Táto elektronická kniha bola zakúpená v internetovom kníhkupectve Martinus.

Meno a priezvisko kupujúceho: Soňa Hrnčířová

ID 3017-58160310598318670932-179770-1592

Upozorňujeme, že elektronická kniha je dielom chráneným podľa autorského zákona a je určená len pre osobnú potrebu kupujúceho. Kniha ako celok ani žiadna jej časť nesmie byť voľne šírená na internete, ani inak ďalej zverejňovaná. V prípade ďalšieho šírenia neoprávnene zasiahnete do autorského práva s dôsledkami podľa platného autorského zákona a trestného zákonníku.

Veľmi si vážime, že e-knihu ďalej nešírite. Len vďaka Vašim nákupom dostanú autori, vydavatelia a kníhkupci odmenu za svoju prácu. Ďakujeme, že tak prispievate k rozvoju literatúry a vzniku ďalších skvelých kníh.

Ak máte akékoľvek otázky ohľadom použitia e-knihy, neváhajte nás prosím kontaktovať na adrese eknihy@martinus.sk

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Panda v nesnázích

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Markéta Lukášková

Panda v nesnázích – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

2017

„Tak čau.“ Zabouchnul za sebou dveře.

Je zvláštní, jak něco, do čeho vkládáte léta tolik energie, nadějí, peněz, make-upu a čistejch prostěradel, může skončit tak jednoduše a banálně, přesto velmi symbolicky. Prostě zavřel dveře a tím jsme skončili.

Bylo to do smrti a absolutní a byli jsme si nejblíž, a najednou jsme si řekli, že končíme, a z nejbližších lidí jsou lidi, co když se potkaj náhodou v baru, budou radši upřeně koukat na dno svý sklenice a hledat únikovej východ. Čau, znal jsi všechny moje nejintimnější tajemství, když jsem měla pupínek, na kterej jsem si nedohlídla ani nedošáhla, tak tys na něj dohlídnul a došáhnul. Víš, proč jsem brečela, slyšels mě vydávat i jiný zvuky, ty naše zachumlaný víkendy, kdy byl svět strašně daleko od nás a mně bylo jasný, že takhle to bude na furt. Furt skončilo. Odkliknem si na Facebooku, že už nejsme spolu, odpovíme na pár dotazů typu „Jaktooooo?“ a olajkujeme pár reakcí typu „Hlavu vzhůru, život nekončí“. Aha, díky za informaci. Připadala jsem si, jak kdybych vypnula napínavej film v půlce bez vidiny toho, že se dozvím, jak dopadne.

„A bylo to opravdu nevyhnutelný?“ ptala se mě máma zklamaným hlasem po telefonu.

No jistě, jak jinak, nebudeme řešit, že tvoje dcera je nešťastná a smutná a sama, budeme řešit, že zklamala, nenaplnila další očekávání a projekt vnouče se zas odkládá na neurčito.

„Jsi akorát hrozně náročná. Nikdy to není úplně ideální,“ začala mi máma citovat fráze z knihy Rozchodová klišé, 1. část.

Z nově nabytý svobody jsem byla zmatená. Za ty roky žití ve vztahu jsem si přeprogramovala mozek, určitý věci pro mě prostě byly tabu, nezáleželo mi tolik na tom, jak vypadám, když jdu večer s kamarádkama ven, protože na rozdíl od nich jsem nepovažovala každýho náhodnýho kolemjdoucího za potenciálního otce svých dětí. Záviděla jsem sama sobě ten klid, to, že nemusím denně panikařit, že zůstanu sama obklopená kočkama, který mi ožerou obličej, až umřu, poté co uklouznu po rozlitým tuzemáku.

Ano, moje představa, jak vypadá život holky, která nikoho nemá, je velmi romantická. Na jednu stranu samozřejmě společně s celým ženským pokolením zastávám názor, že „chlapi jsou idioti“, na stranu druhou, život bez nich je pro mě děsivější představa než večer strávenej ve společnosti člověka, co se předevčírem stal veganem.

Lenka položila telefon. „Tak ona se s ním rozešla, to snad není možný.“ Kroutila usilovně hlavou, asi aby zahnala slzy, které se jí draly do očí.

„Prosím tě, co šílíš, seš normální? Ty brečíš?“ Ivana reakce jeho ženy tak udivila, že dokonce odložil mobilní telefon, na kterém zrovna zkoumal výsledky zápasů v play-off.

„Nebrečím!“ vzlykla Lenka a odešla do ložnice, kde si nahlas pustila rádio.

Ivan jen pohodil hlavou, ale nebylo v tom opovržení, spíš shovívavost, ví, že jeho ženě záleží na štěstí jejich dcery Terezy snad víc než Tereze samotné. A je v tom samozřejmě taky zklamání, že zase bude muset kamarádkám příště na kafi říct, že u nich se žádná svatba ani miminko nekonají. Všechny okolo mě už vdávaly dceru! Jako by ji slyšel. Pro Ivana je ale tohle nepodstatné, on má Terezu prostě rád bez jakýchkoliv podmínek, je to jeho jediná holčička, princezna, štve ho, ale umí si ho omotat okolo prstu. Víc než Lenka. To ale Lenka nesmí vědět, i když to asi nejspíš ví.

Rozchod s Jakubem mě potkal ve chvíli, kdy jsem se snažila co nejvíc soustředit na psaní svojí doktorandský práce. Studium historie mě sice vždycky lákalo, ale kdyby mi někdo před pár lety řekl, že se do toho obuju tak moc, nevěřila bych mu. Jenže postupem let jsem se přistihla, že hrabat se v osudech cizích lidí mě baví víc než řešit ten svůj. Nejvíc mě přitahovali takzvaní nepoznaní hrdinové. Ne ti, co se o nich dneska děti učí v dějepise, spíš ti, co obětovali život, ať už doslova, nebo obrazně, pro svoji rodinu a zůstávají už jen ve vzpomínkách tý rodiny a mnohdy vlastně ještě úplně zkresleně. Dojímá mě fakt, že dotyčnej člověk to tehdy udělal prostě proto, že mu jeho morálka a svědomí nedávaly jinou možnost. Bylo to rozhodnutí vynucený momentální situací, nic majestátního, nic, co by dával na odiv, hrdinskej čin se z takový věci stal až po řadě let a řadě dalších nezbytných událostí. V ten moment u toho nehrála dramatická hudba, nedělo se to ve slow motion, on nedostal žádný ocenění, nebylo to velkolepý, jen pokus, jak zajistit přežití sebe a svých blízkých. Tahle kauzalita mě vždycky fascinovala. Ta relativita našich činů, to, jak jedno rozhodnutí před šedesáti lety může ovlivnit osudy potomků dotyčnýho do desátýho kolene.

Asi proto mě historie a její studium tak moc baví. Momentálně to bohužel zastiňuje fascinace vlastním osudem – taky za pár desítek let bude nějaká holka sedět, hrabat se v mejch SMS zprávách a hodnotit, jak moc ovlivnilo můj život, že jsme se s Jakubem rozešli? Směšná představa. Milá vědkyně, jestli tohle čteš, tak věz, že jsme se rozešli, protože on už mě nemiloval. Po sedmi letech za mnou prostě přišel a řekl mi: „Láska vyprchala, promiň.“ Stručně, jasně, jak z příručky pro efektivní marketingovou komunikaci. A tak jsme brečeli a pili vodku několik dní, protože když s někým strávíte třetinu života, tak prostě musíte pít vodku, když od sebe odcházíte. Po těch probdělých nocích, kdy jsem si namlouvala, že vodka z člověka není cítit, jsem měla schůzky s vedoucím svojí práce, pořád se mě ptal, jestli nejsem nemocná. Sám seš nemocnej, říkala jsem si v duchu a s úsměvem odpovídala: „Ne, jen trochu unavená, byla jsem včera zase dlouho v knihovně.“

Moje téma se jmenovalo Marie Valentová. Pro devadesát devět procent lidí naprosto neznámá ženská, ale třeba já bych nebyla na světě, nebejt jí. Její čin výrazně ovlivnil osud naší rodiny, a tak jsem se o tom rozhodla podat svědectví. Mám k dispozici deník, ve kterým popisuje svůj dvojí život vzorný socialistický úřednice a zároveň aktivní členky třetího odboje. Pár let vychovávala sama svou dceru a pak se v rámci krytí provdala za člena partaje, vlastně doteď není jasný, jestli on o její tajný misi věděl. Při psaní práce ovšem nemůžu vycházet jen z jednoho zdroje, její deník je sice fascinující čtení, ale takhle jednostrannej pohled je mi k ničemu. Snažím se už půl roku dopátrat dalších pramenů, jde to pomalu, potomci Mariiných spolupracovníků a blízkých nejsou zrovna příjemný a komunikativní lidi, což mi práci dost ztěžuje. Ale z tý ženský se pro mě stala tak trochu posedlost, občas se mi o ní zdá, o tom, jak asi prožívala svoje dny, v tom snu jsem vždycky v její kůži a koukám se na svět jejíma očima. Hrabe mi? Dost možná. Ale zrovna teď mi docela vyhovuje takovej únik do hlavy někoho, kdo řešil diametrálně odlišný problémy než já, třeba jak se nenechat umučit v komunistickým lágru. To je asi o něco horší než jak si neprohlížet Instagram vašeho ex víc než pětkrát denně.

1952

Probudila jsem se v posteli z podivného snu, vlastně to bylo spíš leknutí než klasické probuzení, na konci toho snu byl šílený náraz, snad v autě, ale takové auto jsem předtím nikdy v životě neviděla. Trhla jsem sebou tak prudce, že jsem rukou shodila lampičku z nočního stolku. Ve vedlejším pokoji se ozval dětský pláč. Vykulhala jsem z pokoje, snažíc si nazout obě pantofle zároveň, což se mi až do pokojíku nepodařilo. Tam se v dřevěné postýlce o pozornost hlásila moje dcerka.

„Milinko, copak je? Neplač, ty ses lekla, viď?“ Beru ji do náruče a mimoděk čichám k jejím vlasům, ta vůně mi nikdy nezevšední, voní jako vesmír, to je samozřejmě hloupost, ale jiné přirovnání mě nenapadá. Beru ji do kuchyně a posazuji do sedačky, kterou pro ni vyrobil děda, tedy můj táta, v obchodě bych takovou horkotěžko sháněla.

Když jsem se jí pokoušela rozmačkat v misce vařenou mrkev, zazvonil zvonek. To je divné, vždyť je sobota, pošťák nechodí, sousedka obvykle vyspává přinejmenším do desíti. Mimoděk jsem v rychlosti přelétla očima celý byt a zkontrolovala, jestli se někde nepovalují nějaké papíry, sešity, cokoliv, co by mohlo vzbudit nějakou pozornost. Nakoukla jsem kukátkem do chodby. Za dveřmi stál mladý muž, vysoký tak akorát, měl výrazné rysy, černé vlasy mu koukaly zpod klobouku, na sobě měl kabát, ačkoliv počasí na něj nebylo, v ruce černý deštník, i když nepršelo, lehce se usmíval, nejen ústy, ale i očima.

Potkat ho za nějakých normálních okolností, řeknu si, že je sympatický. Ale teď jsem měla strach. Když na vás zvoní v sobotu v devět ráno cizí muž, existuje prakticky jen jedna možnost proč – je to estébák a jde se nepříjemně vyptávat, nebo něco horšího. Nervózně jsem si prohrábla vlasy, přilepily se na mou zpocenou dlaň. Potlačila jsem myšlenku, která mi asi na vteřinu bleskla hlavou: neotevřít mu, popadnout Milinku a vyskočit oknem ven, z prvního patra bych si přinejhorším zlomila nohy.

Snažila jsem se nenechat ovládnout návalem paniky, kdy mě napadaly podobné šílenosti. Zhluboka jsem se nadechla a nasadila jsem ten nejupřímnější falešný úsměv, kterého jsem byla schopna. Dveře jsem otevřela možná až moc prudce a zuby zatnula možná až moc pevně. „Dobrý den, co si přejete?“ vyhrkla jsem na cizince překotně.

Usmál se. Ne úlisně. Ne falešně. Ne slizce. Zmátlo mě to. Mezi předními zuby měl malou mezírku, připadalo mi to roztomilé. Sundal si z hlavy klobouk a lehce se uklonil. „Dobrý den, paní Valentová.“ Měl příjemný hlas, hlubší, bez výrazného přízvuku. Touto rychlou analýzou jsem sama sebe pobavila, pak kdo je tady agent, že?

„Jak vám mohu pomoci?“ Držela jsem vší silou nervy na uzdě, ale cítila jsem, jak mi po zádech stéká čúrek potu. Milinka v pozadí pofňukávala, rychle jsem se ohlédla, mlátila lžičkou do misky a mrkev lítala po celé kuchyni. Ještě že tu nemáme na příděl. Uf, hlavně klid.

„Nezlobte se, že vás ruším takhle o víkendu ráno,“ pokračoval a kývl s úsměvem na Milinku.

O co mu jde?!

„Nic se neděje, zrovna snídáme,“ opět jsem se usmála. Musí na mně vidět, že se třesu, že jsem neklidná, poklepávám prstem do dveří, slyší to, určitě to slyší.

„Posílá mě za vámi Fráňa.“

Na krátkou chvilku jsem přestala dýchat a veškeré napětí v mém těle se pomalinku začalo rozpouštět. „Fráňa?“ usmála jsem se na něj široce a tentokrát upřímně. Spadl mi obří kámen ze srdce, ta rána byla slyšet až do horního patra. „Tak pojďte dál.“ Pokynula jsem směrem do bytu a on prošel okolo mě. Z jeho vůně se mi trochu zamotala hlava.

2017

„Nesahej na mě.“ Lenka se ošila, když jí položil ruku na rameno.

„No tak promiň, já jsem ti snad něco provedl?“ Ivan se urazil. Jednou začas se vyburcuje, aby projevil svý ženě láskyplný gesto, dotkne se jí nad rámec jejich každodenního kontaktu, kterej se v podstatě pětadvacet let nemění, a ona tohle. Tak to se na to příště můžu vyprdnout, řekl si a opět se uzavřel do své bubliny, sestávající převážně z brouzdání po webových serverech a bezcílného projíždění sociálních sítí.

Facebook si založil teprve nedávno. „Tati, nejseš na to už starej?“ říkala Tereza, když jí poslal žádost o přátelství. Ale to ho jen tak pošťuchovala. Baví ho ten pocit, že je v centru dění, že ví, co se děje a co se řeší. Občas napíše i komentář, pak ho se žaludkem na vodě zveřejní a čeká, co se bude dít. Postupem času získává větší kuráž. Lenka Facebook nemá, asi je to dobře, stejně by mu akorát opakovala, že je tam trapnej, a jemu by to zkazilo nadšení. Už si moc nepamatoval, kdy naposledy spolu vlastně nějaké to nadšení sdíleli. Napadaly ho jen samé situace spojené s Terezinými úspěchy. Ale že by spolu sdíleli něco jen oni dva, Ivan s Lenkou, to se nestalo roky. No co, asi je to po tolika letech manželství normální.

„We grew apart,“ citovali v jednom on-line bulváru vyjádření slavné herečky k tomu, proč se rozvádí se svým manželem. Tenhle důvod vždycky uvádí všichni, v srdceryvným prohlášení, kde nechybí, že se pořád silně milujou a prosí všechny, aby respektovali jejich soukromí. Tak za prvý, nemilujete se, kdyby jo, tak spolu budete dál. Za druhý, vaše soukromí nikdo respektovat nebude, protože vyděláváte milion dolarů denně tím, jak vypadáte. Ale to „grew apart“, tomu jsem se vždycky trochu smála, a teď si uvědomuju, že to je i můj případ.

Odcizili jsme se, každej jsme se dostali úplně jinam, i když jsme žili spolu. Dělo se to po kouskách, postupně, nenápadně; začne to tím, že chodíte zvlášť na akce, že se pohybujete v jiný partě kamarádů, najednou spolu přestanete jezdit i na dovolený, chodit na večeře a po letech se probudíte vedle člověka, kterýho vlastně vůbec neznáte. Jen si do něj projektujete nějakou ideu zkombinovanou s tou zamilovaností, která už dávno vyprchala. Ale kdo je váš protějšek doopravdy, vlastně nevíte. Objímáte se, dáte si pusu, je to už jen tak ze zvyku, automatickej pohyb, říká se, že co člověk dělá jednadvacet dní v kuse, to se stane jeho zvykem a rutinou. A tak jsme se sedm let v kuse objímali večer v posteli, souložili podle stejnýho mustru, hádali se stejně, slavili Vánoce stejně, až se on probral a řekl, že to takhle nechce. Asi bych mu vlastně měla bejt vděčná. Za těch sedm let jsme se změnili oba hodně. Mezi dvacítkou a třicítkou asi nejde mít vztah, kterej vydrží, člověk prožije vývoj z postpuberťáka, co sotva odmaturoval, najednou žije ve velkým světě, velkým městě, na svý triko, alkohol, večírky, studium, první brigáda, první vydělaný peníze, první opravdový problémy, lidi okolo mají průsery, nemoci, nechtěný těhotenství, dospělácký starosti. Z pokojíčku u rodičů do světa a rovnou ve dvou, to je skoro nemožný překonat s úspěchem. Takže statisticky jsme dopadli vlastně úplně správně. Budu si to opakovat, až zas budu sedět v jednu ráno v kuchyni, srkat víno a brečet při poslechu Adele.

Ještě že mám Marii. Občas se do jejího příběhu a osudu tak zažeru, že zapomenu na ten vlastní. „Nesmíte se tolik citově angažovat,“ říkal mi Králíček, vedoucí mojí práce. Takhle, on se jmenuje Kuchař, ale má králičí zuby, tak mu říkám Králíček. Bohužel jsem jednou přišla za jeho asistentkou a řekla jí, že bych si potřebovala domluvit termín u pana docenta Králíčka, a ona se na mě nejdřív zmateně podívala a pak jí přelítnul přes obličej spikleneckej výraz, zasmála se a bez dalšího komentáře mi sdělila termín.

Docent byl legrační pán. Starej mládenec, kostkovaná košile věčně zastrčená do sepranejch džín a na nohou prestiže. Měl vždycky takovej starej sešit, do kterýho si psal poznámky, kolikrát jsem si říkala, jestli vůbec někdy v životě použil internet, protože měl všude stohy knih plných záložek. Brejle nosil na šňůrce kolem krku, myslím, že je nevyměnil nejmíň tak třicet let. Byl legračně roztržitej, ale navzdory tomu, nebo možná právě proto, jeden z nejchytřejších lidí, co znám. Občas měl tendenci udělovat mi takový otcovský rady, třeba: „Terezo, pamatujte, že muži nechápou náznaky, musíte na ně hovořit v jasných krátkých větách, ideálně tak, aby mohli odpovídat ano nebo ne.“ Občas se na mě skrz ty svoje starý tlustý brejle podíval jako na dceru, kterou vychovává, a pokaždý mě to na zlomek vteřiny dojalo. Neustále mi zajišťoval přísun tlustejch knih, ze kterejch jsem musela studovat dobový reálie, a poznal, když jsem se rozešla. „Netrapte se, Terezo, nebyl zdaleka poslední,“ šeptnul doprostřed úplnýho ticha, když jsem se zadívala z okna jeho kabinetu na Vltavu a přestala vnímat svět okolo.

1952

Stáli jsme v kuchyni a ani jeden z nás nevěděl, kam s rukama a s očima.

„Jsem Jaroslav,“ vyhrkl po chvíli úlevně, jako by si na to, jak se jmenuje, vzpomněl až teď.

Potřásli jsme si rukou, pro mě to bylo, jako kdybych se dotkla plotýnky. Červenají mi tváře? Určitě mi červenají, cítím v nich horko.

„Není vám tu horko? Otevřu okno,“ nabídla jsem rychle, nečekala na odpověď a vrhla se k okenní kličce. Jako na potvoru samozřejmě nešla otočit a já s ní zbrkle lomcovala a doufala, že mi moje návštěva nepřijde pomoci. Samozřejmě přišel. Stoupl si za mě, jeho tvář se téměř dotkla té mé, když se natahoval ke kličce. Co se to se mnou děje?

„Tak a je to,“ usmál se na mě spokojeně a přehnaně si oprášil ruce.

„Dáte si čaj? Kávu bohužel nemám, tu jsem neměla snad od konce války.“

„Moc rád si dám čaj, děkuji.“

Konvice zapískala za nejdelší minutu mého života. Seděli jsme proti sobě u kuchyňského stolu a já si v duchu moc přála, aby se Milinka ozvala, a já se mohla na moment trochu rozptýlit. Ale moje dcerka spokojeně podřimovala v postýlce, jako vždy udělala přesný opak toho, co bylo potřeba.

„Fráňa říkal, že mi pomůžete, že už jste to dělala.“

Takže je to, jak jsem se bála a zároveň si to tak trochu přála od chvíle, co se objevil mezi dveřmi. „Ano, dělala, mohu vám pomoci. Kam se chcete dostat?“

„Rakousko, pak se uvidí.“

„A co děláte teď?“

„Studuji. Nikdo nic neví. Tedy kromě vás, Fráni a pár našich nejbližších.“

„A rodiče?“

„Ti zemřeli. Nemám nikoho, a proto nemám důvod tu hnít. Teď ale potřebuji někde zůstat, než si vytvořím jasný plán cesty. Studium jsem řádně ukončil na konci semestru a vystěhoval se z koleje. Teď oficiálně nebydlím nikde a je jen otázkou času, kdy mě začnou hledat.“

„Takže chcete…“

„Za týden. Nejspíš v noci.“

„Dobře, připravím, co je třeba. Jen, prosím, nečekejte komfort, i my s Milinkou máme co dělat, abychom vyžily, jídlo na příděl pro nás dvě uživí tři lidi jen taktak.“

„A váš manžel?“

Podíval se zvláštně a rychle mrkl na můj levý prsteníček. Já si ho mimoděk začala mnout, můj snubní prstýnek už s ním byl skoro srostlý, ačkoliv od svatby uplynulo teprve pár let.

„Manžel zahynul. Jsem vdova,“ odpověděla jsem úsečně, nebudu tady cizímu člověku vykládat nic víc, nadto je to pro mě stále bolestivé.

„Promiňte, to jsem nevěděl, Fráňa se nezmiňoval.“

„To je v pořádku. Dáte si ještě čaj?“

Poté co za ním zapadly dveře, ulevilo se mi. Milinka se jako na povel dala do pláče, a tak jsem neměla čas začít nad vším moc přemýšlet. Až když jsem ji v náručí znovu ukolébala ke spánku, kolotoč myšlenek se mi v hlavě rozeběhl naplno. Nic, co bych už předtím neznala. Jsem špatná matka, riskuji život svojí dcery, jednou si pro nás přijdou, ale já se nebudu chovat, jak chtějí, slíbila jsem si pomstu, když mi nechali zabít Josefa, když zavřeli tatínka a maminku utrápili. Mohou za to, že tu jsem sama, že mám jen Milinku, dělám to pro její budoucnost, ona musí žít v hezčí době, než žiju já. Ale jestli se jí kvůli mně něco stane, nepřežiji to, namouduši, to bych si vzala život.

Z věčného bádání nad vinou a trestem mě vytrhlo klepání. Už se to asi nikdy neobejde bez toho, aby mnou projela šílená vlna paniky.

„Dobfý den!“

Moje tlustá sousedka byla jako neodbytná moucha. Kdykoliv se u mě doma něco šustlo, do desíti minut zvonila, vyptávala se na nesmysly a rádoby nenápadně se snažila skrze škvíru mezi dveřmi vypozorovat, co se za nimi děje. Byla to malá, podsaditá padesátiletá ženská, která nosila dvacet čtyři hodin denně zástěru a na hlavě šátek, asi aby ukázala, že je skvělá hospodyně, přitom já vím, že celé dny vysedává u rozhlasu a cpe se bábovkou. Na tváři měla obří bradavici a její prsty vypadaly jako malé krátké párečky. Neustále něco žvýkala a pojídala, takže na mě vždy mluvila s plnou pusou.

„Chtěla fem fe vás zeptat, mladá pani, nemáte mouku? Mně zaf dofla!“

No bodejť by ti nedošla, babo, když sežereš dvě bábovky denně. „Ale jistě, kolik potřebujete, hrnek?“ Za tenhle výkon by mě měli angažovat do Národního divadla.

„Raději dfa!“ zahuhlala a prskla na mě drobek.

Jistě, rovnou dva, kéž by ses udávila, ty zvědavá tlusťoško. Schválně jsem jí před nosem přibouchla dveře, aby nemohla šmírovat. Po chvilce jsem se vrátila s miskou mouky.

