu mého otce mi někdy zálohu dali. Odcházel jsem vždycky ponížen a pokořen s pocity hněvu, ale i absolutní méněcennosti, nejistoty a se ztrátou sebedůvěry.

Učení na měšťance bylo lehké a nezabralo téměř žádný čas. Mohl jsem se věnovat tomu, co mě bavilo: být co nejvíc venku a s partou kluků stavět modely letadel. Jednou jsme dokonce dali dohromady opravdického větroně, na kterém jsme později sami létali. Co jsem dále miloval, bylo divadlo. Hrál jsem ho spolu s rodiči a o pět let starší sestrou. Divadlo vůbec přinášelo do naší rodiny plno vzruchu, napětí a radosti. Pořád se dělo něco nového, jezdily k nám různé divadelní společnosti a pravidelně u nás na celou štaci (trvající někdy i měsíc) bydleli herci. Vystřídalo se jich mnoho, někteří se později proslavili, jiní zapadli. S některými jsem se ještě sešel, když jsem byl angažován do Národního divadla jako jejich kolega (Zdeněk Štěpánek, Josef Průcha, Hugo Haas, Eduard Kohout, František Smolík, Václav Vydra starší, Vlasta Matulová, Miloš Nedbal). Přestože hráli hry mládeži nepřístupné, nevynechal jsem tehdy jediné představení a z portálu vedle hasiče jsem se zatajeným dechem nasával magické kouzlo divadla. Tak jsem během několika let poznal valnou část světové dramatické literatury stejně jako klopotný a těžký způsob života herců. Byli většinou velmi chudí, kostýmy si museli pořizovat ze svých prostředků, jejich společenské postavení bylo mizivé. Není to ještě tak dávno, co před některými vesnicemi i městy stávaly cedule: „Cikánům, tulákům, podomním obchodníkům a hercům vstup zakázán.“

Otec, zklamán mým neúspěchem na gymnáziu, mě dal za trest učit strojním zámečníkem. Matka se tomu snažila zabránit a dosáhla alespoň toho, že jsem se dostal do továrny Aero, kde se kromě automobilů vyráběla i letadla. Stal se ze mne učedník-mučedník, v plném rozsahu tehdy rozšířeného pojmu. Prošel jsem tam téměř všemi profesemi včetně mechanika na továrním zkušebním letišti ve Kbelích. Ocitl jsem se ve společnosti úplně jiných lidí. S odstupem času vím, že to byla pro mne sice tvrdá, ale poučná a zajímavá zkouška, která měla velký význam pro moji práci u divadla. Tehdy jsem prožíval hlavně to horší. Třeba jen každodenní dojíždění vlakem z Nymburka do Prahy a zpět. Vstával jsem ve čtyři hodiny ráno a vracel se až před šestou. Vydržel jsem to čtyři roky. Potom jsem si v Praze našel podnájem a dojížděl k rodičům jednou týdně. Ale to už byla válka, pracovní doba byla zvýšena na dvanáct hodin denně a začaly střídavé noční a denní směny. Pracovalo se od šesti do šesti.

I tak mi ale zbyl čas na divadlo. Denně jsme po večerech zkoušeli a každé pondělí jsme hráli ve Smečkách v prostorách dnešního Činoherního klubu. Byla tam dobrá parta. Jirka Sovák, Martin Růžek, Vašek Voska, Jiří Pravda a další. Pomalu, ale jistě jsem začínal žít především divadlem a po domluvě s matkou jsem se tajně připravoval ke zkouškám na dramatické oddělení Státní konzervatoře. Rozhodl jsem se, že po válce půjdu k divadlu. Otec se nakonec s mým rozhodnutím smířil. Byl jsem přijat, ale protože byly tehdy vysoké školy uzavřeny, nastoupil jsem do 1. ročníku až po válce, v září 1945. Vlastně jsem nastoupil později. Během Pražského povstání jsem byl raněn, zasažen sedmi střepinami, měl jsem naraženou páteř a pak následovala dlouhá rekonvalescence. Bylo mi tehdy už dvacet tři let. Chodil jsem do ročníku se samými maturanty a nejmladšímu bylo sedmnáct! Já byl strojní zámečník se čtyřmi třídami měšťanky. Začal jsem litovat promarněná léta, ve kterých jsem chodil za školu a kdy jsem neměl o vzdělání sebemenší zájem. Trochu pozdě. Můj vstup do školy byl poznamenán velkými pocity méněcennosti, které jsem měl před svými středoškolsky vzdělanými spolužáky. Protože mi však byla vlastní houževnatost a vytrvalost, vrhl jsem se do učení a začal dohánět své mezery. Život pro mne přestal existovat. Myslím veselý studentský život, o který nebyla na uměleckých školách nouze. Už prostředí naší školy bylo velmi inspirující. Byli zde muzikanti, zpěváci, baleťáci, spousta vynikajících pedagogů, nejen v našem oddělení, ale vůbec v celé škole. Chodili jsme se dívat na hodiny profesora Talicha, Wiedermanna, Metoda, Doležala, Mikelky. Byli jsme u vzniku komorního orchestru vedeného Václavem Talichem s primáriem Pepíkem Vlachem, nynějším vedoucím Vlachova kvarteta. Chodili jsme do baletního sálu na hodiny Saši Machova a hlavně na dopolední generálky při prvních Pražských jarech. Kamarádili jsme se s umprumáky, vždyť jejich škola byla naproti našemu Rudolfinu, a s aváky. Scházeli jsme se po večerech, ale tady muselo z mé strany nastat omezování. Tehdy jsem začal číst všechno, co mi přišlo pod ruku. Bez jakéhokoli výběru a uspořádání. Učení zabíralo veškerý můj volný čas, pracoval jsem dlouho do noci. Ale výsledky byly dost hubené. Měl jsem pocit, ze pro jednu knihu zapomínám druhou a že mozek není schopen v takovém náporu všechno zachytit. Někdy se mi zdálo, že mi praská hlava ve švech, ale blbej jsem si připadal pořád víc a víc. Celá situace byla zkomplikována tím, že jsem neměl v Praze byt. Bydlel jsem ve škole v Rudolfinu, lezl jsem tam v noci oknem. Asi po roce na to přišli a zatrhli mi to. Nosil jsem s sebou stále kartáček na zuby a spal každou noc u jiného kolegy. Nejhezčí to bylo s Remundou na hausbótu u Mánesova mostu.

Asi po dvou letech se ale stala zajímavá proměna. Jako by si mozek začal sám všechno třídit a pořádat. Získával jsem v hrubých rysech určitý přehled a začal si literaturu vybírat. Za ta léta klopotné práce, plné odříkání, jsem dosáhl určitých znalostí a tím i potřebné sebedůvěry.

Na škole jsem se také seznámil se svou první ženou Věrou Štiborovou. To se ale dostávám do oblasti psychosexuálního života. K prvnímu sexuálnímu styku mě vlastně vyhecovali moji kamarádi, kteří mi připadali strašně zkušení a životazběhlí. Alespoň podle toho, co říkali a jak se chlubili. Neustále jsem byl terčem jejich drsných vtipů. A čím víc jsem se červenal, tím víc se do mě naváželi. O sexuálním životě jsem neměl ani ponětí, protože to byla snad jediná věc, o které se mnou rodiče nemluvili. Styděl jsem se před zkušenými kamarády a začal se stále víc stahovat do sebe. Ale ve skrytu duše jsem byl zvědavý, co to vlastně je, jak to vypadá, co to vyvolává. Také mě štvalo, že jsem takovej budižkničemu. Jednou jsem se nechal zlákat a šel s kamarády do hospody, vlastně do bordelu. Ti všechno za mými zády sjednali a já se najednou ocitl, ve svých šestnácti letech, sám v pokoji s nejpříšernější a nejtlustší ženskou, jakou jsem kdy poznal. Co se dělo potom, nevím, protože jsem ze všeho dostal šok a pamatuju si, že ještě dlouhou dobu jen při vzpomínce na tuto událost jsem se strašně červenal a do hloubi duše styděl. Kamarádům jsem se začal vyhýbat a stal se ze mne samotář. Něco ve mně bylo poraněno, a proto k mému dalšímu pohlavnímu styku došlo až za deset let!

A protože jsem byl naprosto nezkušený, přivedl jsem svoji partnerku, se kterou jsem se znal povrchně (asi měsíc), do jiného stavu. Zjistil jsem to podle měsíce až po svatbě.

Věra pocházela z Rakovníka z měšťanské rodiny a za nic na světě se nechtěla dítěte vzdát. Naopak trvala na tom, abychom se vzali. Dlouho jsem se zdráhal, ale po několika trapných scénách jsem na to přistoupil. Věděl jsem, že manželství k ničemu nepovede. Ona byla talentovaná klavíristka a zpěvačka, já právě končil školu a nastupoval do svého prvního angažmá v Pardubicích. Ale hlavně jsem se nechtěl ženit. Za svůj prvořadý úkol jsem považoval práci, pociťoval jsem stále ještě velké mezery ve vzdělání, které jsem doháněl, chtěl jsem projít několika venkovskými divadly a získat co nejvíc zkušeností.

Věděl jsem, že mám značně nevyrovnanou povahu – na jedné straně po otci vznětlivou a na straně druhé po matce až chorobně přecitlivělou, projevující se bezdůvodnými skoky mezi cholerickými výbuchy a těžkou melancholií. Byl jsem sice důsledný, velice pracovitý a náročný především na sebe a na své nejbližší, ale vyhraněné názory na čest, spravedlnost a pravdu mi spíš byly na překážku a většinou se stávaly zdrojem a původem mých výbuchů nebo beznaděje. Celý další můj život tyto první předtuchy potvrdil. Narodil jsem se ve velké míře spíš na úkor sobě samého a většina mých potíží se světem souvisí s mojí nepřehlednou povahou.

Manželství se skutečně nevydařilo. Nesnáším pocit měšťáckého pohodlí, přejídání se bábovkami a idylické večery, ve kterých se zastavil život, kde všechno skončilo. Rád se sám toulám, rád jedu nazdařbůh tam, kam si ukážu prstem v jízdním řádu. Moje žena byla jiného ražení. Ráda vařila, cídila byt, chodila do společnosti nebo měla neustále společnost doma. Scházeli se tam její přátelé, hodně se pilo, ale hlavně se moudře a strašně zasvěceně mluvilo o ničem. Já byl tehdy abstinent a zapřisáhlý nepřítel zbytečných večírků, při kterých se jen sporadicky někdo zasmál, ale při nichž docházelo vždycky k těm zázračným alkoholickým metamorfózám. Utíkal jsem pryč z tohoto prostředí a toulal se buď sám, nebo se svými kamarády. Moje žena neměla pro tohle absolutně pochopení a přesto, nebo snad právě proto, že se kolem ní neustále motalo několik chtivých nápadníků, vždycky když jsem se vrátil, mi dělala hysterické scény a nechtěla nebo nedovedla pochopit, že někdo může jet někam sám a když je pryč, nemusí být vždycky s nějakou jinou ženou. Výslechy tohoto druhu mě znechucovaly a urážely. Vzdalovali jsme se jeden druhému stále víc a víc.

Ale to jsem trochu předběhl. Tyto problémy začaly až dva roky po narození dcery, která přišla na svět 30. listopadu 1949. Po porodu byla žena až do konce roku 1950 s dcerou v Rakovníku u svých rodičů. Jezdil jsem za nimi dvakrát měsíčně a začal pronikat do zázemí jejich maloměštáckého života. Utíkal jsem před věčnými rozdmýškami a rozmazlováním dítěte. Zaplavila mě hořkost.

Od srpna 1950 jsem byl angažován do Realistického divadla v Praze jako režisér a herec. V Praze jsme bydleli v jedné místnosti domovnického bytu. Záchod a vodovod byly na chodbě. Dveře vedly také přímo na chodbu. V místnosti, která měla všeho všudy dvanáct metrů čtverečných, byl nábytek jako do tří pokojů a zbýval jeden metr na pohyb. V září dostala žena zápal plic s exudátem (její otec a bratr měli TBC). Čekala na místo v nemocnici, a proto musela ležet doma. Já zkoušel a někdy večer hrál představení a všechny domácí práce, včetně vaření kašiček a praní plen, byly na mně. Tohle martyrium trvalo celý měsíc. Pak šla žena do nemocnice a dítě k babičce do Rakovníka.

V té době jsem už učil na DAMU a bydlel v podnájmu u Sergeje Machonina. Měli jsme slíbený byt ve Zborovské ulici. Po vyléčení žena odjela do Rakovníka.

30. prosince 1951 jsem byl na schůzi v Realistickém divadle obviněn, že chci svrhnout ředitele, že spoluvytvářím druhé centrum ve straně a že není vyloučené, že jsem ve spojení se západními agenty. Hlavními svědky byli moji nejbližší spolupracovníci a nejbližší kamarádi. Na závěr schůze se mne zeptali, jestli chci dovolenou, abych mohl do dvou měsíců udělat sebekritiku, nebo jestli chci normálně hrát dál. Chtěl jsem hrát. Za dvě hodiny po skončení schůze mi udělali prohlídku bytu. Hledali můj deník. Druhý den jeli hledat deník do Rakovníka. Nic nenašli. Neměli co!

Na Silvestra 1951 jdu na Arbesovo náměstí do divadla, tam zjišťuji, že mám zákaz vstupu! V týdnu po Novém roce mi byl zrušen dekret na byt a byl jsem vyhozen z DAMU. Došel jsem tak daleko, že jsem se ptal sám sebe: „Nemluvil jsi doopravdy s nějakým agentem?“ Pokusil jsem se o sebevraždu. Zachránil mě slepý stranický instruktor. Odjel jsem do Rakovníka a sepisoval sebekritiku. Měšťáctví rakovnické rodiny na mě v té době působilo zvlášť depresivně. Minimální životní prostor v třípokojovém bytě plném deček. Tchán byl neurastenik. (Později, v padesátém třetím roce se nedovedl smířit s přechodem z úřadu do výroby a ve svém bytě – téměř nad milovanou vnučkou – se oběsil.)

Vrátil jsem se do Prahy. Byl jsem pozván na schůzi, na které jsem měl provést sebekritiku a na níž se mělo rozhodnout o mém dalším osudu. Byl jsem zděšen falší a pokrytectvím kolegů. Hlasovali proti mně, ale tajně mi říkali, že to udělali ze strachu o děti. (Tehdy jsem se zapřísáhl, že nikdy nebudu hlasovat o osudu lidí, dokud nebudu přesvědčen o správnosti takového hlasování.) Bylo rozhodnuto, že do konce sezony budu sice dostávat plat, ale do divadla že mám vstup zakázán. Nemohl jsem sehnat angažmá. Napsal jsem do všech divadel, ale nikde mě nechtěli. Ohlásily se jedině Budějovice. Vzal jsem to pod podmínkou, že dostaneme byt a ženu přijmou jako zpěvačku.

Teď vlastně začal onen průměrný život zbytečných večírků a nezřízeného pití. Nekouřil jsem, pití mi nechutnalo, a to už mi bylo 30 let.

Celou svou vášnivou povahou jsem se vrhl na panenskou půdu zdejšího oblastního divadla. Po roce jsem se stal šéfem činohry. Co se týká práce, bylo to nejšťastnější období mého života. Na druhou stranu se však stále prohluboval manželský rozvrat. Žena dost nezřízeně pila. Věděl jsem, že měla nějaké pletky, ale mě erotika nikdy nijak zvlášť nevzrušovala, tak mi to bylo celkem jedno. Několikrát se stalo, že v noci přitáhla do bytu opilou partu lidí, kteří s sebou měli i hudební nástroje, na které vesele vyhrávali, dokud mne neprobudili. Kdybych druhý den mohl spát jako ona, tehdy nic nezkoušela, snad bych to přešel a možná se i ovládl. Ale měl jsem strašně moc práce. Musel jsem vstávat velmi brzo a pozdě chodit spát, abych to všechno stihl. A oni jako naschvál přišli, vždycky když jsem usnul prvním spánkem. Přitom žena stále po probdělých nocích pokašlávala. Po čase jsem ji přinutil, aby šla k lékaři. Měla TBC. Byla půl roku v sanatoriu a o dítě se v té době opět starala babička v Rakovníku.

Tehdy jsem se seznámil s Ester Krumbachovou. Odstěhoval jsem se. Vzal jsem si kartáček na zuby, něco na sebe a šel bydlet do mansardy vedlejšího domu. Oznámil jsem to ženě.

Ester byla fantastická. Vzdělaná, inteligentní, energická – talentovaná výtvarnice a začínající spisovatelka. Utekla od muže, neměla kde bydlet. Vracela se přes Budějovice z brigády na Kapličku. Rozuměli jsme si ve všem. Po čtrnácti dnech odjela. Pak jsme si dopisovali a vzájemně se navštěvovali. Podnikali jsme cesty autostopem Budějovice-Olomouc, třeba jen na dva dny. Mezitím se žena vrátila zpět z léčení a dohodli jsme se na rozvodu. Dítě zůstalo u ní v Budějovicích. Matka ale propadla alkoholu. V té době jsme s Ester pracovali na inscenaci Hamleta. Po premiéře se Ester přestěhovala a bydlela se mnou v Budějovicích. Mezi ní a Káťou se vytvořil ohromný vztah. Jako příklad: když měla Káťa horečku a bylo třeba píchnout ouško, do nemocnice vezla dítě Ester, protože matka byla opilá. Volám SOS babičku, aby přijela do Budějovic. Žena ale pije dál. Babička za námi několikrát přišla, abychom odvedli bývalou ženu z baru, že je úplně opilá a nechce ji poslechnout.

Z toho všeho jsem měl dvakrát náběh na infarkt.

Napětí mezi mnou a bývalou ženou se přenášelo i na náš vztah s Káťou. Proto jsem netrval na návštěvách. Po letech přišla sama.

Dalším mým angažmá byla Městská divadla pražská, v letech 1955-1959. Dostal jsem v Praze byt. Ester maluje, naučila se dělat i výpravy a kostýmy a píše. Pociťuji velkou proměnu ve své práci. Náznaky jsem vytušil už v Budějovicích. Mám dobré výsledky. V Městských navazuji také nová přátelství, která trvají dosud. To je těch několik nejvěrnějších.

V roce 1959 jsem angažován do Národního divadla.

Rodiče byli šťastni a já, proč bych to zapíral, také. Činohra Národního divadla byla tehdy pod vedením Otomara Krejči na nejvyšší profesionální úrovni. Trochu se mi třásla kolena. Vždyť jsem přišel do angažmá, kde byli Smolík, Štěpánek, Průcha, Karen, Vojta, Neumann, Steimar, Kohout, Záhorský, Filipovský, Scheinpflugová, Kronbauerová, Šejbalová, Fabiánová, Vášová a i někteří mí bývalí profesoři z konzervatoře – Pešek a Nedbal. A teď jsem se měl před ně postavit jako režisér a řídit jejich práci. Práci lidí, které jsem ještě jako malý chlapec obdivoval z hlediště. Podařilo se mi vytvořit několik zdařilých představení a poměrně brzy jsem si získal v souboru respekt.

Po deseti letech jsem se současně stal spoluzakladatelem Činoherního klubu, kde působím ode dne zahájení až dodnes.

I v mém soukromí nastaly změny. Po dohodě jsem se rozešel s Ester. Oba jsme si řekli: „Bylo to překrásné a bylo toho dost.“ Dodnes jsme přátelé a často se scházíme.

Seznámil jsem se s Janou Břežkovou. Je o dvacet let mladší. Vyrůstala v rozvedeném manželství. (Jako dítě absolvovala cesty vlakem s cedulkou Praha – Ostrava na krku.) Naše vztahy jsou citové, máme společné zájmy, erotický život. Je velice charakterní. Je mi oporou a zázemím.

Začínám znovu pracovat jako funkcionář. Na veřejné schůze zveme vysoké činitele z ÚV a klademe jim otázky na tělo. Tehdy se začali i bezpartijní osmělovat. Posíláme další a další připomínky, ale nedostáváme odpovědi. Připadali jsme si zbyteční a naše práce se pomalu, ale jistě měnila ve formální a zájem stále více ochaboval. Já sám, protože tento stav trval už několik let, prakticky už od doby, kdy jsem byl v Městských divadlech pražských, jsem začal docházet k přesvědčení, že dělám naprosto zbytečnou práci, že moje povaha se nehodí pro politiku a že mé místo je jen tam, kde jsem něco platný a kde dokáži dosáhnout určitých výsledků. Proto jsem v roce 1966 rezignoval na jakoukoli politickou funkci a věnoval své síly tomu hlavnímu – umění. V dubnu 1969 jsem ze strany vystoupil a spolu s dalšími kolegy jsem byl stranickou schůzí vyškrtnut.

Na jaře 1970 jsem inscenoval obtížnou Shakespearovu hru Jindřich V. Byla to československá premiéra (dokonce snad i evropská), protože pro její malou dějovost se mimo Anglii téměř nikde na světě nehrála. A když, tak s malým úspěchem. Naše představení má už přes sto repríz. Možnost rehabilitace neuváděné hry slavného autora nadchla všechny, kdož na hře pracovali. Byla to nádherná práce, na kterou málokdo z nás zapomene. Premiéra i reprízy byly mnohokrát přerušovány aplausem a inscenace měla ohromný ohlas. Měli jsme ty nejlepší úmysly inscenovat hru s jasně protiválečnou tematikou. Ovšem diváci viděli v textu a situacích jiné souvislosti.

Představení bylo z hlediska mé režisérské práce posouzeno jako záměrně protisocialistické a byla mi zakázána veškerá umělecká činnost ve filmu, televizi a rozhlase. Z inscenací, které byly dokončeny před premiérou, byly alespoň odstraněny titulky s mým jménem. Moje dcera, která mezitím absolvovala herectví na divadelní fakultě AMU, začala mít potíže se sehnáním angažmá. To se později upravilo. Až do dnešního dne tento stav trvá a nikdo mi zatím věcnými argumenty nedokázal škodlivost mé práce. Přesto se Jindřich V. hraje dál a ředitelem byla tato inscenace označena jako nejúspěšnější za poslední léta.

Odebrali mi pas.

Ke konci roku 1972 mi oznámili z Obvodního výboru KSČ Praha 1, že pro můj trvale nepřátelský vztah k socialistickému umění rozhodla členská schůze Národního divadla, že mé vyškrtnutí ze strany mění na vyloučení. Ostatní kolegové zůstali jen vyškrtnuti. Začalo to být vážné. Jako režisér patřím k nomenklaturním kádrům a mezi nimi nesmí být pracovník, který byl vyloučen ze strany.

Přitom jsem byl v té době před premiérou Molièrova Amfitryona. Zhroutil jsem se. Organismus těžko reagoval už na okolnosti, které se vyskytly kolem premiéry Jindřicha V. A teď tohle. Odvolal jsem se. A nic. Dlouho nic. Čekání, které nijak neprospívalo mému zdraví. Po čase další dopis. Předvolání ke komisi stranické kontroly. Začal jsem dostávat silné závratě, padal jsem na ulicích. Po několika měsících znovu dopis. Komise projednala moje odvolání a zamítá ho.

Další šok. Ale nedalo se nic dělat, bylo třeba psát další odvolání.

Mezitím jsem režíroval Rostandova Cyrana a sovětskou hru Jako bychom se ani neznali, která kriticky poukazuje na současné poměry v Rusku. Premiéra měla úspěch, ale oficiálně se nelíbila. Prý očerňuje Sovětský svaz a já jsem si ji vybral jen proto, že ukazuje negativní stránky SSSR. V divadle jsem ovšem za inscenaci dostal odměnu za vynikající práci. V té době za mnou přišel jeden funkcionář z divadla a řekl mi, že slyšel o tom, že nechci dělat sovětskou hru Optimistická tragédie. Ptal se, jestli vím, jaké mám v divadle postavení a jestli si uvědomuji, že když tu hru nebudu inscenovat, poletím ven. A kdybych se na to, co mi teď říká, někde odvolával, že to zapře. To už byl trochu silnej tabák.

Hru jsem dělal.

Podmínky pro práci byly stále horší. Za patnáct let mého působení v Národním se tu vystřídalo jedenáct šéfů. Moje postavení bylo nejisté – něco jako bianco podepsaná smlouva. Práce se hroutila. Nikde nebylo zastání. Šéf který v té inscenaci hrál, chodil víc na zkoušky do televize než do vlastního divadla. Když přišel, byl absolutně nepřipraven.

Premiéra měla veliký úspěch. Ale já pracoval na pokraji svých psychických i fyzických sil. Od poloviny prosince jsem musel navštěvovat psychiatrii, abych vůbec mohl chodit na zkoušky a dokončit práci, za kterou jsem měl nést plnou odpovědnost, ale ke které mi absolutně nezodpovědně nedali vedoucí pracovníci činohry ani ty nejmenší podmínky.

Po premiéře mě čekalo zhodnocení celé práce. Stál jsem v dilematu – všechno přejít, všechny potíže, diletantismus vedení a uměleckou neschopnost – nebo otevřeně vystoupit s pravdou. Kompromis a ústupky se mi zdály vzhledem k celému mému životu nepřijatelné. Cítil jsem, že bych se proměnil, že by ze mě byl někdo jiný a že tuhle hranici nesmím vůči svému svědomí přestoupit. Zvolil jsem druhou – trnitou cestu plné pravdy. Říkal jsem si, všude se píše a mluví, že teď už nejde o kvantitu, ale kvalitu, že musíme za každou cenu zvýšit náročnost v práci bez ohledu na osoby. Byl jsem zvyklý takhle jednat celý život. Být náročný především k sobě a nejbližším a vyžadovat náročnost i od druhých.