„Tumáte, paní Nezbedová. Ať vám chutná!“

„Ale to není pfo mě, to mám pfo vnoufata!“

Vnoučata, asi nová přezdívka pro její tukové polštáře. Zasmála jsem se svému skvělému vtipu a šla zkontrolovat Milinku. Seděla v kuchyni na zemi a mlátila vařečkou do kredence. Občas bych si to s ní chtěla vyměnit.

2017

Můj praděda Jaroslav mi těsně před svojí smrtí svěřil tajemství, který nikomu z rodiny nikdy neřekl. Připadala jsem si proto strašně výjimečně. Vím, že jsem byla jeho oblíbený vnouče, asi kvůli svýmu zájmu o historii, on byl roky profesorem na univerzitě ve Francii, žili totiž s babičkou v exilu. Utekl tam v mládí během nejhlubší totality a při útěku riskoval život. A byla to právě Marie Valentová, kdo mu tehdy pomohl – schovávala ho u sebe několik týdnů, když skončil ve škole, snažil se zmizet z hledáčku příslušníků Státní bezpečnosti a připravoval se na přechod hranic.

V jeho vyprávění to celý znělo jako fascinující dobrodružství, ale čím víc do toho pronikám skrz Mariiny deníky, tím víc je mi jasný, že to od obou byla sebevražedná mise s asi tak jednoprocentní šancí na úspěch. A Marie navíc vychovávala malou dceru. Byla ta ženská blázen, nebo hrdina? To je to, co se snažím pochopit. Mám navíc pocit, i když děda mi to nikdy nepotvrdil, že ty dva spolu něco měli během tý doby, co ho schovávala. Je to pro mě teda těžko představitelný, protože děda byl pro mě odjakživa děda a fakt, že byl někdy mladej a měl třeba i milostnej život, to je úplná sci-fi. S prababičkou prostě odjakživa vypadali staře, odjakživa chodili spát ve flanelovým pyžamu a dávali si maximálně pusu na dobrou noc. Byli to moudrý, starý, vzdělaný, důstojný lidi, co nesouložili. Nikdy.

„Musíte si uvědomit, že člověk se uvnitř v podstatě nemění, když ho nepoznamená nějaká opravdu vážná událost. Jsme všichni pořád stejní, jen ta vnější schránka stárne. Já se celý život pořád stejně raduju ze své sbírky autíček, jen u toho teď v padesáti vypadám směšně. Ale budu se z nich radovat i za dvacet let, a když za dvacet let potkám přitažlivou ženu, budu stejně nervózní a nesmělý, jako jsem byl, když mi bylo patnáct. Nebuďte na ty staré lidi tak přísná, Terezo.“ Králíček je zase chytrej jak rádio. Což je beztak tím, že je starej.

„Nainstalovala jsem si Tinder,“ oznámila jsem slavnostně svojí kamarádce Ester nad šálkem cappuccina.

„No tak to ti gratuluju.“

Ester neměla ani Facebook. Byla jedním z těch lidí, co vyznávají teorii, že když je bude chtít někdo skutečně kontaktovat, najde si cestu, jak to udělat. Asi proto je už tři roky sama a po večerech se pořád dokola dívá na seriály nebo na svůj obličej do zrcátka a dloube si pupínky. Včera to asi zas přehnala, a tak se jí uprostřed čela skvěl strup jak pekáč. Kdyby nás lidi někdo rozřazoval do skupinek, řekněme nějakých poddruhů, ona by byla v tý skupince holek, co nosej pěšinku uprostřed, nikdy nepoužily kondicionér a vlasy maj tak dlouhý, že se jim občas při sundávání mikiny s line-upem posledního metalovýho festivalu v nějaký moravský obci zaseknou v podpaží. Na nohou maj celoročně martensky a kolem krku symbol pekla nebo satana nebo něčeho podobně démonickýho, třeba Marka Zuckerberga. Když si najdou kluka, ten nosí bradku v culíčku a společně ujížděj na pojídání pálivých jídel a sledování britských sitcomů. Další skupinkou jsou třeba holky od koní, o tom zas jindy.

Ale mám ji ráda! Ester je takový moje zrcadlo. Když si stěžuju na špatně udělanou manikúru, poučí mě, že v laku na nehty je palmovej olej a já jsem součástí obřího řetězce, kterej způsobuje opičí genocidu. Nebo tak něco. Prostě mě umí vrátit nohama na zem. K rozchodu mi řekla: „Stejně si na tu lásku ani neumíš vzpomenout. Dávno už v tom nebyl opravdovej cit.“ A martenskou nakopla holuba. „Zasraný krysy s křídlama.“

Nainstalovala jsem si Tinder. Jsem ten případ holky, která neumí bejt sama ani tejden. Chci další vztah, hned teď. Potenciálního partnera vidím všude, přesně jako ty moje single kámošky, kterejm jsem se posmívala. Každej kluk, co vedle mě stojí v tramvaji, je najednou zajímavej a podrobenej zkoumání, jako by snad to, že máme tři zastávky stejnou cestu, znamenalo, že jsme si souzený. Když se pak s někým seznámím a jiskra nepřeskočí, jsem tak šáhlá, že to nevzdávám, je mi s ním fajn, třeba to ještě přeskočí, přemlouvám a přesvědčuju sama sebe, chci ho milovat, hrozně moc chci, bylo by to přece tak jednoduchý, když ho tu mám takhle naservírovanýho… jenže přesně takhle to nefunguje. A tak chvíli předstírám zájem v touze po tom, že se změní v opravdovej, dotyčnej se mezitím do mě zamiluje a já to pak nevydržím a zlomím mu srdce. Jen s Jakubem to tak nebylo. Otázka ovšem je, dokdy to byla láska a odkdy to bylo jen takový plnění vzduchoprázdna. Sama nevím, ale Ester má pravdu, teď už si na tu lásku nedokážu vzpomenout. Zůstalo mi po něm v hlavě takový otupělý nic obalený do pár hezkejch vzpomínek na výlety po Evropě. Třeba bychom to přebili dětma, kdybysme si je před pár lety pořídili. Naši to asi taky kdysi přebili.

„Myslíš, že nás čeká ještě něco hezkýho?“

„Hm.“

„Cože?“

„Cože?“

„Ivane, ty mě zase neposloucháš. Mohl bys mi, prosím, chvíli věnovat pozornost a odložit ten telefon?“

Ivan neochotně odhodil telefon na stůl.

„Musíš s tím házet, abys mi jako ukázal, jak tě tohle obtěžuje?“

Lenka měla ten den našlápnuto. Ivan to dobře znal, za ty roky už se naučil s jejími náladami pracovat, kdysi dávno mu to stálo za hádku, a především za to usmiřování, ale teď, teď už věděl, že stačí, když bude mlčet a kývat, případně se zavčas omluví, a bude klid. Klid. Je to opravdu všechno, co od života chce? Stačí mu to? Mít klid v práci, mít klid doma, a hlavně se nedohadovat o blbostech?

„Všechny ty ambice, jak budeš mít skvělej dobrodružnej život, tě s dětma přejdou, kamaráde,“ říkal mu kdysi táta a Ivan se mu v duchu posmíval, jak je z něj rezignovanej zapšklej dědek, kterej tomu životu nerozumí. A teď je přesně jako on. Odsekává ženě, tráví čas u televize nebo jiné obrazovky, vypadá staře a cítí se ještě starší. Lenka taky sešla za těch posledních pár let. Kdy asi byla naposled u kadeřnice? A není hnusný o ní takhle přemýšlet? Vždyť se stará. No jo, ale je stará. Zasmál se vlastnímu vtipu. Ty jsou stejně nejlepší.

1952

Posadila jsem Milinku do proutěného kočárku a vyrazily jsme na procházku.

„Jdete na procházku?“ křičela na nás z okna Nezbedová.

Ne, babo, letíme do vesmíru. „Ano, na procházku!“ křikla jsem na ni, možná trochu víc nahlas, než jsem musela.

„Ty šaty, to máte pěkný. Nový?“

„Ne, ty jsem si šila, paní Nezbedová.“

„Pěkný jsou, moc!“

Kdybych byla v šití tak dobrá, jak je tahle bába zvědavá, ušiji si pro sebe vlastní dům a odstěhuji se pryč. Jenže bohužel, jakožto vdova s dítětem mám v téhle zemi nárok jen na malý byteček. A mohu být ráda, se svým původem a s tím, co dělal můj nebožtík muž. Ale režim podporuje mladé rodiny, podporuje matky samoživitelky, jsme vlastně takové hrdinky, takže se všichni tváří, že jsem národní poklad, a potajmu sledují každý můj krok. Nedivila bych se, kdyby to dělali prostřednictvím téhle otravné ženské.

Milinka poskakovala v houpající se libertě jako šílená, ten kočárek jsem dostala od své švagrové, odchovala v něm své dvě děti, snad ještě jedno batole vydrží. Prošly jsme se spolu Žižkovem, byl krásný den, 19. července 1952. Koupila jsem si cestou vydání Rudého práva, hned po přečtení úvodního titulku jsem té koruny padesát zalitovala. Zmařit bakteriologické zločiny amerických imperialistů. Vlastně to bylo k smíchu, nevím, co jiného jsem čekala. Nevadí, dobře se na to strouhají brambory. Noviny jsem sbalila do ruličky a strčila do tašky, která visela na rukojeti kočárku.

Moje mise však dnes ve skutečnosti nebyla jen procházka s kočárkem po Praze. Mířily jsme s Milinkou na hřbitov. Zde leží Josef Valenta. A o kousek dál oba moji rodiče. Všichni lidé, které jsem na tomhle světě milovala, existují už jen jako zlaté nápisy na kamenných deskách. A já se mohu s místními babkami, které tu snad i přespávají, akorát předhánět v tom, jak pěkně ty hroby vyzdobím. Je to tichá soutěž. Babky tu jsou denně, a tak mají náskok. Já to psychicky zvládám jen jednou týdně, i to je pro mě příliš.

Nechávám kočárek s Milinkou opodál, špatně se s ním mezi hroby dostává, hřbitov už z principu není určen pro dětské kočárky. Vylévám vodu z vázy, do nosu mě uhodí ten typický pach hniloby, rychle vázu u pumpy párkrát vypláchnu a dávám do ní karafiáty. Když se z hrobu svého muže snažím odházet uschlé lístky, všimnu si, že mě jedna z babek po očku sleduje. Stáhnu si šátek víc do čela. Tahle chvilka je moje, tu mi neber, ty kvočno.

Chvíli jsem v duchu s Josefem mluvila. Vyprávěla jsem mu, jak se má Milinka, jak roste, jak už umí sama jíst a ťapkat po kuchyni, jak se nám stýská. Na mysl se mi vkrádal Jaroslav, ale o tom jsem Josefovi neřekla ani slovo. Jako by snad záleželo na tom, co mu v duchu povím a co ne. Pokud mě odněkud sleduje, stejně všechno ví. Nakonec jsem se pokřižovala a políbila přívěsek na svém řetízku, medailonek s jeho fotkou. Byla jsem na sebe pyšná, už ani nepláču jako dřív. Z návštěv hřbitova se pro mě stává rutina, stejně jako když jdeme na nákup nebo na pískoviště. Chvíli jsem se se zavřenýma očima usilovně snažila vybavit si Josefovu tvář. Podařilo se mi to, ale trvalo mi to mnohem déle než dřív. Možná že kdyby jeho černobílá fotografie nebyla na náhrobní desce, nevybavím si ho vůbec. Znamená to, že už ho nemám ráda? A může mít člověk doopravdy rád někoho, kdo už neexistuje? S těmito myšlenkami jsem vrátila konev zpět k pumpě a rozjela se s kočárkem ke kované hřbitovní bráně. Babky stále pečlivě pucovaly náhrobky, zajímalo by mě, jestli mají někoho, kdo bude jednou pucovat ty jejich.

2017

„Nazdar Pando!“ křiknul na mě spolužák Marek mezi dveřma studovny. Pár hlav se otočilo mým směrem a já jsem si jakoby nic zrovna zakryla tvář rukou a dělala, že nad něčím přemýšlím.

Proč Panda? Protože mám od narození stigma. Pro mě je to stigma, pro ostatní to jsou „prosím tě, jen takový tmavší fleky kolem očí“. Jenže ona se z těch prosím tě fleků stala součást mojí identity. Mám díky – Díky? V češtině jsme se učili, že pozitivní věci se dějou díky a negativní kvůli, takže vlastně spíš kvůli – nim tu skvělou přezdívku Panda, kterou mi vymysleli na táboře, a když už jsem si myslela, že je definitivně zapomenutá, přišel na gymplu někdo děsivě originální a kreativní a řekl: „Hele, ty tvoje fleky, vypadáš jako panda, už ti to někdo řekl?“ Díky, kamaráde, věz, že o tobě pokecám se svojí terapeutkou na příštím sezení.

No jo, chodím na terapie, bohužel ne proto, že je to teď trend, ale proto, abych si ve slabších chvilkách nerozmlátila vzteky hlavu o zeď. Kromě terapeutky Evy mi v tom ještě pomáhaj antidepresiva. Moje diagnóza zní „úzkostná porucha“, v podstatě jde o to, že nad vším až přehnaně přemejšlím, v hlavě si roztáčím šílený myšlenkový veletoče, který vědomě nejdou zastavit a uvádí mě do stavu, kdy nejsem fyzicky schopná nic moc dělat. Celý tohle pandí prokletí tomu jen dodává korunu, za těch milion hodin prosezených na terapiích jsme se dobraly samozřejmě k tomu, že kořen všeho leží v mým dětství, v mejch vztazích s rodičema a v mým sebevědomí. A asi je vám jasný, jak velký sebevědomí má někdo, komu se od dětství říká Pando, a to ne proto, že by byl legračně nešikovnej a rád spal na stromě.

Že budu muset vyhledat nějakou pomoc, mi došlo jednoho dne, kdy jsem ráno po probuzení zjistila, že jsem propásla deadline na odevzdání seminárky a zapomněla se přeobjednat na preventivní prohlídku. Tyhle dvě zdánlivý blbosti mě uvrhly do šílenýho stavu, úzkosti, chcete-li, kdy jsem se jen klepala, chodila po bytě sem a tam a v hlavě mi jely věci jako: Oukej, teď tě vyhodí ze školy, protože jsi to propásla, a skončíš někde pod mostem sama a zemřeš, protože doktor ti včas neodhalí tu smrtelnou chorobu, kterou stoprocentně trpíš, a ty nebudeš schopná vydělávat peníze a splácet úvěr, a domácí tě vyhodí a rodiče zavrhnou. Tohle bylo v mojí hlavě naprosto reálný a takový věci se děly třeba dvacetkrát denně, stačila pidizáminka, stačilo, aby se stalo cokoliv, co nebylo v „plánu“. Dostala jsem šílenej panickej záchvat a zavolala si sanitku. Prakticky rovnou mě poslali na psychiatrii a od tý doby si jako stará bába dávkuju prášky z platíčka do krabičky podle dní v tejdnu.

Zjistila jsem, že devadesát devět procent toho, co si lidi myslí o psychických poruchách, jsou hovadiny, že antidepresiva nejsou drogy, co vás sjedou na mentální úroveň fanouška Ortelu po nárazu do zdi, a že předsudky z lidí žádnou osvětou nevymlátíte. Když jsem si před časem od známý na baru vyslechla, že: „My jsme se doma s Járou shodli, že bysme to práškama neřešili!“ vyhodila jsem pak vzteky do koše celej wordovskej elaborát, co jsem na tohle téma měla připravenej. A tu krávu z přátel.

Poslední dny se mi často zdálo o Marii. Bylo to tak strašně živý! Čtu si její deníky před spaním, a protože sama nemám žádnej život, žiju si ve spánku ten její a je to docela dobrodružství. Králíček by řekl, ale Terezko, to nebylo dobrodružství, to byla totalita. A já bych se zastyděla a omluvila se, protože já se omlouvám všem za všechno. Jako kráva, řekla by Ester.

Lenka si před zrcadlem rozpustila vlasy a chvíli se na sebe dívala. Ne ne, takhle ne, a zase si je sepnula zpátky. Takhle vypadám mladší, pomyslela si. Rychle mrkla z okna, venku je nádherně, tohle léto je zas po dlouhý době fakt povedený. Ale co z toho, když ho stejně tráví v práci nebo po kafích s kamarádkama. No, „kamarádkama“, jsou to spolužačky z gymplu, se kterejma už nemá společnýho nic jinýho než ten gympl a vzpomínky, jak profesorům kradly třídnici. Ale dává jí to vždycky na chvíli pocit, že žije, že ten den je k něčemu a není to jen z práce domů k televizi.

Jana na ni čekala u jejich stolku jako obvykle. A jako obvykle tu byla o pět minut dřív, aby ukázala, že má převahu, že tu umí být včas a umí u toho mít naprosto dokonale vyfoukanou vlasovou helmu. Je to zvláštní, ten účes má vždycky každá, když odejde od kadeřnice, a každá si běží domů rychle umýt vlasy, aby se ho zbavila. Jana ne, ta to takhle nosí naschvál. „Ahoooj, já jdu zase pozdě, viď?“ vyhrkla Lenka afektovaně.

„Ale vůbec ne, to já tu byla dřív,“ odpověděla Jana ještě afektovaněji.

To zas bude večírek. Ty dvě si povídaly o práci a o počasí, vždycky to začalo být zajímavý až po pár skleničkách vína. V ten moment začínala mít Lenka Janu ráda. Přísahala by, že vzorná bytová architektka má najednou sto chutí rozfoukat helmu, rozcuchat obočí a mluvit o prasárničkách. Zkusí to dneska prolomit.

„Hele, jak vy to máte s Liborem doma? Myslím jako v posteli. Furt to funguje?“

Jana se na ni podívala nejdřív lehce překvapeně a pak se jí v očích mihla jakási úleva. Usmála se. „Na prd,“ řekla po chvíli odevzdaně. Lenka ji najednou měla ještě radši.

„My taky.“ Podívaly se na sebe a věděly, že není třeba si nic dalšího vysvětlovat, že jsou na tom stejně. Ženy ve „středním věku“, co se vnitřně cítí pořád stejně jako v pětadvaceti, ustrnuly na místě, vlastně ne, v tom otravným nonstop nekonečným stereotypním kolečku, všechno jim v životě vybledlo, a ony se přitom ještě necítí, že by to měly zabalit.

„Co s tím vyvedem?“ zeptala se Lenka po chvíli spíš tak z legrace.

„Pojedem k moři!“ uchechtla se Jana, kopla do sebe zbytek dvojky bílýho a mávla si pro další. A potom si přes mobil objednaly last minute do Itálie.

1952

Zase jsem si koupila noviny. Toho zlozvyku se nějak nedokážu zbavit. Přitom jsem ty zprávy znala nazpaměť. Zprávy o plnění první pětiletky nad plán, zvyšování výroby, těžba, stavba bytů, vojáci, víc vojáků, sotva jsme skončili jednu válku, vláda se chová, jako by měla ta další vypuknout nejpozději večer. Zároveň nás přesvědčují, jak nás zachránili, tehdy když se ten převrat děl, můj tatínek se neradoval, snad jako jediný z celého domu.

Když nás Rusové osvobodili a komunisté se dostávali k moci, všichni se těšili, že konečně bude dobře, jen tatínek říkal: „Mně se to nelíbí, po jednom extrému přijde druhý, dopadneme špatně.“ A dopadli jsme. O rok později ho zavřeli na Pankrác, kam jsme ho mohli s maminkou a bratrem jezdit navštěvovat jen jednou za půl roku, on tam seděl, zlomený, vyhladovělý, skoro nás nepoznával a my jeho také ne. Po dvou letech ve vězení zemřel na zápal plic a maminka ho přežila jen o pár měsíců. Milinku už nespatřil, do věznice jsem ji s sebou nebrala, viděl alespoň fotky, smějící se holčička bylo to jediné, co mu dokázalo vykouzlit na tváři alespoň náznak úsměvu.

Maminka po jeho smrti skoro přestala mluvit, když už, tak jen opakovala, že je to nespravedlivé, vždyť on nikomu nic neprovedl, jen za války a před válkou podnikal, za to se snad lidi posílají do vězení? Ano, v dnešní době ano. Lékaři sice říkali, že to byl infarkt, ale já vím, že ve skutečnosti maminka zemřela na zlomené srdce. Byli spolu s tatínkem od patnácti let, ani jeden nikdy nikoho jiného neměl.

Bratr se po převratu oženil a vzal si děvče z vesnice, Ludmilku, moc milou, trochu prostou, ztělesnění slovního spojení krev a mlíko. I když měl ambice studovat, po smrti rodičů definitivně ztratil zájem a pracuje v tamním JZD. Asi je šťastný, vozí mi občas do Prahy vajíčka a maso, když mají, to pořád člověk ze všech stran čte a slyší, jak se máme skvěle, a přitom často týden v kuse jí brambory na sto způsobů, aby neumřel hlady. Občas jsem se ve frontě u obchodu zasnila a vzpomínala na svoje dětství, maminka nosila krásné šaty od krejčího a kupovala mi bonbony v papírovém kornoutu a procházely jsme se spolu Prahou a všechno bylo takové hezčí, světlejší. Teď je všude šedivo a temno, i uprostřed léta, člověk jako by cítil neustále mráz lezoucí pod nehty, husí kůži po celém těle, sotva se na něj někdo na ulici zadívá déle než na pár vteřin. Občas mě napadne, že mi není ani pětadvacet, a už jsem zažila víc než spousta třikrát starších lidí. Tolik bolesti. Ale pak se podívám na Milinku a zas dostanu chuť do života, chuť něco dělat, ona ke mně vždy natáhne svoje ručičky, a najednou jako kdyby mi někdo píchl do žil rozpuštěné štěstí.

Blížil se den, kdy se měl dostavit Jaroslav, a tak jsem pomalu začala připravovat náš byt. Z přídělů jsem si každý den trochu odebrala a schovala, abych vytvořila alespoň malou zásobu jídla. Dala jsem dohromady přikrývky a vytáhla pár starých košil po Josefovi, po nocích potichu jako myška cupitala do sklepa, kde jsem postupně po kouskách uvolňovala místo pro jednoho dospělého člověka. Nedělala jsem takovou věc poprvé, takže už jsem se tolik neklepala strachy, že na mě najednou někdo vybafne zpoza rohu. Dávala jsem si velký pozor, abych co nejméně chodila okolo dveří Nezbedové, ta baba slídí u kukátka určitě i o půlnoci. Jednu noc jsem pobyt ve sklepě protáhla až do svítání, a když jsem se vracela do bytu, ve světlíku u báby se rozsvítilo a hned poté rozrazila dveře.

„Dobré ránko, mladá paní!“

„Dobrý den, paní Nezbedová, co že jste vzhůru tak časně?“

„No to víte, stáří, to člověk nemůže dospat.“

Kecáš, babo, občas tě přes zeď slyším chrápat v jedenáct dopoledne. „Ale snad to ještě nebude tak hrozné!“

„A co vy tak časně, malá vás vzbudila?“

„No jo, vzbudila, tak jsem šla do sklepa pro… uhlí.“

„A kdepak ho máte? Došlo vám?“

„No jo, došlo, došlo. Myslela jsem, že ještě nějaké máme, ale kdepak.“

„Tak si naberte moje! Chcete klíče?“

„To je dobré, děkuji, já se když tak stavím odpoledne, teď v létě stejně není tolik třeba. Na shledanou.“ Cítila jsem její oči v zádech celou tu dobu, co jsem odemykala dveře, a samozřejmě jsem se ani neotočila. Když jsem pak vzala z postýlky brečící Milinku a chovala ji v náručí, dlouze jsem se dívala na svatební fotku rodičů, která mi visela nad postelí, jako bych snad od nich čekala nějaké požehnání, souhlas s tím, co provádím. Ani se nepohnuli, jen se, ve svátečním, zasněně dívali do dálky.

2017

„Víte, já mám pocit, že jsem na to přišla. Všechno je to v tom mým sebevědomí.“

„V jakém smyslu?“

„No, že je nízký. Nevěřím si, nevěřím svýmu tělu, nevěřím svým emocím, a tak ze sebe dělám idiota před lidma, který si to vůbec nezasloužej.“

„Není skvělé, že to víte? A co myslíte, že by se s tím dalo dělat?“

„No, logicky bych si měla víc věřit, asi si nesmím pořád myslet, že si všechno musím nějak extra zasloužit, ale musím vědět, že se to může dít jen tak.“

„To zní zajímavě, to se mi líbí!“ Doktorka Eva se na mě usmála, takovým tím shovívavým způsobem, jako když retardované dítě doběhne závod jako poslední a dostane za to medaili vyrobenou z fidorky.

Proč já vlastně chodím k terapeutce, když si nakonec na všechno přicházím sama? Ne, samozřejmě vím, že její umění spočívá v kladení dotazů, že mě tím někam posouvá a že já si naopak musím na věci přijít sama.

„A jak vůbec pokračuje vaše pátrání po Mariině minulosti?“ pokračovala jakoby nic a to byla voda na můj mlejn, začala jsem mlít o tom, co čtu v denících, co čtu v dobovým tisku, jak si spojuju věci dohromady, jak jdu příští týden natáčet rozhovor s jedním historikem…

Zajímavý bylo, že si během mýho monologu psala poznámky. To samozřejmě dělala vždycky, ale teď mi to přišlo nemístný, vždyť jí vyprávím příběh o diplomce, a ne co se mi honí v hlavě, když mě píchne v břiše a já si začnu googlit, že mám rakovinu.

Stejně by mě zajímalo, co si vlastně zapisuje. Představuju si samozřejmě to nejhorší. Tak třeba:

„Tak Terezo, jaké bylo vaše dětství?“

„Bylo docela fajn, hodně jsme jezdili do přírody…“

Poznámka do sešitu: LATENTNÍ MASOVÝ VRAH.

„A jaký byl v dětství váš vztah s otcem?“

„Bezvadnej, táta mě bral často k nim do továrny, hrozně mi fandil, když jsem hrála volejbal.“

Poznámka do sešitu: SCHIZOFRENIE.

Ano, dokážu ad absurdum přemýšlet i o tom, jak vlastně probíhá terapie, která má to moje přehnaný přemejšlení trochu vypnout. To mi ostatně MUDr. Eva jednou řekla: „Terezo, zkoušela jste někdy trochu méně přemýšlet?“ Přišlo mi to, jako kdyby se zeptali ryby, jestli zkoušela trochu míň plavat. Vědomě sama od sebe jsem svoje přemejšlení samozřejmě ovládat nemohla, ale prášky mi v tom pomáhaly. Navzdory obecně rozšířený představě o antidepresivech to není tak, že bych si dala prášek a v tu chvíli se začala chovat jako opilá mátoha a měla posunutej práh vnímání nebo citlivosti. Ani po nich nepřibírám na váze, ani nejsem oteklá… jen prostě nemám panickej záchvat, když omylem šlápnu na čáru mezi dlaždicema.

„Terezo, mám pro vás skvělou zprávu!“

Byla sobota sedm ráno, takže pokud ta skvělá zpráva není, že se víkend prodlužuje na pět dní, budu vraždit, proběhlo mi hlavou. „Pane profesore, to jste vy?“ Představila jsem si Králíčka, jak sedí někde ve starodávným bytě, co je cejtit takovou tou zatuchlinou zaprášenejch knih, a volá mi z telefonu, kterej má kulatej vytáčecí ciferník. Nevím proč, ale v mejch představách na něm byla pavučina.

„Ano, doufám, že vás nebudím.“

„Ne, vždyť je sobota sedm ráno.“

„No výborně.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Co se děje tak naléhavého?“

„Ozvala se mi slečna Valentová.“

Vyskočila jsem z postele. „Vážně? Tak to je super!“

„Ano, to je super.“

Slovo „super“ od něj znělo strašně legračně. „Tak si to povíme v pondělí? Dojdu za váma v jedenáct?“

„Jistě, Terezko, dorazte a pěkný zbytek víkendu.“

„Vám též.“ Odhodila jsem telefon na postel a začala na ní poskakovat. Konečně průlom v mojí práci, k pravnučce Marie Valentový jsem se snažila dostat snad půl roku, na moje maily ani zprávy nereagovala, a tak se mi Králíček nabídnul, že se jí ozve jménem školy v oficiálním dopise, a očividně to konečně zabralo!

V tu chvíli mě chytla hrozná nervozita. O čem si s ní budu povídat a na co se jí vlastně budu ptát? Tak zběsile jsem po ní pátrala, až jsem úplně zapomněla přemýšlet (Já zapomněla přemýšlet? Že by to přece jen šlo?), co přesně od ní budu chtít vědět. Ale to vymyslím, mám na to ještě chvilku čas. Hlavně že se ozvala! Třeba budem kámošky. Barbora Valentová, to jsou mi věci.

„Pojedem s Janou do Itálie!“ vykřikla Lenka asi trochu hlasitěji, než chtěla, zavřela za sebou dveře a snažila se sundat si boty, aniž by se musela ohýbat. Jinak by se totiž patrně neudržela na nohou. Přitom měla jenom… kolik? Pět skleniček? Odkopla levou botu k botníku a tu pravou setřásla z nohy cestou do kuchyně. Připadalo jí to hrozně legrační. Nalila si plnou sklenici vody a celou ji do sebe obrátila. A pak ještě jednu.

Možná bych si měla vzít před spaním prášek na hlavu, říkala si a sama sebe pochválila za prozíravost, to jsou ty roky pití, člověk už prostě ví, jak přelstít vlastní kocovinu, cha cha. Lenka začala štrachat ve skříňce. Někde tady ten ibalgin musí bejt! Řekla jsem to nahlas, nebo jen v duchu? Zarazila se a v tu chvíli se v kuchyni objevil rozespalý Ivan.

„Co tady blbneš?“

„Hledám prášek.“

„Proč šeptáš?“

„Abych tě nevzbudila.“

Podívali se na sebe a oba se rozesmáli.

„Ty seš úplně namol!“

„JO! A víš co? Jedem s Janou do Itálie!“

„Cože? Kdy?“

„Za čtrnáct dní! Na čtrnáct dní!“

„Pojď spát, řekneš mi to ráno.“

„Ne, já ti to chci říct teď!“

„Leni, je jedna, pojď si lehnout.“

„Ty vůbec neposloucháš, co říkám! Tebe vůbec nezajímá, kam pojedem, je ti jedno, že tu nebudu, já jsem ti prostě už úplně jedno. A víš co? Já už na tebe taky seru! Já už tady nebudu ani teď.“ Odpotácela se pro kabelku, vrátila se s ní ke kuchyňské lince a shrnula do ní jednou rukou všechno, co na lince bylo. „Tak, a mám sbaleno a odcházím!“ vykřikla teatrálně.

Ivan si unaveně promnul oči a něžně ji vzal za ruku. „Pojď si lehnout, prosím.“

Chvíli na něj koukala, bojovala s opileckou pýchou, přece teď nepůjde spát, tím by přiznala, že byla trapná a že to přehnala. A tak neřekla nic, jen odložila kabelku plnou prášků na bolest hlavy do kouta a odešla do ložnice. Cestou si dala zvláštní pozor, aby se Ivana ani nedotkla, aby mu ukázala, že ho vlastně nepotřebuje. Nedávalo to smysl, ostatně stejně jako většina věcí, co poslední dobou dělala.

1952

Když se nám nelíbí v současnosti, můžeme se upínat ke vzpomínkám. Nevím, kde jsem k tomu moudru přišla, jestli v nějaké knize, ale rozhodně to bylo to, co jsem poslední dny intenzivně dělala.

Bylo mi špatně z toho, co se děje okolo mě, z toho, jak všichni postupně a velmi nenápadně a pozvolna rezignují, jak se všichni bojíme promluvit nahlas, ba dokonce i nosit jakoukoliv nápadnou barvu či vzor na oblečení. Ne že by snad byly nějaké výstřední látky k sehnání. Co byl dřív luxus, z toho dnes zbyla jen taková matná vzpomínka, tak nepravděpodobná, až jsme si říkali, to se snad ani nedělo, že by se lidé měli dobře, že by ženy chodily krásné oblékané a muži že by byli galantní a upravení, dnes jako by se všichni proměnili v obhroublé pupkaté strýce, co se jen ženou za přídělem chleba nebo tahají kolečka s maltou nebo se hlásí do strany nebo halekají na fotbale, protože to je vlastně všechno, co mohou dělat. Nikdo nikam necestuje, nikdo se nechce vzdělávat, vysokoškoláci se bojí, všichni se bojí. Kdybych neměla Milinku, nechci takový život vést. Sebrala bych se a utekla přes hranice, nebo se o to alespoň pokusila, i když by mě patrně rozstříleli na malé kousíčky, anebo bych svůj život ukončila. Ono se o tom samozřejmě veřejně nemluví, oficiálně se neuvádí, co se děje s lidmi, kteří utečou, ale všichni to víme. Lidé si řeknou všechno, to pokušení šířit senzaci a hrůzu je silnější než nějaký pud sebezáchovy. Koneckonců ani ti nejvyšší si nejsou jisti svými místy, obviňují se navzájem ze špionáže a kontrašpionáže a já jsem přesvědčena, že polovina těch nařčení je smyšlených. Že jsou to myšlenkové konstrukce vystrašených mužů, kteří se dostali k šílené moci a paranoia je žere zaživa. Mám na ně na všechny neskutečný vztek kvůli tomu, jak mi důsledky jejich činů obrátily život vzhůru nohama, ale zároveň je občas maličko lituji. Nikdo z nich nedopadne dobře. Jestli existuje Bůh, nikdo z nich nesmí dopadnout dobře.

Strašné na tom je, že se nám všem zhroutila představa, co je dobro a co je zlo. Po té strašlivé válce, kdy byl nacismus jasně označen jako zlo, po procesech s těmi tyrany, po tom, co se stalo celé židovské obci nejen v Čechách, jsme byli všichni přesvědčeni, že dobro prostě stojí na opačné straně. Jak jsme se mýlili! Stojím tu sedm let po konci té hrůzy a mám se lépe? Nemám. Třesou se mi ruce při strouhání brambor, protože se chystám uvrhnout sebe a svou dceru do velmi nebezpečného dobrodružství, vzpomínám na svoje nejbližší, kteří už nejsou, a cítím podivné vnitřní napětí. Že se něco stane a stane se to velmi brzy. Takový zvláštní neklid.

Karla, naše posluhovačka z doby, kdy jsem byla malá, mi vždycky vařila heřmánkový čaj, jakmile jsem jí připadala moc rozjívená, a nevím, jestli to byla jen moje sugesce, ale vždy jsem se uklidnila. Půjdu si uvařit heřmánkový čaj. Chudák Karla, kde je jí asi konec. Při vzpomínání na ni se mi vybaví její velké ruce, vždycky jsem si je prohlížela a přejížděla prsty po hrubých mozolech, které měla v dlaních, a ptala se jí, co to je a proč to nemám také. Však jednou budeš mít, děvenko. A měla pravdu, mám mozoly, protože tahám kýble uhlí sama, kočárek do schodů sama, nestěžuji si, ale svou budoucnost jsem si představovala jinak. Tak se ještě chvíli zdržím u těch vzpomínek na to, co už je pryč.

Zatímco jsem se v noci neklidně převalovala na posteli, z polospánku mě vytrhlo tichounké klepání na dveře. Otevřela jsem oči a zaposlouchala se do nočního rytmu. Tikot hodin, kapající voda, vrzající okenice u sousedů… Dohromady to vytvářelo nekonečnou směs rytmických zvuků, bylo to skoro jako jazzová píseň. Ale něco mi v tom rytmu nesedělo. Bylo to opravdu klepání na dveře! Když jsem si to plně uvědomila, leknutím jsem se posadila na posteli. Letmo jsem zkontrolovala Milinku, ta pravidelně oddechovala ve své postýlce. Potichu jsem si nazula pantofle a cupitala k domovním dveřím. Ta situace mě tak překvapila, že až u dveří jsem si uvědomila, že jsem se ani nestihla začít bát. A opět se to ozvalo. Klep, klep, klep.

Pootevřela jsem pomalu dveře a za nimi zahlédla mužskou tvář, kterou na chvíli osvětlilo světlo z pouliční lampy. Byl to Jaroslav.

„Co tady děláte?“ šeptla jsem tak, aby pochopil, že na něj vlastně chci křičet. V tu chvíli mi došlo, že není nejlepší nápad se v noci vybavovat mezi dveřmi, chytila jsem ho za cíp kabátu a zatáhla do bytu. Okamžitě mi stoupl tep, přinejmenším dvojnásobně.

„Hrozně se vám omlouvám,“ mluvil polohlasem a díval se tak, že něco ve mně jako kdyby se rozpouštělo v horké lávě. „Musel jsem narychlo změnit plány, a tak jsem tady, už definitivně.“

„Ale to… počkejte…“

„Nemáte to ještě připravené?“

„To mám, ano, o to snad ani…“

„Výborně, pokud by vám to tedy nevadilo, dnes v noci bych ještě zůstal zde v bytě a ráno před svítáním se přesunu do sklepa.“ Slova „do sklepa“ zašeptal.

„Do-dobře, ale já tu nemám jinou postel než tu svoji.“

„Lehnu si klidně na zem, nedělejte si starosti.“

„To ne, to ne, vejdeme se.“ Připadala jsem si v tu chvíli jako nějaká lehká žena, zvu ho k sobě do postele, přitom se na mě z fotky na stolku dívá Josef. Zahnala jsem tu myšlenku. „Pojďme si lehnout, ať nevzbudíme malou.“

Kývl, sundal si sako a začal si rozepínat košili. Odvrátila jsem zrak a dělala, že mám něco důležitého v kuchyni u dřezu. Když po chvíli řekl, že si tedy jde lehnout, zhluboka jsem se nadechla a vykročila do ložnice. Vlezla jsem pod peřinu, jen pod jeden cíp, tak aby se naše těla ani náhodou ani malinko nedotkla. Chvíli mi trvalo, než jsem zklidnila svůj dech a dovedla se začít soustředit na usínání.

„Dobrou noc.“

Odpovědí mi bylo tiché zachrápání.

2017

Neustále osciluju mezi dvěma přístupy k životu a doteď jsem nepřišla na to, kterej z nich je ten správnej. Máme se chovat tak, jako by zítřek nebyl, anebo se máme chovat tak, abychom měli zítra peníze na svačinu? Jednou začas, posilněná čtením motivačních článků z internetu nebo alkoholem, si řeknu, tak a dost! Odteď budu žít naplno a jdu si koupit tu drahou kabelku, okolo který chodím už čtrnáct dní. Druhej den zjišťuju, že jsem utratila potravinovej rozpočet na půl měsíce, a zase se vracím k tomu, že žít jako opilej milionář může jen… opilej milionář. Dostanu záchvat úzkosti a strávím zbytek dne chozením po bytě a přerovnáváním knížek.

Vždycky si ověřím, že na jeden naplno prožitej den připadaj další tři rozklepaný, a zas se na to na nějakej čas vykašlu. Když se mě moje nechápající máma vyptávala, jak vlastně ty úzkosti probíhaj, a tón jejího hlasu říkal, tak mi vyprávěj tu svoji vymyšlenou pohádku o psychický chorobě, jako nejvýstižnější mi přišlo jí říct, že to je jako konstantní očekávání obrovskýho průseru.

„Představ si, žes něco provedla a víš, že se na to přijde. Třeba žes mámě ukradla stovku z peněženky a víš, že ona to nejpozdějc do druhýho dne odhalí. A v tomhle já žiju dvacet čtyři hodin denně.“

Po tváři jí tehdy přejel zvláštní výraz, něco jako lítost a vztek zároveň. Něco jako: Proč zrovna já musím mít komplikovanou psychodceru… Ale moment, je to moje dcera, mám ji ráda. Ale vlastně bych ji měla radši, kdyby byla normální.

No, mami, a to ještě nevíš, že tvoje psychodcera plánuje dočasnej návrat do dětskýho pokojíčku, protože neutáhne nájem za byt sama a na spolubydlení s někým cizím je moc labilní. Asi nejdřív zavolám tátovi, u toho mi projde vždycky všechno, vlastně je mi jasný, že bude nadšenej, beztak mám dojem, že jim to poslední dobou moc neklape a on si přeje nějakou změnu.

Když jsem si v bytě balila svoje věci, narazila jsem na obludný množství krámů, který mi asociovaly nějaký zážitky s Jakubem. To není nic divnýho, když jsme spolu strávili takovejch let. Člověk by čekal, že když si není schopen zapamatovat, pro co šel před pěti minutama do kuchyně, rozhodně si nebude pamatovat, jak si s přítelem před pěti lety cestou na Karlštejn na benzince koupil bagetu, ve který byl zkaženej salám, a tak byl potom zkaženej i celej výlet a bylo nezbytný schovat si na památku záznam z pohotovosti: Snědli bagetu značky Krokodajl, šunkový specijál. I bez toho papíru si to pamatuju do detailu.

Je to sice dávno pryč, ale já mám ty vzpomínky jako fosilie, takový štronzo zatavený v jantaru. Jantar seš ty, řekla by mi Ester a pak by udělala nějaký hrozně drsný gesto, třeba by vyplivla žvýkačku ostentativně vedle odpadkovýho koše. Její názor na vzpomínky, minulost a celej koncept hrabání se v nějaký historii je velice přímočarej, stejně jako ona sama. „Čo bolo, to bolo. Terazky som majorom,“ odcituje pokaždý Černý barony, když se jí snažím zanalyzovat kauzalitu svejch činů od miminka po maturitu. Co se týče Marie Valentový, je o něco shovívavější, chápe, že to celý má pro mě osobní rozměr. Jinak jsou pro ni veškerý humanitní vědy naprosto nepochopitelnou záležitostí, ona sama studuje biochemii, protože to je „něco, co vidíš nebo spočítáš“, a směje se, že se humanitně vzdělaný lidi označujou za magistry, profesory nebo vědce, protože to jsou jen „tři prdele textu, co se nadrtíš nazpaměť. Co je v tom jako za vědu?“ Ester je skvělá.

„Zdarec, Pando, tak co ta tvoje bába? Už jsi někoho našla?“

Kamil byl můj spolužák, do kterýho jsem byla před dvěma lety trochu zamilovaná. K ničemu nedošlo, byla jsem tehdy ještě poměrně šťastně zadaná, ale byl to za dobu vztahu s Jakubem první moment, kdy mi došlo, že to s ním možná nebude navždycky. S Kamilem jsme po sobě asi půl roku pomrkávali, na přednáškách se pošťuchovali, po večerech jsme si psali, ale nikdy to nepřekročilo hranice platonickýho vztahu. Vlastně jsme si ani nikdy neřekli, že mezi námi něco je. Nebo spíš, on mi to neřekl. Já jsem bohužel na jednom večírku neodhadla množství alkoholu, který můžu vypít na svoje nový léky, a moc si toho nepamatuju, ale to, že mi druhej den ráno poslal esemesku, kde mi obšírně vysvětloval, že mě má rád jako kamarádku, mi tu paměť trochu oživilo. Ale v pohodě, stačilo pár měsíců chodit do školy kanálem, a bylo to zas OK.

Teď je náš vztah takovej, no, rádoby kamarádskej, on mi přestal říkat Terezo a říká mi Pando, aby jako ukázal, že mě má na salámu, a já se nedejbože zas třeba nezamilovala. Vlastně se mi začal hnusit. Kdykoliv na mě promluví, slyším: Hele já vím, že jsem úžasnej a nemůžeš mi odolat, ale já tě fakt nechci, tak si nedělej naděje!

A samozřejmě že mu na to nic zlýho neřeknu, i když mám sto chutí mu něco říct. Třeba: Začínáš mít čelo do půlky hlavy, ty frajere, a Zuzana mi tuhle říkala, že ho máš velkýho jak zasunutej jelení lůj! Nakonec ze mě ale vypadne jenom: „Jé, ahoj, Kamile, s bábou dobrý, teď se budu scházet s její pravnučkou. Dík za optání!“ Kamile, Kamile, Kamile, debile, debile. Debile.

Nadešel den mýho setkání s Barborou Valentovou. Domluvily jsme se po esemeskách, že se sejdem v jedný kavárně u Staromáku, zněla sympaticky, což samozřejmě bezpečně poznám ze zpráv jako: Tak v 15.00 tam? V 15.00 jsem tam byla, vlastně už ve 14.30, protože moje úzkosti mi nedovolej bejt někde načas. Buď jsem tak strašně posraná strachy z toho, že se opozdím a dotyčnej, co má se mnou schůzku, se na mě naštve a navždy mě zavrhne a všude pomluví, a tudíž radši přijdu o půl hodiny dřív, anebo si doma hryžu nehty nervozitou, sedím na posteli zabalená v ručníku za deset minut schůzka a nemůžu se pohnout a pak dorazím o půl hodiny později.

Barbora naštěstí vychytala můj lepší den. Nervózně jsem v ruce mačkala vytištěný papíry a snažila se soustředit na svůj dech. Nádech, výdech. Je to jen pokec u kafe. V klidu, to zvládneš, jste stejně starý, je to holka jako ty.

V tu chvíli do kavárny vstoupila tmavovlasá holka s očima zvláštně blízko u sebe. Nebyla vyloženě krásná, ale charisma měla až na Národní třídu. Rozhlídla se okolo a těma očima se zastavila na mně. Nesměle jsem na ni mávla. Usmála se a došla k mýmu stolu.

„Čau, já jsem Bárka,“ podala mi ruku.

„A-ahoj, Tereza.“ Hlavně se jí podívat do očí, pevně stisknout dlaň, opakovala jsem si v duchu poučky od terapeutky.

„Čekáš tu dlouho?“ zeptala se, když očima hledala, kam pověsit kabát.

„Neee,“ řekla jsem a pak jsem jí z hlavy vyjmenovala komplet celou nabídku z jídelního lístku.

Lenka otevřela oči. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co se děje, v hlavě jí ještě dobíhaly trhané záběry ze snu, který se jí zdál. Těch prvních pár vteřin po probuzení je nejhorších. Jako kdyby se mozek znovu pomalu uváděl do provozu, představovala si to jako strojek v hodinkách a ozubená kolečka, co se pomalu roztáčejí. Alkohol a nedostatek spánku způsobily, že Lence opravdu trvalo nějakou dobu, než si naplno uvědomila, kde je, co je za den a že se bude muset natáhnout k nočnímu stolku pro mobil, aby zjistila, kolik je hodin.

Když mačkala tlačítko na displeji, v duchu ten čas odhadovala. No, je to horší, než si myslela, půl dvanáctý, v první chvilce sebou zděšeně škubla, a pak ta kolečka v hlavě do sebe zapadla a jí došlo, že je sobota, a zase si lehla, srdce jí ale pořád tlouklo. Představila si, že by takhle šíleně zaspala do práce, a hned ji napadlo, že to je hloupost, protože ona do svojí práce prostě zaspat nemůže. Je učitelka a učitelky nikdy nechodí pozdě. Ta myšlenka ji zaujala, nikdy v životě – ani jako student, ani jako učitelka – nezažila, že by někdo z jejích vyučujících nebo kolegů zaspal. Jak je to možný?

Další ozubené kolečko cvaklo. Ivan. Včerejší noc. Sakra. Před očima se jí odehrála hysterická scéna a to, jak si do kabelky shrnula věci z kuchyňské linky. Ale možná že to nebylo tak dramatický, možná jenom vnímala zkresleně.

Vstala z postele a odešla do koupelny. Do té chvíle si v duchu lebedila, no aspoň, že mě nebolí hlava, ale to se teda spletla. Rozbolela ji jak střep, ta bolest úplně pulsovala, debilní cigarety, zase jsem vykouřila celou trafiku. Podívala se na sebe do zrcadla. Měla otlačenou tvář od polštáře, to má vždycky po večírku, asi spí nějak zkroucená. O vlasech škoda mluvit a o tom zbytku vlastně taky. Lenka si nikdy nemyslela, že je bůhví jaká kočka, zároveň si ale vždycky říkala, že na svůj věk vypadá dobře – nemá moc vrásek a nemá zašedlou pleť, postava taky ujde, i když po čtyřicítce ty kila prostě skáčou nahoru samy, to stačí, aby si čichla k dortu, a má problém zapnout kalhoty. Vlasy má přirozeně lesklé a husté, jen ji štve, že má moc tvrdé rysy v obličeji. Vypadá přísně, přestože se tváří neutrálně. „Tomu se dneska říká ‚resting bitch face‘, mami,“ řekla jí jednou Tereza, když si na to stěžovala. Ivan jí kdysi vyprávěl, jak se ji na škole bál sbalit, protože se tvářila pořád strašně arogantně.

No ale to, co viděla v zrcadle teď, to nebyl arogantní výraz. To nebyla obstojně vyhlížející padesátnice. To byla odulá zrůda. Ano, zrůda, to bylo první slovo, co ji napadlo. Opláchla si obličej ledovou vodou a snažila se trochu ho rozmasírovat, aby ten otok splaskl, ale věděla, že dneska je prostě odsouzená k tomu vypadat jako kopačák. A vůbec, kde je Ivan?