Říkal jsem pravdu bez ohledu na vlastní osobu a prospěch i za cenu nepříjemností.

Sepisoval jsem tedy kritiku, dopován uklidňujícími prášky, vážil každé slovo, aby nepřestřelovalo. Dostával jsem náhle velké horečky, silné závratě a opět jsem několikrát ošklivě upadl.

Často když jsem nakupoval, vracel jsem se s polovinou věcí, ale bez peněz.

30. ledna 1975 se konala plenární schůze Národního divadla. Vzal jsem si tři silné prášky. Schůze začala v růžových barvách. Vedení bylo velmi nekritické. Pak přišel můj referát. V závěru jsem požádal, abych už ze zdravotních důvodů nemusel režírovat, ale mohl jen hrát. Po mém vystoupení následovaly doslova záchvaty funkcionářů. To bylo nečekané. Všichni se na mě vrhli v zuřivém vzteku. Byl jsem označen za provokatéra. Nikdo se mě nezastal. Jen Blanka Waleská tleskala (historka s Blaženou Holišovou). Byl jsem hluboce otřesen a zklamán.

Večer jsem si vzal další prášky. Nejdřív tři a před spaním dva. Nemohl jsem spát – úplně k ránu beru ze zoufalství ještě čtyři prášky. Sobota – budím se v jedenáct hodin. Musím nakupovat. Na rohu Smeček potkávám známou. Jde se mnou, protože vidí, jak je mi zle a v zelenině spolu nakupujeme brambory, špenát, kapustu a džem. V podchodu na Václavském náměstí se rozcházíme. Jdu na Můstek. Uvědomuji si jako v mlze, že jsme chtěli dělat kuře. Jdu do samoobsluhy. Vyberu kuře, zvykem ho dám do své tašky a kozy prodavačky mě chytnou jako zloděje. Skandál! Vzaly mi i věci, které jsem koupil v zelenině. Když jsem se bránil, vyhrožovaly, že tedy půjdeme na policii. Nevěděl jsem, co se se mnou děje. Teprve další den jsem absolutně zkameněl. Já, který nikdy nikomu neukrad ani pětník, spíš na všechno doplácel, jsem najednou označen za zloděje.

Skončil jsem na psychiatrii.

V následujících dnech mi na kádrovém oddělení Národního divadla řekli, že buď dám výpověď sám, nebo mi ji dají oni. Přitom v samoobsluze se všechno vysvětlilo u jejich právníka a vše bylo v pořádku.

Jak se to dozvěděl ředitel? Šířily se pomluvy před uzavřením případu... To už jsem nemohl dál. Do blázince jsem nechtěl za žádnou cenu.

Nejvíc mi bylo líto, že ztrácím představení v Činoherním klubu, kde jsem hrál několikrát do měsíce a už týden před představením jsem se strašně těšil.

Jistě mám na všem sám velkou vinu, že ačkoli starý, přece nemoudrý, přece věčně sebelitující, nesnášející konformismus, patolízalství, pokrytectví, neschopnost, diletantství a lež a lhostejnost.

Měl jsem vyschlo v hrdle, cítil jsem chvění po celém těle. Čtení trvalo přes hodinu, takže na diskusi nebyl čas. Byla odložena na pondělí. Z reakcí všech pacientů jsem poznal a vycítil, že jsem je získal na svou stranu.

Na oběd jsem neměl ani pomyšlení. Lehl jsem si. Potom se skoro všichni shromáždili u mojí postele. Byli strašně ohleduplní, přátelští a hodní. Moc mi to pomohlo. Teprve za dvě hodiny jsem se uklidnil a uvědomil si, že už mám vlastně všechno za sebou. Zaplavila mě vlna štěstí. Horečka odešla.

Ale pozor, odpoledne u přenosu ČSSR – SSSR (3:3) jsem se najednou začal nafukovat a byl ironický. I potom večer. Na posteli jsem si to uvědomil a řekl si – halt! To bych upadal zase do svých starých chyb – něco se ti povede a ty už si foukáš. Musíš se držet zkrátka. Skromně a mírně! S tím jsem usínal. Bylo asi půl hodiny po půlnoci.

22. 3. – sobota

To jsme si mysleli, že budeme ráno dýl spát. Ale ten novej blbec (tuším Ivan), protože mu sestra řekla, že je pracovní sobota a musíme vstávat – pustil na plný pecky magneťák. Když jsme mu nadávali, tak se vzpouzel. Potom pořád chodil sem tam, nechával za sebou otevřené dveře a z chodby do pokoje se valil příšernej hluk. Ze spaní nebylo nic. Alespoň poleháváme. Listuju v novinách. Líbil se mi rozhovor s mistrem světa Kodejškou:

Otázka: „Připouštíte si strach?“

Kodejška: „Právě to se mi líbí na skokanském řemesle. Ty každodenní půtky se strachem, že se člověk musí v jednom kuse překonávat. Rozhodnout se a jet. A lety? Bez strachu by nebylo ani letů, bez strachu by se nedalo riskovat.“

Hasička mě pronásleduje. To je hrozné, budu to muset říct doktorovi. Myslel jsem si, že jsem tady v oáze klidu, a teď abych číhal a utíkal mezi pavilony. Hasička je šílenkyně, která mě miluje. Chodí na každé moje představení, dříve jako požární dozor, nyní sedá v předních řadách, tak abych ji viděl. Pořád mě maluje a obrázky mi posílá. Teď už i Kátě, protože tvrdí, že je to naše dcera.

V televizi ubohej českej film – Zatykač na královnu. Potom Večer Karla Gotta. Ty baletky! Proč? Je to sice dobrý nápad s imitátory Gotta, ale museli by bejt všichni tak dobří jako Aleš Ulm. Překvapilo mě, že Krampol byl nejslabší a že Hanzlík docela hezky zpívá.

23. 3. – neděle

Ráno dlouho spíme.

Odpoledne jsem se vydal na strašně dlouhou a krásnou procházku za Prachářské údolí. A hlavně kolem potoka, který jarně spěchal a křičel.

Navečer, nevím proč, mi záhadná příchozí znova a znova zdůrazňuje, že sem není poslána bezpečností. Ukazuje mi na rukou jizvy po injekcích, jak jí zachraňovali život. Spáchala prý sebevraždu. Snědla asi sto dvacet prášků. Je to zdravotní sestra federálního ministerstva vnitra! Jmenuje mi najednou asi třicet lidí z mého blízkého okruhu. Otec dělá dokonce vrátnýho ve Smetaňáku. Je o všem strašně informovaná. Je to divné.

Jdu si lehnout. V noci spolu docela nahlas mluví Tomáš, úplně zfetovaný, s úplně zfetovaným Markem. Marek, protože má službu s jídlem a má vztek, že musí vstávat, tříská dveřma a strašně hlučí. I ten novej velkej šílenec vstává hodně před šestou a asi neslyší, jakej dělá kravál. Pořád chodí sem a tam. Vůbec se tady buď dveřma bouchá, nebo se nechávají otevřené. Ach bože! V tomhle jsou asi blázni sobečtí, aniž by to věděli. Vnímají svět a jeho zvuky úplně jinak.

24. 3. – pondělí

Komunita. Doktor se nás ptá, dokdy si myslíme, že se tady budeme léčit. Většina, i já, říkáme do konce dubna. Doktor je rád, protože celé oddělení bude od května specializováno na problematiku manželskou a rozvodovou. Nevím, jestli je to dobře. Co když mě budou v Národním sužovat, až se tam vrátím? Kam potom půjdu? Asi do pavilonu 23! No nazdar – mezi úplný cvoky!

Skupina. Přihlásila se Klingerová, že chce, aby se mluvilo o jejích problémech, že to snad pomůže. (To je pokrok, už neodmítá tady být, a dokonce chce mluvit.) V podstatě vyhledávala jen vztahy k těm mužům, u kterých nebyl předpoklad, že to skončí šťastným manželstvím, jako by si říkala o neštěstí a staropanenství. Jako by chtěla zůstat na očích rodičům jako výčitka. Přitahovalo ji to k muži, se kterým se stýkala jen dvakrát do roka, ale každý den mu i třikrát psala a držela ho nad vodou. On ji opravdu potřeboval. Byl ženatej, ale bydlel s konkubínou, platil ženě na tři děti a přitom udržoval styk s Klingerovou. Když za ním přišla jednou s nějakým problémem, odbyl ji, že není zeď nářků. Měla také vztah k lékaři, který ji léčil a i jinak pomáhal (s onanií?).

Nevím proč, ale je mi nejhůř, co jsem tady. Všechno mi připadá nesmyslné a zbytečné. Nechci obědvat. Proč se vyživovat? Pro co? Všechno pro mne ztrácí smysl a nechce se mi žít. Během skupiny mám několik bezdůvodných přívalů slz a pláče.

Volám Janině babičce. Je nemocná a šťastná. Je na mě moc hodná.

Večer mi vypráví o své anabázi Lída. Slíbila v jedné nemocnici, že tam bude na dětském očním uklízet za plat a ubytování. Uklízela velkou a malou posluchárnu, schodiště, záchody. Všude se strašně prášilo a muselo to být hotové za dvě hodiny. Po třech dnech přišla z dovolené vrchní sestra, manželka jednoho doktora. Stále ji kontrolovala, mučila a dokonce i fyzicky trestala. Lída dala výpověď. Pak pracovala v Armabetonu, v Motole. Ubytovaná byla v Krči v dřevěných barácích bez hygienického zázemí. Měla uklízet kanceláře. Ve skutečnosti uklízela hajzly a chodby. Přes den neměla možnost odpočinku. Navíc nemožné prostředí, samej alkoholik a recidivista. Životní nejistota ji udělala apatickou, měla časté neurózy, chtěla pryč. Byla zoufalá, ale měla humor.

Večer mám horečku. Hasička mě opět pronásleduje.

V noci Tomáš chrápe a strašně křičí ze spaní.

Musím si vzít další prášek.

25. 3. – úterý

Je mi zima, ale jdu ven. Zasněženou krajinou. Nádhera! A za mraky je vidět pomeranč sluncový.

Komunita je velmi krátká, protože tu není Kristus.

Na skupině radí většina Marijence z Michalovců, aby se odtrhla od domova a postavila se na vlastní nohy v jiném městě. Někdo jí doporučuje Prahu, jiní (i já) Bratislavu, má tam výborného švagra. Všichni říkají, aby se nevracela domů, kde vznikla všechna její traumata – pasivita, nerozhodnost a závislost na rodičích. Já připojuju radu, aby ještě neopouštěla ústav, protože se mi zdá, že je v polovině cesty a snadno by opět mohla podlehnout rodičům. Moravec má lepší nápad – jet domů na Velikonoce, zásadně si o všem znovu promluvit s rodiči a ještě se vrátit do ústavu. Marek ji také nabádá k rozhovoru s rodiči, ale má si předtím dát panáka. (Vůbec je typické, jakým způsobem kdo a co radí.) Samozřejmě že Klingerová doporučuje vrátit se k rodičům. Já dodávám, že ještě zbývá, aby Marijence poradila, ať ji rodiče pohřbí.

Debata se přenesla na Klingerovou. Sestra velice tvrdě vyslovila, co se říkalo včera zaobaleně, že se Klingerová nechtěla vdát, protože by tím zradila a podvedla otce. Myslela pochopitelně na její podvědomí a oidipovský komplex. Klingerová se urazila a prudce odmítla, že by chtěla s otcem spát. Typické je, že to vyslovila a zvolila tuto krajní mez. Nebylo to tak myšleno. Byla velice rozčilená, chtěla hned balit kufry a odejít.

Moravec mluvil o hlavní zkušenosti, kterou zde udělal – přesvědčil se o tom, že v životě nemá smysl lidem vnucovat to, o co nemají zájem a co nechtějí. Ani při nejlepší vůli. Myslel na situaci, kdy do něj skupina šila za jeho neústupnost a tvrdost, s jakou prosazoval svoje názory. Nevím. Asi bychom dodnes svítili loučí, kdyby byli takhle pasivní všichni!

V poledne volám tajemnici činohry Heleně Tuháčkové do Národního. Všechno v divadle s Trojankou zařídí. Jsou to zlatý holky. V hlase jsem cítil jejich velikou účast.

Odpolední muzikoterapie byla v malém rozhlasovém studiu. Všelijak se sedělo, ale hlavně leželo (a spalo) a poslouchala se muzika. Líbil se mi klavírní koncert Chopina, taky Šárka – to byla fantastická nahrávka České filharmonie s Ančerlem – a Dvořákův houslový koncert. Potom Marek pouštěl beatovou muziku, nějakého Jindřicha VIII. Neznám to. Něco bylo hezký a něco jednotvárný. Už jsem byl dost unavenej. Nedá se poslouchat tak hustá směs různých žánrů. Ale všichni si pochvalovali, jak se uvolnili. Hlavně ti, co spali.

26. 3. – středa

Uhodila opravdová zima a fičí strašně ledový vítr.

Arteterapie byla tentokrát od Akvamarína strašně odfláknutá. Celé dvě hodiny nás nechal kreslit podle vlastního výběru a sám se živě bavil se sestrou. Kreslil jsem bludiště, z něhož není cesty ven.

Sovětský film Rallye Modrý průsmyk snad mysleli jen tak ze srandy. Něco neuvěřitelného.

Mluvím s Janou. Z hlasu je cítit radost a odpočinek. Souhlasí, že nepůjde za Kačerovými. Taky říkala, že si Vláďa Brabec zlomil nohu a shánějí záskok do Cyrana. Volám i s Řandou – bylo mi sděleno, že se sem chystá kádrovák, aby zjistil, jestli se tady jen neulejvám. Pěknej úkryt v lahůdkovém prostředí, za osm stovek měsíčně a stále stoupajícími body hodnotícími můj zhoršující se stav. Začal jsem u jednapadesáti a po třech nedělích jsem už to dotáhl na jednasedmdesát! A to je na tom daleko líp Tomáš, u kterýho je podezření na schizofrenii. Kurvy! Nedají pokoj, až mě úplně zničí.

27. 3. – čtvrtek

Všichni mi navrhují, abych byl na Velikonoce celý víkend doma.

Psychogymnastika. Nejdřív se uvolňujeme se zavřenýma očima. Strašně příjemné. Pak hrajeme na slepou bábu. To snad ne!

Potom si rozdělujeme lístečky s názvy vlastností. Každý musí dát lístek tomu, kdo nejvíc splňuje danou vlastnost. Vzal jsem „sebeovládání“ a dal ho Tomášovi. Tomáš to musel zahrát a ostatní měli poznat, o co šlo. Mně dal někdo „něžnost“. Asi Bláža, místní hlavní Klenová. Předváděl jsem, že jsem našel ptáče vypadlé z hnízda, zahříval ho a hladil. Poznali to hned. Celkem nuda.

Odpolední skupina. Petr Křečan čte životopis.

Hlavní trauma – nemůže být bez dívky, se kterou se rozešel. Nemůže dělat to, co by chtěl – výtvarničinu a hru na bicí. Je mu dvaadvacet a je předem poraženej. Byl u masakru v Českých Budějovicích. Rozpustili tam beatový koncert, všichni šli tehdy pokojně k nádraží, ale napadli je policajti a ztloukli. Bylo i několik vážně raněných. Nevěří, že by mohl vytvořit kapelu podle svých představ. Nevěří vlastně ničemu a nenávidí lidi.

Volám Janě.

Mám horečku.

28. 3. – pátek

Na komunitě se rozdělují víkendy.

Skupina. Marijenka odchází. Všichni jí říkají, aby se po Velikonocích vrátila. Loučí se i Bláža. Děkuje nám. Nakonec se ukazuje, že její arogance, povýšenost a kategoričnost jednání pramení z nesmělosti a pasivity. Chtěla ji přemoct a přepískla to. V duchu se jí omlouvám, že jsem z ní udělal Klenovou. Není dobré dělat závěry předčasně. Bláža odchází s pocitem vnitřní jistoty. Vždycky bude vzpomínat na skupiny.

Ale já si myslím, že jsou trochu rozmazlující. V životě je to horší. Nikde, v žádném podniku neexistují takovéhle skupiny, kde by se otevřeně o všem mluvilo bez existenčních následků. Největší význam našich skupin vidím v hlubším sebepoznání a v hledání si skromného místa ve společnosti. Že nejsem středem světa a že moje problémy nejsou ty nejhorší a největší.

Jedu domů. Ještě před odchodem mluvím s dr. Höschlem. Hovoří o mých perspektivách. Nabízí se mi do budoucna několik možností.

Odpoledne relaxuju v žižkovských lázních. Buzíci jsou tu v horkém bazénu namačkáni jako sardinky. Jsou staří a nehezcí, v jejich pohledu je touha se přihřát.

Večer u Kačerů. Honza zjistí, že je se mnou všechno v pořádku a jde se vedle dívat na televizi. Jejich obavy a starosti o vývoj divadla a zvlášť Činoherního klubu mi najednou po měsíčním pobytu v blázinci připadají naivní, zbytečné a nicotné. Jsem strašně daleko.

29. 3. – sobota

Procházka s Janou a se psem.

Odpoledne jsem doma sám. Jana pořád pracuje. Čtu si a je mi dobře.

Večer neuvěřitelná televize – tvůrce Kavčiak! To už nebylo ani blbý. To nebylo nic. Absolutní nesmysl.

Podskalák udělal výborně setkání v Písku. Kouzelnej Sváťa Beneš. Štěpánek ze záznamu recituje Šrámka. Neopakovatelně. V hlase mu zní divadlo minulého století a i to nejmodernější. Jana říká – Zdeněk Štěpánek recituje jako Louis Armstrong zpívá.

Potom jde Jana za Laštovkou, který ji maluje, a já čtu o Brookovi. Je to vzrušující v kladném i záporném slova smyslu. Úžasné je naše spojení na dálku – moje poetika se už několik let dost shoduje s tím, co teď říká Brook: „Mohu vzít každý prázdný prostor a nazvat jej malým jevištěm. Muž prochází prostorem a jiný se na něj dívá. To je vše, co je třeba pro divadelní děj!“ Pro nás jsou smutné možnosti jeho experimentů. Jezdil se souborem po afrických vesnicích a hledal cestu k novému způsobu hraní divadla. Mělo by to být divadlo tak bohaté a mnohotvárné jako alžbětinské divadlo, které tolik miluje. „Populární a aristokratické, obscénní a poetické, odvážné a metafyzické.“ To všechno jsou i moje dávné sny realizované jen nesměle v Jindřichu V., v Amfitryonu a svým způsobem i v Optimistické. Zajímavé je, že Brook teď dospěl k inscenacím, jaké si já už strašně dlouho představuju – chytré, úsporné, kde se velmi uctivě vypráví hra a které přímo zakazují každý optický efekt, každou formální extravaganci. Je to konec některým představením – určitý klasicismus prostoty a samozřejmosti, kde se sází jen na sílu upřímnosti a nepopiratelnou moc přesvědčení, na účinnost zvnitřnělého herectví, kde se používá sugesce, imaginace, kde se podněcuje ke snění a tak se přirozeně dospívá k poezii. S velkou lítostí sleduji jeho možnost výběru – jde za určitým stylem, kterému podřizuje výběr her. Ale ví, že existuje taky čas a potřeba pro velkou show – že všichni divadelníci potřebují balanci mezi pohybem ven a pohybem dovnitř – kyvadlo musí kmitat. To je u nás naprosto neuskutečnitelná touha!

Proto už nemůžu režírovat. I když by člověk měl možnost výběru her, jsou zde další překážky, které naprosto znemožňují práci v tomto oboru a degradují ho. Pracovní podmínky provází na každém kroku diletantismus a remcání herců!

A Brook si klidně ještě odjede na africký venkov, do vesnic, aby se naučil, jak lze komunikovat bez použití jazyka, bez pomoci výpravy a světel, kde hlavní smysl je jen vzájemné sdílení radosti z tvorby a z hraní.

Hodně lidí právě tohle poznalo z mé práce. To je moje jediná radost za dvacet pět let u divadla.

30. 3. – neděle

Jedeme s Káťou za matkou do Nymburka. Je krásně, i slunce trochu proniká zpod mraků. Nejdřív jdeme za otcem na hřbitov. Potom máme hnusný oběd v bývalém dancingu bývalého Grand hotelu. Všechno je jinak a smutnější a vyprahlejší. Bez radosti.

Naopak s matkou je to krásné. S velikou úlevou přijala všechny změny kolem mě. Zápasí s chřipkou a cestu na Cyrana do Prahy zatím nemůže podniknout. Říkám jí, že se asi stejně dlouho nebude hrát, protože má Brabec nohu v sádře a nevím, jestli to někomu dají. Třeba si ho nakonec zahraju já. Krásně si vyprávíme. Jak jsem nosil jarmarečníkům kufry a sbíral míčky při tenise. Vzpomínáme, jak jsem se jí jako dítě ptal: „Maminko, a hrozně tě to bolelo, když jsem se narodil?“ a něžně jsem se k ní tisknul.

Večer volám Řandovi – není doma, přestože jsme byli domluveni. Nechce se mnou už mluvit?

31. 3. – pondělí

Dnes je to přesně měsíc, co jsem šel do blázince.

Hustě chumelí vodnatý sníh a když vyjdeme na Hradčany a Petřín, je jako na horách. Obalené stromy. Zoufalý pokřik ptáků. Mám úplně promočené boty.

Jíme s Janou velikonoční vajíčko svornosti!

1. 4. – úterý

Tak dnes začínám další měsíc. Noc byla hrozná. Kluci četli nějakou knížku a strašně se chechtali. Skoro až do půlnoci. Měl jsem vatu v uších, ale přesto jsem všechno slyšel. Potom mi v noci vata z uší vypadla. Co budu dělat? V životě mě už nečeká nic dobrého – i Jana byla protivná, taková posledně nebyla a v divadle je to beznadějné. V divadle vůbec. Hlavně v Národním, ale už i v Činoheráku. Tam je to den ze dne horší a horší.

Už jsem sice skoro dvě hodiny vzhůru, ale jsem strašně ospalej. Dnes jsem také poprvé cvičil a běžel. Byl sníh, někde bláto, ale hezky. Slunce!

Skupina začala Marijenkou, která se vrátila. Mluvila o všech problémech s rodiči, kteří s ní vůbec nesouhlasí. Radíme, aby napsala švagrovi a sestře, požádala je o pomoc a o místo v Bratislavě. Marijenka, zdá se, souhlasí, ale celá rudne, bojí se. Říká, že by měla pocit jakési viny a že by ji potkal trest. Bojí se ztráty zázemí.

Podle mne je ideální dvojí zázemí – u ženy a u rodičů. Obojí mi teď schází a cítím to jako ztrátu.

Marijenka si hraje s osudem. Bojí se rozrušit jedno zázemí, a druhé nemá. Ale když je člověk jen u rodičů, stává se léty ze zázemí bojiště. Snad nechce skončit jako paní Klingerová. Kristus to rafinovaně převádí na ni – podobnost případu se tu přímo nabízí. Jedna je na konci cesty, na které nedokázala zpřetrhat pouta k rodičům, a druhá na začátku.

Kristus je vzrušen. Usmívá se pod vousy. Klingerová ho napadá a prohlašuje, že už nikdy nebude mluvit. Kristus se jí posmívá, lesknou se mu oči, je ironickej. Omlouvá se tím, že ho případ dráždí svojí učebnicovitostí. Když už si říká, že Klingerová nebude pokračovat dál jako podle učebnic, že by to nebylo možné, ona ho vždycky znovu překvapí a pokračuje. Ten, kdo říká, že trpí oidipovským komplexem, většinou ho nemá.

Klingerová se brání, že když se jí tehdy doktor ptal na její vztah s otcem, udělala se jí před očima tma. Na nic se nepamatuje. Myslím, že se jedná o zajímavý úkaz toho, jak si člověk vnitřně nařídí, že si to nebo ono nebude pamatovat, protože se mu to nelíbí.

2. 4. – středa

Záhada – po půldruhaměsíčních teplotách se mi teploměr vyškrábe sotva na třicet čtyři osm – to je úplné podchlazení. Nejhorší jsou ty skoky.

Od rána jsem celý sevřený. Něco se děje. Snad mám neblahé tušení, že Jana dopadne na úřadech špatně. Nebo je to z toho, že jdu k zubaři?

Komunita je nejkratší, co tu jsem – Kristus má volno.

U zubaře je čekárna plná boschovských postav – deset pacientů z třinácti! Ti jsou tu na doživotí. Většina z nich má třesy rukou a v obličeji. Emil je bývalý inteligent, ještě je to vidět na jeho hlavě a držení těla. Ale oči jsou už jinde. Všichni mají spadlá víčka a společný pohled – nikam! Do sebe? Rezignace? Tupost?

V malém prostoru čekárny stále přecházejí. Obřad pohybů. Třeba jeden se silnou cukaturou. Chvíli si „prohlíží“ časopis, pak jde, udělá postoj u zdi a zase se vrací. Další z nich je upovídaný a usměvavý, vypadá jako Švejk, vzpomíná na dětství, na buchty od maminky a celodenní koupání. Pátrá po těch, co ho nechali naložit do sanitky a přivézt sem.

Hlídá je sestra, která vypadá jako Ruska, má šikmé oči a ve kdysi něžné tváři má něco velmi tvrdého. Její pacienti jsou horší než děti.

Desetkrát napomíná Emila: „Nestrkej si ten prst do pusy.“ Právě mu totiž trhali zub. Skoro všem trhali zuby a vůbec nikdo nekřičel. (Proč?) Cvok v červených teplácích vydává místo řeči jen skřeky. Všichni pořád na někoho žalují. Zvlášť jeden. Ukazuje sestře, že Emil si pořád strká prst do pusy. Švejk nechce brát prášky, má radši pivo. Sestra mu domlouvá (tvrdě, ale i trochu laskavě), že nesmí pít pivo, ale brát prášky.

Najednou se ten, co má cukaturu, zastaví a pronese: „Ach prášky, těch já už sněd.“ A pauza jako by za něj dořekla: „A jak teď vypadám!“

Doktor Horák je ohromnej. Trhá mi stoličku se zlatem. Mám už jenom třicet zubů. Bude mi dělat ještě dvě plomby. Říká mi, že ti z pavilonu 13 už nikoho nemají, v jejich bytech už bydlí někdo jiný. Život tam venku jim byl zrušen.

Po vytržení zubu se mi trochu ulevilo, ale tíseň mám stále. Bude to asi půl na půl.

Odpoledne jsem byl na nádherné procházce. Odbočil jsem před vstupem do údolí k západu. Najednou jsem se ocitl na skále, která prudce spadala rovnou k Vltavě. Slunce ještě hřálo, seděl jsem na kamenech. Jel vlak. Po Vltavě se blížila nákladní loď. Šlo jí to těžce proti proudu. Přistávala letadla.

Volám Janě. Není doma.

Později volám ze špitálu. Mluví velice stroze, přišla ve čtvrt na šest a už má jít hrát Poprask. A všechno prý kvůli mně! Nevím, proč nezařizovala jen to v té sámošce a musela obcházet i nemocenskou. Je toho na ni zbytečně moc a pak má špatnou náladu. Ale prý je to ohromné – jen musím sehnat potvrzení od soudního znalce a všechno bude v pořádku! Jsem rozladěn a nešťasten. Nezdá se mi, že mám zase chodit za nějakým znalcem a shánět nějaké omluvenky. A proč je na mě ještě protivná?

V Televizním klubu mladých byli výborní Cvoci z Liberce. Ale i Zagorová a Zich.

Večer americký film z roku 1941 – Dr. Jekyll a pan Hyde se S. Tracym, I. Bergmanovou a L. Turnerovou. Znamenitý film, pro cvokárnu jako stvořený. Je o dvojí podobě osobnosti – dobré a zlé. Tracy v dvojroli Dobra a Zla. Výbornej výkon, ale byl jsem potěšen, že jsem i u tak znamenitého herce místy objevil křečovitost. Strašné bylo, že když se měnil ve zvířecí podobu Zla, tak byl celej Přemysl Kočí. Jímala mě hrůza. Současně jsem si uvědomil, že mi kdysi vytrhli zub i nahoře, takže jich mám jen dvacet devět!

Nemůžu spát, beru si prášky, ale neurotici kolem jsou samá sranda. Dal jsem bohužel najevo svou nelibost a bylo to ještě horší. Už na můj účet. Beru další prášky, sedím na chodbě, je půlnoc a je mi nanic. Nezdá se mi to s tou Janou. Má vůbec cenu vracet se domů? Má cenu dát se obhajovat? Není lepší se nechat propustit a basta? Ať už mi daj všichni pokoj!

3. 4. – čtvrtek

Na komunitě žádá sebevražedkyně z ministerstva vnitra o propuštění. Trochu brzy, ne? Nastupuje jako ošetřovatelka vězňů na Pankráci. Říká mi, že se v pátek večer v klubu v Tyláku napije na moje zdraví. Předtím mě žádala, abych nikomu neříkal, že je zde – proč?!

Psychogymnastika.

Nejdřív běháme v kruhu. Uprostřed stojí židle a je jich o jednu míň než nás. Na povel každý usedne. Ten, kdo nezíská místo, má trestný bod. Po každém kole se jedna židle odebere. Nakonec tam zůstaly jen dvě pro deset osob. Měl jsem asi čtyři trestné body. Venkrbec ani jeden!

Další cvičení. Máme si představit, že jsme v uzavřeném prostoru. Vně je někdo (nebo něco), po čem toužíme. Byl jsem vyvolán, a proto bez nápadu. Udělal jsem ze čtyř židlí místnost. Na začátku jsem ve sporu s druhou osobou, která mi přibouchne dveře před nosem, když předtím odešla do vedlejší místnosti. Snažil jsem se klepat, bušit, nic. Nervózně jsem přecházel. Díval jsem se klíčovou dírkou. Našel jsem předmět na otevření dveří, které druhá osoba zamkla. Po zdolání překážky se vrhám do místnosti a groteskně roztahuji ruce do objetí. Groteskně asi proto, že nevím, na koho je roztahuji. Moc se mi líbil Ivan, kterému odešla žena i s dětmi. Dost se trápí. Sehrál přesnou, něžnou etudu, plnou touhy po dětech.

Třetím úkolem bylo potlačit nenávist vůči někomu nebo něčemu. To se mi dost povedlo. (Přišel jsem totiž na řadu až poslední.) Moravec jako můj nadřízený seděl vedle mne a vyprávěl vtipy. Já ho nenáviděl, ale nemohl jsem dát nenávist najevo. Ztuhle jsem se smál. Potom jsem si odsedl. On za mnou. To už byla improvizace, která nás napadla uprostřed hry! Vedle mě seděla sestřička. Požádal jsem ji, aby si se mnou vyměnila místo a posadila se mezi mne a nenáviděnou osobu. Bylo to krátké, přehledné a dokonce i vtipné. A mělo to pointu.

Při diskusi se doopravdy ukazuje, že etudy dost prozrazují životní situaci jednotlivců. Převládá pesimismus a ztráta perspektivy. To, jak lidi sedí, leží nebo dokonce i spí při diskusi, mnohé odhaluje. Marek spí. Venkrbec pololeží s absolutní převahou a nadřazeností. Staří vedou stálý spor s mladou generací, která prý nic neumí a předem se už nechce nic učit.

O polední přestávce jdu se Stáňou Milotou a Vlastou Chramostovou na hřbitov ústavu. Smutná procházka. Jsou na tom zle. Zvlášť Vlasta. Skončila jí platnost razítka v občance, a tak se musela hodit marod. Navštěvuje ambulantně psychiatrii. Chtěli po ní nějaké veřejné prohlášení. Ona odmítla. Fixa z ministerstva kultury jí řekl, že je mu moc líto, ale že to musí ohlásit a tlumočit výš. Potom jí bylo sděleno, že si spálila poslední most. Je to kruté a nelidské. Proč by měla dělat prohlášení? A po tom, co s ní teď už několik let dělají! To nelze. A nikdo se nezvedne a neřekne dost. Nelidská doba. Alibismus jejích kolegů. A lhostejnost! Hádáme se o Kohouta. Zastávají se ho. Nesouhlasím s nimi ve všech názorech, ale v něčem mají pravdu. Rigoróznost jejich pohledu je ovšem žene do naprosto bezvýchodné situace. Já myslím, že trochu ústupnosti a určitého nutného kompromisu by jim prospělo. (Viz myšlenka jistého mořeplavce: „Člověk musí dělat to, co mu příroda dovolí, ale zároveň také to, co také sám chce. Je to jakýsi kompromis mezi touhou a snahou někam doplout – a mezi silou a směrem větru, které mu v tom brání.“) Ale oni jsou na to už alergičtí. Nicméně si rozumíme a máme se rádi a držíme při sobě. Před třetí hodinou potkáváme skupinu našich feťáků!

Odpoledne si promítáme.

Americký film – Umění 21. století byl vzrušující a deprimující, ale nedá se nad tím mávnout rukou. Ukázka oživlých obrazů, podobných plátnům třeba Miróa, vyráběných počítacími stroji! Nebo obrazy sestavované z barevných papírků různých tvarů řadou bezejmenných pracovníků, když předtím celý systém vymyslel jeden člověk – hrůza. Film se dovolává Platona nebo Sokrata (už nevím), který prý řekl, že všechno, co člověk objeví ze tmy, je tvorba.

Nejlepší film byl Vznik jazzu. Škoda že měli jen jeden díl. Americký folklor ovlivněný africkým. Tradiční jazz a potom všechny další výhonky. Viděl jsem začínající Supremes. Začínaly v šestnácti. Byly na záběru z černošského studia. Měly roztomilé oblečení s kloboučky. Ředitel studia, černoch, říkal: „Jejich umění se může jmenovat tak a tak, není pro to jméno, nikdo to nemůže napsat, protože je to dané jejich cítěním, smyslem pro rytmus a jejich vášní a temperamentem.“ Za nimi v tomtéž studiu hráli Temptations.

Ve filmu také byla dlouhá ukázka z kostela. Nádherný kostelní zpěv. Všude byli jen starci a děti. Nebo pohřby! Pitoreskní klácení šaškovsky vystrojených obřadníků. Smutně na hřbitov, ale bujaře ze hřbitova. Celá ulice tančí! I na balkonech a v oknech. A zase ti nejmladší a ti nejstarší. Nejslavnější sál v New Orleansu. Sedí se, kde se dá, i na zemi. Hrajou sami starci. Průměr šedesát let. Nepřekonatelný dixík. Nejlepší byl ten, co hrál na kornet. Nikdy jsem nic podobného neslyšel. Ten tón. Ta hloubka duše. Klavíristka a současně zpěvačka vypadala jako pradlena míchaná s domovnicí. Předchůdkyně Smithové, Holidayové i Fitzgeraldové. Vyprávěla, jak její otec byl proti blues, protože byl hluboce věřící a uznával jen kostelní hudbu. Ona blues doma tajně hrála a když slyšela otce, jak přichází, okamžitě se přeorientovala na kostelní muziku. Předvádí to.

Když hrála tahle kapela starců, diváci šíleli. I ti, co stáli venku za okny. Celý New Orleans žil jen jazzem. V hospodě i na ulicích se mluvilo vášnivě o tom, kdo je nejlepší trumpetista nebo klarinetista. A také o tom, že všichni hrajou akorát v jedné tónině (nebo jí příbuzné) a že každý hraje to, co cítí, a každý něco úplně jiného, ale současně, že každý zná toho druhého, zná jeho cítění a rozumí jeho hudbě. To znamená – maximální svoboda, ale současně i maximální soustředění a vazba na svého spoluhráče. Senzace!

4. 4. – pátek

Mám propustku a jdu kvůli samoobsluze na ONV. Dr. Novotná je velmi milá a hodná. Uprostřed jednání ale najednou vstoupil soudruh major Málek, náš soused. To se musí stát zrovna mně! Velmi udiveně se na mě podíval a řekl: „Co vy tady?“ Bylo to dost hrozné. Aspoň si budou mít v baráku o čem povídat.

Kolem jedné se vracím zpět. Přišel mě návštívit Čestmír Řanda. Dost povzbuzující. Švorc mu prý říkal: „Brabec si zlomil nohu, nikdo tady není na záskok a Machajda je v nemocnici.“ Čestmír zkusí promluvit s Brabčákem, aby šel za Švorcem, a kdyby nechtěl, navrhne mu sám, aby Cyrana zatím dali mně. Řekl jsem Řandovi, že se tedy hned začnu učit text. Jedinou špatnou zprávu, kterou přinesl, bylo, že schválili nový zákon o pracovních smlouvách. V podstatě jde o odbourání určitých pravomocí, které měl závodní výbor ROH. Teď budou odbory stát spíš na straně zaměstnavatele.

Odpoledne byl televizní fotbal. Hrozný.

A večer Slunečnice Vittoria de Sicy. Špatný, spíš podprůměrný film plný sentimentu. Jdeme spát. Je nás tu polovička. Druhá je na víkendu – mezi nimi jsou i hlavní dva chrápači! První nádherné a klidné usínání. A spánek trvající celou noc!

5. 4. – sobota

Pracovní sobota. To znamená, že doktoři i sestry musí přijít, ale dělají něco jiného než svou profesi. Tak se uklízí, uvnitř i venku. Smetáky i lopatami. Jak je to zbytečné! Ubohej dr. Novák. Dělá, že je na Západě a předvádí se s hráběmi před pomyslnou kamerou: „...natáčíme live...“

Cele se věnujeme světovému šampionátu v hokeji. To je fantastická relaxace – není třeba na nic myslet a nic si pamatovat.

6. 4. – neděle

Nádherné jarní ráno. Vstávám kolem osmé a jdu ven. Daleko podle bublajícího potoka. Barokní chalupu nabílili, ale auto se venku za hluku tranzistoráku opravuje dál.

Jdu do Dolních Chaber. Slunce se hlásí o slovo, ale závoj mlhy mu brání projevit se naplno. Letadla se vyhupují z jarního oparu. Pruhované peřiny na balkonech. Lidé pracují na zahrádce. Někteří posedávají. Chci zajít do kostela. Všude kolem jsou díry a povaluje se tu harampádí stavbařů. Kostel a jeho okolí se opravuje. Má románskou apsidu, která zvenku vypadá krásně. Chulouši sedí na hřbitovní zdi a túrujou pionýra. Kostel je otevřen. Uvnitř sedí dva starci. Někoho pomlouvají. Všude je bordel. U stropu visí křišťálový lustr, ale svítí jen veliké pracáky. Na lavicích zůstaly zapomenuté zpěvníky. Zpod opadající omítky vyčuhují fresky, asi pozdější. Slunce venku začíná hřát. Zbytky zámečku a celé usedlosti jsou barokní. Několik dalších štítů je také barokních. Na ulici Pod zámečkem kdákají slepice a protahuje se kočka. Neděle, jak má být.

Jako v létě.

Vracím se odpoledne. Volá Jana. Máme rande v půl druhé na náměstí. Jdeme na skály. Je nádherně. Povídáme jedno přes druhé. Strašně jí to sluší v té pláštěnce. Kolem jezdí vlaky. Nedělňáci mejou u Vltavy auta. Silnej vítr nám brání v další cestě. Tak zajdeme do hospody na limču. Sedíme u stolu s Jugoslávci, kteří nám nabízejí cigarety. U ostatních stolů jsou další Jugoslávci a Polky. Že by všichni budovali sídliště? Je čtvrt na šest, mávám Janě a dívám se za odjíždějícím autobusem. Jsem hodně unavenej, ale zároveň hodně šťastnej.

Večer si povídám s dr. Fischlovou, která bydlí v domě s Marií Vášovou. Mluvíme o skupinách. Dřív se psychogymnastika natáčela na videomagnetofon a hned se společně diskutovalo nad projekcí. Zákazali jim to, že je to drahé. Chce pro manželské oddělení, které tu má vzniknout, natočit pár scének, jež by nahrazovaly testy. Žádá mě, abych je režíroval.

Pak jsem viděl podstatnou část televizního filmu Oči plné slunce režiséra Jaroslava Novotného. Hrozné. Plakát. Samá slova. Prázdná a obyčejná a všecko dohromady je vymyšlené.

Další strašná noc. Tomáš zpívá. Chce skákat z okna. Lítá sem a tam. Venku fičí meluzína jak v prosinci. Říkal, že se mu oběsil kamarád. Už prej desátej. Sestřičky z obavy o jeho osud každou půlhodinu chodí kontrolovat, jestli leží na posteli. Vždycky jsou hlučné, dveře nechávají dokořán, světlo z chodby svítí do pokoje. To trvá celou noc. Až k ránu se to uklidní. Usínám. Ale jsem vzbuzen už v šest. Všichni jsme vzbuzeni, přestože se brzké vstávání týkalo jen dvou provinilců z pátku.

7. 4. – pondělí

Zase jdu k zubaři. Vrtání je hrůza, ale dá se to vydržet.

Dnešní skupina je o Markovi. Znova vypráví, jak začal brát drogy – v šestnácti na gymplu. Doma si toho všimli, až když ho vyhodili ze školy! Myslím, že ho otec i matka strašně rozmazlili. Všechno mu povolovali. Jen někdy (!) mu prý nedali tolik peněz, kolik chtěl.

Přemluvil rodiče, aby ho dali na konzervatoř – rád by dělal muziku. Chce hrát profesionálně na klavír, ale přitom necvičí. Říká sice, že když přijde domů, tak cvičí, ale moc mu nevěřím, protože má nehty dlouhé jako ženská. Ptal jsem se ho, kolik hodin denně hraje normálně. Odpověděl, že dvě. Od své první ženy Věry vím, že pro profesionála je nezbytné denní minimum pět hodin. Doktor se ptá, jestli cvičí s prášky. Říká, že ano. A když přišla řeč na to, že v pavilonu 23 je pianino, vůbec se nezajímal, jestli by na ně mohl hrát. Zdá se vyhaslej, snad trochu i přiblblej od těch prášků. Jen civí. Nic ho nezajímá, nic ho nevzrušuje. Tady ho to nudí. Vůbec se chová, jako kdyby měl už všechno za sebou. Moravcovi říkal, že až odtud odejde, bude stejně fetovat dál!

V polední pauze jsme stříhali keře, odhrabovali listí a vozili všechno na jednu hromadu. Bylo krásně a bylo to krásné. Absolutní uvolnění. Dlouho jsem podobnou práci nedělal.

Na skupině četl svůj životopis Ivan Lenfeld. Ten plachý, smutný a málomluvný chlapec byl pijan bez sebemenšího náznaku vůle. Podléhal vlivům situace a okolí. Jeho rodiče se rozvedli. Chtěl dělat strojařinu, ale bylo plno. Šel do učení. Miloval bláznivě jednu dívku. Po roce ho navrhli na průmyslovku. Nastoupil. Dál miloval svou dívku, ale ona ho zradila. Začal pít, přestal se učit a chodit do školy...

Teď jsem si uvědomil, že koncert na počest OSN je vlastně už teď ve 20.45 a ne ve 21.45. Rychle to pouštím a chytám začátek Vivaldiho Čtvera ročních období. Hraje Komorní orchestr pařížské televize, diriguje a současně sólový part hraje vynikající muzikant Henryk Szeryng. Fantastický zážitek. Dokonalé mistrovství a umění. Žádné jako prožívání a kymácení tělem – ne! Szeryng zvítězil nad technikou. Hluboké soustředění nejen na vlastní hru, ale i na hru celého orchestru. Na celou skladbu! Dosahuje nádherně uceleného tvaru. Žádné podbízení, póza. Jsem tady a hraju! Úžasné! Nemůžu teď pokračovat v psaní deníku.

Člověk se nemá cítit moc šťastnej, protože to je jen určitý kulminační bod vzestupu – bod, chvíle, den, hodina. Nemůže to trvat věčně. Zákonitě pak musí přijít normál – a i ten už je oproti vrcholu sestup, něco horšího. A co když přijde prudší sešup pod normál. Jako dnes v noci. Krásně se mi usínalo. Ještě jsem vlastně zprecizoval dojem ze Szerynga. On totiž perfektně ovládl celou skladbu – jejího ducha, její podstatu. Tu měl v sobě, přešla do něj. To bylo to nejsilnější z jeho hraní. Chvílemi zahrál trochu falešně i mu to sem a tam skříplo (zvláštní zvuk smyčce při nesprávném smyku). Ale vůbec to nevadilo. Snad právě toto lidské zakolísání (jestli se to vůbec dá nazvat zakolísáním) z toho dělalo tak silný zážitek. Ta drobná chyba. Protože nic na světě není absolutně dokonalé. Snad jen počítací stroje. Kdyby to zahrál dokonale, bez jediné sebemenší chybičky – působilo by to asi studeně. Ale nám divákům jsou drobné nedostatky blízké, nejsme ponižováni dokonalostí. Důvěrně to známe a o to lépe přijímáme.

I mě dnes potkal po silně prožitém štěstí prudký pád. Pod normál. Vrátím se k tomu usínání. Myslel jsem na Szerynga a začal usínat. Sice jsem stále kdesi stranou a podvědomě cítil, že dokud se nevrátí Venkrbec s Petrem, nemůžu úplně usnout. Ale tenhle pocit stále slábl a já usnul. Když jsem byl v nejlepším, probudilo mě světlo v pokoji, krkání a opilý smích. Ano, vrátili se. Je skoro půlnoc a ještě ke všemu jsou úplně ožralí. Šel jsem na chodbu kouřit. Doprovázely mě urážky a narážky. Snažil jsem se uklidnit, ale šlo to ztuha. Když byl v pokoji klid, šel jsem si lehnout. Usnul jsem až k ránu. Moravec totiž strašně chrápal. Nevím, asi mají zvláštní neurózy nebo berou prášky na spaní. Spali všichni jako drvoštěpové. Já už druhou noc ani oka nezamhouřil.

8. 4. – úterý

Jsem jako zmlácený, bolí mě hlava. Přesto cvičím a jako obvykle jdu před snídaní na procházku. Chůzi prokládám během.

Před komunitou slyším samé vychloubáni:

„Vole, to byl flám, vole.“

„Vole, takhle jsem nebyl dlouho vožralej. To bude průser.“

„Z toho nic nebude. Já to vokecám na komunitě.“

Vane z toho na sto honů tak příšerné sobectví a bezohlednost. Žádná kocovina, ale frajerské řeči a vytahování. Ať si chlastaj. Člověk se někdy vožere a je bezohlednej. Ale ráno, když vystřízliví, mělo by ho to lidsky mrzet.

Komunita. Hodně z dálky slyším, že dnes převezou Tomáše do pavilonu 23. Je mi ho líto. Strašně se zhoršil za ten měsíc tady. Ukázalo se, že když zpíval, bylo to pod vlivem prášků, které si přinesl z domova (asi třicet kusů). Trochu jsem mu naletěl. Neřekl mi, že je tady kvůli fetování. Ale stejně je mi ho líto. Třiadvacítka je dost příšerná. Nedávno mi vyprávěl, že jeho kamarád (jeden z těch deseti) spáchal sebevraždu tak, že dal hlavu na koleje a hřebíkem si připíchl do lýtka dopis na rozloučenou.

Pak ještě slyším, jak se Venkrbec omlouvá za včerejšek, doktor je shovívavý a pak už nic. Probouzím se, až když do mě Marek šťouchl. Doktor se mě ptá, co k tomu chci říct. Odmítám odpovědět. Asi jsem ho nasral. Ale já jsem byl tak unavenej a vospalej a nasranej i na něj.

V pauze se vracím k nedopsaným poznámkám o Lenfeldovi. Něco z jeho slabošství mi připomínalo mě samotného. Ale jen u alkoholu a podléhání vlivům. Taky jsem byl ochoten, po nějakém silném zážitku nebo po vlastním představení, zapomenout na všechno a jít s kamarády prodlužovat ten okamžik, který se každý den nenaskytne. Upřímně řečeno, rád jsem po každém svém představení chodil s těmi nejvěrnějšími prodlužovat chvilku štěstí ze společné tvorby. V tom je určitá příbuznost s Lenfeldem. Nikdy bych ovšem kvůli sebelákavějším vlivům nezanedbával a neflákal svoji práci! Lenfeld je teď v bolestínské náladě. Životní paradox – musel si vzít dívku, kterou nemiloval. Nechtěl se ženit kvůli zklamání, které zažil. Manželka ho šíleně milovala. Byla o dost mladší. Lenfeld pracoval na montážích, většinu času byl mimo domov. Taky hodně pil a měl ženský. Po narození dítěte se odcizili úplně. Žena si našla jiného. Rozvedli se. On teď touží se vrátit k dítěti, ale i k ní. Zamiloval se do ní ve chvíli, kdy ji utrápil a kdy ona ho přestala milovat. Všecko flinká, pije. Doprošuje se jí. Pláče. Když je s nimi, připadá si jako cizí. Byli spolu na horách. Dala mu podmínku – jestli dodělá průmyslovku, ze které ho vyhodili, tak se k nim může za pět let vrátit zpátky. Radíme mu, aby se postavil na vlastní nohy.

Seděl jsem vedle něj, když četl svůj životopis. Bylo to ohromně vzrušující. Strašně se mu třásly ruce. Když jsem mu připaloval cigaretu, dotkl jsem se jeho ruky. Byla úplně ledová. Neustále popotahoval, jako když má rýmu a zapomněl si kapesník. Když četl jedno z nejsmutnějších míst, tak se podivně zasmál. Byl to napůl škleb a napůl výsměch a smích. Bylo to velice působivé. Všechno jistě prožíval při čtení jinak než my.

Na dnešní skupině chce Míla radu, co se svým sedmnáctiletým synem, který je po rozvodu pod vlivem otce. Od chvíle, co se rozvedli, což bylo asi před rokem, ho neviděla. Teď je Míla přes čtyři měsíce tady. Nepsala mu. Čekala, že napíše on. Bojí se. V čekání je naděje. Všichni jí radí, aby napsala. Já navrhuji, aby se za ním rozjela. Syn pracuje přes týden v Mladé Boleslavi a jezdí domů jen na neděli. Míla by měla přijet do Boleslavi a překvapit ho. Nebude tak připraven na její příjezd. Nebude ovlivněn. Vznikala totiž obava, že pokud by mu psala, mohl by dopis ukázat otci.