Vyšla z koupelny a rozhlédla se po bytě. Počkat, teď si ze všeho nejdřív musí dát prášek a vodu, pak teprve začne pohřešovat manžela. To druhé nakonec nebylo nutné, na lince ležel lístek se vzkazem: „Jel jsem nakoupit, I.“

Ach jo, on se stará, a já jsem taková opilá kráva, pomyslela si, kopla do sebe jeden ibalgin z hromádky těch, co je nechala v noci rozsypané na lince, a zapila ho asi deseti litry vody. Kolečka v hlavě znova cvakla. Itálie.

Panebože, my jsme si koupily zájezd do Itálie! Lenka sebrala z nočního stolku svůj mobil, aby napsala Janě a ujistila se, že se jí to nezdálo, když vtom mobil zahlásil téměř vybitou baterku. Nabíječka v kabelce. Kabelka ležela pohozená v kuchyni na zemi, no dobře, radši už nebudu moc vzpomínat proč, říkala si. Otevřela ji a přehrabovala se v ní, aby našla nabíječku. To se jí nepodařilo, zato vyhrabala prkýnko, otvírák na konzervy, kuchyňské utěrky a houbičku na nádobí. Už nikdy nebudu pít.

„Myslíte, že někdy řeknete svojí ženě, že sem ke mně chodíte?“ doktorka Eva se podívala na Ivana přes své brýle a legračně jí to zvětšilo oči. Ty brýle se mu nelíbily a ona vlastně taky ne, což je dobře, neuměl by se svěřovat ženě, která ho přitahuje.

„Jednou třeba jo, nevím, je to důležitý?“

„Jistěže ne, je to na vás. Ale nepřemýšlel jste o tom, že tohle celé by bylo mnohem efektivnější, kdybyste ke mně chodili oba?“

„To asi bylo, ale já na to zatím nejsem připravenej. Myslel jsem, že je to takhle v pořádku, že vám nevadí vídat se o víkendu, Tereza mi na vás tehdy dala kontakt s tím, že jste diskrétní…“

„Ale samozřejmě, klid, vždyť já vám nic nevyčítám. Všimla jsem si, že máte potřebu každý svůj krok obhajovat a ospravedlňovat. Jako byste snad měl pořád pocit, že vám lidé nevěří. Všiml jste si toho někdy?“

„No, spíš mám pocit, že dělám věci špatně.“

„A kde se ve vás vzal ten pocit?“

„Zkuste si žít s mojí manželkou.“

Eva se zasmála. Ne posměšně, spíš vlídně, pobaveně. „Manželka vás neumí ocenit?“

„Ne, za všechno mě jen péruje. Nic jí není dost dobrý, vždycky je problém. Včera přišla domů opilá, nechápejte to špatně, Lenka nepije často, byly s kamarádkou…“

„Už zase něco zbytečně obhajujete.“

„No vidíte to. Přišla a ztropila scénu a vlastně mi vyčetla, že mi na ní nezáleží. Připadá mi, že ať udělám cokoliv, má to úplně opačnej efekt.“

„Musíte si uvědomit, že to, jakým způsobem vás vaše žena hodnotí, je spíš projekce jejích vlastních problémů. Je to takové zakuklené volání o pomoc, jakkoliv vám to zní asi absurdně.“

„No ale já nevím o ničem, co by ji trápilo, v práci to má furt stejně, s dcerou nejsou potíže…“

„Můžete na to zkusit přijít sám. Ale pozor, to, co se dozvíte, vás taky může pěkně zabolet.“

1952

Když jsem poprvé potkala Josefa, bylo mi šestnáct let. On byl o čtyři roky starší, pro mě tehdy nedostižně starší, byl dospělý a já měla za to, že mladé nezkušené děvče jako já ho nemůže zaujmout. Ano, pocházím z dobré rodiny, buržoazie, dnes je z toho hanlivé označení, ale tím spíše jsem očekávala, že v Josefových očích budu rozmazlená slečinka, která neví nic o životě. A byla to vlastně tak trochu pravda. Nezažila jsem žádná příkoří, křivdy nebo bolestné ztráty, život jako by mě šetřil, protože mi to vše následně naservíroval najednou a v téměř smrtící dávce.

Poznali jsme se během války, v té všudypřítomné atmosféře strachu, kdy člověk neznal dne ani hodiny. To ostatně přispívalo mému přesvědčení, že z téhle lásky nic nebude. Snila jsem o tom vysokém vojákovi večer před spaním, ani jeho fotografii jsem neměla, zato jeho tvář před očima ano. Vídala jsem ho navíc nepravidelně, bydleli s maminkou v domě naproti našemu a on musel kvůli svým povinnostem často pryč. Raději jsem nepomýšlela na to, kde zrovna je a v jak velkém ohrožení života se nachází. Necestoval do zahraničí, naštěstí (pro mě naštěstí, on toho velmi litoval), neodešel do Polska jako spousta jeho kamarádů a nedostal se do zahraničního odboje. Zůstala mu nakonec spíše kancelářská práce a to mně dávalo naději, že se přece jen s námi něco stane. A stalo, pozval mě jednoho květnového odpoledne na procházku, když jsme se ten týden asi podesáté potkali před domem. Možná to nebyla taková náhoda, jak se mi snažil tehdy namluvit.

Na procházce jsme spolu hovořili o našich rodičích, o válce, o tom, co budeme dělat, až ta hrůza skončí, a báječně jsme si rozuměli. Přelezl tehdy plot, aby mi utrhl růži, a na mě to udělalo obrovský dojem, byla jsem tak mladá, naivní a nezkušená. Vyprávěl velmi zaujatě o své vojenské škole, o oddanosti vlasti, o svých ideálech, krásně se to poslouchalo. Na chvíli jsme oba zapomněli, co se okolo nás děje, ten den jako kdyby se odehrál někde mimo čas a prostor. A já se do Josefa úplně zbláznila. To předtím, to bylo jen takové zalíbení, nyní jsem věděla, že bez něj prostě nemohu žít. On to naštěstí cítil stejně, teď zpětně mi připadá trochu k smíchu, jak jsme byli vážní a romantičtí, jako by naše charaktery napsal Vrchlický do nějaké své básně.

Vlastně to potom šlo ráz naráz. Po několika měsících procházek a psaníček a velice nevinných polibků přišel Josef k nám domů, aby požádal rodiče o moji ruku, tatínek souhlasil, padla jsem mu tehdy kolem krku tak zhurta, že jsem shodila ze stolu jeho dýmku, kterou zrovna čistil. Ale smál se tomu, byl rád, že jsem šťastná. Rozhodli jsme se jako správní vlastenci a idealisté, Josef mě tím viděním světa hodně nakazil a ovlivnil, že se svatbou počkáme, až válka skončí, i kdyby to mělo trvat deset let a i kdyby naše zasnoubení mělo trvat navěky. Navěky naštěstí netrvalo a my se mohli v létě 1945 vzít, šťastní z lásky, ze světa, z konce války, z nového začátku… Kéž bychom bývali byli tušili, co nás v následujících letech čeká. Ale vlastně ne, vlastně je dobře, že jsme netušili nic, užívali si tu krásu okamžiku a měli vidinu zářné budoucnosti.

Trvalo to bohužel jen pouhé dva roky a pak se naše životy navždy rozpadly na prach. Brzy bude výročí té strašné události a já tu pořád jsem, o hodně slabší než dříve, o hodně silnější než dříve. Mám Milinku a mám odhodlání a nyní mám také vedle sebe v posteli cizího muže, o kterém vlastně nevím vůbec nic a který mě nějakou nepopsatelnou silou velmi přitahuje, až se stydím a myšlenky na něj se snažím zapudit, cítím, že se mi dají číst ve tváři. Stále ještě spí, to já už hodinu zírám do stropu a v hlavě se mi honí páté přes deváté.

Zakroutila jsem nad sebou hlavou, posadila se na posteli, nazula si papuče a odešla zkontrolovat Milinku. Je šikovná, že už takhle dlouho spí a po ránu nebrečí, jen se bojím, až ještě trochu povyroste a začne se vyptávat na svého tatínka.

„Dobré ráno, Marie.“

Trhla jsem sebou od plotny. „Dobré. Spal jste?“

„Ano, docela tvrdě, snad jste se také vyspala. Od zítřka už zase budete mít místo.“

„Jistě. Dáte si kávu? Mám tedy jen meltu, bohužel.“

„Dám.“

Postavila jsem vodu na plotnu a vzpomínala na vůni z kavárny, kam mě maminka jako malou brávala vždy v sobotu, když se scházela s naší tetou na dort. Je zvláštní, jak je člověk přesvědčen o tom, že vývoj musí přece jít jen kupředu a vše se musí pouze zlepšovat, a pak nastane válka a najednou, jako bychom se v historii vrátili o století zpět. To, co jsme měli jako malí, je náhle nedostatkové a jsme nuceni smířit se s horší verzí takřka každého aspektu svého života. Válečné násilí a brutalita, to samo o sobě představuje vlastně návrat k nějakým prehistorickým kořenům, do dob, kdy jsme jinak než fyzickou silou s protivníkem jednat neuměli.

Z takřka filozofického zamyšlení mě vytrhlo pískání konvice. Zalila jsem směs v hrnku a podala ji Jaroslavovi. „Zbylo mi ještě trochu chleba, dáte si?“

„Moc rád.“

Bylo divné mít v kuchyni cizince, který se tam vlastně usadil jako doma. Najednou jsem si tam připadala nepatřičně, jako bych snad já byla na návštěvě u něj. Mrkla jsem na Milinku, spokojeně si hrála s dřevěnou panenkou na koberci. Ona si očividně připadala úplně přirozeně.

Když Jaroslav dojedl, sklidil ze stolu a jal se mýt nádobí. Vyděšeně jsem na něj zírala a odháněla ho od dřezu.

„To jste se úplně pomátl, to je přece ženská práce.“

„Taková krásná žena jako vy si zaslouží občas odpočinek. A vůbec, dlužím vám mnohem víc.“

Fascinovaně jsem hleděla na to, jak muž myje nádobí, jako bych spatřila ducha. A možná že ano. Nezdálo se mi to všechno?

2017

„Četla jsem v mailu, že by ses ráda zeptala na pár věcí ohledně naší rodiny,“ řekla mi Bára a zadívala se mi do očí, velice pronikavě, až jsem sebou trochu škubla.

„Ano, píšu práci o tvojí prababičce Marii.“ Nedokázala jsem ustát její pohled a očima jsem uhnula na desku stolu.

„Ty jo, tyhlety práce a seminárky a diplomky, to je vopruz, nechápu, co lidi motivuje u toho strávit takovýho času,“ zakroutila hlavou. Neřekla to hnusně, spíš trochu obdivně, to mi docela dodalo odvahu.

„Tvoje prababička byla hrdinka, co zachránila mýho pradědu.“

„Fakt? Ty brďo. No hele, já o tomhle nic nevím, naopak moje babi mi vždycky vykládala, že měla se svojí mámou blbej vztah, a já jsem prababičku nepoznala. Můžu zkusit najít něco doma, teď se ke mně stěhuje novej kluk a já zrovna přeskládávám všechny věci, co mi po babi zbyly, tak to prohrábnu, jestli něco nenajdu.“

„Já mám k dispozici Mariiny deníky, teda jen pár z nich, vypadá to, že jich napsala mnohem víc, ale nevím, kde je jim konec. Tyhle nám zůstaly po pradědovi, jak se k nim dostal on, to bohužel netuším.“

„Pane jo, to zní dost záhadně a taky skoro, jako kdyby spolu něco měli, že jo? Hele, tak to jsme mohly bejt příbuzný skoro, viď?“ Rozesmála se a já taky.

Začínala jsem se uvolňovat a cítit se dobře. „Měla bys bejt pyšná, Marie dokázala velkou věc.“

Chvíli se zamyslela. „Hele, ještě se můžu zkusit zeptat mámy, jestli nemá něco u sebe nebo něco neví, ta by si prababičku měla pamatovat líp. I když, ono to bylo takový komplikovaný v naší rodině, že by to vydalo na knihu, ale třeba budu mít štěstí.“

„To by bylo fakt skvělý, díky moc.“

A pak jsme tam ještě asi půl hodiny seděly a kupodivu celkem přirozeně klábosily o všem možným. Ta holka mi byla čím dál sympatičtější, škoda že v našem věku to už nemůže fungovat, jako když nám bylo osm. To jsem tehdy prostě přišla za Verunkou v druhý třídě a řekla jí: „Budeš se se mnou kamarádit?“ A ona řekla: „Jo,“ a daly jsme si packu a šly spolu do družiny. Dospělost člověku věci akorát děsně komplikuje.

Odpoledne jsem učinila další pokus mluvit s mámou a tentokrát jí říct, že se chci na nějakej čas vrátit domů. Řeknu jí to jako první, protože nejsem srab. Jenže bohužel, jako vždycky když spolu mluvíme, ona mi neuvěřitelně elegantním a nonšalantním způsobem dala jednou větou najevo, že jsem její největší životní zklamání: „Terezko, nerozmyslíš si to s tím Kubou ještě? Ty bys těžko našla lepšího, přiznejme si to.“

Jak jako ty? Jako jako já? Co to znamená, že já bych těžko našla lepšího? „My už jsme se nemilovali, mami.“

„Ale hloupost, ten vztah je po takový době spíš kamarádství.“

Líbí se mi, jak všichni strašně rozuměj lásce. Všichni žijou ve svejch rozbombardovanejch vztazích, který nefungujou, ale teorii lásky maj dokonale zmáknutou. Já si neumím vybrat tričko ke kalhotám, natož životního partnera, ale když to řeší kamarádka, rázem se ze mě stane takovej ten chytrák, co stojí opřenej o každej barovej pult a pronáší ty taxikářský životní moudra. Zamilovanost není nutná k tomu, aby se vytvořil vztah, zamilovanost je klam, láska se musí stavět na jiných základech, milovat můžeš, jen pokud se rozhodneš, bla bla bla. Anebo se to celý dá vzít zkratkou přes Tinder.

Po chvíli beznadějnýho vysvětlování svých pohnutek jsem telefonát s mámou ukončila, jako vždy s počínající žaludeční neurózou. Všechno v mým životě je samozřejmě špatně a šejdrem, asi by byla radši, abych to měla jako ona, přitom mi teda nepřipadá, že by byla nějak extra šťastná. S tátou jsou podle mě spíš ze zvyku nebo z lenosti, musím to podrobit detailnějšímu zkoumání, až se k nim zase nakýbluju.

„Myslíš, že je to ostuda, že se v pětadvaceti stěhuju zpátky k rodičům?“ ptala jsem se Ester takovým tím způsobem a tónem, aby mi odpověděla, že to je samozřejmě úplně v pořádku.

„No, je to trochu trapný, ale zas furt lepší, než aby tvůj fotr píchal tvoji tetu a tvoje matka jim na to přišla a hodila po tetě vzteky vysavač a teta pak musela na rhinoplastiku.“

Jsou momenty, kdy si řeknete, že jste rádi, že máte svoje kamarády. A tohle nebyl jeden z nich.

„Ty víš, že se k nám chce stěhovat?“

„Jo, psala mi to mailem včera. Tobě se to bála říct. A očividně měla důvod.“

„Jak jako měla důvod? Copak já jsem řekla, že mi to vadí?“

„Neřekla, ale vždycky když se ti při mluvení rozšiřujou nosní dírky, tak vím, že je zle.“

„Ty seš sprostej,“ odsekla Lenka Ivanovi a mimoděk si promnula nos. „A zase odvádíš řeč jinam, protože na tvoji Terezku se nesmí sahat, ona nikdy neudělá nic špatně, že jo.“

„Co to má znamenat, ty jako žárlíš na vlastní dceru?“

„No jasně, prosím tě, podle tebe jsem úplně šáhlá, že jo.“

„Lenko, ty se poslední dobou chováš fakt naprosto nesnesitelně. Nechceš mi říct, co se doopravdy děje?“

„Jak doopravdy? Nic. Mám toho hodně ve škole.“

„Nejsou prázdniny?“

„Jo, ale už začínaj přípravy na další rok, znáš to.“

„Nechceš třeba někam vypadnout? Mám ještě nějaký dny dovolený.“ Ivan se rozhodl, že to prostě nenechá po pětadvaceti letech tak podivně uhnít. Bude se snažit, dokud to bude mít u jeho ženy odezvu.

Lenku jeho návrh očividně zarazil, ale nechtěla ztratit tvář. „No ale vždyť my jedeme na posledních čtrnáct dní s tou Janou, to jsi zapomněl?“

„Ne, ale víkend máš volno přece vždycky, můžem kdykoliv.“

„Dobře, tak to nějak vymyslíme.“

Usmála se, hurá, ještě z ní není totální bezcitná bezkrevná mrcha. Zvláštní bylo, že si to v koutku duše, někde hodně vzadu a téměř nevědomky, přál. Přál si, aby taková byla, aby měl důvod se na ni vykašlat a zkusit něco úplně novýho. Je tohle ta krize středního věku, o který furt všichni mluví? Ivan k tomu byl vždycky spíš skeptický. Sám pro sebe si už dávno tohle téma vyřešil a uzavřel. Krize středního věku neexistuje, jde jen o to, že chlapi se chovají pořád stejně a po čtyřicítce se poprvé ocitnou v situaci, kdy je jejich chování vzhledem k jejich věku nevhodné. Dvacetiletý holky se mu líbily vždycky, jen teď najednou už to začíná bejt pro ostatní oplzlý. Celej život lepil modely letadel, ale teď najednou to začíná bejt dětinský vzhledem k jeho věku. Štvalo ho to, choval se celý život stejně a od určitého momentu poslouchá, že všechny jeho koníčky, celá jeho osobnost jsou najednou „nevhodné“.

A co by měl jako dělat? Ze dne na den se probrat, jít si koupit dědkovský papuče a začít číst Jiráska? Ivan se pousmál svojí jízlivosti. Dobře to všem takhle v duchu nandal. Už aby tu byla Terezka, aspoň přijde na jiný myšlenky.

1952

„Pořád platí, že se tu zdržíte jen pár dní?“ Potřebovala jsem rychle začít o něčem mluvit, abych samu sebe nějak uklidnila.

Otočil se a zatvářil se vážně. „Ano, takový je plán, otázkou je, jaká bude situace. Dostávám zprávy od jednoho známého, který sleduje na hranicích pohyby vojáků. Naše komunikace je velmi komplikovaná, dozvídám se vše se zpožděním, on se bojí mi volat, posíláme si telegramy, šifrované, připadám si jako blázen. Ale chci odsud co nejdřív, nic mě tu nedrží.“

Zvláštně se mi zadíval do očí, snažila jsem se ucuknout, ale nešlo to. Co se to se mnou děje?

„Jdu převléknout Milinku, máme schůzku s mojí kamarádkou Vlastou a jejím manželem, pojedeme se koupat.“ Viděla jsem na něm, jak moc by chtěl jet s námi a jak ho mrzí, že nemůže.

On ale zareagoval úplně jinak, než jsem čekala. „Už jste viděla v časopise ty modelky v bikinách? Myslíte, že taková věc se bude někdy nosit tady?“ řekl to posměšně, jako bychom žili ve středověku. Což byla vlastně trochu pravda.

„Viděla, já mám samozřejmě jednodílné plavky jako každý, to by byl pořádný skandál vyjít ve dvoudílných. Praha je sice velká, ale koupaliště v Mokropsech vám nic neodpustí.“

Zasmáli jsme se oba. Popřál mi hezký den a měl se k odchodu, že si potřebuje něco zařídit ve městě, nevyzvídala jsem, o co jde, čím méně toho budu vědět, tím lépe.

„Počkejte,“ ostře jsem ho zastavila u botníku a světlíkem nakoukla do chodby. Nezbedová byla buď na nákupu, nebo zalezlá. „Vzduch je čistý.“

Vyklouzl z bytu a zmizel na schodech.

Sešli jsme se s Vlastou a Jiřím před vlakovým nádražím a celí natěšení dojeli do stanice v Černošicích. Miluji Berounku a její okolí v této oblasti. Nádherné obrovské černošické vily, chatovou oblast, Kazín, celou tu malebnou přírodu okolo. Ještě před několika lety tu jezdil i přívoz, ale byl bohužel zrušen, a tak jsem si při pohledu na řeku tu krásnou loďku už jen představovala. Našli jsme si hezké místo ve stínu pod stromem a rozbalili deky.

S Vlastou a Jiřím byla legrace, oba byli moji spolužáci ze školy, vzali se nedávno a pořád vypadali, jako by se do sebe zamilovali včera. Neustále se pošťuchovali, při pohledu na ně mi bylo smutno a hezky zároveň, vzpomínala jsem na Josefa a najednou mi chyběl tak, že mě z toho rozbolelo břicho. Ale nedala jsem na sobě nic znát a raději se šla rozptýlit na pískoviště s Milinkou, protože když je vám úzko, je dobré nechat si naházet písek do vlasů – přijdete na jiné myšlenky. Aspoň na chvilku.

„Pamatujete na našeho profesora češtiny?“ ztišila náhle hlas Vlasta, když se vrátila z vody, a snažila se při tom vzbudit spícího Jiřího vodou, kterou mu ždímala z vlasů na záda.

„Beneš? Toho jsem neměla moc ráda. Ještě tam učí?“

„Ne. Prý je teď v dolech.“

„Cože?“

„Odmítl se vzdát nějakých svazků, co měl doma, že prý byly protirežimní. Tak ho nejdřív přesunuli někam do fabriky, a tam neposlouchal, tak je teď někde v podzemí.“

Najednou jsem zalitovala toho, co jsem před chvílí řekla, jako by snad fakt, že jsem Beneše neměla ráda, k tomuto nějak přispěl. Žili jsme v době, kdy lidé prostě začali mizet. Někdo nepřišel do práce a my se to naučili nevnímat. Pokývat nad tím hlavou a nahlas neříct nic. Soused zmizel, všichni věděli, co se asi stalo, ale tvářili se, že odjel na dlouhou dovolenou. To, co bylo černé, je najednou bílé, lidé, kteří se nikdy k ničemu nevyjadřovali, najednou chodí a poučují své okolí, že „poražené třídy jsou zařazeny do procesu, aby odčinily příslušnost k buržoazii“, a vše se děje tak snadno, samozřejmě; s úsměvem vám zabaví majetek, protože budujeme socialismus, zavřou vám vaše nejmilejší, protože budujeme socialismus, zabijí vám muže, protože budujeme socialismus, možná mi jednoho dne i přijdou uříznout nohy, protože budujeme socialismus. Je to ohromně všeobjímající a nabubřelá omluva pro všechno a člověka až skoro přinutí cítit se hloupě a slabě, když má s tím budováním nějaký problém. Lidé už nejsou lidé, jsou to buď hrdinové, anebo paraziti, a z jedné skupiny do druhé se dostanete, než byste řekli švec. Stačí říct slovo, větu. Stačí něco v životě chtít. Chtít je zakázané, mít je zakázané, všichni jsme jenom mravenci tavící železo, ŽELEZO – KREV PĚTILETKY. Až zestárneme, obdržíme nějaké ocenění za skvělou celoživotní práci a pak mezi těmi svými čtyřmi družstevními stěnami z papundeklu umřeme a vystrojí nám pohřeb a spálí nás v hadrech z hnusného sukna, protože hezké oblečení není.

Anebo se to všechno stane mnohem dříve, třeba když vás sousedka napráská estébákům, protože ve sklepě schováváte nepřítele státu. „Odporného imperialistického švába, který se chce dostat ke svým chlebodárcům.“ Jako bych ty odosobněné proklamace těch stále stejných kolektivistických hesel už měla vypálené v mozku. Čím dál více lidí takhle mluvilo, jako by jen plodili titulky do Rudého práva, probudily se v nich ty nejnižší pudy, nějaká skrytá nenávist a tohle byl ventil. Hlupáci měli náhle navrch.

Musím se co nejdéle zdržovat mezi těmi, kteří se tímto morem ještě nenakazili. Vlasta a Jiří byli jedni z nich. O své tajné misi bych jim ale nikdy neřekla, člověk dnes nemůže věřit nikomu. Je těžké mít v sobě takové tajemství, ale doufám, že se mi brzy podaří setkat se s naší skupinou, s Fráňou, ten má pro mě vždy vlídná slova. Důležité je nenechat se zastrašit!

Zamáčkla jsem slzu, která se mi drala do očí, vzpomněla jsem si totiž na maminku, která mi to vždy opakovala. A přesně v ten moment jsem se rozhlédla po koupališti. Všude pobíhaly a pokřikovaly děti, slyšela jsem vzdálené cákání vody a tlumené hovory dospělých, tak trochu pofukoval vítr a bylo nádherně, možná je to rouhání, možná bych si měla prostě užívat úžasný den a že tady jsem se svou dcerou. V tu ránu mě bodlo něco ledového u srdce.