Potom se začal hádat Petr Křečan s Markem. Petr je protivnej, dost povrchní. Nikoho nenechá domluvit a skáče každýmu do řeči. Zásadně neposlouchá partnera. Nenechá dokončit myšlenku a už ironizuje. Vede vlastně monolog s povrchními argumenty. Napadá Marka.

Klingerová, když byla vyzvána, aby řekla, co o nich soudí, to odhadla přesně: „Petr je mi sympatickej, ale Marek mě přitahuje.“

Možná že Marek je přitažlivý svou mlčenlivostí. Svým přezíravým pohledem. Možná že v něm vidíme něco, co není (viz Slávek Vejražka).

V polední pauze čekám Vlastu Chramostovou a Standu. Nějak nejdou. Sedím s Tomášem na chodbě. Chci mu trochu zpříjemnit poslední chvilky před odchodem. Třiadvacítka je plná a tak jsme výměnou za Tomáše dostali příšernýho cvoka, měří skoro dva metry, je strašně tlustej. Váží nejmíň sto dvacet kilo.

Ten teď začíná pod vlivem povzbuzujících prášků svůj rituál. Neustále chodí po chodbě sem a tam. Pak si s naprostou samozřejmostí přisedá. Mhouří oči (příznaky schizofrenie), Venkrbec mu dává kovový hlavolam. Přesněji řečeno, on ho bere Venkrbcovi a ptá se dětsky přiblble: „Co to je – hlavolam?“ a silou to roztáhne a ničí. Píšu v jídelně. Cvok už asi pětkrát vešel, několikrát šťouchnul tágem do biliárové koule a hned zase odešel.

Je mi smutno. Tomáš mi hraje na magnetofonu Kryla.

Standa přišel se zpožděním, celej vyděšenej, rozrušenej a rozzlobenej. Dopoledne převezl Vlastu na psychiatrii. Hned odchází.

Hrajeme si dál s Tomášem Kryla. Přichází sestra na muzikoterapii. Nechává nás poslouchat, ale je nakrknutá. Je to ta, se kterou se nesnášíme. Ví, že Tom za chvíli odchází a nechce ho rušit. Protože horní studio není volné a v jídelně být muzikoterapie nemůže, hodina se rozpadá. Za chvíli přichází Kristus a poslouchání nám zakazuje.

Potom sleduju katastrofální hokej. Debakl na mistrovství světa se SSSR 5:3! Premiéra byla na Izvestijích, mistrovství světa je první repríza. Takže druhé utkání by mělo být lepší. Ale nebylo.

Jo, Stáňa ještě říkal zajímavou věc. Přijel autem až k pavilonu a prohlásil: „Já když jsem nasranej, tak jsem strašně drzej.“

Večer neuvěřitelně špatný sovětský film Osvobození I. díl v režii Ozerova. Přestože pojednával o jednom z největších vítězství nad fašismem, dokázal film svou nevěrohodností a diletantismem tuto skutečnost zpochybnit. A to je co říct.

Předepsali mi „velikonoční“ prášky na spaní – tak se těším, jak to bude v noci krásné. Kluci sice celý večer doutnali, ale jak se blížila desátá, ožili. Zhaslo se sice, ale za okamžik Venkrbec rozsvítil a začal si na posteli hrát s hlavolamy. Připojil se Honza a Ivan. Bavili se jako ve dne, smáli se a vůbec je nezajímalo, že druzí třeba chtějí spát. Skoro ve tři čtvrtě na jedenáct jsem je požádal, aby toho nechali. Ale už jsem si strašně protivnej. Proč mám vypadat jako neustále mentorující dědek? Strašně mě to unavuje a je mi z toho sobectví nanic.

Sobectví je jedna z nejhorších lidských vlastností!

9. 4. – středa

Ráno jdu přírodou a měl bych mít dobrý a svěží pocit, a nemám. Jakási tíseň mě pronásleduje už od včerejška. Něco se stalo? Včera jsem to přičítal nevyspání, ale dnes jsem se vyspal.

Minulý týden jsem z jednasedmdesáti bodů klesl na šedesát devět a dnes už mám dokonce o dalších deset míň! Je to trochu lepší i ve mně samém, ale stále to není ono.

Arteterapie. Jakžtakž jsem odpověděl na dvě otázky. Jakou část těla bych nechtěl mít? – Mozek, protože ho vlastně neumím používat. Jakou částí těla bych chtěl být? – Nohama, protože strašně rád chodím a cestuju.

Další téma pět různých dialogů jsem také ještě slušně zvládl. I když neumím kreslit, napadly mě aspoň příslušné znaky.

Ale v posledním úkolu jsem absolutně zklamal. Nakreslit pět různých masek pro různé příležitosti jsem nedokázal. Snad jsem měl i nějaké nápady, pokoušel jsem se je realizovat, ale ruka pokaždé zklamala. Strašně mě to deprimovalo. Ostatní kreslili a já nic. Jsem bez nápadu a jakoby bez fantazie. Proč nemůžu kreslit masky, proč mě žádné nenapadají. Je to snad proto, že mi byly vždycky protivné a vůbec že už přes měsíc hledám úporně cestu k sobě samotnému? Ale masky bych se měl naučit nosit. Doplácím doposud na svoji bezelstnou a naivní (snad i blbou) povahu. Všechno mě to strašně zneurotizovalo a všechny pokusy jsem nakonec roztrhal. Je mi nanic.

Polehávám. Nic se mi nechce dělat. Jdu ven. Je zima. Volám s Janou. Vyčítá mi, že jsem naznačil něco nedobrého, ale nedokončil. To se do telefonu nedělá. Měla starost, že se něco stalo. Vyprávím jí o nocích hrůzy. Směje se mi: „Ty už tam jsi vlastně jako v polepšovně. Aspoň vidíš, jaký to je, když přijde někdo v noci domů opilej.“ Má pravdu. Je to hnusné a odporné. Nikdy více! To tady musím zvládnout.

Pak přišla Káťa a dlouho si povídáme.

Večer byl v televizi americký film Hombre s Paulem Newmanem. Western – ale jaký! Nádherný děj, skvělé dialogy a skvělí herci. Zvlášť můj zamilovaný Newman. March byl také dobrý. Jen několik vypjatých scén před smrtí bylo přes míru.

Na chodbě je večírek. Marek je v ložnici sám a čte si o štěstí. Odevšad se ozývá smích. Volná zábava. Jsem zvědav, jak to dneska skončí.

10. 4. – čtvrtek

Přestože měl Kristus včera noční (přišel trochu ostříhanej, to je doják, jestli je to kvůli pacientkám) a v deset se šlo na pokoje, dlouho do noci se kecalo na postelích. Já taky. Radši jsem se připojil, abych si nevytvářel v sobě napětí. Pak jsem přestal mluvit. Šlo na mě už spaní, ale oni pořád ještě kecali. Za chvíli zhasli. Vypadalo to skvěle, ale začal chrápat novej pacient. Je to kožní lékař z Písku. Říkají mu Živágo. Má pořád přivřené oči, prý trpí úzkostí a nutkavým jednáním (zamykání) způsobeným obavou, že nezamkl. Už jsem poznal hodně medvědů přestrojených za lidi, ale tenhle má primát – jak v hlasitosti, tak v překvapivě vláčném rytmu. Hlavní je ovšem jeho výdrž. V plné intenzitě chrápal od půl jedenácté do čtvrt na dvě. To už jsem šel na chodbu. Nedalo se to vydržet. Sestřička z pavilonu dvacet tři mi říká, že si tam na něj taky pacienti stěžovali. Vracím se po půl hodině, je klid. Ale spát se nedá. Organismus je už v napětí. Čeká, kdy se ozve chrápání. Ozvalo se. Pauza. Potom pro změnu začal Moravec, ale po chvíli až galantně ustoupil panu doktorovi, který se ozval svým fortissimem. V pět hodin jsem znova na chodbě. Spánek se spíš podobá mdlobě, ale při každém zvuku se znovu probírám. Je to strašné! Jak tady teď vydržím?!

Jdu k zubaři na kontrolu.

Předtím jsem u stánku zaslechl rozhovor sestry s trafikantkou: „... po půlnoci jsme měli příjem. Nemohli jsme ji zvládnout. Přitom byla jako třasořitka. Přikurtovali jsme ji. Sousedka ji odvázala a začala bít. Vznikla rvačka. Jednu jsme dali na samotku a druhou do klece.“

Zubař bolel.

U snídaně mi doktor Živágo připomněl včerejší večer. Po sprchování jsem šel mezi lidi. Venkrbec držel stále ještě sólo, ale velmi vtipné. Lenfeld hrál na magnetofon a Živágo seděl u kulečníku a do toho všeho rukou cvrnkal koulemi a srážel je bouchy. Vydávalo to dost nepříjemný zvuk. A když se k tomu přidalo mluvené slovo, smích a magnetofon, bylo to pěkně neurotizující prostředí. Snad je cvrnkání pro Živága dalším nutkavým jednáním. Počínal si tak bezohledně a úporně, že jsem ho strašně nenáviděl. Musel jsem jít pryč.

Bolí mě zuby a jsem omluven z psychogymnastiky. Čtu si Škvoreckýho Babylonský příběh: „Šel hubený starý kamarád z tabákového skladu, s lesknoucíma krásnýma očima, kterých si nikdo nevšímal, s mongolskou tváří plnou věrnosti, stárnoucí lovec z dalekých prérií dětství.“ To je nádherný popis kamaráda. Fantazie a zkratka.

Dostal jsem neuvěřitelně rychlou odpověď od Miroslava Horníčka. Dal mi dokonce Dobře utajené housle. A napsal mi krásný dopis. Ale asi nepochopil ironickou polohu mého psaní a vzal to vážně. Svědčí o tom pasáž, kde píše o svém nezdařeném vystoupení tady v Bohnicích. Jako by mi to vysvětloval, jako by se omlouval. Udělal mi dobrou náladu.

Je po obědě. Polední pauza. Jdu na chodbu. Potkávám soudruha Hnilicu, našeho kádrováka. Hrne se ke mně usměvavý. Neumím hrát zlobu, jsem naivní a tak se k němu chovám naprosto normálně. Proč jsem mu říkal o tom, že jsem byl na ONV? Bál jsem se ho?

Hned mi, se svou představou blázince, říká: „No, ale vám už je dobře.“ To je dobrý. Leze mi do prdele. Říká mi, že přijel proto, aby jim (jako řediteli a šéfovi) vymluvil jejich postoj. Že potřebuje argumenty. Lže! Dělá se hezkej. Teď bude říkat: „Ten se tam má.“

Kluci ještě ke všemu hráli vedle u stolu karty. Nikde neviděl žádného opravdového šílence. Snažím se mu vysvětlit, že to není na první pohled znát.

On: „Jak to tady můžete vydržet, v tom nicnedělání. Vy, takový temperamentní a pracovitý člověk.“

Říkám mu, že je tady pracovní režim a chuť že ze mne vyprchala, že jsem vyhaslej.

On: „Bereme k nám vašeho zetě,“ (jako Svojtku).

Já: „To není můj zeť, Káťa je rozvedená.“

On: „To jsem nevěděl.“

Já: „Mluvil jste s dr. Nádvorníkem?“

On: „Ne, už odjel. Měl včera noční. Bezvýsledně jsem mu volal dva dny, tak jsem to dneska risknul. Zítra nemůžu, máme vedení.“

Jsem zoufalej, je to smůla, přemýšlím, co dělat? Vzpomněl jsem si na slova dr. Ditricha, když mi nabízel svou pomoc. Chytil jsem se toho. Zeptal jsem se Hnilici, jestli nechce mluvit s docentem Ditrichem. Sice se nedozví žádné podrobnosti, ale získá všeobecné informace. Souhlasí. Ptám se sester po docentovi. Bude tady až v jednu hodinu. Bylo deset minut po dvanácté. Hnilica si ještě dojede s řidičem něco vyřídit a v jednu se vrátí.

Jsem nervózní. Jdu za Ditrichem do domečku. Cestou potkávám jeho auto. Všechno mu říkám a žádám ho o pomoc. Navrhuje, že jestli je přítomen ředitel, vyřídí to on. Čekám na chodbě. Přichází dr. Fischlová a prý to vezme sama, že ředitel není přítomen. Řekne mu, že je nebezpečné se mnou mluvit o mé budoucí existenci, že hrozí nebezpečí sebevraždy. Ptá se mě, co chci ještě doplnit. Říkám jí, že dr. Nádvorník chtěl hlavně zjistit, proč Hnilica přichází a co se mnou mají v úmyslu dělat. Slibuje mi, že se o to pokusí.

Po rozhovoru, který trval asi deset minut, si mě dr. Fischlová volá. Údajně sem přišel vlastně proto, aby mi pomohl. Nevěřím. Lže. Dál prý říkal, že výpověď se pohybuje ve dvou oblastech, jedna se týká projevu na schůzi, druhá samoobsluhy. A že řediteli navrhoval, že pokud zaplatím 300 Kčs pokuty, je to dostačující potrestání a není správné trestat mě dvakrát. Ať mi dají ještě příležitost.

Kde vzal to o té pokutě? Co o tom vědí? Bude něco vyvozovat z toho, že jsem za jejich zády byl na ONV?

Doktorka ho pak upozornila, že podrobnosti nezná a že je třeba mluvit s dr. Nádvorníkem. Hnilica jí dal svoje přímé číslo.

Proč jsem se s ním bavil? Proč jsem navrhoval rozhovor s dr. Ditrichem a proč ten mě zklamal a nechal to na nejmírnější doktorce, která zde je? To měl být hlavní efekt – postrašit je, udělat je spoluzodpovědnými za celou situaci! Dovedu si představit, jak to tam bude líčit. Naroste jim hřebínek. Mám smůlu. Proč přišel, zrovna když tu nebyl doktor, který zde tráví většinu svého času. To je objektivní průser.

Ale hlavní je ve mně! Jsem nadále absolutně neschopný orientovat se ve složitějších životních situacích. Možná že teď jsem na tom hůř, než když jsem do Bohnic přišel. Co se to se mnou vždycky stane? Nějak vnitřně znejistím. Něco se ve mně zasekne a já potom jednám absolutně neuváženě a zbrkle. Sakra! Kdyby tu byl doktor, vůbec bych se s Hnilicou nemusel vidět. Proč jsem alespoň nedokázal hrát apatického nemocného člověka Protože jsem naivní blbec! A dost.

11. 4. – pátek

V noci jsem stejně nespal, i když Živágo nechrápal. Byl jsem celý sevřený a v napětí. To není dobré. Měl bych se naučit určité lehkomyslnosti v tom dobrém slova smyslu. Strašně mi všechno dlouho leží na duši. Vyčítám si věci i několik let staré. Tenkrát jsem měl dělat to a to... Samé kdyby a pláč nad rozlitým mlékem, ve kterém je už stejně až moc vody. Jak se toho zbavit? Teď nedovedu ze sebe setřást pocit, že jsem včera všechno zbabral a že se nedá nic dělat. Taky jsem velký katastrofista. Všechno zveličuju, zvlášť nepříjemné věci.

Přitom na ranní procházce jsem se už něčeho zachytil, bylo mi najednou fajn z pocitu, který mi říkal – co blbneš, nech tomu volný průběh. Ať se to teď třeba vyvíjí proti tobě, ještě nic neskončilo. Počkej, až jak to dopadne. Nevím – zase jen vyčkávat? Asi ano – v situaci, kdy se nedá nic dělat. O to víc je třeba hodit věci trochu za hlavu. (Teď si vlastně uvědomuju, že je to mnou přetlumočený citát Alberta Einsteina.)

Skupina, která se soustředila na Velvarskýho (protože dnes odchází), mi dost zvedla náladu. Byl jsem nešťastnej, ale tím, že mě osud Velvarskýho začal zajímat a já se mohl zapojit do diskuse, se moje nálada značně zlepšila. Nakonec mi ještě hodně pomohl Kristus, který mi říkal, abych celou věc pustil z hlavy, že Hnilica dostal jen všeobecné informace a že mu příští týden zavolá a celý případ s ním podrobně probere. Dík. Jsem šťastnej, navíc jdu na celej víkend ven. Volám si s Janou. Těším se domů.

Ale teď bych se ještě rád vrátil k diskusi na skupině. Velvarský začal tím, že přestože vstává v půl páté ráno, není schopen zvládnout ranní povinnosti spojené s vypravováním svých dvou dcer (čtyři a devět let) do školy a soustavně chodí pozdě do zaměstnání. Když vstane dřív, přijde ještě později. Tvrdí, že celé vstávání a odchod prožívá jako ve snu, hodiny pro něj neznamenají čas, ale nic neříkající předmět.

Naše návrhy – cvičení, mytí horkou a studenou vodou – odmítá, protože by se nachladil. Kafe na něj nepůsobí. Navrhuju mu sestavit si časový harmonogram s přesnými úkony v časové toleranci a zainteresovat starší dceru, aby se stala zodpovědnou za dodržení plánu. (Děti strašně rády a vážně plní a dělají věci „jen pro dospělé“.)

On: „Starší je po mně,“ malá zaklínačka hadů. On je velký zaklínač hadů. Pohybuje se pomalu, je málomluvný, nesmělý, huhňá – takže mu není rozumět a je naprosto uzavřený do sebe.

Říká: „Vytvořil jsem si zákopnickou taktiku!“

Doktor: „Uvědomte si: výhoda, že vás okolí nechává na pokoji, se obrací proti vám, protože k vám nikdo nemůže. Nemůžete být pohlazen. A život bez pohlazení je strašně smutný.“ Velvarský má nádherně hluboké a pozorné oči. I jeho smysl pro humor je naprosto ojedinělý a zvláštní. Ale jeho netečnost musí každého přivádět k šílenství.

Diskuse ukazuje, že huhňání je záměrné. Vytváří neprostupnou stěnu mezi ním a okolím. Nikdo mu nerozumí, a proto ho za chvíli všichni přestanou poslouchat. Bunkr si vytvořil v situaci, kdy se oženil a žije v jednom bytě s tchyní a tchánem. Dovedu si představit, jak je tchyně alergická na jeho absolutní pasivitu a netečnost a jak popuzuje manželku proti němu. Ukazuje se také, že neschopnost se ráno probudit má příčinu v jeho ponocování. Čeká, až všichni usnou a pak teprve začne žít po svém. Začne i pracovat a obklopuje se svými koníčky. (Je to technický talent. Porouchala se nám promítačka. Byla radost na něj pohledět, s jakou rozkoší a umem provedl opravu.) Se ženou zpřetrhali všechny vazby. Ptal jsem se ho, jaké to bylo, když ji dobýval, jaké měli společné zájmy. (Manželé musí mít něco, nad čím se dovedou společně radovat i plakat.) On říká, že to bylo krásné. Chodili dokonce i tancovat. (Nedovedu si ho představit.) Ale teď není na světě nikdo, s kým by sdílel svoje radosti a starosti. Nejhorší ale je, že když říká, že se všechno musí změnit, vyslovuje se absolutně mlhavě. Vždycky má tendenci svádět všechny problémy na jakési mlhavé Ono. Příklad: vstáváme a chceme přijít včas, ale Ono se to vždycky nějak zkomplikuje. Je zajímavé, že když se v průběhu diskuse rozehřál, když začal o sobě vypovídat věci, které zřejmě nikdy nikomu neřekl, začal mluvit mnohem hlasitěji a přestal huhňat. Bylo mi ho líto. Ale několikrát jsem mu v průběhu odpoledne i záviděl. Naučit se takhle huhňat v situacích, kdy se člověk neudrží a začne říkat nepříjemné pravdy, které potom ničí jeho život – to by byla nádhera. A mít tak ještě něco málo z lehkomyslnosti Karla Venkrbce, byl bych schopen normálně a v klidu žít.

Doma. Jana mi nadává za to, jak jsem to zbabral s Hnilicou. Bráním se. Nic se nestalo. Doktor říkal, že se nic nestalo. Dala si říct. Večer po jejím představení sedíme a povídáme si. Čtu jí chvilku ze Škvoreckýho. Nechce vůbec mluvit o Honzovi Kačerovi. Muselo se stát něco vážnýho. Je na ni strašně zlej. Je prej nešťastnej. A to je pak nesnesitelnej. Každý, kdo ho nelituje, to schytá. Potřebuje maximální péči. Je rozmazlenej. Co by teď dělal v mý situaci? A co by dělal vůbec? Už jsem toho za svůj život slíznul požehnaně. Na druhý straně nikomu nic neřekne a když se dovolává přátel a žádá je o pochopení, měl by jim snad svěřit i to, že jde do angažmá k Burianům. Na mě sice nasazoval psí hlavu kvůli tomu, že jsem v blázinci a nehraju jeho Dno (kdyby věděl, jak je mi to líto), ale sám jede 12. 5. opět režírovat do Západního Německa. Chudák. Všichni mu ubližujou. Jede režírovat a my zase nebudeme hrát Piknik! Budeme mít jen jednu květnovou reprízu.

Usínám bez čtení, je kolem půlnoci a probouzím se až v devět ráno.

12. 4. – sobota

Jdu nakupovat. Jana je v sauně. Dvě plné nákupní tašky a ve městě mě potkává spousta lidí, které jsem nechtěl potkat. Vrátný, Brdečka, opravář, technikář, M. Urbanová – ta to nejvíc rozkecá! Je mi nanic.

Znova se mi vybavuje celá situace s Hnilicou. Všechno jsme probrali, jen na eventualitu našeho možného setkání v Bohnicích jsme zapomněli. Nelze se proto divit, že jsem tím byl tak zaskočen. Teď teprve vím, jak jsem se měl chovat. Buď úplně mlčet, kývat hlavou a neříct ani slovo, nepodat ruku a odejít, nebo začít křičet: „Nepouštějte ho ke mně, já se bojím, pomoc!“ a utéct do pokoje. Sere mě to a znova žere. Já už se nezměním! Nešťastnou povahu s sebou povleču až do hrobu.

Ještě ke všemu se mě ve frontě na cibuli ptal opravář z Tyláku, jestli něco vím o tom, že Munzar bude hrát za Brabce Cyrana. Hrklo ve mně. Jako by toho nebylo dost, že snad právě teď promarňuju svoji jedinou šanci zahrát si Cyrana sám. Jestli to teď někdo dostane, je s Cyranem navždy amen. Naděje už stejně žádná nebude, protože na tak dlouhou dobu už Vláďa těžko někdy onemocní. Je mi špatně. Smutno. Mám strašnou smůlu. A lepí se mi na paty stále víc a víc. Tenhle rok se překonává.

13. 4. – neděle

Janu škrábe v krku. Jdu na procházku sám. Předtím jsme se nepohodli. Propadl jsem naprostému pesimismu a melancholii. Ten Cyrano mi pořád leží v hlavě. Jediná radost, co bych teď mohl mít. Chápu, ona je mladá, měla by se někde veselit, bejt šíleně zamilovaná. Místo toho má pološílenou matku, dost vážně nemocnou babičku, o kterou se musí denně starat, a navíc mě, dědka starýho, protivnýho, kterej má většinou špatnou náladu. Ale ona je nespravedlivá, když to přičítá tomu, že jsem srab. Mám takovou nešťastnou povahu. Vždyť tím trpím nejvíc sám. Ona je netrpělivá a neumí se, jak večer prozradila, chovat k nemocným. Je jí to na obtíž, nebo co?

Venku fičí vítr, ale na Petříně ne, tam je krásně.

Odpoledne to bylo fajn. Přišel Sváťa Beneš, Pepík Kemr a dokonce i Rudla Hrušínský. Byli sarkastičtí, nad věcí. Hlavně Rudi. Moc se mi líbil. Povídal: „Divadlo je velkej bordel, ale s vošklivejma kurvama! Furt jsem si lámal hlavu tím, co jsem provedl. Stavěj mi to tak, že jsem málem vyvolal 3. světovou válku. A najednou vidím, že jde hlavně o to, aby oni byli u koryta a hráli, a ne my, aby se nepoznalo, jak jsou špatní.“ Říkají mi, že se ještě narežíruju, až mě to bude mrzet.

Bylo to strašně krásné a slíbili jsme si, že se budeme stýkat. Příští schůzka je u Rudly v neděli 27. dubna. Odcházejí pozdě, ale Jana mi ještě stačí uvařit večeři, přišít knoflíky a usmířit se se mnou.

Odcházím a v televizi jde převzaté představení Slováků (viděl jsem ho už v Praze) – Akt uznání. Když jsem přišel do blázince, ještě pořád to běželo a ještě dlouho potom. Konec byl asi v půl jedenácté! Byl to podvod a velká syčárna.

14. 4. – pondělí

V noci jsem sice špatně spal, protože kluci, co byli na neděli tady, ji celou proleželi v postelích a večer byli strašně čilí. Ještě v půl třetí ráno se sedělo na chodbě a hlučelo. Noc byla špatná, ale probudil jsem se do nejkrásnějšího dne. Musel jsem sice vstát dřív, protože jsem měl službu v kuchyni, ale když jsem se vrátil, přinesla mi sestra dopis z ONV. Trochu jsem se rozklepal, ale po přečtení ze mne všechno spadlo. Problém samoobsluha byl národním výborem smazán. Byl jsem očištěn! Jsem radostí bez sebe. Ukazuju to Kristovi. Ten má taky radost. Z radostného přetlaku vyvíjím velikou aktivitu při skupině.

Jde o Ivana Lenfelda. Celý víkend byl tady. Vyhřezlo z něj, že jeho syn měl narozeniny, že tam chtěl původně jít, ale nakonec že nešel. Zřejmě si teď dělá výčitky, protože vypadá moc špatně. V diskusi se ukázalo, že má pořád nejasno o svém osudu. Nechce podstoupit krušnou cestu plnou překážek, na které by zvítězil sám nad sebou, nad svou vlastní slabostí. Je to cesta bez jakéhokoliv počátečního efektu, bez potlesku. Tvrdá cesta. Zdá se, že se mu do toho zatím nechce.

Doktor to správně vyjádřil: „Vy cokoli uděláte nebo hodláte udělat, tak za to vyžadujete pro sebe odměnu.“ Ivanovi se nechce splnit ženinu prosbu dostudovat a pak se za pět let setkat. Je mu prý protivné dělat něco kvůli někomu. Je to potom víc povinnost.

Říkám mu: „Vy nechcete ženě něčím imponovat? Musíte si přece získat její obdiv. Vždyť jste všechno zavinil. Máte ji dobývat. Ne žebrat a prosit za odpuštění. Teď jste troska a plačící nula. Postavte se na vlastní nohy, vycvičte si silnou vůli. Když to neuděláte (především kvůli sobě), nejen že to s ní už nedáte dohromady, ale i vám samotnému se bude těžce žít.“ Nakonec se ukazuje, že on vlastně studovat nechce, protože ho to nijak zvlášť neláká.

V poledne mě honěj jako nadmutou kozu. Dostali jsme nové várnice, a tak s nima jedu, aby je označili. Potom pro obědy.

Na skupině čte, vlastně říká svůj životopis naše nová spoluneurotička Jaklová. Má protivný hlas posunutý do vyšších poloh, kde zní dost denervujícím způsobem. Typ paničky, trochu jako Naďa Gajerová. Jenže velká, tlustá, ale s krásným obličejem. Vypadá spokojeně, nicméně její životopis je šokující.

Dětství – otce odvedlo gestapo. Bída. Otec v koncentráku, matka sama se dvěma dětmi. Po válce byl otec odvelen na Slovensko. Umírá nešťastnou náhodou, otráví se plynem. Před plynovou komorou tedy zázrakem vyvázl, aby ho potom plyn stejně dostal, ale úplně banálním a zbytečným způsobem. Po prvním sexuálním styku je hned v jiném stavu. Svatba. Stěhují se s mužem do Kadaně. Kouř z elektráren škodí zdraví dítěte. Dítě kašle. Jaklová s ním jede do Prahy na kliniku. Přenocuje u sestry. Roční chlapec leží na nízkém gauči a v noci spadne z postele a vrazí si hračku (kachničku) do oka. Od té doby věčné martyrium. Pokus o záchranu oka. Nedaří se. Navíc proto, že chyběla část oka, se začala snižovat klenba hlavy a ta se začala deformovat. Bylo třeba dát protézu. Dítě se brání. Zuřivě nechce. To už léta utíkají. Jsou mu tři. Protéza se musí měnit, protože dítě roste. Všechny návštěvy u lékaře v Hradci Králové podnikala autobusem z Kadaně. Muž, silně sexuálně disponovaný, jí v ničem nepomůže. Ona mu to vyčítá a podvědomě se mu mstí tím, že mu odpírá styk. Další dítě. V Kadani je již pobyt nemožný. Stěhují se do Prahy. Jednooký chlapec začne chodit do školy, kde je terčem posměchu spolužáků. Jednou při návštěvě lázní v Podolí mu vypadla protéza. Tři hodiny ji hledali u dna. Jaklová začala trpět neurózou, migrénami. Jde na operaci dělohy, pak rekonvalescence ve Františkových Lázních. Tam potkává toho pravého muže(?!) Pouhý dotyk ji vzrušoval. A ona si o sobě myslela, že je asexuální typ! Návrat domů. Muž na ní poznal proměnu. Ona si nepotrpěla na sebemenší flirt. Manžel byl její první a jediný. Proto to poznal. Opil ji a všechno z ní vytáhl. Zhroucení. Zpřetrhala cesty k tomu pravému a rozhodla se najít cestu ke svému muži. Kvůli dětem.

Porážíme Švédy 7:0. Večer Finové 2:5 se SSSR.

Předtím jsem si po večeři udělal výborný čaj. Byl ale strašně horký. Šel jsem tedy s pomejemi a pak na malou procházku.

Jdu kolem pavilonu číslo 12. Zevnitř se ozývají skřeky. V jedné místnosti jsou vidět až ke stropu naskládané papírové kufírky. Stařeny jdou v průvodu z přízemí po schodišti na pokoje v patře. Jako by šly do plynu! Bylo to otřesné. Ztráta individuality. Vracím se, je mi těžko. Vzpomínka na čaj mě přivede na lepší notu. Vyloženě se na něj těším. Přijdu, a přestože jsem ho dal hlídat Mílou Výprachtickou – tak ho někdo vypil. Ze srandy. Člověk se jim snaží přiblížit, dělá legraci, nosí jim cigarety a limonády a oni si hned začnou myslet, že si můžou dovolit všechno. Snesu každé shazování, ale tohle mě zatvrdilo. Zklamání. Podej prst a vezmou si celou ruku.

15. 4. – úterý

Venku mží a chvílemi prší. Spíš to vypadá jako v listopadu.

Komunita. Slovenka se snad konečně odstěhuje z Michalovců. Moravec jí sehnal místo v Praze. Z Michalovců přišel telegram, aby nastoupila práci. Kdo zvítězí?

Klingerová je fantastická. Je tady stejnou dobu jako já. Celý čas o sobě říká, že je to horší a horší, že nežije, že umírá. Ale pořád tady je a nevypadá na to, že by jí bylo hůř. Dnes s úplnou rozkoší popisovala svůj beznadějný a zubožený stav: „Ruku mám jako shnilou. Zevnitř jsem prožraná. Nemůžu chodit.“ Přitom pořád chodí po doktorech a domů. „Ať už mi někdo pomůže. Buď se uzdravím, nebo umřu. Nebo omdlím a budou mě tady mít a budou muset se mnou něco dělat.“ Ta až sadistická rozkoš, s jakou vyslovuje slova „prožraná“ a „hnije“!

Doktor: „Vy chcete omdlít?“

Ona: „Ano, já chci omdlít.“

Doktor: „Kdybyste všechnu energii, kterou používáte na to, jak se nám snažíte popsat svoji smrtelnou a hnilobnou situaci, použila ke svému prospěchu, bylo by to lepší.“

Ona: „To mám teď vztek!“ Ale vztek je pořádně silná energie! „Nenávidím celý svět. Nenávidím především sebe,“ opravila se, „a celý svět.“

Fantastická figura. Bude to fixní idea? Paranoia? Nebo jen hysterická stará panna?

(Výstřižek z Mladého světa - Co je to paranoia? Z řeckého slova, označující chronickou chorobu, kdy se v člověku vyvinula delší dobou soustava klamných úsudků, fixních idejí. Tyto ideje se ustálily, pro jistý účel seřadily v systém tak pevný, že jej nelze odstranit žádnými logickými domluvami. Tyto úporné klamy se však obyčejně týkají jen jistého rozumového oboru, ostatní inteligence netrpí, paměť je zachována, logika v ostatních oborech zůstává správná. Jde tedy o jakousi choromyslnost jednostrannou.)

Skupina. Jan Richter. Dotaz, jak je na tom.

Richter: „Vlastně sem nepatřím. Vůbec nic jsem se sebou neudělal.“

Stále stejný refrén – problémy s holkou. Žádné další hlubší zájmy. Nepřetržitě se spolu rozcházejí, hádají a zase smiřují. Říká, že je přesvědčen, že bez sebe nemůžou žít. Jinak se nemají o čem bavit. Nevěří si. Ona chodila s jiným. On je pro ni slaboch. Richter připouští, že opravdu je. Taky prý v její společnosti často zíval. Popisuje rozhovory a usmiřování.

Pak dostane úkol – vést dialog s pacientkou jako se svojí partnerkou. Vázne to. Pacientka je nesvá. Přesto ale Richter popisuje situace dál.

Šťastnější ruku má sestra, když určí, aby Richter hrál svoji partnerku a Ivan (který má podobné problémy se slabošstvím) hrál Richtera – protože ho už trochu zná. Několikrát si pořádně vjeli do vlasů.

Ale úhrnný dojem dnešní skupiny není valný – špatná červená knihovna, věčně se opakující dokola, zoufalej povrch. Vyjde ještě najevo, že Richter kvůli problémům s holkou nechal vysokou školu. Ale podstatné je, že se mu ve škole nelíbí. Je asi línej. Říká, že mu zatím v životě šlo všechno lehce. Pořád se tak blbě ušklíbá. Není mi moc sympatickej. Jo a kromě toho, že si s holkou nerozumí a pořád se rozcházejí, tak on u ní nemůže uspět sexuálně. Když se o to prvně pokoušel, nemohl do ní proniknout a potom při dalších pokusech se vyskytla i ochablost. Možná že tohle ho za ní podvědomě táhne – touha rehabilitovat se. A potom urazila jeho ješitnost a on na ni žárlí. Nemá žádný hlubší zájem. Říká, že by ho bavila medicína a psychiatrie! Celkově budí dojem naprosté nicoty a hmatatelné lenosti a slabošství.

Muzikoterapie – Janáček Symfonietta s přerušením před pátou částí. Pak varhany a část Tarase Bulby. Hroznej guláš. Sestra říká, že to byl schválně upravený pásek, aby rozčilil posluchače-pacienty. To se povedlo! Pak posloucháme konkrétní kvadrofonní hudbu. Měla premiéru v Divadle hudby. My slyšeli jen stereozáznam. Zajímavé a zneklidňující. Strašně to připomínalo americký film Umění 21. století.

Volám s Janou. Ale je nervózní a dost mě odbývá. Je půl šesté pryč a ona prý spěchá do Rokoka na Naivní divadlo. Trochu mě to rozladilo.

Odpoledne jsem začal psát odvolání.

Ten kazeťák Venkrbce nám tady ještě scházel. Hrál celý večer naplno, skoro až do jedenácti. Dvakrát na něj přišla sestra, ale on nic. Těžko se mi potom usínalo.

Dnes – tedy zítra si beru diazepam.

16. 4. – středa

Že už cvičím a každé ráno před snídaní, za každého počasí, chodím na procházku, nebudu ani psát.

Na komunitě požádali Marek a Marijenka o propuštění.

Tak přece jen asi Marijenka zůstane v Praze. Má místo laborantky v mlékárně a zajištěné ubytování. Ale má v pátek ještě jet domů do Michalovců! Jestli tam odolá, má vyhráno.

Arteterapie jsem se nemohl zúčastnit, protože jsem natáčel komentář k výukovému filmu pro budoucí psychiatry. Breptal jsem a měl jsem dost velkou trému. Já ji měl v rádiu vždycky, ale dnes byla o hodně větší. Přitom o nic nešlo. Bude se to „vysílat“ jen tady v Bohnicích.

Odpoledne volám Janě. Jsem zvědav, jak u nás dopadla generálka. Ale nebyla na ní. Předtím byla večer v Ypsilonce a nechtěla si prej kazit dojem. A neměla čas! Byl jsem už předtím trochu nasranej, protože jsem se přes dvě hodiny neúspěšně pokoušel psát odvolání. V úterý jsem se vlastně taky těšil, když jsem jí volal, a ona na mě hned vyjela, že už zase jsem v koncích a u dna. U žádného dna nejsem a jestli si představuje, že po návratu z Bohnic budu zářit jen samou dobrou náladou, tak ji teda zklamu. Ale ty její reakce! Ve mně to vyvolává vyloženě nepříjemný pocit plný napětí z budoucnosti. To není dobré.

Procházka. Cestou na hřbitov jsem narazil na automobil, kde se odehrávaly erotické radovánky (nováček a starousedlík v renaultu – třikrát). Včera bylo zase diplomatické auto mezi zemědělskými stroji.

Po návratu jsem se znova sveřepě pustil do odvolání. Mám to zhruba hotové! To je dobře, nepoddat se a tvrdošíjně se znova o věc pokoušet. I když se ti nechce, i když si nevěříš.

Začal film Návraty – viděl jsem jen Gýrovou, Čepka a Krulišovou a živě si dovedu představit, jak to všechno probíhalo dál. Vypli jsme to.

Máme večírek. Ženské byly u holiče a jsou načesané jako do tanečních. To je dojemný. Připravily pohoštění. Venkrbec přehrával dialogy Wericha s Horníčkem. To byla nádherná duševní lázeň. Tolik moudrosti, vtipu, docela obyčejného klukovského blbnutí a nesmyslů pohromadě. A tolik občanské odvahy. Podvečery v ABC. A navrch jako bonbonek Vlasta Burian. Nepatrná blbost, rozvedená ad absurdum dostává jinou logiku a ohromný humor – všem srozumitelný! Všichni to jsou Chaplini v jiném. Nádherný večer.

17. 4. – čtvrtek

Víc běžím než se procházím. Už dost vydržím.

Venku je nádherně – slunce mi svítí do deníku a je teplo.

Dr. Nádvorník si vzal včera moje materiály. Čeká zítra návštěvu z Národního divadla.

Psychogymnastika. Zvedáme se navzájem ze země. Je zajímavé, že nikdo, ani stotřicetikilový Živágo, nemohl zvednout Klingerovou.

Další úkol: najdeme dopis s pomluvou, co s ním uděláme? Skoro všichni ho zahodili! Říkali, že pomluva je nezraňuje. Já ho sice zahodil také, ale v diskusi jsem pak řekl, že si naopak každou pomluvu strašně beru a až neúměrně se kvůli ní trápím.

Potom jsme měli někomu ze skupiny provést něco, co bychom nikomu nikdy neudělali. Typické bylo, že Klingerová si vybrala Ivana Lenfelda, přivedla ho do středu a strašně vášnivě ho objala.

V dalším cvičení dělal Richter suk v kabinách na plovárně. V jedné se měla svlékat žena a v druhé muž. Opět je strašně zajímavé, že všechny ženy se ze studu oblékaly tak, aby na ně nebylo dírou vidět. Jediná Klingerová, s velkým zájmem a skoro i vzrušením, které nedokázala potlačit a zakrýt, nahlížela do kabiny mužů. Ona že je duševně nemocná? Blbost! Potřebovala by pořádnýho King Konga a bylo by po neurózách.

Návštívila nás paní Hostovská. Vypadá dobře a říkala zajímavou věc, že léčení (sebeléčení) vlastně pokračuje i v jejím civilním životě. Všechny problematické situace teď vidí očima skupin.

Prohra se SSSR 1:4.

Volám dlouho s Janou. Honza Kačer jde skutečně k Burianům! To je srab. Já v jeho letech bych prchal z Prahy – buď do Ústí nebo do Liberce. Nebo i do Brna na Provázek. Tam to ještě jde. Ale co chce dělat v divadle E. F. Buriana? U „mistrů“, kteří se chovají jako naši z Národního, jenže jsou to o padesát procent horší herci. Honza nechce hrát Piknik. Peníze, o které jsem přišel jeho neúčastí v Pikniku, bych nechtěl ani počítat. (Já nehraju dvakrát Dno, protože jsem v blázinci, a jak je na mě nasranej!?) Nejdřív Janu zatratí a znectí, a pak jí hodinu volá, blábolí něco o svém přátelství a pochybuje o mém, protože mu neříkám svoje tajemství. Něco za něco. On mi taky nic o sobě neříká. Lepší je s ním normálně kamarádit, ale nic hlubšího. Stejně mě už mnohokrát zranil. Dal jsem mu zatím víc než on mně.

18. 4. – pátek

Poprvé, co jsem tady, jsem pořádně spal!

Jsem otrávenej z komunity. Byl jsem spolu s paní Klingerovou(!) zvolen do samosprávy. Skličuje mě ale způsob mé obrany. Svoje důvody proti zvolení (celej život jsem pracoval ve vedoucí funkci, která mě traumatizovala; chci žít jako řadový člen, jinak se nevyhýbám žádným povinnostem) jsem řekl až po volbě, kdy už se nedalo nic dělat. Doktor Nádvorník naopak schvaloval mé zvolení a reagoval na moje námitky tím, že mám problémy a potíže ve funkci „popoháněče“ a že teď mám možnost zjistit, jak na to jít jinak a „popoháněče“ změnit na důvěryhodného vedoucího. To je nepravda a trochu demagogie, protože já jsem poslední roky nikdy neměl problémy ve funkci vzhledem k podřízeným, ale vzhledem k nadřízeným. A to je snad rozdíl!

Nejhorší na celé věci je jednak moje pozdní odmítnutí, ale hlavně to, že jsem nedokázal dr. Nádvorníkovi odpovědět. Že teprve až dodatečně, po komunitě, jsem nalezl přesnou formulaci. Po slovech doktora jsem měl úplně prázdno v hlavě bez sebemenší schopnosti odpovědět. To znamená, že trvá moje „nemoc“, neschopnost orientovat se okamžitě na místě. To je dost vážné a tragické.

Pak skupina zahlcuje odcházejícího Marka radami a velkými pravdami. On buď netečně a laxně mlčí, nebo odpovídá holými větami s podtextem: „Dejte mi všichni pokoj!“ Už je to trochu nuda. Na jedné straně příval slov a na druhé netečnost. Nemá to smysl mu něco říkat. Dozvěděl se toho už dost. Teď je jedině na něm, co si z toho vezme. Mám dojem, že nic a že bude dál fetovat.

Odpoledne sedím v jídelně a je mi smutno. Beznadějně. Bezdůvodně mi tečou slzy z očí.

Pak se jdu projít. Sedím nad Vltavou a řeka mi trochu vrátí rovnováhu. Vlaky. Loď. Jdu volat Janě. Potkala Ráže, Čápa a Helenu Trojanovou, ale nechce mluvit do telefonu. Zavolá zítra o půl deváté a domluvíme si schůzku.

Navečer si promítáme krátké filmy.

Holandsko. Po válce vybudovali vlastně úplně znova celý Rotterdam. Nádherné domy. Koncem Philips, kanály, tulipány, větrné mlýny, přečerpávací stanice na vodu, stavba hrází, zasypávání zavodněných oblastí. Amsterdam. Haag. Komenského dům a socha. Emigrace. Kdo to všechno vybudoval, když je tam pořád kapitalismus?

Jerevan. Samé sochy, památníky, typizované ulice a domy. To všechno vytvořil za padesát let lid! Nechápu. Nechápu slova – to všechno se vybudovalo díky atd. Jinde se taky musí budovat a díky čemu a komu?

Velké zklamání z prvního dílu majora Zemana. Čekal jsem, že to bude lepší. Chabý příběh, slabé dialogy, šaržírující a schematičtí herci. Někteří byli špatní. I Somr – v šarži záporného hostinského, národního socialisty. Idea vyčuhuje neobratně a neomaleně ze všeho. Průhledná zápletka. Vrah je jasný každému už od počátku. A ta Brabčákova naondulovaná paruka! Že si to nechal dát na hlavu. Vypadal nemožně nasládle a hloupě. (Zase mi připomněl Cyrana!)

Stále dobrý film Germiho – Manželství po italsku.

Jdeme si lehnout kolem půlnoci. Nemůžu spát. Starosti vyplouvají na povrch. Ve dvě hodiny si beru diazepam.

19. 4. – sobota

Jana volá v půl deváté. Brácha ji přiveze autem do Bohnic ve dvanáct.

Dopoledne jdu na procházku. Je mi strašně. Jsem apatický, oči plné slz. Fuj! Sedím a koukám.

Když se vracím, doktor mi říká, že Hnilica nepřijel ani nevolal.

Mám na to svůj názor: „Už nepřijede, stačí, že mě viděl a zjistil, že mi nic není, všeobecné informace vedení Národního divadla spíš uklidnily. A teď to nafouknou podle své představy.“

Doktor: „No uvidíme.“

A nic, odchází.

Propadám se ještě víc. Oběd mi nechutná.

Rande s Janou. Samozřejmě jde jinou cestou. No co, jiná už nebude, ale nezlobím se. Naopak jsem na nejlepší cestě ji chápat, její nedostatky. Bál jsem se schůzky. Ovládám se.

Jana mi říká, že všeobecný hlas v divadle je, abych odtud nechodil a nehrál v Činoheráku. Nálada proti mně se nezměnila. Jedno pozitivum – většina je přesvědčena, že v době mého kritického vystoupení jsem už byl nemocnej.

Ráž: „Vím, že to pro něj musí bejt hrozný, pro jeho neklid a temperament, ale musí to ještě vydržet. Je to to jediné, co se dá teď dělat.“ Půjde za Hnilicou. Také za mnou prý přijde doktorka z Národního. Ale smlouvu mi nezmění. Byl jsem prý (to říkala Klenová) po Optimistické hodnocen jako nejlepší režisér v Národním a svou žádostí, abych už jen hrál, jsem všechno zkazil.

Je to možné. Ale já teď režírovat nemůžu. Doktor to také neschvaluje. Nevylučuje to, ale zatím doporučuje postupné přidělování nejprve menších a méně odpovědných úkolů. To s ním musím ještě upřesnit. Říct mu, že když mi nechtějí změnit smlouvu na hereckou, je třeba v případném rozhovoru prohlásit, že za čas třeba budu moci i režírovat. Nevím. Vůbec se ho musím zeptat, co dál. Co když zavřou oddělení. Je možné se dál léčit ambulantně? A co lázně? Nebo penze?!

Slunce svítí, je nám krásně. Už dlouho jsme neměli na sebe tak těsnou vazbu. Zvedlo mě to!

Vracím se do blázince. Matka na lavičce stříhá svou mladou nemocnou dceru. Děti z psychiatrie leží na trávě před ústavním kostelem. Nepřipouštějí si, že jsou v blázinci. Normální dětské hry. Šermování. Šuškání v hloučku na trávě. Za pavilonem krmí doktor lžičkou stojícího pacienta. Chlapec vypadá dost divně.

Tady na oddělení je klid a ticho. Dokonce ani pingpongový stůl si ty kreténi nepostavili.

Stihl jsem poslední dvě minuty s Finskem. (5:1)

Svačina mi byla sežrána.

20. 4. – neděle

Je mi jako před začínající chřipkou.

Jdu na skály. Včera jsem tam zapomněl pudink od Jany. Byl tam – a vychlazenej.

Po obědě jedu domů, Jana byla pryč. Neměl jsem klíče, protože je nosím v kapse kabátu a ten jsem dneska poprvé neměl na sobě. Čekal jsem od půl jedné do čtvrt na osm. Nálada postupně klesala. Taky mi bylo blbě. Dopoledne jsem chtěl dokonce Janě volat, že nepřijdu. Ale nechtěl jsem jí zkazit neděli. A stejně byla zkažená. Čekáním, potom bordelem doma. V chodbě svítilo světlo, sifonová láhev z lednice byla na stole a prázdná, můj hrníček od Jany byl zašpiněnej. Vůbec nevlídné přijetí. Čekal jsem, že bude hezky prostřeno, připraveno na kafe – vždyť jsem šel domů jen na hodinu a půl. Byl jsem votrávenej a Jana se urazila. Seděla jinde. Předtím se mě ptala, s natáčkama na hlavě, jestli chci jít do toho biografu. Film s Belmondem a Cardinalovou – Cartouche. To mám zvlášť rád. Absolutní limonáda. Ale Janě se ta limonáda líbí. To je slabé slovo limonáda. Kravina barvotisková!

Jana: „Líbí se nám každému něco jiného!“ Roztržka. Běží za mnou, ale vzápětí mi hned nadává. Roztržka. Jedu do blázince. Říkám jí, že budu furt po nemocnicích a domů že už nepáchnu.

V blázinci nám sestra Renata promítá druhý díl Dějin amerického jazzu. Je podstatně slabší než první. (Country a pop.) Dobrá byla jen pasáž o Duku Ellingtonovi. Má zajímavý obličej. (Kruhy pod očima, spíš hluboké brázdy, vytvářely s horní klenbou oka dokonalý kruh.) Mluví proti škatulkování jazzu a popmusic vůbec. Vždycky záleží na interpretaci. Sinatra, Fitzgeraldová a jiní můžou povýšit i banalitu!

Zato dvoudílný americký film o Národní galerii byl překrásný. Zajímavě udělaný. Starý ředitel: „Jako milovník už bych mohl vypadat směšně, ale v lásce k ženským portrétům tak nevypadám.“ Vypráví, jak byl postupně zamilován do různých žen. Matisse: „Musel jsem vynaložit mnoho úsilí, aby lidé nepoznali, s jakou námahou dělám třeba lehká, barevná letní plátna.“ Hezkej závěr – ve tmě, když návštěvníci odejdou, spolu obrazy rozmlouvají.

Mám horečku.

V televizi běží film Naděžda. Koho tím chtějí přesvědčit a dojmout? Chabé umělecky i obsahově. Krupská s Leninem přece museli prožít zajímavý a strhující život! Ve filmu ale byli tak vzorní, jednostranní a schematičtí, že působili až nelidsky.

21. 4. – pondělí

Zůstávám ležet. Mám horečku. Je mi bídně po všech stránkách. Píšu do dotazníku, že se mi nechce nijak zvlášť bejt na světě.