Milinka! Tak jsem se ponořila do vlastních myšlenek, že jsem ji zapomněla pár minut hlídat. Vyskočila jsem na dece. „Viděli jste Milinku?“

Vlasta s Jiřím se rozespale probrali z opalovacího pospávání. „Ne, teď tu ťapala okolo…“ Zachvacovala mě panika. Rozhlížela jsem se, ale jako bych najednou nebyla schopna rozeznat ani obrysy postav. Červená čepička, červená čepička, červená čepička! Spatřila jsem svoji dceru, jak se batolí u deky asi deset metrů od nás. Úlevně jsem se k ní rozběhla.

„Nebojte se, je v pořádku, před chvilkou sem přicupitala a já nevěděl odkud, tak jsem čekal, až se objeví její vystrašený rodič,“ smál se muž, který ležel vedle Milinky na dece s otevřenou knihou.

Rychle jsem ji zvedla ze země, opravdu nerada se dávám do řeči s cizími. „Promiňte, že vás obtěžovala,“ řekla jsem mu, a to už jsem k němu vlastně stála zády.

„Nic se neděje.“

Popošla jsem pár metrů a zastyděla se. Chovám se jako husa k člověku, který vlastně nic neprovedl. Otočila jsem se, abych se mu omluvila, ale byl pryč. Najednou, zničehonic, během těch desíti vteřin, prostě zmizel. Něco uvnitř mi říkalo, že to bylo jiné zmizení, než jakých jsme byli poslední dobou svědky.

2017

„Víte, občas si říkám, že jsem fakt blázen. Že by mě měli někam zavřít. Mám v hlavě myšlenky, který nejen nemůžu kontrolovat, ale dokonce mě dovedou dost vyděsit.“

„Například jaké?“ Doktorka Eva si zase začala psát něco do sešitu. ZAVOLAT CHOCHOLOUŠKA.

„No, mně je vlastně trochu trapný to vůbec někomu říkat, protože si připadám fakt jak blázen.“

„To už jste jednou říkala. Sem s tím, od toho jsem přece tady.“

„Víte, mám takový záblesky myšlenek v hlavě, vždycky je to jen moment a rychle to odezní, ale jsou tam! Třeba když stojím na nástupišti metra, najednou mi hlavou proběhne rychlá myšlenka: Co kdybych skočila? Mohla bych skočit. Co by se stalo, kdybych teď skočila? Teď, teď, teď. A pak to zase odezní. Co to je? Jsem magor? Zavřete mě do ústavu?“

Doktorka Eva ani nehnula brvou. „Anglicky se tomu říká ‚call of the void‘. Francouzsky se tomu říká ‚l’appel du vide‘ a…“

„Takže ono to má i cizí pojmenování?“ neudržela jsem se a skočila jí do řeči.

„Ano, je to popsaný fenomén. Takové myšlenky si uvědomují senzitivnější a inteligentnější lidé. Je to totiž ve skutečnosti opak – naše podvědomí nám dává najevo naši vůli žít a náš pud sebezáchovy nám brání si ublížit. A uvědomujeme si to různou rychlostí. Občas nastane vteřina nebo dvě, kdy jedno předstihne druhé. Mám klienty, kteří mi vyprávějí o tom, jak je napadá, že by snadno mohli zavraždit své rodiče, a dokonce i jak. Ale milují je a v životě by to neudělali. Jako kdyby náš mozek potřeboval občas tělu dodat dávku adrenalinu.“

Takže super, ono nestačí, kolik adrenalinu prožívám během dne za běžných situací, jako je třeba vlézt do tramvaje a sebevědomě se chytnout tyče, aniž bych myslela na to, že mám příšernou manikúru a na tu tyč navíc sáhlo 3 682 bezdomovců, co si předtím ty ruce máchali v louži zvratků a moči plný shnilých krysích mrtvol. Ještě k tomu musím mít před očima představy, jak skáču do kolejiště, jak strhávám volant do škarpy nebo jak najednou zničehonic probodnu Ester nůžkama hrudník. Ne že by si to občas nezasloužila.

Ačkoliv jsme s Ester totální protipóly snad ve všem, je to moje nejbližší kamarádka. Seznámily jsme se na gymplu, když jsme si k sobě jednou sedly při obědě a během pojídání buchtiček se šodó analyzovaly příčiny našeho sdílenýho odporu k násilně vytvořeným kolektivům. Násilně vytvořenej kolektiv pro nás bylo všechno, kde je množství dva a víc lidí a kde jsme se neocitly z vlastní vůle. Škola, metro, pohřeb… Ocitnete se ve skupině lidí, se kterými máte společnou jednu věc, ale jinak vůbec nic. V životě byste se nepotkali a nedali se do řeči a najednou spolu sdílíte prostor a čas.

„My to ještě máme dobrý, naše metro budovali megalomanský komouši, co museli všem ukázat, jak jsme na tom zejtra líp než dneska, a tak je to všechno předimenzovaný a obrovský, bylas někdy v Londýně?“

„Ne.“

„Tak tam nejezdi, jejich metro je tak poloviční, jednou jsem tam stála jen na jedný noze a do ksichtu mi dejchal chlápek, co zřejmě zrovna sežral hadr na nádobí, a pak ty dveře nějakýmu týpkovi přivřely ve stanici hlavu. A to měl tak metr devadesát.“

Na Ester mě fascinovalo, jak uměla z jakýkoliv banální situace vytřískat maximum. Byla takovej Stephen King chudých. To mě napadlo po našem prvním dialogu a zůstalo mi to vlastně dodneška. Občas lituju, že Ester není kluk, i když je o dost větší chlap než většina kluků, co znám. Třeba Kamil.

Jak já to dělám, že mám takový štěstí? Opět jsem na něj narazila na fakultě, tentokrát v kavárně.

„Nazdar Pando!“

Nazdar debile. „Ahoj! Hele, zkrátím to, ty se mě zeptáš, co ta moje bába, já ti řeknu, že dobrý, a ty řekneš něco, co bylo vtipný naposled před dvaceti lety, a já pak půjdu na záchod a budu se snažit odolat nutkání spláchnout si tam hlavu.“

Jen seděl a koukal. „To se mi líbí, příště to zkus přesně takhle.“ Nevím, co to do mě vjelo, při odchodu jsem měla úplně rudý tváře a tep tak tři sta a bušilo mi srdce a strašně jsem se chtěla ohlídnout, jestli tam furt sedí, ale zvládla jsem to a neohlídla se. Připadala jsem si jako královna. Najednou jsem měla pocit, že zvládnu úplně všechno na světě, a tak jsem se zavřela do studovny, abych pokračovala v pátrání po Mariině minulosti.

Při hledání vhodnýho místa k sezení jsem na moment zahlídla svůj odraz v jedný vitríně. Můj hnusnej obličej a na něm ty hnusný fleky, co mi daly hnusnou přezdívku a vyrobily mi hnusnej život. Nenávidím holky, co na tom obličeji nemaj nic, a věčně fňukaj, že se jim dělaj pupínky nebo že by chtěly menší nos. Buďte zticha, krávy, vaše debilní pupínky se zahojí, já budu vypadat, že mi včera dal někdo pěstí, až do smrti! Na tomhle se fakt nedá budovat sebevědomí, natož sebeláska, natož láska k někomu jinýmu. S Jakubem to šlo, protože jsme se poznali mladý a já to tehdy tak nehrotila, měla jsem naopak pocit, že jsem výjimečná. To se změnilo po nástupu na vysokou, najednou jsem přišla o svoji partu lidí, co mě znali odjakživa a ty fleky ani nevnímali, byla to pro ně moje součást. Jenže tady, tady jsem byla atrakce. Moc dobře jsem vnímala, jak si mě prohlížej a jak si povídaj, když odejdu pryč. Máma říkala, že to je jen moje paranoia, ale ona u toho nebyla.

Nikdo mi nikdy nic zlýho nahlas neřekl, ale na první společný akci s fakultou mi přistála přezdívka Panda a ta byla tak nějak všeříkající. Neprotestovala jsem, samozřejmě jsem dělala, že mi to vůbec nevadí, že jsem naprosto v pohodě, a pak jsem hodinu brečela u doktorky Evy na gauči a prosila ji, ať mi zvýší dávku antidepresiv, protože se mi chce každý ráno před odchodem na přednášku zvracet. Chvíli jsem dokonce panikařila, že jsem těhotná, a pak jsem dokonce přestala panikařit, protože mě napadlo, že kdybych měla dítě, aspoň bych nemusela studovat.

Jo, takhle v hajzlu to se mnou je.

Půl druhý. Teď je ještě blbý odejít domů. Vymluvit se na reportáž taky nemůže, je těsně před uzávěrkou a všichni sedí u počítačů a sepisujou svoje fantastický články do dalšího vydání. Ivan svůj fantastický článek dávno napsal, poslední noci totiž nespí, a tak zírá do monitoru a střídavě scrolluje po Facebooku a střídavě píše. Lence to nevadí, ta totiž spí jako zabitá, vždycky jí tohle záviděl, lehla si do postele, sotva řekla dobrou noc a už se ozývalo její lehounké chrápání. Když byli mladší, dělal si z ní legraci, ona totiž tvrdila, že to není chrápání, že jen hlasitě dýchá, a tak ji Ivan jednou nahrál na magnetofon a pustil jí to „hlasité dýchání“, a ona se s ním pak dva dny nebavila. Štvalo ho to, ale teď zpětně na to rád vzpomíná, protože tehdy alespoň v jejich vztahu byly nějaké emoce.

13.45. Proč je to tak hloupě zařízený, že tady musí dřepět a nemůže jít dělat něco smysluplnějšího? K čemu to je bejt novinář a trávit odpoledne v tom obřím newsroomu, kartičkou si pípat docházku a pořád dokola od šéfredaktora poslouchat „Samozřejmě můžete přijít a odejít kdykoliv chcete, jediný, co vyžaduju, jsou vaše texty před uzávěrkou“? Jenže tohle vzal doslova z celý redakce pouze Ivan, a tak párkrát zkusil přijít a odejít, kdy chtěl. A už si ho šéf volal do kanclu a obšírně mu vysvětloval, že si nemůže do redakce chodit jako do hospody, že spolupracovníci si stěžovali, že to je nekolegiální tu nebejt, a podobně. Na jeho námitku, že je novinář a musí trávit čas v terénu, mu šéf odvětil, že přece spoustu věcí může najít na internetu. „Peroutka by zatleskal,“ zabrblal si pro sebe Ivan, když opouštěl skleněnou kukaň a rozhlížel se po kolezích, teda spíš těch sviních, co neumí nejdřív dojít za ním, že mají problém s jeho docházkou, a rovnou chodí donášet šéfovi.

Nesnášel tohle moderní otrokářství. Nešlo o efektivitu práce, šlo o to, aby dřepěl na židli x hodin denně. Dřív mu to vlastně ani nevadilo, byl rád za prima flek a fajn peníze a celkem zajímavou práci, ale teď už je z toho unavený. Když přijde s novým tématem, většinou se z různých důvodů neschválí, rozhovory ho dělat nenechají, protože na rozhovory je „machr tadyhle Jarda“, a tak na něj většinou zůstanou věci, který ho vlastně vůbec nezajímají. Nepředstavoval si, že bude v padesáti trávit čas voláním nějakým pitomým mluvčím bank a vyptávat se jich na to, jestli si lidi berou úvěry. Berou, no to je ale překvapivá informace, z toho se čtenáři úplně zblázní.

Byly dvě hodiny, když si Ivan řekl, tak a mám toho dost. Otevřel stránku s nabídkou práce a rozhodl se, že si vyfiltruje to, co ho opravdu zajímá. Ale co to vlastně je? Co má vlastně za záliby a co by ho bavilo? Je možný, že to v padesáti neví? Jediný, co ho vždycky zajímalo, byla historie, k tomu dovedl i Terezku. Měl to tehdy jít studovat, vyprdnout se na žurnalistiku, ta škola je stejně úplně k ničemu. Všeobecný plácání pořád dokola, profesoři samožeři, co se rádi poslouchaj, a ačkoliv v době, kdy studoval, svět šílel kvůli začátkům internetu, tyhlety starý struktury to samozřejmě úplně minulo. Jednou nad tím na přednášce jeden z těch chytráků dokonce mávl rukou s tím, že internet je výstřelek, který vydrží maximálně pár let. Za takovej nesmysl by mu Ivan sebral titul. Vždyť tyhle lidi maj sakra bejt intelektuální elita, definice otevřený mysli, maj se dovzdělávat a hledat, co novýho se v oboru děje! Škoda nad tím vůbec přemýšlet…

Do filtru ve vyhledávání práce zadal „humanitní vědy, historie“. Národní muzeum vypisuje výběrové řízení na post knihovník/knihovnice. Ivan pocítil lehké vzrušení, začalo mu mravenčit v rukou a rozklikl inzerát. Požadavky: humanitní vzdělání, magisterský titul, latina pasivně, to by snad ještě z hlavy vytáhnul, učil se na gymplu, různorodá práce, příspěvek na stravování. Tušil, že finančně to nebude žádná pecka, patrně by si pohoršil, ale dělal by to, co ho baví! Není už pozdě na takovou kariérní změnu? Pochopila by to Lenka?

Nepochopila. Když se jí doma svěřil se svým nápadem, věnovala mu ten nejpohrdavější pohled, jaký vůbec uměla. „To ses asi zbláznil, ne?“

„Proč bych se měl zbláznit?“

„Ty se chceš vykašlat na práci, která nás slušně živí? Tebe to tam už nebaví?“

„Ne.“

„No tak to je skvělý.“

„Proč z toho nemáš radost? Proč mi to nepřeješ? Copak jsem už tak starej, že si nemůžu dovolit změnu?“

„A to si myslíš, že se z padesátiletýho bejvalýho novináře posere celej svět?!“ Lenka úplně nesmyslně zvýšila hlas. Ivana to rozzlobilo.

„Já nepotřebuju, aby se ze mě posral celej svět, já chci zkusit po pětadvaceti letech změnit práci a dělat dalších pětadvacet let něco, co mě bude naplňovat.“

„Jo, budeš dřepět někde v archivu se zaprášenejma knížkama jak starej dědek. Myslíš, že mě moje práce baví?!“

„No, jestli tě nebaví, Leni, tak ji nedělej, takhle jednoduchý to je.“

„Ne, takhle jednoduchý to právě není.“

„A proč ne?“

Na chvíli se zarazila. Rychle si v hlavě sumírovala důvody, proč to není jednoduchý. „Protože v našem věku nás už nikdo nezaměstná.“

„Blbost, je nejnižší nezaměstnanost vůbec a všichni furt nabíraj. Nejsme nad hrobem, umíme s internetem a umíme jazyky. Dál?“

Argumenty jí došly, ale nehodlala to přiznat, a tak stočila hovor na jiné téma. „Co mě vyslýcháš? Já ti prostě říkám, že práci jen tak změnit nejde a že ses asi definitivně zbláznil.“

„Fajn, takže racionální argument nemáš. Skoro mám pocit, že tě prostě jen štve, že si budu dělat, co chci, a že ty na to nemáš koule.“

„Jo takhle, takže teď seš vlastně hrdina!“

Byla to asi dvacátá výměna názorů v řadě, která končila tím, že Ivan se dobrovolně vzdal dalšího setu. Tohle nemá cenu. Těžko se smiřoval s tím, že mu jeho žena brání, aby dělal, co ho baví. Tohle už přece není láska. To je jen nějaká zkamenělá skořápka, ve který jsou spolu napěchovaný a denně bojujou s tím, aby se nerozkřápla. A i když se mačkaj jak sardinky a nemůžou dýchat, ona má furt pocit, že je to menší zlo než to celý rozbít. Ivan ale ne.

Zaplaťpánbůh za krizi středního věku.

1952

Začíná to vlastně nevinně. Nejdřív vás jen významně zdraví. Pak za vámi začnou chodit a s úsměvem se vyptávat. Jenže žijeme v době, kdy černá je bílá, takže vy víte, že pokud se usmívají, je to vlastně horší, než kdyby se neusmívali. Úsměv znamená: Neboj se, my ti neublížíme… neublížíme, když se k nám přidáš. Když napráskáš souseda. Když odevzdáš majetek, který tvoje rodina shromažďovala desítky let. Když sklopíš uši, budeš držet hubu a krok a budeš s námi budovat socialismus. Soudružko. Ano, oslovení „soudruhu“ se pomalu, ale jistě zabydlelo i ve slovníku běžného obyvatelstva. Kdo neposlouchal, toho pokáral výše postavený soudruh, samozřejmě jak jinak než s úsměvem a lehkým náznakem výhrůžky, která se během pár dní či týdnů mohla převtělit do zatčení a odvedení dotyčného neposlušného soudruha třeba mezi pétépáky.

Tak skončil můj kamarád z dětství Karel, který bydlel v našem domě, co pamatuju. Když jeho prarodičům sebrali statek, aby v něm vybudovali družstvo (Soudruzi, bude to dílo prospěšné všem, celé obci!), sestěhovali se i s jeho rodiči do společného domku a Karel v bytě zůstal sám. Začal pít a nenávidět svět kolem sebe. Často jsem ho zvala k nám na čaj, hlavně po Josefově smrti, měla jsem pocit, že na něj musím trochu dohlédnout, jenže on byl ten případ, který odmítá bojovat tiše, on chtěl všem ukázat, že se nebojí, a tak jednou v opilosti pomaloval zeď místní stanice a nechal se u toho chytit. Za buřičství byl odvezen do Mimoně, k prvnímu pomocnému technickému praporu. Občas mi od něj přišel dopis, pomačkaný, obálka znovu zalepená, soudruzi se sice usmívají, ale listovní tajemství nectí. A tak si stěžoval jen v náznacích, spíš na své spolubydlící než na režim, ale já znala jeho vyjadřování a věděla jsem, co se mi snaží říct. A protože mi psal pétépák, i mě měli určitě v hledáčku, o to více jsem byla paranoidní ve svém konání a o to více odhodlaná, aby se mi povedlo.

Jaroslav se objevil ten den večer, po našem návratu z koupání. Nechtěla jsem ho děsit svým podezřením a podivným mužem od vody, navíc se mi zdálo, že má dobré zprávy, přišel s povznesenou náladou.

„Řeknu vám vtip, mohu?“

„Jistě.“

„Víte, jaký je rozdíl mezi socialismem a opiem?“

„To nevím,“ odpověděla jsem upřímně.

„Žádný, oba vznikly v nezralé makovici!“ vykřikl a začal se smát na celé kolo a já se smála také. Ne snad, že by ten vtip byl tak vtipný. Smáli jsme se, protože se nám ulevilo, že si z toho všeho ještě umíme dělat legraci.

V dobré náladě jsem vytáhla z lednice dvě piva, otevřela je a jedno podala Jaroslavovi. „Tak na to, aby nám nikdy, v žádné situaci, nedošel humor.“

„A na vás.“ Mrkl na mě a pokývl hlavou. Na chvilku jsem se zarazila, ale honem jsem to zakryla nervózním úsměvem a lokla si piva tak zhurta, až mi vlétlo do nosu. „Marie, nemáte problémy s pitím?“ zeptal se mě naoko starostlivě a oba jsme se znovu rozesmáli.

Bylo mi v jeho přítomnosti tak hezky, možná jen proto, že jsem věděla o pomíjivosti společných chvilek, a snažila se je prožít naplno. Anebo jsem si to možná jen celé nějak vymyslela jako obranu, abych se nezbláznila. Pud sebezáchovy. Poblázním samu sebe nějakou zamilovaností, abych dokázala unést tu okolní hrůzu.

„Už mě začali hledat,“ vytrhl mě Jaroslav z přemýšlení.

„Jak hledat? Copak vy jste něco provedl? Přece to není tak, že se odhlásíte z koleje, a oni po vás vyhlásí pátrání, navíc je konec semestru, to přece nedává smysl. Já vím, že jsem se na tohle asi měla ptát mnohem dřív. Už jsem u sebe několik lidí schovávala, ale vždy to byli skuteční zločinci na útěku. Rozumějte, ti, co spáchali zločin proti režimu.“

„Tak to souhlasí.“ Usmíval se. Nechápala jsem to, tohle už není vyprávění vtipů. Tohle je oprátka, která nám visí nad hlavou. „Víte, Marie, mě z té školy vyhodili. Za šíření protirežimních nálad.“

„A to znamená co? Jen vyhodili? Jiné následky to nemělo?“

„Svolával jsem spolužáky na schůzky v hospodě, kde jsme diskutovali. Jeden z nich, taková zakuklená svině, jeho fotr se nedávno přidal do strany, klasický případ, ještě před pár lety vozil hnůj a dnes je z něj předseda nějakého místního sdružení. No, a synáček se v něm vidí a začal na nás bonzovat, mělo mi to dojít hned. Naštěstí se to dřív doneslo jednomu našemu profesorovi, který stojí na naší straně, a ten nějak domluvil, že mě vyloučí za špatný prospěch, aby se odvedla pozornost od toho zbytku. A doporučil mi, abych se schoval a utekl, pokud nechci skončit někde u pásu v montérkách, aby se na mě chodily oddíly pionýrů koukat jak do muzea.“

„Za takovou věc byste možná…“

„Pravda. Ale já se znám. Nevydržím mlčet. Kdyby to nebylo ve škole, bylo by to jinde. A odchod jsem plánoval tak jako tak. Jen se bojím, že ten sviňák ze školy na mě pořád myslí a že je to on, kdo mě byl v posledních dnech udat. Štěstí je, že jsem potkal Fráňu a nakonec vás, věřím, že se mi podaří dostat pryč. A teď víte všechno, a pokud řeknete, že mě tady nechcete, já to samozřejmě pochopím a odejdu.“

Točila se mi hlava. Ne z toho, že si zahrávám a riskuji život svůj, Milinčin i Jaroslavův. To už tady bylo. Točila se, protože jsem se zamilovala.

2017

Zatímco normálnímu člověku se celej jeho život přehraje před očima jednou, když umírá, mně se přehrává každej večer před spaním. Úzkost je taková magnetofonová páska, která se v kazeťáku, co máte místo mozku, přehrává v nekonečný smyčce. Zatímco normální člověk vejde do místnosti a všechny v ní pozdraví a pak si s nima začne povídat, já nejdřív musím osmnáctkrát analyzovat, jestli je v pořádku říct „ahoj“, nebo bude lepší říct „čau“. A komu by se mělo vykat a komu tykat. Budu se u toho usmívat a podám jim ruku, nebo jim dám takovou tu pusu na tvář? Nebo dvě? A fakt pusu, nebo se jen dotkneme tvářema? A chytnu je za ramena? A pak si sednu spíš do rohu, nebo do čela, musí to bejt ale blízko záchodu, i když ne zas moc, aby se mi lidi nesmáli, že sedím u záchoda. Sakra, proč by se mi někdo smál, že sedím blízko u záchoda? Co když tam jsou lidi, co by se mi kvůli tomuhle smáli? Budu pít, nebo spíš nebudu, a když se mě někdo zeptá, proč nepiju, co řeknu?

A tak nakonec vždycky zůstanu doma, nešťastná, že se zase s nikým neseznámím, ale zároveň s pocitem úlevy, že nemusím řešit vzájemnou polohu sebe a záchoda. Největší problém úzkostí je, že je nemůžete vypnout jako rádio nebo je třeba zapomenout na nočním stolku jako hodinky. A tak jsme se spolu vydaly na noční procházku Prahou a moje myšlenky byly aspoň na chvíli přehlušený různojazyčným křikem přiopilých turistů.

Vždycky jim trochu závidím – to, co my vídáme denně, a vlastně ani nevídáme, protože to míjíme ve spěchu za něčím důležitějším, je pro ně fascinující podívaná. Naše každodennost je pro ně tak zajímavá, že si ji vyfotí a pak třeba i nadosmrti uchovávaj. Vždycky mě potěší, když se mě zeptaj na cestu, připadám si v tu chvíli strašně relevantní a užitečná, lepší a kosmopolitní. To by třeba moje máma v životě nezvládla, popsat někomu anglicky cestu z Národní třídy na Pražskej hrad. A stejně tak, jako by to nedokázala popsat, by to ani nedokázala ocenit, kdybych jí o tom řekla.

A tak jí o tom říkat nebudu, jako o devadesáti procentech dalších věcí, co se mi dějou v životě a zejména v hlavě, protože jak říká Mark Twain a patrně bych si to měla nechat natisknout na parte: V životě mě trápila spousta věcí, z nichž většina se nikdy nestala. Kdybychom my úzkostníci měli klub, fotka Marka Twaina by určitě byla na našich klubových ubrouscích.

Nastal den mýho stěhování k našim. Uvědomila jsem si přitom jednu zajímavou věc: je celkem běžnej jev, že u rodičů zůstávaj bydlet v dospělosti kluci/chlapi, existuje na to spousta vtipů a tyhlety mamánci jsou prostě specifická skupina, který se ženy v produktivním a reproduktivním věku vyhýbaj. Ale že by existovaly holky, co v pozdních dvaceti bydlej u rodičů, to jsem si teda nevšimla. Neznám takovou, a neznám dokonce ani vtip na takový téma. Zdá se, že mama hotel přijímá po dvacítce rezervace jen pro pindíky, což dává smysl, protože vztahy matek a dcer nikdy nebejvaj natolik dobrý, aby spolu ty dvě bydlely dýl než do dceřiných osmnácti, a i to bývá poslední roky píčou ke zdi, jak by řekla Ester.

Moje skvělá kamarádka mi pomohla se stěhováním krámů. Stejně jsme všichni směšný, jak furt křečkujeme hromady věcí a pak je přenášíme z místa na místo celej život jako mravenci a nakonec umřeme a ty naše věci se stanou hromadou překážejícího harampádí pro naše potomky, který si ty dobrý stejně rozdělí už pár let předtím, než to zabalíme, a ty ostatní prostě vyhodí. Věci maj jen takovou hodnotu, jakou jim dáme, a tak si budu do smrti ošmatávat ten jeden úplně odřenej hrneček s uraženým okrajem, protože mi ho dal táta za statečnost po operaci slepáku, a budu ho mít vždycky radši než ty náušnice z bílýho zlata, co mi dala máma za statečnost po svým hysteráku na téma „Terezo, musíš si na maturitní ples vzít podpatky, jinak uděláš ostudu“.

Vysvětlovala jsem Ester, proč mám radši hrnek než náušnice, a ona to nechápala jako vždycky, když dojde na otázku rodičů. Vyrůstala jen s mámou, protože její táta byl „jako nadrženej čokl, co by vojel i rouru od vysavače, kdyby v tý díře nebyl podtlak“. Esteřino vnímání instituce rodiny a milostnejch vztahů vůbec bylo kvůli tomu dost pokřivený, a vlastně bylo lepší s ní tahle témata vůbec neprobírat. Svoji mámu milovala a obdivovala nade všechno, měla ji za superhrdinku, která je obě zvládla uživit, a chlapi pro ni byli jen takovej materiál k sexu. Lásce se vysmívala. Celá ta její drsňácká póza byla ovšem jen taková sebeobrana, snaha zakrejt fakt, že je uvnitř možná ještě víc rozbitá než já. Ale s tím každej bojujeme po svým: Někdo si tisíckrát denně zavaří mozek, někdo bere chlapy jako maso a někdo třeba jednoho dne vstane, vezme sekeru a usekne svojí manželce hlavu.

„Ahoj rodino, tak jsem zas doma!“ Přehnaně vehementně jsem flákla klíčema na botník ve snaze celou tuhle situaci nějak legračně shodit, nebo spíš odvést pozornost od toho, jaká ta situace vlastně je. Klíčema jsem ale naprosto neomylně shodila z botníku nějakou keramickou serepetičku a ta se na podlaze rozletěla na milion kousků. „Do prdele.“

V tu ránu u mě stála máma, naše kočka a doufám, že i všichni svatý. „No to si ze mě děláš srandu, to byl dárek!“

Prosím tě, vždyť je to jen nějaká kravina, co stála asi deset korun, říkala jsem si v duchu, protože věci maj takovou hodnotu, jakou jim dáme, ale teď se mi nehodí se tím řídit.

Vždycky když se blížil konec prázdnin, Lenka cítila, jak se bolest žaludku zhoršuje. Hlavně v noci, občas se vzbudila a měla úplně křeče, většinou se to pojilo s nějakou noční můrou. Posadila se na posteli zpocená a udýchaná, občas se dokonce musela převlíct. Byla kvůli tomu u několika doktorů, ale všichni jí řekli, že problém je v psychice, že fyzicky je zdravá.

Taková blbost! Ona dobře ví, že jedno s druhým souvisí a doktoři jsou zaostalý, když to furt oddělujou.

Vždycky se jí zeptali, co dělá za práci, a když odpověděla, pokývali hlavou, jako by jí vyjadřovali upřímnou soustrast. A bylo to namístě. Dennodenní snaha ukočírovat dvacet čtrnáctiletých dětí je podobně uspokojující a příjemná, jako když se vám někdo snaží do lebky vyvrtat díru vidličkou. Nesnášela ty parchanty. Léta se snažila změnit k nim svůj přístup, omlouvat je, tolerovat kdeco, vžívat se do jejich kůže, ale už na to asi dva roky kašle. Mrzí ji, že je nemůže občas zfackovat, ty jejich drzý samolibý ksichty, plný jistoty, že maminka nebo tatínek by si na ni došlápli. Dost, nebude na to myslet, do září ještě pár týdnů zbývá, bude se radši soustředit na to, co si asi sbalí s sebou k moři s Janou. Je tak strašně ráda, že se spolu opily a koupily ten zájezd! Přijde v září do školy opálená, ať parchanti viděj, že se bez nich měla skvěle.

Nejvíc ji štvou kolegyně, většinou ty mladý, nadšený, po škole, co nastoupí s horou ideálů o stylu výchovy a učení dětí, který vyčetly v chytrejch knížkách nějakejch americkejch live koučů, cvičitelů jógy a veganů. Nesnášela ty jejich chytrácký promluvy ve sborovně o tom, jak se děckám musí dát prostor, aby jejich talent mohl růst a projevovat se, nesnášela ta jejich pružná mladá těla nepoznamenaná porodem a kojením, ten elán, ty kocoviny… A potom škodolibě sledovala, jak o všechny ideály přicházejí, jak postupně chřadnou, hrbí se, tváře jim šednou a stávají se z nich klasický učitelský zarputilý ježibaby, jako je Lenka. Nemá problém to přiznat – když je ve škole, je ježibaba. Musí bejt, aby se nezbláznila. Tak si to v hlavě obhajuje, když ty malý pubertální svině nenávidí. A teď do toho všeho ještě Tereza.

Lence se úplně zvedl žaludek nervozitou. Jak má zvládnout soužití s vlastní dcerou, když ho teď nezvládá ani s manželem? Je strašně dobře, že odjede. Nebo ne? Ty dva se proti ní během těch čtrnácti dní určitě spiknou a pak ji nebudou brát vážně. Kdyby to byly děti ve třídě, tak je rozsadí na opačný konce místnosti. Ani jeden z nich si neuvědomuje, jak to má v práci těžký. Potajmu se jí posmívaj a parodujou ji, dělaj z ní semetriku, jestli ještě jednou uslyší, že jim chce něco zabavit a vrátit na konci školního roku, přísahá, že to asi opravdu udělá. Je pro ně směšná a nedůležitá, nezajímá je, co si přeje nebo co má ráda, funguje pro ně jen jako uklízečka a kuchařka. Zeptala se snad Tereza někdy Lenky, jak se má? Dala jí někdy dárek k narozeninám, kterej by ji opravdu potěšil? Ne, vždycky to jsou takový univerzální věci, co by se hodily každýmu. Její dcera ji vůbec nezná, a Lenka o ní přitom ví úplně všechno. Protože musí. Protože Tereza byla středobodem jejího života posledních pětadvacet let.

A středobodem čího života je Lenka? Ivanovi na jejich vztahu už beztak vůbec nezáleží, ten je akorát zpohodlnělej, je pro něj jednodušší nic nedělat a tupě koukat do mobilu od rána do noci. Stoprocentně už si dávno našel nějakou ženskou a ty jeho pokusy s Lenkou někam jet nebo jí udělat radost, to jsou akorát takový jeho odpustky za to, co jí za zády provádí. Vidí to denně ve škole, jak je už na puberťácích poznat, že z nich vyrostou budižkničemové a prolhaný podrazáci. To se prostě pozná. Přitom když se s Ivanem brali, milovali se, opravdu moc. Ještě si vybavuje ten pocit, kdy jí stačilo jen tak v neděli odpoledne sedět na gauči s knížkou a občas se na něj zadívat, aby pocítila tu hlubokou lásku. To, že i jeho nedostatky jí připadaly k sežrání. A není to tak dávno. Zmizelo to nenávratně?

Lenka nastoupila do tramvaje, dneska si pořídí nový plavky. Ne že by si mohla ze svého platu nějak vyskakovat, ale to zas musí Ivanovi přičíst k dobru, že se o ně vždycky uměl postarat a peníze pro něj nikdy nebyly téma. Nesnesla by vedle sebe někoho, kdo rozděluje věci na moje a tvoje a půl napůl a vymýšlí, kdo zaplatí účty a kdo zaplatí nákup. Koupí si hezký plavky a dvojdílný, ještě na to má postavu, ta jóga jí v posledních měsících dost zvedla sebevědomí. Zrovna když se opájela pocitem, že je vlastně pořád kus, stouply si nad ni dvě sedmnáctileté holky. Jedna měla na kabelce Dior a druhá Prcat.

1952

První věta, kterou se moje dvouletá dcera naučila říct vcelku, je: „Máváme tatínkovi do nebíčka.“ Asi nikdy jsem nezažila tak ambivalentní pocity: na jedné straně velká radost a hrdost, že je moje dítě chytré a skvělé a umí mluvit, na straně druhé zlomené srdce, že tohle zůstane navždy jejím prokletím. Nevěřím na fungující dětství a mládí bez mužského vzoru.

Sama vím, jak moc mi dala přítomnost tatínka u nás doma, ta jeho schopnost vše, co se děje, analyzovat, relativizovat, tak nějak postavit nohama na zem. Maminka byla vždy emotivní, ten typ, co by se pro druhé rozkrájel a upracoval, chtěla se vždy postarat o všechny, dokonce i po válce měla slitování s Němci, respektive s Němkami, zatímco je všichni ostatní během odsunu nenáviděli. Dávala jim napít a najíst, když viděla, jak jdou s malými dětmi a jsou na dně. To bylo úžasné milosrdenství, které budu mít až do smrti před očima, v ten moment mi poprvé začalo dávat smysl nedělní kázání vesnického faráře z kostela, kam jsem jako malá chodila se svou babičkou. Pan farář vždycky opakoval, že láska je klíčem ke všemu a řešením všeho. Jako dítě jsem to nechápala, ale v patnácti letech, když jsem viděla maminku, jak během kratičkého okamžiku zapomněla na všechny křivdy, zvěrstva a útrapy, co během války zažila, a vyběhla na ulici, aby pomohla, komu bylo třeba, jsem pochopila, co to znamená. Láska a odpuštění mají obrovskou sílu. Často jsem si to musela opakovat v těch nejzoufalejších dnech po Josefově smrti, bylo těžké v sobě najít alespoň kapičku toho citu. Z bolesti mě léčila láska k Milince.

Poslední dny se opět propadám do patosu, jsem celá rozcitlivělá a všechny smysly jako by se o sto procent zostřily, jen chuť k jídlu jsem ztratila a mám takové energie, že snad nepotřebuji spát. Protože jsem v životě byla zamilovaná jen do Josefa, netušila jsem, že něco takhle intenzivního mohu zažít ještě jednou. Snažila jsem se na sobě nedat nic znát, ale jde to těžko, když se vám v přítomnosti dotyčného rozbuší srdce tak, že to snad musí být slyšet i u Nezbedové.

Když se zmiňuji o té ježibabě, v posledních dnech byl nějaký podezřelý klid, nepotkávaly jsme se a ona na mě neklepala, aby si půjčila to či ono. Nevím, jestli se radovat, nebo mít podezření. Jenomže v mém současném rozpoložení je to asi úplně jedno, protože se nedokážu plně soustředit na nic, a už vůbec ne na cokoliv spojeného s negativními emocemi. Jaroslav si mě omotal kolem prstu, aniž by se snad o to snažil. Nebo že by to byl jeho úmysl?

Červíček v hlavě mi přece jen trochu hlodal. Když jsem se na pár minut probrala z toho sladkého deliria a byla schopna uvažovat racionálně, přepadaly mě záchvaty paranoie. Co když je Jaroslav ve skutečnosti agent? Co když si se mnou jenom hraje a nakonec na mě zavolá estébáky a oni mě zavřou? Milinku mi seberou a už se nikdy neuvidíme, umučí mě. Přiznala bych se jim? A podlehla bych hned? Zachránilo by to moji dceru od marného života?

„Tu bramboru už máte oloupanou, řekl bych.“

Vytrhl mě z přemýšlení. Cože? Podívala jsem se na své ruce. Jako v transu jsem škrábala jednu bramboru tak dlouho, až z ní nezbylo v podstatě nic. „Jémine, no já jsem tedy nemehlo.“

Honem jsem všechno sklidila, propláchla brambory a dala je vařit. Byla to teprve pátá bramborová večeře toho týdne. Do přídělů asi ani jiná nebude.

„Trápí mě naše sousedka,“ dodala jsem si odvahy během jídla. „Už několik dní jsem ji neviděla, přitom normálně ji potkávám pořád, je otravná jak lázeňská veverka, a teď najednou ticho.“

„Třeba odjela k příbuzným.“

„To se mi zdá divné, ona mi vždycky hlásí, když jede k vnoučatům na Moravu, abych jí zalila kytky.“

„A co si myslíte, že se s ní stalo?“

„Nevím, nic mě nenapadá.“

„Ale napadá.“

„No dobře, napadá, ale to jsou hlouposti, mám příliš bujnou fantazii.“

Dál jsme to nerozebírali, protože občas je prostě lepší věci nevědět, a hlavně si je nedomýšlet, protože člověk se tím dovede dostat do stavu totálního zoufalství, aniž se něco reálného stalo. Jak kdysi řekl Mark Twain: „V životě mě trápila spousta věcí, z nichž většina se nikdy nestala.“

Tento den byl ve všem jiný než všechny ostatní. V noci, když byl na chodbách domu klid, jsme vyšli s Jaroslavem do tmy a ticha, uši nastražené, slyšeli jsme ale jen poklidný noční cvrkot okolních domácností. Došli jsme do našeho sklepa, kde se mezi sklenicemi zavařených okurek a meruněk nacházela tajná skrýš, kterou tam můj tatínek kdysi vybudoval, vlastně ani nevím proč. Náš sklep totiž tvořily dvě místnosti, patrně si ho kdysi někdo proboural, aby ho zvětšil, a tatínek mezi nimi vybudoval příčku tak, že to vypadalo, že zadní místnost vlastně neexistuje. Ta první měla takový falešný konec, jako když v kufru vytvoříte dvojité dno. Nebylo tam moc místa, tak akorát pro jednoho dospělého člověka, byla tam zima a vlhko, ale postupem času jsem tam zvládla vytvořit alespoň zdánlivou napodobeninu pokojíčku. Matrace, dvě deky, pár svetrů po tatínkovi, pár knížek, petrolejová lampa, kýbl. Jídlo tam žádné nebylo, jen pár konzerv s lančmítem a suché krekry, budu mu ho nosit, ale nevadí mi to, budu to dělat ráda.

„Přijdu sem každý večer v jedenáct, zkontrolovat vás a přinést jídlo.“

„Děkuju vám, věřím, že za pár dní už mě tu nenajdete.“ Jako by mě bodl do srdce.

„Jistě, také tomu věřím. Tak dobrou noc a dávejte na sebe pozor.“ Otočila jsem se, abych tajný úkryt mohla zase zabarikádovat.

„Marie?“

„Ano?“ Teď se něco stane. Panebože, rozklepaly se mi kolena.

„Nemohu po vás chtít, abyste vynášela ten kýbl, to je pro mě moc ponižující, musíme to vymyslet jinak.“

Zaskočil mě. „Jistě.“

Snažila jsem se pečlivě, ale rychle uzavřít tajnou místnost a opustit sklep. Styděla jsem se za své myšlenky, patrně je to opravdu jen moje sugesce, on chce prostě jen přežít a dostat se pryč.

Jsi blázen, říkala jsem sama sobě, když jsem stoupala po schodech nahoru zpět do bytu. Ponořená do vlastních myšlenek jsem nevnímala okolí ani to, že poklidný noční cvrkot našeho domu se změnil, a tak když Nezbedová otevřela dveře svého bytu přesně ve chvíli, kdy jsem procházela okolo, byla jsem ve svém životě asi nejblíže infarktu.

„Dobrý večer, co tak pozdě?“ vycenila na mě své mrňavé špičaté zoubky.

2017

Někdo chytrej, koho lidi často citujou, třeba G. B. Shaw nebo Jan Werich, řekl, že pubertu Bůh vymyslel proto, aby se rodiče od svejch dětí uměli odpoutat a přestali k nim cítit nehynoucí lásku. U nás to tak rozhodně bylo, aspoň z máminy strany.

Moje prazážitky z dětství jsou samozřejmě zkreslený, ale když se v nich trochu pošťourám, a že to umím, dochází mi, že u nás ten konec lásky nezapříčinila moje puberta, ale spíš moje narození. Pamatuju si dodneška všechny ty ostatní maminky na pískovišti, na hřišti, kdekoliv, co svoje děti oslovovaly „miláčku“ nebo „zlatíčko“ a objímaly je a daly jim třeba jen tak pusu do vlasů anebo jim třeba jen tak řekly, že je milujou.

Moje máma byla v tomhle vždycky rezervovaná, paní učitelka, furt tak trochu ve střehu, kdy mi bude moct něco vytknout, kdyby mohla, strčí mi žákovskou knížku a bude mi do ní psát poznámky. Lidi, co nevyrůstali v rodině s učitelkou, si myslej, že jsou to všechno klišé, že učitelky ve skutečnosti nejsou tak postižený z práce, že se to jen tak říká, podobně jako vojáci u sebe doma nepotřebujou mít všechno do pravejch úhlů a nevyžadujou naškrobený trenky a ručníky podle barev… Jenže tohle všechno je bohužel pravda.

Pamatuju si, že jednou když jsem byla malá, máma něco dělala v kuchyni a dovolila mi stoupnout si na stoličku a krájet rohlík na prkýnku na kolečka. Byla jsem z toho nadšená a tu chvíli si pamatuju dodneška. To jsou ty zdánlivě nepodstatný momenty, který se vám něčím vryjou do mozku tak silně, že si je vybavíte do detailu i po dvaceti letech. Tak jsme tam s mámou tehdy stály a ona mě najednou polechtala a začala se smát. Byla jsem jako u vytržení, protože ona nikdy nebyla spontánní a veselá jen tak, úplně se v tý mojí pětiletý dušičce tehdy rozlilo teplo z tý vřelosti, z blbýho polechtání při krájení rohlíku. A tak jsem ji polechtala na oplátku a najednou jsme tam spolu blbly v kuchyni, lechtaly se jak blázni a smály se a já byla rozjívená, chytla jsem ukrojený kolečko rohlíku a hodila ho po ní. A to byl konec. Ztuhnul jí obličej, mezi obočím jí naskočila výhrůžná vráska, taková rýha průseru, roztáhly se jí nosní dírky, a kdybychom byly v kreslený pohádce, tak z toho nosu začnou vycházet obláčky kouře. „A dost. Padej do obejváku, děláš tu akorát bordel!“ Zkuste si někdo v takovým prostředím vyrůst v sebevědomýho spontánního člověka.

Po mým nastěhování zpátky byl táta takovým hromosvodem mezi mnou a mámou, všechny potenciální konflikty vždycky dokázal odrazit a nechat vyšumět do prázdna. Taky měl mnohem líp než já nacvičeno, jak s mámou vlastně vycházet, aby člověk po pár dnech soužití neměl chuť sjet autem ze skály. Stejně tátu obdivuju, že to dává tolik let. Připadá mi vyčerpanej, unavenej, bez jiskry v oku… Kdy asi s mámou naposled měli pěknej romantickej večer? Je to smutný, ale při pohledu na ně mě nenapadá: Chtěla bych to takhle jednou s někým mít, ale spíš: Proboha, hlavně ať takhle nikdy nedopadnu.

Vím, že táta chodí k doktorce Evě, ona sice nejdřív protestovala, že rodinný příslušníci by neměli chodit ke stejnýmu terapeutovi, protože on pak nedokáže bejt dost nezaujatej a nezainteresovanej, když třeba slyší stejný příběhy z více stran, ale já jí řekla, že dobrejch psychologů je málo, a že když ona vyhovuje mně, bude určitě vyhovovat i tátovi.

Co to šlo, zdrhala jsem z domova do školy a trávila hodiny ve studovně čtením Mariiných deníků a dobovýho tisku. Vlastně už mě moc nebavilo psát, ale bavilo mě čím dál víc se nořit do života někoho jinýho. Byla to úleva a útěk před realitou, před tím, že v podstatě nemám kde bydlet, nemám s kým spát a vlastně ani nevím, co ze mě bude. Studium historie mě baví, ale když se rozhlídnu okolo, nemám pocit, že zapadám do škatulky vypelichanej culík ze tří dredů, rolák, sportovní kalhoty a ty divný boty s prstama, na zádech batoh a v něm v postranní kapse lahev s vodou, protože žít ve městě je dennodenní boj o přežití – kéž by se v obchodech prodávaly balený vody a kéž by existovaly skleničky! No, takhle prostě vypadá každej student historie, pak je ještě čeleď z antikvariátů, ty nosej hadry výhradně po dědovi, manšestráky po kotníky a o vynálezu deodorantu si bohužel v Kosmově kronice nepřečetli. Jo, a pak ještě jedna čeleď – debilové, kam patřil Kamil. Ale vlastně mi bylo mezi těma autistama dobře, nedovedu si představit, že bych chodila třeba na VŠE, kde na chodbě potkáte patnáct stejně perfektně vypadajících holek, z nichž se asi dvacet věnuje blogování o módě. Pro moje sebevědomí je moc dobře, že studuju zrovna historii.

Už dlouho jsem nemluvila s Králíčkem, studijně teda nemám o čem, protože v psaní nejsem schopná pokročit, ale zajímalo by mě, jak se má, je to ten typ člověka, kterej trochu vyvolává lítost, a vy máte potřebu se o něj starat. Jenže ačkoliv měl Králíček vypsaný konzultační hodiny, ve svý kanceláři nebyl. Napsala jsem mu e-mail a čekala rychlou odpověď, protože on vždycky odpovídá hned. Nic. Projel mnou takovej podivnej záchvěv strachu, můj mozek začal vymýšlet teorie, co se stalo, a já si řekla, že tentokrát mu to nedovolím, a šla to zajíst do bufetu zákuskem. To samozřejmě nijak nepomohlo, a tak jsem o deset minut později vyhazovala tácek i se zákuskem do koše a se staženým žaludkem psala profesorovi SMS. Pro jistotu jsem ještě skočila na studijní a tam mi řekli, že Králíček má volno z rodinných důvodů. Divný. Počkám, až se ozve. Jen ještě osmnáctkrát zkontroluju telefon a šestnáctkrát mail. Břicho mě bolelo až do večera.

Ráno jsem se vzbudila strašně brzo, no samozřejmě, vždyť je sobota, klasika. Nazula jsem běhací boty, jasně, dám si po hrozně dlouhý době aspoň pět kilometrů. Venkovní scenerie byla netypická, víkend brzo ráno znamenal téměř absolutní ticho, který protínaly jen zvuky cinkajících tramvají a tichý poštěkávání psů z parku opodál, těch, co je venčí důchodci, protože ti jediný vstávaj ještě dřív než já. Chodník pokrejvaly před každou hospodou hvězdice zvratek, lidi jsou strašný prasata.

Vždycky mě rozesměje představa někoho solidního, co se v metru tváří, že právě odpromoval na Oxfordu a má recept na šťastnej život, jak se potácí nad ránem s pěti promile a snaží se trefit při blití do odpadkovýho koše. Důstojnost zahodil po třetím drinku, když mu začaly jít oči šejdrem a ne náhodou směřovaly do výstřihu barmanky, před kterou neobratně schovával snubák a mobil, na jehož displeji měl už pět zmeškaných hovorů od manželky. Co ta kráva furt votravuje, mě nenechá chvíli v klidu v hospodě, jelo mu v alkoholem otrávený mysli. Zejtra ho tatáž myšlenka bodne jako jehla ve chvíli, kdy mu na rodinným obědě tchyně zaleje omáčkou pět knedlíků a on, politej kolínskou a ústní vodou od hlavy až k patě, bude trávit druhej ibalgin a odpoledne se svou dokonalou rodinkou jak vystřiženou z Žena a život. Žena je nasraná, že přitáhnul ve čtyři jak žok, a život, život je jako bonboniéra, občas prostě sníme pralinku plnou rumu.

Mimochodem, aspoň vidíte, kam až dokážou zabloudit moje myšlenky, poté co vidím nablito na chodníku. Nakonec jsem neuběhla ani kilák, protože jsem musela dvě hodiny sedět na lavičce a krotit svůj úzkostnej záchvat z toho, že mě napadlo, co by se stalo, kdybych se opila a bylo mi špatně a okolo mě nebyl nikdo, kdo by mi mohl pomoct. A cizí by mi nepomohli, s tím, co mám na obličeji, se mě cizí spíš štítí.