Přišel Tomáš. Je mu líp. Říká mi o pacientce z jejich pavilonu, které říkají Pilotka. Už rok nespala. Taky doktor mě přišel povzbudit. Napíše prý do divadla.

Ležím tady sám. Je nádherné jaro, ale já zítra půjdu na internu.

Skupina je venku. Pořád před sebou vidím toho šestnáctiletého neurotika Kotka, co ležel v koutě. Je to syn té Pilotky z třiadvacítky. Byl tady se mnou asi čtrnáct dní. Jen mlčel, pořád si něco psal a nad postelí měl malýho draka z balicího papíru s ocasem.

Konečně čtu znovu Jitro kouzelníků. Už léta si ho beru na prázdniny a nikdy jsem se k tomu nedostal. Až v blázinci.

22. 4. – úterý

Horečka je menší. Venkrbec nepřišel celou noc. A já musím jít na vyšetření, zrovna když se to bude řešit.

Na interně v čekárně sedí mladík s úplně šedivými vlasy. Pouta schovává pod nemocniční plášť. Vedle něj sedí stráž a sestra. Otvírám dveře. Na chodbě jsou cedulky – pokoj mužů, šoky, lékařský pokoj, sestry. Primář má chování a vzezření anglického lorda.

Teď mě budou honit po všech možnejch doktorech, když je venku tak nádherně! A všude je ticho a klid, i na staveništi sídliště vedle ústavu. A já mám bejt v blázinci. A ještě ležet. Ne, za nic na světě. Dneska si už nelehnu. Primář zjistil něco na páteři. Pravděpodobně je to od úrazu při květnovém povstání před třiceti lety.

Jdu na skupinu. Mluví se o Honzovi Richterovi. A stále pořád dokola. Holka. Rozcházejí se a zase scházejí. Říkám, že to by ani nevadilo, život je alespoň pestřejší. Člověk ale musí hořet pro něco, co je v životě úplně nejhlavnější. Nejen pro holku. A už mu to nebudu dál říkat. Bylo toho dost. Je to rozmazlenej lenoch, kterej vždycky měl všecko, co si zamanul.

Muzikoterapie je venku. Je nádherný jarně-letní den. Skoro dvacet stupňů.

Úkoly. Jeden má zavázané oči a ostatní za ním vyluzují zvuk, pro ně charakteristický. Slepec má poznat, o koho jde.

Čtyři sedí na lavičce se zavřenýma očima. Za nimi další provádějí cviky s jejich pažemi i obličejem a zase je třeba poznat, o koho jde.

Bylo zajímavé, že když hladila Klingerová Petra, uhodl ji. Při zdůvodnění řekl: „Bylo to perverzní.“ Klingerová nic. Spíš se rozzářila. Když končila hodina, žadonila, aby se ještě pokračovalo, že se jí to líbí!

Petr také vykřikl, když se ho dotkla naše „oblíbená“ sestřička: „To je nějaká jeptiška!“ Moc se urazila. Vypadá jako mladá ježibaba s obrovskou bradou. Většině není sympatická (to jsem rád, že v tom nejsem sám). Říkají o ní, že je zlá nebo má mindrák a kryje ho přísností a suverenitou.

Telefon s Janou. Už jsme znova trochu v sobě. Zase se jí zdá, že jsem baba. Že nevím, co dál. A že to říkal i dr. Höschl a že mu to vadilo. Nestačí prý jen chtít dvakrát měsíčně hrát v Činoherním klubu. Jsem prý ve špitále proto, abych si ujasnil, co chci dál v životě. To já vím! Jenže uskutečnění je horší, když se to tak strašně vleče. Původně se myslelo, že tady budu jen měsíc. Ale teď mi říkají, že nesmím nastoupit dřív než po prázdninách. To snad nepřečkám. Jak to vypadá, v budově ND si už nezahraju.

Kočí se k tomu dokonce staví tak, že nic nevyprovokovali! A že Hnilica prý mluvil dobře. Pokaždý říkají něco jinýho. Nebudu poslouchat hypotézy a domněnky. Jsem tady sám, nemám potom možnost s nikým o situaci mluvit a fantazie si všechno zveličuje. To bych se zbláznil. Řanda přijde v pátek dopoledne.

V noci vysílali v rádiu Čajkovského klavírní koncert. Německá nahrávka s mladým sovětským klavíristou. Typicky německá nahrávka. Přesná jako metronom a studená, bez vášně a gradací.

Nemůžu spát. Přetáhli jsme to tím koncertem.

23. 4. – středa

Po několika dnech jdu opět na procházku a chvíli i běžím.

Přišel nový pacient. Mladej kluk, komponista popmusic. Ňákej Barták mladší. Výborně! O jeden víkend víc. A ještě jeden jsem získal u doktora.

Doktor Nádvorník nám oznámil smutnou zprávu, že dnes nepřijde Akvamarín. Měli jsme obrovskou radost. Doktor byl zaraženej. Jaklová mu vysvětlila, proč nemáme rádi arteterapii.

Arteterapie s dr. Nádvorníkem je něco jiného. Má ke všemu a hlavně k nám úplně jiný přístup. Všichni by udělali, co mu vidí na očích. Vykládá smysl této léčby. Jednak to slouží jako diagnostický fakt. Slova lžou, ale ruka – a dobře že je neumělá a neumí kreslit – prozradí víc. Arteterapie je naše odreagování. Sebeprojekce. Tvorba!

Máme za úkol nakreslit na levou část archu svoji nynější situaci a na pravou přání, jak by měla vypadat:

černý kruh s červenou kaňkou uprostřed

menší černý kruh, červené kruhy deroucí se z uzavření černého kruhu

Dál jsme měli nakreslit či naznačit, v jaké situaci a jak se nám jeví naši spolupacienti.

Pak dva lidé malovali na velkou čtvrtku – jedním štětcem a drželi ho oba. (Vzájemné podrobování se, nátlaky nebo spolupráce.)

Měli jsme nakreslit zákaz. Nakreslil jsem vysokou zeď bez dveří. Na zdi visí velký visací zámek a dole je zlomený žebřík. Za zdí svítí slunce, poletují ptáci a rostou stromy.

Dr. Nádvorník ukončil arteterapii dřív. Přišel Hnilica.

Teď už je dávno pryč, je po obědě, ale doktor mě zatím nevyhledal. Co to znamená? Udělám zkoušku vůle. Nebudu na to myslet! Nebudu tomu přikládat vůbec žádný význam. Ať se život odvíjí dál, aniž bych se já tím nějak zabýval nebo dokonce trápil.

Najednou se ale Nádvorník objevil. Je to zase úplně jinak. Hnilica byl velmi nepříjemný. Zloděje prej zaměstnávat nebudou. (Tomáš mi říkal, že u nich v neděli byla jedna známá a ptala se, jestli ještě kradu kuřata?! Ale vyvážil to tím, že mi jeho matka posílá pozdrav a dodatečně ještě děkuje za Hadráře v Bláznivé ze Chaillot. To už bude skoro deset let! To potěší.) Doktor ukázal Hnilicovi prohlášení ONV o zproštění obvinění a ten prý jen zalapal po dechu. Bylo to pro něj zřejmě nečekané. Od té chvíle nevěděl, jak má dál postupovat. Nicméně sdělil stanovisko vedení: výbor (doktor si nepamatuje který) se usnesl, že nesmím vykonávat funkci režiséra a herecké místo že nemají volné. (Jen kdyby chtěli. Domnívám se, že bych ještě něco zastal. Hlavně že jsem jim byl dobrej při všech možnejch záskocích!) Navrhují, abych dal výpověď, že mi za to seženou místo v jiném pražském divadle (nevím, jestli režisérské nebo herecké) a dají mi dobrý posudek. Kurvy vyděračský!

Volám to Janě. Vrčí na něco do sluchátka, neslyším ji a jsem nervózní. Vůbec je rozhovor opět nervózní. Říká mi totéž, co Nádvorník. Nechat situaci volný průchod. Kačer to prý také dělá. Zatím nemá podepsanou smlouvu, protože ani on jako nomenklaturní nesmí režírovat. Prej ani v Kolíně.

Středeční večírek. Přišla paní Hostovská a Bláža. Bláža se trochu změnila k lepšímu. Je pyšná na to, že poprvé v životě dala manželovi facku. Paní Hostovská nám darovala polárku. (Je to hezké. Je dost chudá.)

24. 4. – čtvrtek

Po dlouhé době tvrdě spím. (Diazepam a belaspon!)

Na komunitě žádá Klingerová (se zavázaným krkem) o propuštění – pro nemoc. Doktor se jí ptá, co jí může dát domov víc k uzdravení než nemocnice. Ona trvá na svém. Poprvé vidím dr. Nádvorníka naštvanýho. Stroze jí říká, že jestli podepíše revers, že odchází proti radám lékaře, tak ji propustí. Zve ji k sobě. Ona zřejmě čekala, že ji bude zase znova, nevím už pokolikáté, přemlouvat. Ale byl s ní hotov za pár minut. Odmítl už diskusi a dal jí k podpisu revers. Je na ní vidět, že odchází zaskočena. Loučí se i se mnou.

Místo skupiny děláme výzdobu pavilonu. Prý to bude hodnotit komise zvlášť k tomu účelu zřízená. Panebože, ani v blázinci nedají pokoj!

Odpoledne opět místo skupiny pracujeme. Ani ve snu by mě nenapadlo, že budu někdy v blázinci vystřihovat z papíru rudé hvězdy.

Sparta – Dukla 0:3. Utíkáme s Venkrbcem ze stadionu před koncem. V Libni od stanice Bulovka tramvaj nejede dál. Dlouhá šňůra tramvají stojí až ke stanici, co máme vystupovat. Lidi nadávají. Jakási žena s nákupníma taškama vystupuje a říká: „Tohle je skoro každej den.“ Zní mi to absolutně cize. Už dva měsíce nežiju ve městě a kratochvíle tohoto druhu mi nejsou dopřány. Vybavujou se mi jako strašně dávno prožité situace.

25. 4. – pátek

Je strašná zima. Počasí je jako moje horečky. Prudké střídání tepla a zimy. Moravec škemrá o víkend. Strašně kňučí a chce jít za Marijenkou. Volal jsem včera Janě. Říkala, že má někam jet, ale že ještě není domluvená a že mi večer zavolá. Nezavolala. Plaše tedy ustupuju a rozhodnu se, že dám aspoň část víkendu Moravcovi.

Skupina není. Místo ní děláme pořád výzdobu!

Je zde ticho a prázdno.

Z celýho televizního programu je nejlepší fotbal Bohemka – Slovan 1:0. Jdeme spát. Ještě nikdy se tady v pátek nešlo spát v jedenáct.

26. 4. – sobota

Je chladno. V deset vyrážím na víkend. Ten novej komponista se vykašlal na dělení propustek a prostě v pátek odpoledne odešel a ještě do této chvíle nepřišel.

Doma je fajn. Povídáme si s Janou o všem možném. O pohřbu Očáska. Kačer tam mluvil, přestože si to Nina nepřála. Prý se pohádali. Večer si medím sám.

Kavčiak měl zase inscenaci. Škoda místa.

Ani Slaměnej klobouk Lipskýho nebyl dobrej. Moc komiků na jednom smetišti. Každej chce trumfovat druhýho. Na to musí mít režisér silnou ruku. Lipský bohužel neměl. Několik vynikajících gagů, ale vcelku přehrávané. Moc, moc, moc! Výborná Helena Růžičková, komika a něha. No jo, to začínala. Měla by si to doma pouštět, aby viděla, kam klesla.

27. 4. – neděle

Spím dlouho. Včera jsem už hodinu usínal u televize, ale čekal jsem na Janu. Potom se zdálo, že už jsem ospalost přemohl, ale usnul jsem i bez čtení.

S humorem si Janu dobírám, že je líná. Ona to zase vezme vážně a je z toho roztržka. Můžeme spolu vůbec bejt? Je strašně popudlivá. A zdá se, že si už zvykla sama a že jí tu trochu vadím. Ale za chvíli to přejde.

Jdeme ven, až na Strahov. Začíná se dělat nádherně. Krásné nedělní odpoledne.

Pouštíme si Stevie Wondera. Předtím z rádia Beethovenův Klavírní koncert B dur (Císařský) z Německa. Janě se to viditelně nelíbí. Je nespokojená. Vymlouvá se, že „musí“ do koupelny. Koncert skončí a ona volá z koupelny, abych pustil gramo. Pouštím Wondera. Je to nádherný. Barvu hlasu má jako Donny Osmond, ale navíc ohromnou vnitřní sílu a vitalitu. Zpívá strašně optimisticky. Ne – dojem je optimistický. On zřejmě hudbou žije, je mu vším, vyžívá se v ní, a proto to působí tak jasně.

Mluvíme v souvislosti s ním o herectví. Jana se mě ptá, jestli třeba Wonder uvažuje o tom, kdy se má nadechnout, jak frázovat a tak. Nesmysl. Ten to má v sobě. Ale lze se hodně naučit (to ti méně talentovaní) a potom při produkci už na to nemyslet.

Jana: „Mám neradši, když je hraní nebo zpívání víc pudové než vymyšlené.“ (Léta hraje pudově. Já taky!) Tak proč prej jsem po Janě stále chtěl, aby něco věděla a znala. To je blbost. Pokud vím, vždycky jsem ji v herectví vedl právě k práci spontánní. To že ji musíme opakovat – to je třeba se naučit! To je obtížné.

28. 4. – pondělí

V blázinci je úplnej rozvrat. Ten novej, Barták, odešel v pátek odpoledne a vrátil se prej v sobotu v noci. Moravec přišel večer a hned zase odešel a vrátil se oknem ve čtyři ráno. Další dívka odešla v neděli v poledne a přišla skoro v jedenáct. A konečně já, jako samospráva, jsem přišel taky pozdě – v deset! (Většina stejně neplní pořádně služby. Jen já jsem takovej vůl a beru si to.) Hodně viny na tom mají ale i doktoři, kteří od té doby, co se ví, že se tu 16. 5. změní oddělení, značně povolili.

V tomto duchu probíhala komunita i skupina. Typické bylo, že tady nebyl dr. Nádvorník. Vynesli jsme nějaké tresty, ale v podstatě to už nikoho nezajímá. Zdá se, že osud skupin je zpečetěn.

V polední pauze jsem hrál po strašně dlouhých letech fotbal. Kdy to bylo naposled? V Čelákovicích s Realistickým divadlem? Byl jsem úplně vyřízenej. Nejdřív to šlo, vedli jsme s Venkrbcem proti daleko mladším soupeřům už 4:1. Ale s přibývající únavou se horšilo i skóre. Strany se měnily ještě za stavu 5:4 pro nás. Pak to šlo rapidně dolů. Neproměňoval jsem ani ty nejvyloženější šance. Za stavu 9:8 pro našeho soupeře jsme nemohli dál. Já skončil. Byla pauza a oni sháněli čtvrtého. Nikdo se nenašel, tak jsem se rozhodl, že to teda dohraju. Houževnatým výkonem jsme nakonec vyhráli 10:9.

Odpolední skupina je venku a probíráme Jaklovou. Její manžel je ještě ke všemu pijan a chodí pozdě. Proč s ním je? Co zachraňuje? Aby mohla pracovat na půl úvazku?

29. 4. – úterý

Přišel kulhající dr. Nádvorník.

Skupina znovu o Jaklové. Zřejmě neřešitelné. Postupně se dovídáme, že muž nechodí domů, že dělá všechny možné funkce, ale doma nepomůže. Nemají žádné společné zájmy. Ona je plná energie a nechce mít pohodlného pupkáče. (Jaklová má strašně protivnej vysokej hlas.)

Na otázku doktora: „Kdyby zde nebyly děti, zůstala byste s mužem?“ okamžitě odpovídá: „Jednoznačně ne!“

Ale kdyby se chtěla rozvádět, muž hrozí, že ji zničí. Dělal v Kadani pomocnou stráž VB.

Před polednem přišla závodní lékařka z Národního dr. Karoušková se sestrou. Prej mě jdou rozveselit. Řanda kecal, Vláďa Brabec už bude koncem května Cyrana hrát. Kecá, aniž si něco ověří. Já na to naletím a učím se text. Líbí se mi to a nic! Doktorka mě spíš přišla přesvědčit, abych tu zůstal co nejdéle. Mluvila něco o 1. červnu. To nevydržím!

Odpolední skupina (bez vedoucího) je o Venkrbcovi. Přišel se sem léčit, protože na rozdíl od většiny z nás je extrémně laxní ke všem povinnostem života. Lehkomyslnost dovedená ad absurdum.

30. 4. – středa

Dlouhá komunita. Barták a Němec chtějí dodatečně víkend, přestože už byly rozděleny. Bordel. Doktor žádá, aby se ti, co dnes odcházejí, obětovali (šlo o vážné důvody) a umožnili výjimku. Křečan dává svůj čas, ale chce prodloužit příchod. To se týká i mě – taky ustupuju. Zbývá jen přesvědčit Moravce. Ten nechce. Doktor vzhledem ke zhoršení jeho stavu doporučuje zrušit u Moravce víkend vůbec. Jako důvod uvádí, že z něj cítí velké napětí – jen vybuchnout. Také že trpí těžkým stihomamem, stále někoho podezřívá, že ho chce zničit. Nejvíc nové pacienty. Navíc má Marijenku v Praze a každej den za ní utíká. Teď taky určitě nepůjde za rodiči, ale za ní. Doktor nechce ustoupit a navrhuje aspoň kratší víkend. Moravec souhlasí.

Zajímavá arteterapie. Máme si zvolit buď nábytek, nebo šaty a na jedné z těchto věcí vyjádřit odhodlání, zaujatost, schválnost.

Například židle třikrát vyobrazená v předchozích pojmech. Nejlepší byla Míla. Akvamarín říká, že je to tím, že už je zde od ledna a pochopila, co se po nás v těchto lekcích chce.

Další úkoly. Jaký význam pro mě a pro lidstvo by mělo -

kdybych měl tři ruce,

kdyby neexistovala přitažlivost zemská,

kdyby byly dva měsíce,

kdybych byl maximálně pružný,

kdybych mohl pořád žít dál?

Akvamarín říkal, že je to vhodné i jako společenská hra a že otázky je možné libovolně vymýšlet.

Odpoledne přišla Káťa. Chodí na psychiatrii. Svojtka má nevyléčitelnou nervovou nemoc. Lékař radí okamžité přerušení všech styků, jinak jí hrozí silná neuróza. (Třeba: stojí na refýži a neví, kam má jet, jestli je zkouška nebo představení a nakonec se rozpláče!) Doprovázím ji kolem pavilonu. Najednou se udělala vichřice a hustý prach jako mlha. Nevidíme se. Jde z toho strach.

Nádhernej fotbal s Portugalskem 5:0.

Jedna z nejstrašnějších inscenací – Titul pro hrdinu. Váša Švorc v hlavní roli. Zoufalej. Ten když bude hrát každej den, tak se to stejně nenaučí. Zkreslování osmašedesátého roku. I ostatní výkony zoufalý! Celá inscenace působí uboze.

Telefon s Janou. Zase hádka. Vyčítá mi (i pláče), že měním program a chci přijít domů už 1. 5. Jako bych o tom předem věděl. Dozvěděl jsem se to až v úterý kolem dvanácté. Druhý den jsem jí hned ráno volal, ale nebyla doma. Nechci jít domů vůbec, protože ona si zase smluvila něco s Věrou Uzelacovou a kvůli mně to chce vzdát.

1. 5. – čtvrtek

První máj v blázinci. Volá Jana. Už ve tři čtvrtě na devět je z průvodu doma. Zůstala osamocena s ředitelem Činoheráku Cmíralem. Ostatní to využili a zdrhli. Umoudřila se a pojede s Věrou. Strašně mě včera rozzlobilo, že chtěla zůstat doma, protože se na ten vejlet těšila. Proč taková falešná obětavost a řeči: „... teď už to mám stejně všechno zkažený...“? Ale snad je to zase v pořádku.

Jdu na procházku. Areál blázince je úplně prázdný. Žádné narážky na mou osobu, žádní doktoři. Všechno je v průvodu. Ale přece ne všechno.

Procházím Bohnicemi a vidím spoustu lidí pracujících na zahrádkách. Trhám na hřbitově petrklíče. Odpoledne sedím na sluníčku. Je krásně.

Ve čtyři odcházím a v pět už jsem doma. Blaho. Ticho. Čtu si, poslouchám gramofon a rádio. Popíjím campari se sodou a je mi prima.

2. 5. – pátek

Dopolední procházka. Je stejně krásně jako včera. Rekonstrukce Karlova mostu je dokončena. Petřín. Odpoledne přichází Jana. Jde se opalovat na zahradu. Jdu za ní. Povídáme si. Je to fajn.

Navečer jdeme ven. Chceme jít do kina. Předtím večeříme v zahradní restauraci na Kampě. Dost ubohé. Máme čas, tak ještě jdeme navštívit Janinu babičku. Je doma sama. I pes je na chatě. Bezzubá babička látala staré prádlo. Má radost. Nabízí nám tokajské, co dostala k osmdesátinám. Je ohromná. Vůbec se nepřetvařuje. Obyčejně když se někdo dostane do role hostitele nebo hostitelky, začne bejt nepřirozenej. Je to křeč vyvolaná zvýšenou snahou zakrýt skutečnost, že návštěva přišla nevhod. Někdo je nepřirozenej, i když je mu návštěva příjemná. Ale babička je absolutně svá. Má vůbec svérázný životní postoj. Hodně vytrpěla, ale je statečná. Má přehled o životě a její moudrost působí nenuceně. Vypráví nám o sobě. O synovi, který nedávno zemřel. O tom, jak se seznámila v Trenčíně se svým mužem. Jak byla ošetřovatelkou. Předtím učila v jedné bohaté maďarské rodině tři děti německy. Ony neuměly německy a ona zase maďarsky. Přesto je za jeden rok naučila perfektně mluvit i psát. Měsíc před porodem se topila. Pud ji vedl, aby se držela velkého koše. Syn se potom celý život bál vody. Mluví také o příšerném zeti. Nechal si zaplatit od babičky výplet houpací židle a přitom jsme ho pořizovali my. Sváděl Janinu matku, když už byla vdaná. Jana od něj nikdy nedostala ani jediný dáreček k Vánocům. A to se tam přiženil, když bylo Janě šest.

Jana se směje: „Pastorek můj!“ Zcyničtěla, podle smíchu. Mám na tom svůj podíl! Nakonec jsme vůbec nešli do kina a prožili jsme překrásný večer. Na zpáteční cestě potkáváme Martina Štěpánka a Čepka.

3. 5. – sobota

Zase se hádáme. Jana je strašně předrážděná a napadá mě. Pokolikáté už! Co je to s ní!? Přitom šlo o blbosti – mlíko, desku, jídlo! Ale přece jen jdeme ven. Je zamračeno. A u Palackého mostu nás chytne liják a bouřka. Jdu pro deštník k babičce. Ale Jana nečeká pod mostem a běží za mnou. Zase hádka – je mi líto, že nečekala, když jsem jí šel v největším dešti pro deštník.

Ona: „Přišla jsem v dešti za tebou!“ V tramvaji mi říká, že bych potřeboval nějakou hospodyňku. Že si ji najdu! Zase řeči. Doma žehlí. Zbytečně. Žehlí prádlo, které je špinavé. Sveřepě žehlí a je celá zchvácená.

Teď se rozmlouvá na večer. Vlky-plky, vlky-plky. Jako paní Vlčková – hlasatelka!

4. 5. – neděle

Začal jsem třetí měsíc v blázinci. Je zima.

Komunita řeší Bartáka. Za trest nedostal víkend, ale přesto se v pátek v poledne sebral a vrátil se až v půl páté ráno.

Skupina o Petru Křečanovi. Měl říct, že to pořádá jako vzpomínkovou slavnost nebo tryznu za bývalou milenku. Právě jsou tomu čtyři léta, co se rozešli. Jejich starosti bych chtěl mít! Znova se to odvíjí – dostal se na střední grafickou. Byla to pro něj Mekka. Začal chodit s jednou lehčí holkou z Karlových Varů, přitáhl ji do Prahy a přestal chodit do školy. Se dvěma kluky vytvořili nějakou kapelu. Hráli prý zvláštní, neobvyklou hudbu. Byl víc s kapelou než s dívkou. Ta chodila do práce, ale nechtělo se jí pracovat. Nakonec se stejně rozešli. On na ni stále myslí, nedělá nic, co by ho bavilo. Školu nedodělal a kapela se rozpadá, protože nemají peníze na aparaturu. Pro neobvyklost hudby potřebují prý tu nejlepší. Vzdává se. Klade si umělé překážky. Brečí. Nad vlastní neschopností a nad rozchodem. Copak se kvůli holce zboří svět? Vlastně nechce nic dělat.

Na odpolední skupině čte životopis nová pacientka Brandová. Je absolutně povýšená, neosobní, pohrdavá. Neustále dělá úsměšky. Otec je psycholog. Postupoval vědecky, ale praxe na vlastní dceři se mu nevyvedla. Přes odpor rodičů jezdila za chlapcem na vojnu až do Piešťan. Proti jejich vůli se vdala. Narodila se jim holčička. Bydleli u příbuzných. Najednou nechtěla být doma, chtěla ven. Tím to začalo. Z flirtu do flirtu. Muž se ze slabošství také připojil. Půjčovali si pro své partnery vlastní byt. Manžel už jí prý nestačil. Myšlenkově. Poznala jiného. Ten toho ví víc. Fotograf. Ale zase nedovede nijak formulovat, proč jsou spolu. Jen – že je to fajn. (To bylo s prvním taky.) Dítě je většinou u matky. Se svým otcem nemluví. O dítěti se Brandová vyjadřuje dost cize. Při vlastní charakteristice říká pouze, že je introvertní. Není jasné, proč se léčí. Vypadá to, že se tady chce připravit na státnici. (Na tři roky přerušila studium práv.) Je absolutně arogantní a nafoukaná.

Vosk do uší od Líby Šafránkový je fantastickej. Ne sice tak měkkej jako italskej, ale přesto je to výborné.

5. 5. – pondělí

Tak dnes je to třicet let, co mě Němci v Praze těžce zranili.

Přichází nová pacientka se svým manželem. Ale měli smůlu, byla zde náhodou Pilotka z pavilonu 23, oni se strašně vylekali a prchli.

Skupina. Hra s devíti papírky. Na každý zvlášť je třeba napsat, kdo jsem a vybrat cokoli – zaměstnání, stav, povahové rysy a podobně. Číslem jedna označit něco, bez čeho není naše osobnost možná. Potom se to v kruhu čte. Začíná se devítkou. Potom je diskuse. Docela zajímavé a napínavé, když se jde odzadu. Takže Křečan se jako prvního zeptal mě a já měl – lhář. Bylo to pro všechny šokující.

Lenfeld měl převahu pesimistických slov, krajní bylo – citový sobec. Brandová si fandí, jako jedničku měla – vědomí (to je ale blbost) a dál – křídlo, beránek, žena. Jaklová zase – stevardka!

A úplný protipól, až sadisticko-sebemrskačské pojmy měl nový pacient Němec. Začal jako nula a pak dál budižkničemu, blbec, jelimánek, kráva a zvíře. Během hry napadl Bartáka, že lže, že je tady na rekreaci a že má kalhoty z Německa. Vůbec to bylo zlé. Sestra se ho potom zeptala, jestli mu někoho Barták nepřipomíná.

Němec: „Gotta a mého nadřízeného, který mi přebral děvče a pak se mi vysmívali.“

Hned jak Němec přišel, připadal mi vadnej. Zdálo se mi, že čekává před školou na holčičky. Když se rozpovídal, bylo to to nejstrašnější, co jsem za poslední dobu zažil. Byl už ve čtyřech léčebnách.

Dětství – až do deseti byl jedináček. Všeobecný obdiv. Pak přišel bratříček. Válka. Stálé hádky rodičů. Někdy bylo doma i tříměsíční ticho plné napětí. Třásl se strachy a strašně se mu vždycky ulevilo, když se usmířili. V šesti letech pouštěl s otcem draka. Přetrhlo se jim klubko s nití. Drak odletěl, klubko bylo ukradeno. Matka to pak vyčítala otci: „Varovala jsem tě předem.“ Ten ji udeřil, až upadla. (Němec myslel, že je mrtvá.) Potom utekla na půdu. Otec ho pro ni poslal. Šel strachy bez sebe po schodech na tmavou půdu. Bál se, že bude oběšená. Plakala v koutě.

On: „Pojď, otec tě má rád.“

Ona: „Nemá, když mě bije. Pojď, vyskočíme spolu vikýřem!“ a táhla ho k vikýři.

Ve škole byl primus. Žalobníček. Donašeč. Ukazoval i na nevinné, kteří byli potom potrestáni. Matka ho vzala k sobě na manželskou postel. Otec se odklidil do kuchyně! Matka ho zpracovávala proti otci. Po čase uvěřil, že otec je nemehlo nemožné. Matka Němcovi zakazovala dívat se na ženy, rád je totiž pozoroval. Co na ženy – na holčičky. Byl ještě mladej.

Když pak holky na plotě volaly: „Nekoukejte nám pod sukně!“, on se pod vlivem výchovy díval do země. Miloval tajně dívenku. Trhal jí kytičky.

Sousedka řekla jednou před matkou: „To je pro děvče.“

Matka: „To bych mu dala. On je můj!“

Trpí impotencí. Vzrušují ho malé nahé děti. Nazí muži. Dráždí ho tisknout se na ženu v tramvaji. (Úchylák!)

Nosí cvičky! Homosexuální styk neměl. Naposledy se stýkal s děvčetem z myslivny (jí bylo dvacet osm a jemu čtyřicet pět). Hrála si v tom věku s panenkami a on jí musel vyprávět pohádky! Nenávidí mladé lidi. Nenávidí všechny, co něco dokázali. Má hrůzné, strašidelné sny. I tady. V noci se bojí jít na záchod, že tam bude přízrak. Matka prý se teď ve stáří zbavila neuróz a je normální. Dokonce chtěla, aby si tu poslední dívku vzal. Domů Němec přispíval větší částkou než otec. Byl vlastně hlavou rodiny, včetně toho, že ležel vedle matky. (Nenaznačil, že by s ní spal.) Život jedna velká trýzeň. Už si myslel, že se vyléčí sám – skupinová terapie vede k tomuto závěru. Ale teď, když přišel sem, zjistil, že je konec. Že potřebuje další a už asi trvalou pomoc. Pořád se pohybuje jako štvanej. Dělá všechno zrychleně. Říkal, že v práci pracoval i na pěti stolech! Přitom z něj vyvěrá zloba, úchylnost a zlomyslnost. Někdo řekl, že má pocit, že by dokázal z vilnosti i zabít. I svoji matku!

Večer si promítáme. Nádherné tři filmy o americké kosmonautice. Vývoj byl deset let pozadu a najednou takový skok, poprvé na Měsíci. Nějaký profesor Goddard to prý kdysi všechno vymyslel. První pokusy byly už v roce 1926. Záběry z celého světa z devětašedesátého. Velká plátna na ulicích Západu. Sjednocení lidstva. Projev Nixona k izolovaným kosmonautům. Triumfální večer, který uváděl prezident. Lidé u startu. Někteří i pouštěli auta do moře, aby se tam dostali! Pro strašnou zácpu nebylo možné jet dál. Stanovali tam. Byla vidět celá výroba a sestavování rakety. Výcvik kosmonautů – Armstrong řídil cvičný modul. Měl havárii, ve vzduchu začal hořet, ale vyskočil padákem.

Doktor nechtěl volat Činoherní klub. Zařizuje to vrchní sestra.

Nehraju.

6. 5. – úterý

Němec chce, aby mu někdo z kluků došel do krámu. Ale oni hrají karty. Znova je vybízí. Hrají karty o to, kdo půjde.

Komunita. Na všechny padla tíseň. Je tu Slovenka trpící fixní ideou, že je vinna smrtí bratra. Pořád se kymácí a potácí na chodbě, neustále se omlouvá – skoro i za to, že je vůbec na světě. Měla mít víkend. Měli za ní přijet ze Slovenska muž a dcera. A včera jí volali, že si to ona popletla a že přijedou až za týden. Teď trpí a říká, že je obětí nějaké hry. Je přesvědčena, že se nespletla. Kde je pravda? Asi na tom nezáleží. Je vidět, že jí není dobře, že se stydí.

Skupina měla být věnována Richterovi. Ale hned v úvodu napadá Němec karbaníky a zuří. Křičí na Richtera, že nenávidí jeho posmívání a vůbec, že nenávidí všechny mladé!

Slovenka propukne v hořekující pláč: „To nemůžeš říkat. Vždyť jsou tak krásní – mladí lidé: vůbec lidé.“

Němec: „Já jsem nemocnej a ty na mě tohle.“

Doktor mlčí. Myslel bych, že pošle štkající Slovenku ven, ale on nic! Naopak vybízí Němce, aby mluvil a ať Slovenka poslouchá. Je naprosto neústupný a tvrdý. Němec se omluví a vyrazí z místnosti.

Doktor ho zavolá zpět a žádá ho, aby řekl, proč je nenávidí.

Němec: „Neřeknu, bojím se, že se něco stane.“

Doktor: „Ne, jen mluvte. To není smrtelné.“ A opět tvrdě vyžaduje jeho odpověď. Ono se skutečně nic nestane.

Němec: „Nemám důvěru k vám, pane doktore, a k sestře Svatoňové.“

Další diskuse je o posměváčství Richtera. Většině to nevadí. Jen Křečanovi ano. Zdůvodňuje to.

Pak doktor vybízí Němce, aby mu řekl, proč mu nedůvěřuje. Němec to nedovede formulovat. Doktor ho provokuje dál.

Němec ustupuje: „Naopak, pane doktore, já si vás moc vážím. Ale Křečan o vás říkal, že jste stál modelem pro portrét Krista!“

Doktor vybuchne smíchy: „A vám by vadilo, kdyby se o vás tohle říkalo? Mně to nevadí.“ Ačkoliv jako ošetřující lékař by měl právo se naštvat. Němec mlčí. Vidím jen, že si pro sebe několikrát opakuje: „Panebože!“

Byla to výborná skupina! Už několikátá. Začala nanicovatě, ale najednou se objevil a řešil problém. Doktor postupoval šikovně a takticky a co nejméně zasahoval. Končilo to hlubokou sondou do mezilidských vztahů.

Procházka na hřbitov. Opět erotická auta...

Telefonuju s Janou. Volal jí Řanda. Půjdou s Karouškovou kvůli Cyranovi po svátcích za Kočím.

Večer další díl Osvobození. Klišé s mladým vojáčkem, kterému velitel řekne, že ještě dostuduje, ale on (pochopitelně!) vzápětí umírá.

Špatně spím. Šel jsem si pozdě lehnout, četl jsem si velmi krátce a když přišli kluci, hned zhasli.

7. 5. – středa

Zajímavá arteterapie. Nejdřív zkouška vizuální paměti. Zapamatovat si podrobně kartu, portrét dr. Nádvorníka a průčelí Národního divadla. (U mě byla špatná zahrádka na střeše Národního. U Venkrbce výborná.)

Dál jsme měli nakreslit novou karetní hru a vymyslet pravidla. Nakreslil jsem čtyři černobílé karty – eso jako kostlivce, pět lebek, čtyři lebky a tři lebky. Čtyři barevné – eso jako slunce, pět sluníček, čtyři a tři sluníčka. Esa nemají hodnotu přebíjení. Hrajou dva lidi. Dostanou po čtyřech kartách. Přebíjet můžou jen číslované karty. Záleží na tom, komu zbyde kostlivec nebo slunce. Je to boj o život.

Na závěr čtou všichni dojmy ze včerejší muzikoterapie.

Já jsem byl omluven – přišla za mnou Vlasta Fabiánová a Bohoušek Záhorský. Vypravují o divadle, spíš si stěžují: „Sovák nechce hrát v Kočičí hře, místo něj hraje Sejk, Naďa Gajerová je taky nemocná a dali to Skořepce.“ Zvou mě na chatu. Přivezli senzační sekanou a ovocný moučník s pařížskou smetanou.

Stihl jsem ještě závěr diskuse o muzikoterapii.

Němec: „Hudba mě vzrušovala. Proti mně ležela na zemi Jaklová. Tričko měla odhrnuté z břicha... Chtěl jsem na ni skočit a servat z ní šaty. Ale ovládl jsem se, protože mě už všichni moc nenávidí!“

Odpoledne jdu na pedikúru. Starej fousatej pedikér. Ukázal mi svou Knihu díků. Díky až z Ameriky! Fanda. Udělal mi přednášku o tom, jak se mají ošetřovat nohy. Je zajímavé, že vždycky když musím k novému pedikérovi, tak nadává na toho předešlého.

Odpoledne přišla Věra Uzelacová. Martin mi vzkazuje, abych si vzpomněl na mládí, kdy jsme chtěli založit divadlo mejercholdovského typu, a že jsem dost vzdělanej na to, abych věděl, že přicházejí vzestupy, ale i zákonité pády (viz Mejerchold a Tairov). Zase mi přinesla jídlo. Taky mě moc zve na hausbót. Je fajn. Dobře se s ní povídá. Říká, že půjde za šéfem Činoheráku Kubátem a že si s ním promluví, jak to doopravdy myslel s tím angažmá. Odkud bere tu troufalost (sympatickou), co ji k tomu opravňuje? Vždyť jí Kubát může říct: „A paní, co je vám do toho?“ Proč to takovýmhle lidem nikdo neřekne??

Večírek. Na oslavu mých narozenin! Tak to aspoň zinscenovali moji spolupacienti. Přinesli dort, dali mi býka na stužce s podpisy. A srdce. (To jsem hned večer rozbil!) A desky! Berliozovu Fantastickou symfonii, S. Wondera (musel jsem dělat, jako že ho nemám) a Planety. Bylo to dojemné. Přinesl jsem nějaké chlebíčky, trochu vína a buráky. Příjemný večer. Přišli ještě tři bývalí pacienti. Jedna s dcerou. To je tady takový zvyk, že pacienti se sem ještě dlouho vracejí na návštěvy.

Večer se protáhl. Sestřičky si odbarvují vlasy, Venkrbec sedí v koupelně, nohy v lavóru, Petr Křečan s froťákem na hajzlu. Byl tu i dr. Nádvorník, který měl naneštěstí žurnál. Šlo se spát kolem půlnoci!

8. 5. – čtvrtek

Při komunitě se doktor velice taktně připojuje ke gratulaci s přáním, aby už nebylo víc narozenin! Konec samosprávy, kterou jsem vedl. Závěrečné hodnocení – moje laxnost k práci.

Psychogymnastika. Poprvé, co jsem tady, zažívám maximální uvolnění. Všechna cvičení jsou založená na chůzi.

Nejdřív pochodujeme do kruhu, část těla má být rostlinou.

Chodíme jako na módní přehlídce.

Pak mám chůzí vyjádřit, jaký jsem, dále jak mě vidí okolí, jaký bych chtěl být a jakého by mě chtěl mít můj partner.

Chůzí mám ukázat největší mindrák života.

Úžasná diskuse. Do hloubky o vzájemných vztazích, o jednotlivcích, o životě.

Většina odchází na víkend. Přepustil jsem půlku Moravcovi. Vezmu si raději celý až za týden a pojedu k matce. Po dlouhé době zažiju Nymburk tak, jak jsem byl zvyklý.

Narozeniny budu trávit v blázinci. Před třiceti léty jsem je trávil raněný na těle v pražské nemocnici a teď – raněný na duchu v blázinci. Já musím mít vždycky něco od toho neblahého.

Přišla Jana. Sedíme na sluníčku. Popíjíme malou lahvičku šampaňského. Pospíchá na představení. Jdu ji zadem doprovodit. U kostela na lavičce sedí Jaklová, Venkrbec a Křečan. Popíjejí meruňkovici. Připojuju se k nim. Je to nádherné. Sedíme vlastně na návsi starých Bohnic. Je teplo, ale mraky se zlověstně honí po obloze. Z kostela je slyšet zpěv májové pobožnosti. Najednou se přižene liják. Padáme do hospody. Popíjíme rum a je nám dobře. Legrace. Stále se smějeme. Venkrbec zapomněl doručit nákup sestře a přivézt večeři. Po desáté jdeme rozesmátí do blázince. Je nádherný vzduch. Kluci trhají pro Jaklovou narcisy. Nevečeříme. Popíjíme dál. Většina dalších bláznů se připojuje. Slovenka se poprvé směje – až pláče! Zpíváme. Sranda. Politej Venkrbec drkotá zuby. Po jedenácté se jdu dívat na Káťu. V televizi dávají Libuši. Ale usínám. Probouzím se až v půl druhé v noci. Televize jde naprázdno. Jdu spát.

9. 5. – pátek

Vstávám asi v půl deváté. Ubohá vojenská přehlídka.

Procházka. Trochu mě bolí hlava. Hlavně z množství vykouřených cigaret.

Sestra Věra nám dává trochu koňaku. Příjemné odpoledne v sesterně.

Večer televizní film režiséra Matějovského. Scénář spoluvytvářel Kavčiak. Hrozný film. Vymiškovaný.

Venkrbec přinesl z venku šampaňské. Ale já už nepiju. Sedíme dlouho v sesterně. Já piju pivo. Zase sranda. Dětské blbnutí se slovy. Slovenka se opět směje. Je ospalá, ale nechce se jí odejít. Venkrbec oslavuje amnestii!

Jdu spát v jednu po půlnoci.

10. 5. – sobota

Probouzím se po osmé. Volá Jana. Jedu domů. Strašně se těším. (Včera volala také Káťa. Trochu pozdě. A navíc zapomněla na toho Chopina, kterého jsme viděli v Nymburce a kterého mi chtěla koupit. Druhá Věra!) Jsem doma. Je tady krásně. Útulno. Jana přijde za chvilku – je v sauně. Královský oběd. Předtím ještě poslouchám nové desky. Berlioz je nádhernej i Planety jsou dobré, ale žádný zázrak. Dívám se na dárky od Jany. A vstřícný dopis.

Přišla Líba Šafránková a šla za Janou na zahradu. Poslouchám Jesus Christ Super Star. (Taky volala Eva Hrušínská a zvala nás na večer.)

Večer u Hrušínských. Rudolf je nemocnej a smutnej. Sedíme u krbu, hodně pauz, je toho málo radostného, o čem se dá mluvit. Vypráví mi o slavnostním zasedání v Národním. Nebyl tam nikdo z čelných funkcionářů, jen místopředseda ČNR. Chtěl mluvit s Rudlou. Rozhovor proběhl v přítomnosti soudružky Jindrové. (Ona je pozvala k sobě!) Rudla řekl, že nesouhlasí s odvoláními některých umělců. (Třeba Hrabala.) Prej si z nich ještě nahoře dělají legraci. Někteří mají sice papír, že můžou, ale nezavadí o práci! Je to horší, než se zdálo. Režiséři se bojí riskovat. Už si zvykli na průměr a podprůměr a je to takhle pohodlnější. Co kdyby se něco stalo! Člen ČNR mu říkal, že do konce roku to bude všechno v pořádku. Rudla má optimismus. Myslí, že se to s Kočím kymácí. (Proč tam nebyl nikdo význačnější, proč se Kočí tolik ometá kolem Řandy? Zdá se, že i na můj případ se dívá jinak.) Doktorka Karoušková se na mne Rudly vyptávala a chtěla vědět, co on o celé věci soudí.

Rudla: „Kdyby Někdo vzal knížku, jel do blázince a řekl: Tady máš hru, premiéra je tehdy a tehdy, všechno by bylo dobré! Celé je to o uražené ješitnosti. I u Chramostové – Mika se strašně urazil, že dala výpověď před jeho nástupem!“ Je to možné?

Dostali jsme dvě růžové pivoňky a já vázičku.

11. 5. – neděle

Cvičím na zahradě. Je krásně. Dopoledne jdeme s Happym podle Vltavy na Císařskou louku. Všechno si pamatuje, je strašně poslušnej a rozumí, co mu říkáme. A to jsme ho dali před lety babičce. Říká se, že psi když jsou odloučeni, že zanevřou. Ale Happy ne. Jana říká, že si život s jiným mužem nedovede představit, že mě miluje, ale že jsem ji nikdy nevábil jako chlap, po kterém by toužila, se kterým by se chtěla vyspat. Tak tady je to! A já to cítil celou tu dobu. První chyba byla, že jsme tehdy, poměrně záhy, jeli na Jíloviště. Bylo to křečovité. Zbytečně brzy jsme spolu spali. A tu zeď já cítím neustále. Z toho všeho vznikla ta nervová impotence.

Vyprávím jí o poslední skupině, kterou senzačně vedl dr. Nádvorník. Vařím chilský guláš. Povedl se ohromně. Odpoledne si chvíli čtu na zahradě. Volají Böhmovi. Jsou na procházce na Hradě. Zvu je. Jana je nějaká divná. Svádí to na uklízení. Jsem chvíli s Böhmovými na zahradě. Potom sedím v křesle a Jana je pořád na chodbě. Za pár hodin odejdu do blázince, ale ona nemá zřejmě zájem se se mnou bavit. Čtu si Horu. Narychlo pakuju. Jana je stále divná. Telefonuje. Odcházím jako z prázdného bytu. To je blbý. Je mi z toho dost smutno.

Po půlhodinovém čekání na dvanáctku mávám na taxík – nezastaví a jede na stanoviště. Dlouho si ho nikdo nechce vzít. Já taky ne. Potom přijíždí druhý. Jedu. Starší pán. Stěžuje si. Já jsem si řekl, že pojedu alespoň půl cesty, abych dohnal zpoždění. Teprve v polovině si uvědomuju, že je blbost jezdit k Divadlu S. K. Neumanna a že jsem měl jet k Bulovce. (Auta mohou jezdit přes most Barikádníků a nedělají tramvajovou okliku přes Libeň. Jsem blbej.) Navíc si starý pán řekl o 20 Kčs!

Shromáždění bláznů na stanici autobusu. Dva blázni, asi ve věku čtyřiceti pěti let(!), se drží maminek za ruku a chtějí si tvrdohlavě sednout. Podrážděný spor matky se synem – bez ohledu na jejich stav.

V blázinci se všichni radostně vítáme!

Nádherné závody Formule 1 z Monte Carla.

Nemůžu spát!!!

12. 5. – pondělí

Skupina – Brandová. Esence sobectví. Nemíní se s námi zahazovat. Ona je schopna se k někomu přiblížit jen v situaci, kdy se jedná o člověka, ze kterého může něco mít. (I v tom dobrém slova smyslu.) Ať mluví o čemkoli, byť o tom nejvážnějším – vždycky se na konci věty posměšně ušklíbne.

Telefon. Volá Řanda. V sobotu dostal Brabec po prvním jednání Cyrana infarkt. Teď leží na Františku. Došlo na slova doktorky: „Nebojte se, ještě není všem dnům konec.“ Došlo i na má slova, když jsem už před rokem nechtěl obsazovat Brabce, protože byl absolutně přepracován. Naděje? Ale ne, radši se na text ani nepodívám, abych nebyl potom zklamanej jako dřív. Ale stále mám vtíravé myšlenky. Tvrdě je zaháním! Myslím, že se mi to celkem podařilo.

Odpolední skupina. Němec pokračuje ve svém životopisu. V podstatě nic nového. Jen snad to, že se dost často posrával a to ještě nedávno. Jednou dokonce, když ležel vedle milenky. V Semaforu už zažil ve tmě na místech k stání mnoho sexuálních dobrodružství. Měl přes pět let známost s jednou vdanou spolupracovnicí. Vídali se denně. Ona ho uspokojovala rukou. Je zajímavé, že posrávání řadil vždycky za nějakou milostnou větu. (Příklad. „Objímal jsem se na vojně s kamarádem na posteli, tehdy jsem poprvé slyšel slovo teplej, měl jsem časté bolesti břicha a posrával jsem se!“)

Pokračuje: „V hlavě slyším zvuky – ta, ta, ta (ukazuje) a to si vždycky uvědomuju, že jsem blbec.“ Nenávidí lidi a snad by si nejvíc rozuměl s tou dívkou, co vjela na Belkredce do lidí. „Někdy se mi zdá, že ženu dav lidí na Václavské náměstí, od Muzea až na Můstek, že je střílím, oni mizí, padají, ale neteče žádná krev!“

Při čtení dělá strašné pohyby rukama – kolem mozku, na srdce, strašné hry jazykem – vytahování a trhavé pohyby rukou na jazyk a ústa. To je cvok až na půdu!

Navečer jde v kině český film Kvočny a král. (Návštěva tohohle kina v Bohnicích mi strašně připomíná prázdniny!) Příšernej slepenec. O mládeži! Vylhané od začátku do konce. Idealizace života. Hlavní grázlové filmu nemůžou jezdit na motorkách a chlastat, pokud mají zaměstnání, které nic nevynáší. Tabery byl jako buzerant. A vedle něj nejošklivější holky z celé republiky.

Večer si čtu. Překrásnej Katajev. Strašně mi připomínal mnoho situací z mého dětství. Vynálezy, jedinečné nápady a výrobky. Sen o jejich zpeněžení.

13. 5. – úterý

Skupina. Znovu Němec. Zarážející je, že přestože už byl na několika skupinových terapiích, nikdy mu nebylo řečeno, že hlavní problém jeho poruch je nenormální zhoubná výchova jeho matky, jejich vzájemná vazba a narušený sexuální život. Už několik let má družstevní byt v Krči, ale bojí se tam. Bydlí u rodičů. Téměř s nimi nemluví. Ale matka mu vaří a pere. Donedávna používal dětské příbory! Říkáme mu, že dokud nepřemůže strach z bytu, neosamostatní se v něm, nemůže být o léčbě ani řeči. Musí v něčem zvítězit sám nad sebou. Svoje problémy staví tak – když budu mít ženu, tak se uzdravím. Všude, kde je, i na prázdninách, hledá ženu! Žena se nedá hledat. Tu buď potkáme – nebo ne. Pořád někde běhá, myslí na to, že léta přibývají, žena nikde a nemoc se zvětšuje. Tak se nedá žít.