Ale není to tak strašný, občas jsou momenty, kdy na to svoje pandí prokletí úplně zapomenu. Třeba ve spánku.

Ivan byl strašně rád, že má Terezu doma. Byla takový hromosvod mezi ním a Lenkou, díky její přítomnosti prostě nebylo tolik prostoru na ty jejich malicherné a zbytečné spory. Lenka se sice nonstop tvářila ublíženě a ukřivděně, je fakt jak malej parchant, a ne jako dospělá ženská, ale on si řekl, že se tím nenechá rozhodit, stačí, že kvůli ní musí chodit na terapii.

Myšlenka změnit práci, respektive odejít z té současné, ho neopustila, spíš naopak, rostla v něm jako dobře živený plevel. Svěří se s tím Terezce, jen co bude příležitost. A ta se naskytla hned druhý večer, co u nich byla, protože Lenka odešla na hodinu jógy, což na ní bohužel nemělo takový vliv, jak by si Ivan přál. Sice možná vypadala líp, ale duševně ji to nikam neposouvalo, vždycky se vrátila unavená a ještě protivnější než obvykle, protože byla nervózní, že další den vstává brzo do školy.

Jakmile za ní zaklaply dveře, Ivan vytáhl lahev vína z tajné poličky, sebral dvě sklenice, každou jinou, to by Lenka nepřežila, nesnáší tohleto lajdáctví ve stolování, ale Terezka je po něm, tý to vůbec nevadí.

„Dáš si se mnou?“

Zvedla hlavu od stolu, kde něco zahloubaně četla. „Víno? Že se ptáš!“ Vyskočila od stolu a přesunuli se spolu do obýváku. Ivan nalil oběma plnou sklenici, žádný odměřování po deckách, nejsme nikde v restauraci. „Tak co se děje?“ podívala se na něj svýma bystrýma očima.

„Co by se dělo, to se musí něco dít? Chci s tebou jen tak pobejt u skleničky.“

„Tati…“ Znala ho až moc dobře.

Nemá se čeho bát, ona ho jistě podpoří. „Máš pravdu. Jde o to, že mám poslední tejdny nutkání vykašlat se na práci.“

„Proč, stalo se tam něco? Neříkej mi, že vás taky někdo kupuje, to je hrozný, jak v těch médiích nevíš dne ani hodiny.“

„Nekupuje, chci odejít, protože už mě to nebaví.“

„A co chceš dělat?“

„Archiváře.“

Zasmála se a pak jí došlo, že on si nedělá legraci. „Jako fakt? A co na to máma?“

Podíval se na ni takovým způsobem, že jí to došlo. Tak proto se o tom teď baví s ní, chce podpořit. Vlastně v tom neviděla problém, je ráda, když ví, že i v tátově věku si člověk může a chce jít za svým snem a necejtí se odepsanej a vyřízenej. „To je vlastně fuk, co máma. Tak jestli to opravdu chceš, tak to udělej, máš moji podporu, to je jasný.“ Napila se vína a dostala chuť na buráky. „Ale pak mi budeš protekčně poskytovat materiály, co budu potřebovat!“

Rozesmála se a on taky, oběma se vlastně dost ulevilo. „Co u Evy?“ zeptali se po chvíli jeden druhého najednou, což způsobilo dalších pár minut smíchu. „Dobrý,“ odvětili zase zároveň. Přesně takovej večer oba potřebovali, bez přetvářek, bez věčnýho kontrolování a autocenzury, bez strachu, že se někoho dotknou, udělaj blbý gesto nebo se někdo smrtelně urazí.

Když se Lenka vrátila z jógy, našla je spolu vysmáté na gauči, jak si pouštějí videa na YouTube a překřikují se. Lahev vína na stolku byla prázdná a u ní dvě skleničky, každá jiná. Třetí skleničku nikdo nesháněl. Lenka jim oznámila, že jde spát, dostala od obou pusu na tvář a odebrala se do ložnice. Bolí ji záda z tý pitomý jógy a chce se jí brečet, protože se stalo přesně to, čeho se bála – ty dva se spojili proti ní a určitě ji celej večer pomlouvali a ona tu teď leží sama a nikoho nezajímá. Za dveřmi slyšela jejich hihňání. Brečela, když usínala. Namasté, vy zrádci.

Ráno na sobě samozřejmě nedala nic znát. Opuchlý obličej svedla na únavu, a když si dělala kafe, dokonce se přemohla, aby se zeptala, dokdy se včera bavili. Prý do půlnoci.

„A o čem?“

„Ále o blbostech, dyť to znáš, mami.“

„Co máte dneska v plánu?“

„Je krásně, mohli bysme se všichni jet koupat!“ navrhla Tereza nadšeně a Lenka s Ivanem se na sebe podívali. Nebyli zvyklí, že by jim někdo organizoval program, neděle si většinou trávili každý po svém, on hraním her nebo koukáním na Eurosport a ona tím, že na sebe plácala všelijaké zkrášlující masky a dělala si manikúru.

Koupání nebyl špatný nápad. „A kam pojedem?“

„Chtělo by to do nějakýho lomu okolo Prahy, ty bejvaj nejmíň obsazený lidma.“

„A není to nebezpečný?“

„Ale mami, prosím tě. Když budeš skákat po hlavě na šutr, tak jo, jinak normálka.“

„Já jsem pro!“ řekl Ivan a hodil do sebe hrnek kafe na znamení, že je připraven vyrazit co nejdřív.

„Já ale nevím, jaký si mám vzít plavky,“ začala Lenka dělat drahoty.

„Tak třeba ty nový, co sis koupila do Itálie, ne?“

„Ty si nechci zničit.“

„Zničit, to jako myslíš třeba vynést je na sluníčko a jít s nima do vody? To v Itálii budeš dělat taky, ne?“

„Nebuď na mámu drzá!“ okřikl Terezu Ivan, ale jen proto, aby byla Lenka spokojená a neměla pocit, že se proti ní spojili. Včera kvůli tomu určitě v posteli brečela, je mu to naprosto jasný.

Lenka si došla pro nové plavky a nemohla se rozmyslet, jaký krém si vzít, jestli s opalovacím faktorem deset, nebo třicet. No měla by si přece opálit nějakej základ na tu Itálii, ať tam nesvítí na dálku jak dcera ředitele vápenky.

„Mami?“ Tereza za ní přišla do ložnice. „Nemáš tu na půjčení nějaký plavky? Já ty svoje mám ještě sbalený někde v taškách a trvalo by mi sto let, než bych je vyhrabala.“

„Terezko, kolikrát jsem ti říkala, že si to máš vybalit hned? To teď jako budeš chodit v jednom tričku a půjčovat si ode mě všechno, dokud nepůjdu a nevybalím ti to?“

„Ježišmarjá, chtěla jsem jen blbý plavky, a ty z toho zase děláš kovbojku.“ Urazila se a odešla.

Lenka se najednou cítila provinile. Rychle ve skříni sáhla po plavkách, které už pár let nenosila, a s napřaženou rukou se vydala za dcerou. „Tak na, prosím tě, půjč si tyhle.“

„Ne, nechci od tebe nic, já si jdu vybalit ty svoje hadry, protože to je očividně strašlivě důležitý, když je neděle a venku asi třicet stupňů.“ Tereza stála ve svém starém pokojíku a vztekle vyhazovala na zem věci z obřích pytlů, ve kterých si všechno přinesla.

Proč si to aspoň nemohla zabalit nějak normálně, přitáhla to v pytlích na odpadky jak nějakej bezdomovec, pomyslela si Lenka, ale to jí nemůže říct, to by byl konec, koupání by nebylo a Ivan by se naštval. A je tohleto fér? Ona jen chce, aby si její dcera, co se v podstatě bez ohlášení nakýblovala zpátky k nim do bytu, laskavě vybalila svoje věci, a teď je za tyranku, když to řekne nahlas. Lenka si během pěti vteřin vytvořila obrovský pocit křivdy, hodila po Tereze plavky a odešla.

Ivan stál v chodbě a jen nechápavě zíral z jedné na druhou. Pak se zadíval zpátky do telefonu. Tenhle zápas je důležitej, a navíc mu pípla nová zpráva na Facebooku.

1952

„Padl na něj stín podezření a v tom stínu se skrývá.“ Náš mozek dělá ve stresových situacích zvláštní věci. Když jsem stála přede dveřmi Nezbedové a ona mě provrtávala těma svýma prasečíma očičkama, v hlavě mi zněl tenhle citát od polského spisovatele Stanisława Jerzyho Lece. Ach, jak moc bych se teď potřebovala schovat v nějakém stínu.

Nezbedová ví, že se něco děje. Ví to. Musím se jí nějak šikovně vetřít do přízně a to její šťourání jednou provždy utnout. Možná bych to mohla zkusit přes Milinku, občas ji nechat vedle na hlídání, baba se zabaví a dítě ji rozněžní. Fuj, zhnusila jsem se tou myšlenkou sama sobě.

„Nechcete jít dál? Mám zrovna uvařený čaj.“

Usmála jsem se, jako by bylo naprosto normální, že vás sousedka o půlnoci přistihne krást se tajně po chodbě a pak vás mile zve na čaj. „Jistě, moc ráda.“ Kéž bys chcípla, babo.

U Nezbedové doma to páchlo nějakou mastí, takovou, jakou si lidé mažou na zatuhlé klouby, což mě v kombinaci s jejím pižmem, které mělo česnekový odér, okamžitě mezi dveřmi přimělo dýchat ústy. Nechala mě se zout, ani mi nenabídla přezuvky, dobře, budu tady chodit bosa jen v punčocháčích a to je mám jen chvíli, jestli si je rozedřu, bůhví kdy seženu nové. Usadila jsem se na židli v malé kuchyňce, její byt byl poloviční než můj. Položila přede mě hrnek s oprýskaným uchem, byly na něm takové modré kraječky, docela hezký, v hlavě jsem měla tak strašně prázdno, že mi i tohle přišlo zajímavé a hodné pozornosti. Posadila se naproti mně a v té svojí ruce s krátkými sádelnatými prsty svírala buchtu, zřejmě si je syslí někde ve špajzu, ani mi nenabídla a už se přede mnou začala cpát, drobila všude okolo, mluvila s plnou pusou a prskala tvaroh na všechny strany.

„Už hrozně dlouho jsem tu neměla návštěvu!“ řekla mi a nasoukala do sebe poslední sousto buchty.

„No vidíte to. A jak to, děti za váma nejezdí?“

„Ne, ty na mě prděj!“ Zasmála se, asi tomu, že použila slovo „prdět“. Někomu stačí málo.

„Aha, a vnoučata vídáte?“

„No vůbec, naposledy snad před rokem.“

Hm, takže Milinka sem tam na hlídání by ti přece jen prospěla. Nervózně jsem žmoulala okraj umělohmotného ubrusu a přemýšlela, jaké neutrální téma zvolit ke konverzaci. „Letošní léto se povedlo, že? Venku je krásně, moc neprší…“

„No jo, neprší. Počkejte, vlastně, měla jsem tu návštěvu. Svoji starou tetu Fanku. Ona dřív jezdívala každou sobotu, vždycky přivezla čerstvá vajíčka z vesnice a jahody, když byly, no ale to bejvávalo, teď už nic nevozí, přijede jen tak, zabije mi to celý odpoledne, vypije spoustu čaje a zase odjede…“

„Hm.“ Začínalo mi to docházet. Možná jsem byla zbytečně paranoidní. Zdálo se, že baba mě sleduje a špehuje ne proto, že má nějaké podezření, ale prostě proto, že je sama a chybí jí společnost. Potřebuje se vypovídat a teta Fanka jí akorát sem tam přijede vyjíst zásoby. Podruhé jsem se rozhlédla po kuchyni. Na kredenci stál rámeček s černobílou fotkou, na které byly vyfoceny tři děti ve věku mezi osmi a patnácti lety. Seděly na kameni u řeky a smály se na celé kolo. „To jsou vaše děti?“

„Jo, to je fotka snad deset let stará, byla válka a my se jeli v létě koupat. Nejmladšímu je teď osmnáct, končí gymnázium a bydlí u otce. Ta prostřední, ta už je vdaná a má synka, Jiříčka, a ten nejstarší, Tomášek, ten je na vojně a také má synka, Toníčka. Nevídám je často.“

Zdálo se mi, že trochu popotáhla a rychle si tou svojí tlustou rukou otřela nos. Najednou mi jí bylo trochu líto, z baby odvedle se najednou stávala reálná osoba s vlastní historií a emocemi. Napadlo mě, že vlastně nevím, jak se jmenuje křestním. Na dveřích má jen iniciálu B.

„Barbora,“ odpověděla na můj dotaz s úsměvem.

Připadala mi jiná. Je to zvláštní, jak je naše vnímání všeho okolo tak nekonečně subjektivní a naprosto zkreslené a vymyšlené. Stačí mi pár vět a nejotravnější sousedka se v mých očích mění na docela milou babičku, a přitom je to pořád tatáž osoba. Budu si na ni dávat pozor, ale asi jsem to zbytečně přeháněla.

„Ještě jste mi neřekla, co jste dělala takhle pozdě v noci na chodbě,“ připomněla se.

„No, víte, já se vám k něčemu přiznám, ale stydím se za to a snad mě neodsoudíte.“ Bylo vidět, že ji to zaujalo a jako by nastražila obě uši. „Občas takhle pozdě, když Milinka usne, se jdu na chvilku projít sama ven, jen okolo bloku, srovnat si myšlenky, nadýchat se vzduchu. Když jsem na malou sama, někdy mi to přeroste přes hlavu a potřebuji se trochu uklidnit.“ Moje naprosto smyšlené vysvětlení zafungovalo. Nezbedová natáhla přes stůl svoji tlustou ručku a položila ji něžně na tu moji.

„To naprosto chápu, děvenko, já měla takové tři,“ usmála se a pohladila mi hřbet ruky.

Já se usmála také a cítila se tak jako už tři roky ne. Naposledy když ještě žila moje maminka.

2017

„Víš, když má člověk na obličeji to, co já, naučí se na světě vidět krásu tam, kde si jí jiný lidi nevšímaj. Třeba včera na koupáku s našima, ta barva zapadajícího slunce…“

„Je oranžový, to vidím taky, a to na ksichtě nemám žádný fleky.“

Kdykoliv jsem se snažila před Ester sofistikovaně fňukat, dopadlo to tak, že jsem pak pod stolem narychlo psala o urgentní termín doktorce Evě.

Ester má teď novýho kluka, teda popravdě spíš pána, je o patnáct let starší než ona, a že to mezi nima není dobrý, jsem poznala velmi snadno a velmi záhy. Ester totiž nedělá nic jinýho, než dokumentuje jejich vztah a vypráví o něm. Nedává to smysl, že jo, vždyť když je člověk zamilovanej, tak má logicky jen jedno jediný téma. Jenže já jsem nad tím přemýšlela čistýho času několik hodin v přestávkách mezi hysterickým pláčem u zrcadla a miliontým googlením těch nejúčinnějších bělicích krémů. Esteřino chování úplně jasně ukazuje, že ona ho ve skutečnosti vlastně moc ráda nemá a nonstop demonstrace jeho skvělosti je jen taková její snaha o tý skvělosti přesvědčit hlavně samu sebe. Když jsem na ni tohle svoje psychologický odhalení vybalila, vlastně se mu ani nebránila.

„Hele, občas je mi tak odpornej, že si říkám, že večer se s ním vyspím jen proto, aby byl klid a zejtra mě vzal na oběd a koupil mi něco hezkýho. Jo, to si připadám jak normální kurva. Ale pak jsou zase dny, kdy bych ho úplně sežrala a je mi jedno, že je ošklivej a smrdí mu z pusy. Tak mi to vysvětli, je to ta láska?“

„Jak to mám vědět?“

„Je láska to, že s tím člověkem seš ochotná bejt i ve dny, kdy je ti odpornej, nebo je láska to, že ti není odpornej nikdy?“

Bum. Ester vyslovila ultimativní vesmírnou otázku. Teda aspoň pro mě. Něco, co jsem si v hlavě tolikrát snažila srovnat během vztahu s Jakubem, něco, co teď řeším při čtení Mariiných deníků, a taky stoprocentně něco, co teď řeší moji rodiče. Jenže jak bychom my lidi mohli někoho milovat konstantně stejně desítky let a jak si vůbec někdo může dovolit to někomu slíbit, když je pro nás problém i vstát ráno v tu hodinu, kdy jsme si večer řekli, že vstanem? Vždyť lidi jsou jen taková snůška planejch keců, to je furt, začnu si šetřit, začnu hubnout, líp jíst, víc cvičit, víc cestovat, kdo to opravdu udělá? Už když si to říkáme, někde v duchu se sami sobě smějem. Jsou to jen takový naše vnitřní sebeklamy, pomocí nichž si namlouváme, že jsme lepší, protože tu změnu aspoň chceme. A co, že ji nikdy neuděláme, důležitý je, že o tom každej večer před spaním přemejšlíme. Pak se druhej den vzbudíme a diagnostikujou nám čtvrtý stadium rakoviny a jediná změna, co v našem životě nastane, bude ta fatální definitivní změna. Zásadní změny dělat neumíme, ale ty malý, mrňavý, ty děláme naopak furt. Nejsme v ničem stálý. Musíme furt zkoušet něco novýho. Značky, hadry, jídlo, těm, co to nedělaj, se smějem, že jsou konzervy, a přitom sami oscilujem jak idioti mezi jedním a druhým a po večerech fňukáme nad drahým drinkem, že vlastně nevíme, co v tom životě dělat. A od takovejch nejistejch rozmazlenejch hovádek někdo čeká celoživotní citovou oddanost? Blázen! Což samozřejmě nemění nic na tom, že bych si teď nejvíc na světě přála, abych někoho potkala, on mě požádal o ruku a slíbil mi lásku až do smrti. Vždyť říkám, lidi strašně mění svoje názory.

Na Mariině příběhu mi zatím nesedí jedna věc. Po převratu byla v odboji, pomáhala lidem přes hranice, riskovala všechno… a pak je najednou černá díra, několik let, kdy o ní nevím nic, záznamy si v tý době nevedla a ve chvíli, kdy opět začala, už z ní byla členka KSČ. A přitom zrovna ty tři roky budou naprosto nejzásadnější. Můžu si zatím jen domýšlet, co se stalo, faktem je, že ta odmlka nastala, poté co pomohla utéct mýmu dědovi Jaroslavovi. Králíček si myslí, že na ni přišli a nějakým vydíráním ji pak donutili ke spolupráci. Ale to přece nemohlo trvat tři roky. Mně se zdá, že se v tý době sama s malou někde schovávala a bylo to tak nahnutý, že si ani nepsala deník, ale to jsou spekulace a upřímně sama nevím, jak to mám vypátrat.

Mimochodem, volal mi Králíček, kupodivu se nevyplnila ani jedna z mejch třinácti teorií o jeho náhlý smrti. Nesrazilo ho auto a nezemřel v křečích v pangejtu, ani nedostal infarkt, ani neuklouznul ve sprše a nerozbil si hlavu (to mě napadá často i s našima, když se mi neozývaj, protože taková smrt je docela pravděpodobná a vlastně se to fakt může stát každýmu, což mi připomíná, že si musím zajet do IKEA koupit takovou tu protiskluzovou podložku do vany, no, radši vezmu dvě, i pro Ester).

„Dobrý den, Terezko, vy jste mě prý sháněla.“

„Dobrý den, jo, prej jste měl nějaký volno, tak snad vás neruším během dovolený nebo tak.“

„Ale to ne, vdávala se mi dcera.“

„Vy máte dceru?!“ vykřikla jsem tak překvapeně a šokovaně, že ten podtón „V životě bych neřekla, že s váma nějaká ženská souložila“ by v tom slyšel i hluchej.

„Ano, je stejně stará jako vy a včera se vdala.“ Řekl to tak pyšně a něžně, až mě to dojalo.

„No, tak to moc gratuluju, já netušila, že máte dceru.“ Sakra, já snad žárlím nebo co. To nedává smysl.

„No byla to velká svatba, ještě teď mě bolí hlava,“ smál se a já si zkoušela představit, jak tenhle pán pije alkohol a jak se asi chová, když si dá pár panáků. Vybavily se mi hvězdice na chodníku, fuj.

„A novej zeť je dobrej?“

„Ale jo, na můj vkus má teda až moc svalů, ale Hedvice se to zřejmě líbí.“

Tak Hedvika. Najednou mi došlo, že vlastně vůbec nevím, jestli je Králíček ženatej, vždycky jsem nějak automaticky předpokládala, že je to starej mládenec, kterej si vaří vodu na čaj v hrnci a ohřejvá si k večeři párky v mikrovlnce. Informace o dceři mi udělala čáru přes tyhle představy a najednou jsem strašně zatoužila dozvědět se, jestli má manželku. Ani nevím proč, asi abych jí pak mohla dojít vynadat, že ho nechává nosit ty příšerný manšestráky.

„A co vnoučata, už plánujou?“ Ježiš, co to melu. To jsou docela trapný otázky, Terezo, ten člověk ti vede diplomku.

„No to já nevím, doufám, že ještě ne, jakmile budu děda, budu starej.“

„Tak naštěstí na to budete dva, i s babičkou, že jo.“ Proč nejsem zticha, proč?

„No jasně! A co jste tedy ode mě potřebovala, Terezko?“

Do prčic, to jsem se toho dozvěděla. „No víte, mně vrtá hlavou ta tříletá díra v Mariině životě, vůbec mě nenapadá, jak s tím hnout a kde pátrat.“

„A zkoušela jste někde najít potomky nebo příbuzné té její sousedky? Možná by něco věděli.“

„A jo, no vidíte, to mě nenapadlo. Tak děkuju!“

„Sám se do toho začínám nořit s vámi a moc mě zajímá, jak to vlastně dopadne. Uvidíme se tedy zase v úterý.“

„Jo, v úterý, tak se už nenechte rušit a děkuju.“

„Vy nerušíte nikdy. Na shledanou.“

Položila jsem telefon a přistihla samu sebe, jak se usmívám. Cože?!

Navzdory Lenčině očekávání to bylo na koupališti fajn. Vlastně, jak tam byli všichni tři, po dlouhé době jí připadalo, že jsou rodina. Všichni si dali několik vychlazených piv a párek v rohlíku a docela se nasmáli, když pozorovali ostatní lidi, jak chodí na tu pláž vybavení, v tašce si přitáhnou zavařovačky a rozloží si tam pod slunečníkem takový malý kemp.

Taky jí dost stouplo sebevědomí, když viděla ostatní ženské ve svém věku, jak vypadají v plavkách. Ona to teda v padesáti už nikdy není žádná hitparáda, leccos už je povislý, stárnutí těla se nedá nijak zastavit, a to se člověk může ucvičit a udietovat k smrti. Ale přesto, spousta bab okolo měla šílenou celulitidu a pupek jak chlap, z toho měla Lenka škodolibou radost, zároveň jim docela záviděla to sebevědomí, s jakým se okolo vody v pohodě nosily i s tou pneumatikou a pak se vyvalily na dece a klidně do sebe ládovaly bagetu. Buď to prostě už vzdaly a přestaly řešit, nebo jsou fakt spokojený. Lenka se přistihla, že jim závidí v obou případech. Občas na ni podivně koukají i kolegyně ve škole, že si hlídá jídlo a chodí cvičit. Všechny se vesměs chovají, jako že už je to vlastně úplně jedno, před dvaceti lety se vdaly, tak co řešit, hlavně že jim chutná. Ale to ona ne, nezvládla by to nechat být, a tak bude pořád nechávat na talíři půlku z každé porce a striktně vypouštět dezert.

Jediné, co Lenku během odpoledního koupání štvalo, byl Ivan a jeho telefon, který prostě nepustil z ruky. A ačkoliv se snažil, aby to vypadalo, že si celou dobu projíždí nějaké zápasy, Lenka si všimla, že si s někým píše. A jak jí byl často odporný a pochybovala o tom, jestli ho vlastně miluje, přesně v takových chvílích, kdy se jí v žaludku něco podivně chvělo strachy a žárlivostí, si uvědomila, jak moc ho má pořád ráda a nechce ho ztratit.

Když Tereza odešla pro další občerstvení, Lenka se k Ivanovi svůdně přivinula. Překvapila ho tak, že zamkl kliknutím obrazovku telefonu a odložil ho na stranu.