Odpoledne sedím s Řandou a dr. Karouškovou. Oba stále mluví o trpělivosti. Přitom mě Čestmír ještě koncem dubna, když si Brabec zlomil nohu, navnadil na Cyrana – že bych jim v divadle dokonce vytrhl trn z paty, kdybych hrál! Řekl jsem tehdy Řandovi, že se hned začnu učit text. Doktorka zase, když tu byla posledně, slíbila, že půjde za Kočím a navrhne mu, abych hrál Cyrana já. (Chudák Brabec, nedali mu po dvouměsíční pauze vůbec zkoušku a on dostal při představení zadnostěnný infarkt. Teď leží pod kyslíkem na Františku a je z něj poloviční invalida. Primář oznámil, že s ním divadlo nemůže nejméně rok počítat. Já myslím, že je vodkecanej a že už nebude moct hrát žádné náročnější role. Kolikrát jsem vedení v posledních dvou letech varoval, že je Brabčák přetíženej. Oni na to nedali a brali to na lehkou váhu. Nakonec mu, kurvy bezohledný, nedali ani zkoušku. Vím, jaké má problémy s učením a že vlastně ještě ani jednou neřekl Cyrana přesně. Co to pro něj muselo být za nervák! Nehledě k velkému fyzickému přetížení.)

Tak teď sedíme na louce, oni kolem mě krouží krásnými a sladkými slovy: „...musíš mít trpělivost! Budeš tady ještě do 16. června.“ (To už se nedá vydržet, to neustálé natahování!) „Pak půjdeš do ambulantní léčby. Jako nemocný musíš ovšem zůstat až do konce prázdnin. Seženeme ti také lázně. Snad nejlépe Jeseníky.“ Poslouchám je, mám pocit, že už je se vším konec. Položím proto přímou otázku o Cyranovi. Řanda se zarazí a po chvíli řekne, že mi teda nalejou čistého vína. Švorc už před třemi nedělemi dal text Mixovi, aby se ho učil! A ředitel řekl doktorce, že to nepřipadá v úvahu, abych to hrál já. Ať se léčím. Stejně mi tu léčbu poradil on. (To už je neuvěřitelná drzost!) A v září že se uvidí!

Vybuchnu smíchy. Připadá mi to s tím Mixou neuvěřitelné. Řanda říká, že nejbližší repríza bude stejně až koncem června. Ale že vedení by Cyrana radši nehrálo vůbec. Že se na tom málo vydělává. Ekonomický ředitel Hanka už chtěl po Edovi Pavlíčkovi snížení komparsu. Také Pavlíčkovi nabídli, že bude režírovat Mixu a Blanku Bohdanovou! (Přece si holka nakonec s Kavčiakem pomohla.) Ale on že to odmítl. Řanda má ovšem dojem, že to vezme, protože je zakletej režisér a ješitnej je taky dost. Nakonec když Řanda vidí, jak jsem smutnej, rozhodne se ještě dnes zavolat sekretářce a smluvit si s Kočím schůzku. Doktorka mi zase chce půjčit chatu a navrhuje, že kdyby mi to teď s tím Cyranem vyšlo, že bych měl být přes prázdniny zase v neschopnosti, aby na mě nemohli. Čestmír říká, že je třeba urychleně sepsat odvolání. Slibuju mu, že zavolám v pátek večer a přijdu za ním. Prosím ho, aby mi volal sám, kdyby se dozvěděl od Kočího něco podstatného.

Jdu na procházku a radši na nic nemyslím. Škoda že je Jana pryč a nemůžu to nikomu svěřit...

Tady sešit končí.

16. 5. zavřeli oddělení.

30. 6. byl pacient Macháček propuštěn.

Ediční poznámky

Když jsem se probírala otcovou pozůstalostí, našla jsem, mimo jiné, dva zápisníky. Jeden obsahoval jeho životopis a druhý deník z blázince. Jsou hlubokou sondou nejen do jeho rozporuplné osobnosti, ale i do doby, ve které žil. Jejich četba mě natolik strhla, že jsem se rozhodla je uveřejnit, tak jak jsou, jen s malými úpravami.

Ráda bych ještě přidala příhodu, kterou deník neobsahuje. Udála se na jedné z našich procházek areálem blázince. Když jsme míjeli pavilon, který byl celý oplocen vysokým pletivem, tuším, že to byl onen pověstný pavilon 23., nějaký blázen, zarostlý dlouhán vzhledu ruského nevolníka, začal po otci pokřikovat: „Tak co, pane Macháček, študujete Idiota?“

K. M.

Chodská Lhota 1993

P. S. Cyrana z Bergeraku nikdy nehrál...

Divadelní režie

sezóna 1948-49

- angažmá: Městské a oblastní divadlo v Pardubicích

- D’USSEAU – J. GOW: Hluboké kořeny, prem.: 20. 5. 1949

sezóna 1949-50

- angažmá: Městské a oblastní divadlo v Pardubicích

- DVOŘÁK: Boženka přijede, prem.: 22. 9. 1949

- KÁŇA: Parta brusiče Karhana, prem.: 26. 2. 1950

sezóna 1950-51

- angažmá: Realistické divadlo Z. Nejedlého

- SIMUKOV: Vrabčí hory, prem.: 28. 11. 1950

- BERNÁŠKOVÁ: Šeherezáda, prem.: 31. 3. 1951

sezóna 1951-52

- angažmá: Realistické divadlo Z. Nejedlého

- SOBKO: Život začíná znovu, prem.: 16. 11. 1951

sezóna 1952-53

- angažmá: Krajské oblastní divadlo České Budějovice

- GORKIJ: Měšťáci, prem.: 19. 12. 1952

- SCHILLER: Úklady a láska, prem.: 19. 1. 1953

- S. MILJUTIN: Píseň tajgy, prem.: 1. 3. 1953

- STRAUSS: Cikánský baron, spolurežie s A. Šmídem, prem.: 27. 5. 1953

sezóna 1953-54

- angažmá: Krajské oblastní divadlo České Budějovice

- MOSAŠVILI: Potopené kameny, prem.: 27. 9. 1953

- JIRÁSEK: Otec, prem.: 7. 2. 1954

- SHAKESPEARE: Hamlet, prem.: 19. 5. 1954

sezóna 1954-55

- angažmá: Krajské oblastní divadlo České Budějovice

- SMETANA: Hubička, prem.: 8. 9. 1954

- FADĚJEV – N. P. OCHLOPKOV: Mladá garda, prem.: 7. 11. 1954

- K. TYL: Žižka z Trocnova, prem.: 6. 9. 1955

sezóna 1955-56

- angažmá: Krajské oblastní divadlo České Budějovice

- GOLDONI: Poprask na laguně, prem.: 6. 9. 1955

- S. GRIBOJEDOV: Hoře z rozumu, prem.: 13. 10. 1955

- KORNEJČUK: V rozhodné chvíli (Fronta), hlavní režisér, prem.: 11. 12. 1955

- SHAKESPEARE: Othello, prem.: 11. 3. 1956

sezóna 1956-57

- angažmá: Městská divadla pražská

- DE FILIPPO: Neapol, město milionů, prem.: 22. 5. 1957

sezóna 1957-58

- angažmá: Městská divadla pražská

- N. TOLSTOJ: Raketa, prem.: 26. 9. 1957

- CUSACKOVÁ: Ráj v Tichomoří, prem.: 1. 4. 1958

- BLAŽEK: Třetí přání, prem.: 5. 6. 1958

sezóna 1958-59

- angažmá: Městská divadla pražská

- A. BULGAKOV: Útěk, prem.: 12. 3. 1959

sezóna 1959-60

- angažmá: Městská divadla pražská

- ILF – J. PETROV: Zlaté tele, prem.: 18. 9. 1959

- angažmá: Národní divadlo

- KARVAŠ: Půlnoční mše, prem.: 4. 12. 1959

sezóna 1960-61

- angažmá: Národní divadlo

- N. TOLSTOJ: Živá mrtvola, prem.: 16. 12. 1960

- GOLDONI: Poprask na laguně, prem.: 25. 3. 1961

sezóna 1961-62

- angažmá: Národní divadlo

- KARVAŠ: Antigona a ti druzí, prem.: 23. a 26. 1. 1962

sezóna 1961-62

- angažmá: Národní divadlo

- SOFOKLES: Oidipus vladař, prem.: 10. a 11. 1. 1963

sezóna 1962-63

- angažmá: Národní divadlo

- SLOMCZYŇSKI: Osamění, prem.: 15. 1. 1964

sezóna 1963-64

- angažmá: Národní divadlo

- BRATŘÍ ČAPKOVÉ: Ze života hmyzu, prem.: 18. 1. 1965

sezóna 1964-64

- angažmá: Národní divadlo

- SCHISGAL: A co láska?, prem.: 1. a 20. 10. 1965

- PIRANDELLO: Šest postav hledá autora, prem.: 4. 6. 1966

sezóna 1966-67

- angažmá: Národní divadlo

- CONGREVE – K. MICHAL: Tak to na tom světě chodí, prem.: 31. 5. 1967

sezóna 1967-68

- angažmá: Národní divadlo

- DÜRRENMATT: Novokřtěnci, prem.: 3. 3. 1968

sezóna 1968-69

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1969-70

- angažmá: Národní divadlo

- CH. FRY: Dáma není k pálení, prem.: 14. 2. 1970

sezóna 1970-71

- angažmá: Národní divadlo

- SHAKESPEARE: Jindřich V., prem.: 5. 2. 1971

sezóna 1971-72

- angažmá: Národní divadlo

- B. SHERIDAN: Škola pomluv, prem.: 16. 3. 1972

sezóna 1972-73

- angažmá: Národní divadlo

- B. MOLIERE: Amfitryon, prem.: 13. 1. 1973

sezóna 1973-74

- angažmá: Národní divadlo

- DVOREČKIJ: Člověk odjinud, prem.: 8. 11. 1973

sezóna 1974-75

- angažmá: Národní divadlo

- ROSTAND: Cyrano z Bergeraku, prem.: 12. 9. 1974

- V. VIŠNĚVSKIJ: Optimistická tragédie, prem.: 16. 1. 1975

sezóna 1975-76

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1976-77

- angažmá: Národní divadlo

- GORKIJ: Měšťáci, prem.: 25. 11. 1976

- STIEBER: Poslední prázdniny, prem.: 5. 5. 1977

sezóna 1977-78

- angažmá: Národní divadlo

- ANDREJEV: Ten, který dostává políčky, prem.: 27. 9. 1977,

- hostování v Činoherním klubu

- GOLDONI: Náměstíčko, prem.: 16. 3. 1978

sezóna 1978-79

- angažmá: Národní divadlo

- A. KUTĚRNICKIJ: Jako bychom se ani neznali..., prem.: 19. 10. 1978

- STROUPEŽNICKÝ: Naši furianti, prem.: 13. 3. 1979

sezóna 1979-80

- angažmá: Národní divadlo

- ČAPEK: Bílá nemoc, prem.: 21. 2. 1980

sezóna 1980-81

- angažmá: Národní divadlo

- DANĚK: Vévodkyně valdštejnských vojsk, prem.: 4. 12. 1980

sezóna 1981-82

- angažmá: Národní divadlo

- SHAKESPEARE: Hamlet, prem.: 13. 4. 1982

sezóna 1982-83

- angažmá: Národní divadlo

- TÉMA DOSTOJEVSKIJ, scénická koláž z díla, prem.: 28. 2. 1983, Viola

sezóna 1983-84

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1984-85

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1985-86

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1986-87

- angažmá: Národní divadlo

- O’NEILL: Smutek sluší Elektře, prem.: 24. 3. 1987,

- Městská divadla pražská – Rokoko

sezóna 1987-88

- angažmá: Národní divadlo

- DELANEYOVÁ: Chuť medu, prem.: 19. 5. 1988

sezóna 1988-89

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1989-90

- angažmá: Národní divadlo

- ---

Divadelní role

sezóna 1948-49

- angažmá: Městské a oblastní divadlo v Pardubicích

- DRDA: Hrátky s čertem, role: Belzebub, kníže pekelné, premiéra: 1. 10. 1948

- KLÍMA: Na dosah ruky, role: Jiří Bednář, prem.: 3. 10. 1948

- CACH: DS 70 nevyjíždí, role: Gabriel, mechanik, prem.: 2. 11. 1948

- N. OSTROVSKIJ: Bouře, role: Tichon Iványč Kabanov, prem.: 28. 11. 1948

- A. DE BEAUMARCHAIS: Figarova svatba, role: Bažilo, hraběnčin učitel hudby, prem.: 21. 1. 1949

- M. GORKIJ: Jegor Bulyčov, role: Protopěj, třeštivec, prem.: 21. 1. 1949

- K. KLICPERA: Hadrián z Římsů, role: Hadrián z Římsů, prem.: 19. 2. 1949

- S. TURGENĚV: Starý mládenec, role: Rodion Karlovič von Fonk, prem.: 19. 3. 1949

- W. SHAKESPEARE: Veselé windsorské paničky, role: Dvojctihodný pan David Veleba, prem.: 21. 4. 1949

- A. D’USSEAU – J. GOW: Hluboké kořeny, režie, role: Chuck Waren, šerifův pomocník, prem.: 20. 5. 1949

sezóna 1949-50

- angažmá: Městské a oblastní divadlo v Pardubicích

- DVOŘÁK: Boženka přijede, role: Josef, prem.: 22. 9. 1949

- KORNEJČUK: Makar Dubrava, role: Artěm, prem.: 23. 10. 1949

- STEHLÍK: Mordová rokle, role: Strýc Martin, prem.: 26. 10. 1949

- B. SHAW: Svatá Jana, role: Cauchon, biskup, prem.: 2. 12. 1949

- KÁŇA: Parta brusiče Karhana, role: Hlasatel, prem.: 26. 2. 1950

- SHAKESPEARE: Jak zkrotit saň, role: Grumio, sluha Petruciův, prem.: nezjištěno

- GORKIJ: Měšťáci, role: Tětěrev, zpěvák, prem.: 21. 4. 1950

sezóna 1950-51

- angažmá: Realistické divadlo Z. Nejedlého

- CÁCH: Duchcovský viadukt, role: Fikulda, prem.: 11. 9. 1950

- N. OSTROVSKIJ: Bouře, role: Tichon Iványč Kabanov, prem.: 19. 1. 1951

sezóna 1951-52

- angažmá: Realistické divadlo Z. Nejedlého

- ---

sezóna 1952-53

- angažmá: Krajské oblastní divadlo České Budějovice

- KORNEJČUK: Chirurg Platon Krečet, role: Platon Ivanovič Krečet, chirurg, prem.: 1. 11. 1952

- MDIVANI: Koho tlačí bota, role: Čižikov, tovární inženýr, prem.: 12. 4. 1953

- L. CARAGIALE: Ztracený dopis, role: Max Štírek, advokát, prem.: 9. 7. 1953

sezóna 1953-54

- angažmá: Krajské oblastní divadlo České Budějovice

- JARIŠ: Přísaha, role: Janko, voják pohotovosti, prem.: 6. 11. 1953

- JELÍNEK: Skandál v obrazárně, role: Kádrovník, prem.: 20. 2. 1954

- SHAKESPEARE: Hamlet, režie, role: 1. herec, (záskok: Hamlet) prem.: 19. 5. 1954

sezóna 1954-55

- angažmá: Krajské oblastní divadlo České Budějovice

- ---

sezóna 1955-56

- angažmá: Krajské oblastní divadlo České Budějovice

- ---

sezóna 1956-57

- angažmá: Městská divadla pražská

- ---

sezóna 1957-58

- angažmá: Městská divadla pražská

- N. TOLSTOJ: Raketa, role: Dimitrij Apollonovič Apatov, prem.: 26. 9. 1957

- CUSACKOVÁ: Ráj v Tichomoří, role: Profesor Nicholas, prem.: 1. 4. 1958

- BLAŽEK: Třetí přání, prem.: 5. 6. 1958

sezóna 1958-59

- angažmá: Městská divadla pražská

- M. REMARQUE: Poslední dějství, role: Koch, prem.: 1. 11. 1958

sezóna 1959-60

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1961-62

- angažmá: Národní divadlo

- KUNDERA: Majitelé klíčů, role: Důstojník gestapa, prem.: 29. 4. 1962

sezóna 1961-62

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1962-63

- angažmá: Národní divadlo

- SHAKESPEARE: Romeo a Julie, role: Tybalt, synovec paní Kapuletové, prem.: 25. 10. 1963

sezóna 1963-64

- angažmá: Národní divadlo

- SMOČEK: Piknik, role: Smile, prem.: 27. 2. 1965, hostování v Činoherním klubu

sezóna 1964-64

- angažmá: Národní divadlo

- ALBEE: Stalo se v ZOO, role: Jerry, prem.: 5. a 6. 10. 1965, hostování v Činoherním klubu

- GORKIJ: Na dně, role: Luka, prem.: 20. 4. 1966, hostování v Činoherním klubu

- PIRANDELLO: Šest postav hledá autora, role: Ředitel, prem.: 4. 6. 1966

sezóna 1966-67

- angažmá: Národní divadlo

- GIRAUDOUX: Bláznivá ze Chaillot, role: Hadrář, prem.: 25. a 30. 11. 1966

sezóna 1967-68

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1968-69

- angažmá: Národní divadlo

- MILLER: Zkouška ohněm, role: Ctihodný pán Jan Hale, prem.: 21. 12. 1968

- SHAKESPEARE: Mackbeth, role: Mackbeth, prem.: 4. 6. 1969

sezóna 1970-71

- angažmá: Národní divadlo

- CH. FRY: Dáma není k pálení, role: Hebble Tyson, prem.: 14. 2. 1970

- GORKIJ: Na dně, role: Luka, prem.: duben 1971, hostování v Činoherním klubu

sezóna 1971-72

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1972-73

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1974-75

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1975-76

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1976-77

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1977-78

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1978-79

- angažmá: Národní divadlo

- MILOVAT ZNAMENÁ ŽÍT, scénická koláž podle povídek M. Gorkého, prem.: listopad 1978, Viola

sezóna 1979-80

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1980-81

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1981-82

- angažmá: Národní divadlo

- SHAKESPEARE: Hamlet, role: Herecká družina, prem.: 13. 4. 1982

sezóna 1982-83

- angažmá: Národní divadlo

- TÉMA DOSTOJEVSKIJ, scénická koláž z díla, prem.: 28. 2. 1983, Viola

sezóna 1983-84

- angažmá: Národní divadlo

- P. ČECHOV – J. FRIED: Černý mnich, role: Jegor Semenyč, prem.: 3. a 9. 11. 1983, Laterna magika

sezóna 1984-85

- angažmá: Národní divadlo

- ---

sezóna 1985-86

- angažmá: Národní divadlo

- GASSAUER: Casanova, role: Casanova, prem.: 18. 12. 1985, Reduta – Pragokoncert

sezóna 1986-87

- angažmá: Národní divadlo

- GORKIJ: Vassa, role: Prochor Železnov, prem.: 19. 12. 1986

sezóna 1987-88

- angažmá: Národní divadlo

- SHAKESPEARE: Jindřich IV. (I. díl), role: Král Jindřich IV., prem.: 4. a 10. 12. 1987

sezóna 1988-89

- angažmá: Národní divadlo

- SHAKESPEARE: Jindřich IV. (II. díl), role: Král Jindřich IV., prem.: 1. a 2. 12. 1988

sezóna 1989-90

- angažmá: Národní divadlo

- P. ČECHOV: Strýček Váňa, role Serebriakov, profesor v penzi, prem.: 27. 6. 1990

Filmové role

1960

- VŠUDE ŽIJÍ LIDÉ (režie: J. Hanibal, Š. Skalský) – role: Pacák

1961

- ĎÁBLOVA PAST (r. F. Vláčil) – kněz Prokus

1962

- MALÝ BOBEŠ VE MĚSTĚ (r. J. Valášek) – učitel Šabacký

1963

- IKÁRIE XB 1 (r. J. Polák) – Marcel Bernard

- SMRT SI ŘÍKÁ ENGELCHEN (r. J. Kadár, E. Klos) – Machů

1964

- ... A PÁTÝ JEZDEC JE STRACH (r. Z. Brynych) – docent Braun

- MÍSTENKA BEZ NÁVRATU (r. D. Klein, M. Sobota) – lékař OBŽALOVANÝ (r. J. Kadár, E. Klos) – okresní prokurátor PĚT HŘÍŠNÍKŮ (r. J. Balík)

- SKOK DO TMY (r. V. Delong) – Hertl

1965

- BLOUDĚNÍ (r. J. Čuřík, A. Máša) – strýc

- 5 MILIONŮ SVĚDKŮ (r. E. Sadková) – Tarantík

1966

- TRANSIT CARLSBAD (r. Z. Brynych) – dr. Lucke

1967

- KINOAUTOMAT (r. J. Roháč, R. Činčera, P. Juráček, V. Svitáček) – štábní kapitán

- PIKNIK (r. V. Sís) – Smile

- ÚDOLÍ VČEL (r. F. Vláčil) – hnědý mnich

1968

- KRÁLOVSKÝ OMYL (r. O. Daněk) – Jindřich z Lipé

- EZOP (r. R. Valčanov) – Polysimos

- PŘÍPAD PRO ZAČÍNAJÍCÍHO KATA (r. P. Juráček) – Munodi 322 (r. D. Hanák) – ošetřující lékař

1971

- TOUHA SHERLOCKA HOLMESE (r. Š. Skalský) – lord Biddleton

1972

- PODEZŘENÍ (r. J. Krejčík) – Carier

1976

- KONCERT PRE POZOSTALÝCH (r. D. Tarančík) – dr. Machala

1977

- PROČ NEVĚŘIT NA ZÁZRAKY (r. A. Máša) – major SS

1978

- PAST NA KACHNU (r. K. Kovář) – šofér Vykoukal

- VRAŽEDNÉ POCHYBNOSTI (r. I. Toman) – Milan Pešek

1979

- LÁSKY MEZI KAPKAMI DEŠTĚ (r. K. Kachyňa)

- TVÁŘ ZA SKLEM (r. H. Bočan) – otec Tůma 1980

- CUKROVÁ BOUDA (r. K. Kachyňa) – Freda Bartl

1982

- PŘELUDY POUŠTĚ (r. A. Boussida) – vezír, koprodukce ČSR-Tunis

- VINOBRANÍ (r. H. Bočan) – Hubert

1983

- VRAK (r. I. Toman) – Berger

1985

- SKALPEL, PROSÍM (r. J. Svoboda) – profesor

- STÍN KAPRADINY (r. F. Vláčil) – hajný, vagabund, žebrák

1986

- CHOBOTNICE Z II. PATRA (r. J. Polák) – George

- PAVUČINA (r. Z. Zaoral) – psychiatr

- VESELÉ VÁNOCE PŘEJÍ CHOBOTNICE (r. J. Polák) – George

- VLČÍ BOUDA (r. V. Chytilová) – Táta

- WEISSE WOLKE CAROLIN (r. R. Losansky) – Opa Leuch, Deffa – NDR

1988

- DOBŘÍ HOLUBI SE VRACEJÍ (r. D. Klein) – Ament

1989

- SEDÍM NA KONÁRI (r. J. Jakubisko) – pošťák Krištofík

- LIQUID ROCK (r. M. Havlas) – Velekněz, Krátký film

1990

- DVA LIDI V ZOO (r. M. Poledňáková) – Monty

- jen o rodinných záležitostech (r. j. svoboda) – kněz

* komentář k filmu NEKLIDNÉ SRDCE EVROPY

Televizní pořady

- GREEN: Ministerstvo strachu; role: Major, prem.: 5. 12. 1966

- GOLDONI: Poprask na laguně; divadelní režie, role: Titto-Ma- te, prem.: 1. 1. 1967 (záznam div. představení)

- PROŠKOVÁ: Měsíc s dýmkou; role: Štěpán Novák, prem.: 11. 1. 1967

- NEFF: Sňatky z rozumu 1. a 4. díl; role: Směnámík, prem.: 23. 10. a 13. 11. 1968

- FEUCHTWANGER: Buřič jejího veličenstva; role: Nejvyšší inkvizitor, prem.: 16. 4. 1969

- SCYPULSKI: Agent z Vadúzu; role: Psycholog kontrašpionáže, prem.: 19. 7. 1970

- TWAIN: Princ a chuďas 1. a 2. díl; role: učitel, prem.: 25. a 26. 12. 1971

- MALTZ: Znamení ohně; role: Pastor, nyní dělník, prem.: 7. 12. 1979

- ANREJEV: Ten, který dostává políčky; divadelní režie, role: Briquet, prem.: 8. 8. 1981 (záznam div. představení)

- F. DOSTOJEVSKIJ: Přízrak; role: Statkář Trusockij, prem.: 7. 9. 1981

- KUTĚRNICKIJ: Jako bychom se ani neznali; divadelní režie, prem.: 16. 12. 1983 (záznam div. představení)

- SHAKESPEARE: Hamlet; divadelní režie, role: První herec, prem.: 29. 6. 1988 (záznam div. představení)

- GORKIJ: Vassa; role: Prochor, prem.: 19. 11. 1989 (záznam div. představení)

- GASSAUER: Casanova; role: Casanova, prem.: 6. 5. 1990 (záznam div. představení)

Soupis divadelních režií, divadelních, filmových a televizních rolí pořídila Kateřina Macháčková a Petr Svojtka

autor: Miroslav Macháček

název: Zápisky z blázince

úvodní slovo: Zdeněk Hedbávný

zpracovala: Katerina Macháčková, Petr Svojtka

vydal: Český spisovatel, a. s.

rok vydání: 1995

vydání: první

ISBN: 80-202-0543-8

verze: 2017.02.13

OCR, EPUB: em