„Co to děláš?“

„Nic, jen jsem se o tebe chtěla opřít. Namažeš mi záda?“

„No tak jo, lehni si.“

Lenka si lehla a Ivan si jí sedl obkročmo kolem boků. Pokapal jí záda opalovacím krémem – nakonec vzala desítku, aby měla ten základ do Itálie – a začal jí ho pomalu roztírat do všech stran. Během vteřiny zkontroloval, jestli se nevrací Tereza a neuvidí tuhle jejich překvapivou a o to vzrušivější společnou chvilku. Dcera nikde, u kiosku je nejspíš fronta jako kráva. Ivan do roztírání krému vložil veškerý svůj erotický um a dával si záležet. Lenka pod jeho sevřením vrněla jako kočka a tak trochu, fakt jen nepatrně, kroutila boky ze strany na stranu.

No to snad ne, ona se ho snaží vzrušit! Na chvilku se zarazil, ale vážně jen na chvilku, protože mozek mu čím dál víc zatemňoval pocit, co se mu rozpínal v plavkách. Masíroval a roztíral dál. Tohle je fakt sakra sexy, vůbec netušil, že to mezi nima dvěma ještě je. Byl tak nadrženej, že měl chuť svoji ženu popadnout za ramena, otočit a šíleným tempem vojet přímo na tý dece mezi lidma.

Lenka přestala hýbat boky a vzepřela se na loktech. On uvolnil sevření svých stehen a ona se k němu otočila. Hleděli si do očí a zrychleně dýchali. Věděli, že teď zrovna nemůžou udělat nic, a to je ještě víc vzrušovalo.

Přece se tu teď nebudeme líbat jak puberťáci, blesklo Lence hlavou a během pár vteřin se situace vyřešila sama, protože se vrátila Tereza.

„Tam je fronta jak kráva!“ plácla sebou na deku a podala jim kelímky s pivem.

Oba potřebovali zchladit. Jako kráva.

Když dorazili domů, to dusno mezi nimi by se dalo krájet. Oba jen čekali, až dcera zapadne do pokojíku, a najednou jim připadalo, že se vrátili v čase tak o dvacet let, když pokaždé celí nadržení čekali, až malá Terezka usne.

Jakmile za sebou zavřela dveře, Ivan vzal Lenku za ruku a zatáhl ji do ložnice. Jedním pohybem ji zatlačil na postel a rukou jí zajel pod tričko. Byli oba šílení vzrušením a odhodlaní to co nejvíc natahovat, aby si to užili, protože tohle se mezi nimi neodehrálo roky a bůhví kdy zase odehraje. Možná už nikdy. Ivan ji líbal na krku a kousal ji do ušního lalůčku, to milovala, ucho je snad její nejsilnější erotogenní zóna.

Třeli se o sebe čím dál zuřivěji, cítila, jak ji do podbřišku tlačí jeho penis. Co se týče rozměrů, nemohla si stěžovat, ať si říká, kdo chce, co chce, je to sakra důležitý, jeden ze základů dlouholetýho spokojenýho manželství. Bohužel, jen na velkým penisu se ale založit nedá.

Ivan jí začal svlékat kalhoty a vlastně rovnou i kalhotky. Byl nedočkavý, což se jí líbilo, připadala si chtěná a přitažlivá. Strhl ze sebe kraťasy a bez nějakých okolků nebo příprav do ní rychle vnikl a začal zuřivě přirážet. Neprotestovala a sladila s ním rytmus. Tohle jim vždycky šlo dobře, jen na to v posledních letech úplně zapomněli. Vzdychali, pořád tedy docela potichu, protože někde v podvědomí jim blikala kontrolka upozorňující na přítomnost dcery hned za zdí.

Ivan už bude, to na něm Lenka vždycky poznala, rozšiřovaly se mu zorničky a přirážel pořád rychleji, už budu, zasténal a ona jen slabě kývla hlavou a naposled vzdychla a pak už jen ucítila, jak v ní jeho penis silně pulsuje. Svalil se na ni a ztěžka oddychoval.

No jo, už není nejmladší, takovej výkon dá tělu zabrat. Začal na ní trochu těžknout, nevěděla, jak ho pokud možno nenásilně sundat ze sebe dolů. „Seš trochu těžkej,“ pošeptala mu do ucha, protože ji nic lepšího nenapadlo.

„No jo, promiň.“ Zvedl se a rychle si natáhl tričko a trenky.

Ona se jen přikryla peřinou a prohlížela si ho. Na to, kolik mu je, vypadá pořád dobře. Trochu mu narostl pupek, ale to je na chlapovi vlastně docela hezký, moc svalů ji děsí. Vždycky se jí líbily jeho široký ramena, potřebovala mít pocit toho velkýho objetí, do kterýho se může schovat. Navíc je teď docela opálenej a zadek, ten má jak zamlada. Spokojeně zavřela oči. Tohle fakt nečekala, netušila, že to mezi nima pořád je.

Ivan odešel do koupelny a ona začala vymýšlet, jak mu ráno udělá výbornou snídani, i Terezce, možná že nakonec není vůbec blbý, že tu s nima taky je. Když si v hlavě sumírovala nákupní seznam, Ivanovi zavrněl telefon. Zběžně na něj mrkla, vlastně ani nevěděla proč, normálně to nedělá. Takový trapný klišé, koukat někomu na telefon.

Měl tam tři nepřečtené zprávy z Messengeru, píše mu nějaká Míša Zavřelová. Možná kolegyně z práce. Lenka rychle odložila telefon a zhasla displej. Nechtěla si kazit tu hezkou chvíli. Ivan pořád nikde, slyšela z koupelny zvuk sprchy. Nakonec jí to nedalo, vzala svůj telefon a zadala to jméno do facebookového vyhledávání. Podle fotky klikla na správný profil a vyskočila na ni fotka holky v Terezině věku. Vyzývavě oblečená bruneta s piercingem v nose.

No to snad ne. Lence se trochu zatmělo před očima a chtělo se jí začít brečet. Udržela se, odložila telefon, obrátila se na bok a rychle se snažila usnout. Když se Ivan po chvíli vrátil z koupelny a pod peřinou se k ní snažil přitulit, dělala, že spí. Pak ho jakoby ze spánku kopla do holeně, až zaskučel bolestí. Hajzl zasranej.

1952

Po zvláštní návštěvě u Nezbedové jsem v sobě měla takový podivný vnitřní klid. Samotnou mě to zaskočilo, protože v této době a v mé situaci je klid to poslední, co čekám. Myšlenky mi stále odbíhaly od běžných denních starostí k Jaroslavovi, říkal, že si bude v úkrytu hodně číst, přitáhl si horu knih. Kdyby je u něj někdo objevil, byl by to průšvih, ale vlastně co to povídám, jako by snad knížky byly v jeho případě ten nejzásadnější problém. Ze své kobky mohl odcházet libovolně v noci, když byl v domě klid a ticho. Já za ním nemohla chodit často, aby to nebylo nápadné, nicméně po třech dnech jsem se v deset večer přece jen odvážila. Teď v létě se nemohu maskovat kýblem na uhlí, když nikdo netopí, ale kdyby něco, jdu do sklepa pro okurky.

Rozsvítila jsem ve sklepní kóji a rychle zkontrolovala, jestli je vše na svém místě. Pro náhodného pozorovatele by byl náš sklep skutečně jen naprosto obyčejným průměrným sklepem, který je plný zavařovaček, starých krámů v krabicích, na polici jsou postavené sáňky a v rohu staré běžky po tátovi. Při pohledu na ně mnou projela taková odporná vlna, leknutí, jako by mi znovu došlo, že tu tatínek už není. Budu muset ty lyže vyhodit.

Prošla jsem kójí až dozadu a lehce třikrát klepla na falešnou stěnu, což bylo naše domluvené znamení s Jaroslavem. Chvilku se nic nedělo a pak jsem za stěnou uslyšela pohyb. Jaroslav mi pootevřel, úzkou škvírou rychle zkontroloval, že jsem to já, a se skřípěním, které sice bylo tichounké, ale i tak mě vyděsilo, pootevřel stěnu víc, abych se vešla. Prostor byl osvětlený lampou, nebylo tam moc teplo, po zemi se válely přikrývky a kusy novin. Mimoděk jsem střelila pohledem do kouta, tam stál kýbl. Prázdný. Ačkoliv jsme u sebe stáli velmi blízko, šeptali jsme.

„Už jsem si říkal, kdy se na mě přijdete podívat.“ Usmál se na mě, ten úsměv byl unavený, i jeho tvář byla unavená, lehce sešlá, v tom tlumeném svitu, který se na jeho obličeji odrážel, jsem viděla i fialové kruhy pod očima. Tvářil se ale optimisticky a statečně.

„Promiňte, nechtěla jsem být nápadná, musela jsem pár dní počkat. Jak vám je?“

„Jako člověku, který žije ve sklepě.“ Zasmáli jsme se.

„Potřebujete něco přinést nebo vyměnit? Máte ještě jídlo?“

„Mám, děkuji. Občas v noci vylezu ven na vzduch. A u vás ještě nikdo nebyl?“

„Ne, nebyl. Tedy jen sousedka. Totiž, já byla u ní, zdá se, že jsem jí trochu křivdila, bude to asi hodná ženská.“

„Pozor na to, Marie, mohou být všude, nezapomínejte.“

„Nezapomínám.“ Trochu se mě dotklo, že zpochybňuje můj úsudek. A vlastně už nebylo co si říct. „Tak já zas půjdu. Vy víte, kdy odsud chcete odejít?“

„Ještě pár dní. Měl by vám přijít telegram. Až se tak stane, dejte mi, prosím, ještě tentýž večer vědět. To bude pro mě pokyn, abych vyrazil.“

„Dobře, budu číhat na pošťačku.“

„Dobře. A ještě jednou děkuji. Věřím tomu, že až se odsud dostanu, budu schopen vám tuhle obrovskou službu oplatit.“

„To nebude třeba. Hlavně aby vše dobře dopadlo. Tak dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Užuž jsem chtěla vzít za improvizované dveře a protáhnout se jimi ven, když vtom mě Jaroslav chytil za ruku. Otočila jsem se k němu. Asi tři vteřiny jsme si hleděli do očí a pak se ke mně sklonil, pohladil mě po tváři a políbil mě. Rychle jsme se od sebe odtrhli, jako by ten polibek byl snad omyl, či co. „Dobrou noc,“ řekla jsem a už se na něj ani nepodívala. Když jsem zamykala sklep, slyšela jsem skřípění dveří. Až na schodech jsem si uvědomila, že sklenici okurek, pro kterou jsem se vydala, nemám. Mám pocit, že kromě ní jsem ve sklepě nechala celou duši.

Josefovu fotku v rámečku jsem před spaním raději položila na stolek v bláhové domněnce, že takto se na mě nebude dívat a já nebudu mít tak černé svědomí. Jenže jsem nemohla zamhouřit oka. Pořád dokola se mi hlavou honilo, co se stalo ve sklepě, před očima se mi celý výjev opakoval znovu a znovu dokola jako nějaká zaseknutá filmová páska.

Když asi po hodině mé sžírající bdělosti začala Milinka plakat, bylo to pro mě vysvobození. Vyskočila jsem z postele, vytáhla ji z postýlky a chvilku chovala. „Maminka moje.“ Objala mě těma svýma malýma ručičkama a mně se chtělo také plakat. Dnes udělám výjimku a nechám ji spát se mnou ve velké posteli. Potřebuji nebýt sama a její vůně mě, doufám, přivede na jiné myšlenky.

Usnula jsem až nad ránem. Moje sny byly divoké, vášnivé, znepokojující, byly o něm. Když jsem se ráno probudila, zalitovala jsem, že už je konec, a připadala si při tom jako ta nejšpinavější prostitutka. Bůh mi ale brzy nadělil nové starosti. Bůh, kterého mi sebrali.

Jako malá jsem chodila s babičkou do kostela, byli jsme s bratrem vychováni ve víře a jsme pokřtěni. Byla jsem zvyklá pravidelně chodit na nedělní mši; když žili rodiče, byl to pro nás každotýdenní svátek, vždy jsem se na neděli těšila, na šaty, které si obléknu, na tetu, s níž se uvidíme, na pana faráře, který si při mluvení šlapal na jazyk a my se mu s bratrem tajně smáli, rovněž na to, jak všichni na závěr zpíváme a já se u toho vždy rozhlížím po kostele a po zádech mi běhá mráz z té krásy a velkoleposti a nekonečnosti.

Ne snad že by to bylo zakázané, ale najednou je chození do kostela něco, co je vyřazené na okraj společnosti. Něco, co by se nemělo dělat. Něco, co si o vás lidé budou vykládat, jako kdybyste třeba kradli v obchodě nebo podváděli manželku. Míň zarputilí soudruzi vám budou vaši víru posměšně předhazovat, říkat vám, že chodíte „do kostelíčka, vy pánbíčkáři“, a budou si o vás vykládat na svých schůzích jako o nepříjemném hmyzu, který je třeba nějak efektivně odstranit. Ti zarputilejší soudruzi vás budou přímo vyzývat, abyste do kostela přestali chodit, ideálně okamžitě přestali věřit v Boha. To je podobný požadavek jako říct někomu hluchému, aby okamžitě začal slyšet.

Komunismus je pro ty fanatiky víra a ta vylučuje jakoukoliv jinou víru. Bůh je pro ně konkurence. Naštěstí má velký náskok.

2017

Lidskou krutost nepoznáte tak, že se budete dívat na dokumenty o druhý světový válce. Není třeba. Lidskou krutost poznáte nejlíp tak, že si zapnete internet a navštívíte jakoukoliv sociální síť. U klávesnice se i z nejposranějšího asociála stává hrdina, co má názory, přičemž jak trefně říká Ester, názor je jak díra do prdele, má ho každej. A vy si z toho můžete dělat hodně, můžete si to brát k srdci, můžete brečet, protože člověk na opačným konci republiky je nešťastnej, viděl vaši fotku a napsal pod ni zlej komentář, a tak se mu ulevilo, udělalo mu to strašně dobře, ta jeho malá dušička se úplně zatetelila štěstím, protože teď určitě není sám, kdo se cítí na hovno.

Trvalo mi roky, než jsem aspoň zčásti přijala za svý, že to, co o vás říkaj ostatní, je většinou projekce jejich problémů, pocitů a vjemů. Že to je výpověď o nich, ne o vás. Doktorka Eva mi tohle mlátí do hlavy každý sezení, já si to asi napíšu doma na zrcadlo, až mi zas bude do breku při pohledu na můj obličej.

Proč to vlastně říkám? Otevřela jsem Instagram, kam známá nahrála naši společnou fotku z jednoho srazu. Označila mě tam, ačkoliv jsem jí to v žádným případě nedovolila, to víte, všechny ty holky tam maj zrovna svoje nejlepší pózy, to jsou ty lidi, co se při slově „fotit“ jak roboti okamžitě zaseknou v nejlepším úhlu, kterej si předtím museli nacvičovat před zrcadlem. No, a mezi těma všema hollywoodskejma úsměvama jsem byla já. Já a moje fleky, který samozřejmě „díky“ blesku a osvětlení místnosti vylezly tak, že to vypadalo, že se vlastně fotí hlavně moje fleky a potom pár lidí okolo. A pod touhle fotkou, která zhmotnila moji noční můru, se objevil komentář. Od někoho, koho vůbec neznám. Stálo v něm: Fuj, takový fleky na ksichtě.

Tahle věta od někoho, koho vůbec neznám, kdo možná ten den pohřbil svoji mámu a prostě potřeboval někde vyventilovat vztek, mě položila. Na několik dní. Dokonce tak, že jsem odvolala doktorku Evu, schůzku s Králíčkem a mámu opakovaně v podstatě poslala do prdele. Jedinej, s kým jsem byla jakžtakž schopná komunikovat, byla Ester. Přes zrcadlo v pokoji jsem hodila deku, nebyla jsem schopná se na sebe v těchhle dnech vůbec dívat, musela bych si asi vyškrábat oči nebo tak něco. Masochisticky jsem hledala na internetu podobný případy, jako jsem já, četla příběhy o tom, jak se s tím vyrovnávaj, a v podstatě mám jen pár možností. Odjet na druhej konec světa, šplhat někde po horách, chodit po laně nebo se potápět se žralokama, prostě udělat věc, při který se bojíte, abyste neumřeli, a nemáte čas myslet na to, že v obličeji celej život vypadáte jako holky ráno po mejdanu, když se večer nezvládnou odlíčit. Moje choroba nemá pojmenování, respektive doktoři mi za celej život nebyli schopný říct, co mi vlastně je. Laicky řečeno pigmentový skvrny. Už jsem za život navštívila snad všechny kožní doktory v republice a po zkušenostech s nima docela souhlasím s návrhem zrušit dermatologii jako obor. Je to banda mastičkářů a takovejch odhadovačů, mohli by si podat ruku s meteorologama. Mazala jsem si obličej už snad úplně vším, od vaječných žloutků přes výtažky z býčích varlat po kortikoidy, nepomohlo nic. Léčitelé, bylinky, hrozně drahej laser… nic. Některý doktoři mi tvrdí, že ty fleky mám daný geneticky, jenže u nás v rodině nikdo nic takovýho nemá, tak leda, že bych byla adoptovaná, ale na to jsem až příliš podobná mámě. Po tátovi prej mám vlasy a oči, neumím to moc sama určit, ale pravdou je, že jsem vždycky litovala, že jsem toho po něm nezdědila víc.

V největších depkách, kdy jsem dokonce i tátovi zakázala, aby ke mně chodil a snažil se mě utěšit, jsem se pořád dokola prohrabávala v Mariiných denících. Některý pasáže jsem znala nazpaměť, bylo mi s ní strašně dobře. Ve chvíli, kdy jsem byla do jejího příběhu zažraná nejvíc a hltala zápisky z roku 1952 a vyprávění o dědovi, zaklepal mi na dveře táta.

„Můžu dál?“

„No jo.“

Vešel dovnitř a řekl mi „ahoj“, což bylo v tu chvíli děsně legračně divný. A pak bylo ticho. Stál tam mezi dveřma a rychle vymejšlel, co by mi řekl, asi mu došlo, že si to měl připravit předtím. „Jak to jde?“

Tati, tati. „Dobrý.“

„Tys brečela?“

„Ne.“

„Tak proč máš červený oči?“

„Panebože, ty seš detektiv. No tak jo, brečela.“

„A proč?“

„Ty bys nebrečel, kdybys měl tohle na ksichtě?“ Ani jsem se na něj nepodívala. Měla jsem vztek, že se mě na něco ptá, že po mně něco chce, ačkoliv si to vůbec nezasloužil.

„Ale Terezko, vždyť tohle už je dávno za tebou.“

„Není. Nikdy nebude.“

„A co se teda stalo, někdo se ti posmíval? Lidi jsou hloupý.“

„Jo, jasně, tobě se to říká.“

„Myslíš, že mě to netrápí? Myslíš, že bych si nepřál, abys to nemusela řešit?“

„Nevím, myslím, že tě to netrápí, koneckonců, doktoři řekli, že to je genetický, takže to mám beztak od vás.“ Tak. A bylo to. To nejhnusnější, co jsem tátovi mohla říct. V totálním záchvatu vzteku a sebelítosti jsem si potřebovala tu šílenou frustraci a pocit křivdy na někom vybít a on byl první na ráně. Vzápětí jsem toho litovala, ale nebylo cesty zpět. Od čeho jinýho jsou naši blízcí, než aby schytávali projevy našich odpornejch charakterů?

Beze slova se otočil a odešel. Aspoň je klid a já se můžu dál topit v pocitu, že mi celej svět ubližuje.

Zběžně jsem zkontrolovala e-mail a v nepřečtených na mě svítil jeden od Králíčka. Kdyby to byl kdokoliv jinej, ani mě nenapadne to rozklikávat, ale teď mi cosi říkalo, že tohle mi udělá dobře. Přečíst.

Terezo,

zrušila jste dnes konzultaci, jen se chci ujistit, že je vše v pořádku, mám na mysli, jestli se máte dobře. Pokládejte, prosím, tento e-mail za bezpředmětný, pokud jste nemocná nebo třeba máte důležitou rodinnou událost. Pokud Vám ale není dobře, mám starost. Dokonce takovou starost, že Vám píšu zprávu, což často nedělám. Budu rád, když se ozvete.

Jan Kuchař

Ten hrozně roztomile neobratnej e-mail mě potěšil a rozesmál. Takže Králíček přece jen umí psát na počítači, to mě ohromilo. Jeho starost mě dojala a přiměla k takový zvláštní neodbytný, a přesto vlastně úplně zcestný myšlence – není tenhle jeho zájem trochu za hranicí klasickýho vztahu profesor–studentka? Blbost, prostě jsem zrušila schůzku na poslední chvíli, tak se ptá. Není to pařez, je vnímavej navzdory svýmu prehistorickýmu vzezření. Ani jsem se nemusela rozmýšlet a klikla na Odpovědět.

Dobrý večer,

jste hrozně hodný, že o mě máte starost. Jsem v pohodě, jen mě trochu semlel jeden komentář na internetu, což takhle napsané zní hloupě. Příští schůzku už nevzruším, slibuju.

Tereza

Znovu jsem se začetla do Mariina deníku, ale hned po třech řádcích mi na mobilu pípnul další mail. Cože? Králíček je on-line a schopen takhle rychle reagovat?

Terezo, to mě opravdu mrzí, a o co jde, jestli mohu být tak smělý? Já na internetu trávím minimum času, jen když něco hledám, ale ty zdroje jsou stejně pochybné. Podle mě je trochu toxické se tam pohybovat víc.

J.

Tak teď to bude znít ještě trapněji, ale rozložil mě jeden komentář na Instagramu, co si bere na paškál to, co mám na obličeji. Připadám si teď před vámi hrozně trapně.

T.

Nemusíte si připadat trapně, člověka se dotkne nejvíc to, v čem o sobě nejvíc pochybuje. Nevím, jestli Vás to nějak potěší, ale z mého pohledu k Vám to, co máte na obličeji, tak nějak patří. Jste tím unikátní a jiná. Měla byste to brát jako nějakou svou superschopnost, jestli to tak mohu říct.

J.

Ha ha, to je od vás hezké, já to bohužel musím řešit i na terapii, teda nejen to, ale hodně věcí z toho vyplývá. Přitom taková blbost, já vím, měla bych být vděčná, že mám dvě nohy a tak.

T.

Každý řeší svoje problémy a pro každého jsou jeho problémy ty nejdůležitější a nikdo to nemůže soudit nebo porovnávat. Někdo neunese porážku v šachách a někdo se nezhroutí, ani když přijde o všechno. To jsem ale moudrý, že. Mně se líbíte, Terezo, tak jak jste.

J.

Tak moment. Začíná to bejt teda docela zajímavý. Už několikrát zopakoval, že se mu líbím. Vážně? Králíčkovi? Vůbec jsem nevěděla, jak se u toho mám cítit. Na jednu stranu mi to připadalo strašně směšný, ale na stranu druhou jsem někde v břiše cítila šimrání, který jsem si vůbec nechtěla přiznat. Styděla jsem se sama před sebou, že flirtuju s padesátiletým profesorem, kterej je takovej, jakej je. Ale ať jsem to sama sobě vymlouvala, jak jsem chtěla, jednu věc jsem prostě popřít nemohla. Při psaní s ním jsem se cítila hrozně dobře. Co teď? Nevěděla jsem, jestli pokračovat a ještě víc si koledovat na tom tenkým ledě, nebo to nechat bez odpovědi a jít radši spát. No samozřejmě že jsem pokračovala. Dostanu z něj, o co mu vlastně jde. U dalšího mailu už jsem se hihňala jak puberťačka.

Já se vám líbím, jo? Tak aspoň někomu. Ne, vážně, děkuju, jste hodnej. A vážím si toho, že mi to píšete, protože to chce v dnešní době odvahu pochválit něco holce a nebát se, že vás nařkne z obtěžování.

Přeháním to? Je to sranda, nemůžu si pomoct.

Dělám si legraci, samozřejmě. Dobře se mi s váma píše. Pomáhá mi to při tý blbý náladě, kterou mám. Snad nevadí, že používám nespisovnou češtinu, to bych si pravděpodobně v komunikaci s profesorem neměla dovolit!

T.

Jdu si nalejt sklenku vína, protože tohle bude ještě zajímavý.

Snad jsem nepřekročil nějakou hranici, no přiznávám, že jsem si nalil k večernímu studiu sklenici vína, tak mi to trochu uvolnilo ruce na klávesnici. Pravdou jest, že se na naše společné konzultace vždy moc těším, a i proto jsem se ozval, když jste dnes nepřišla. Chybělo mi to.

J.

A do prdele. Nalokala jsem se vína, který jsem si přinesla ve dvoudeckový skleničce, a věděla, že brzo si půjdu nalejt další.

Já jsem si taky dala víno. Vy mi hrozně lichotíte, to střízlivá nezvládám pobrat znáte smajlíky? Pardon, jestli se vás ptám jak nějaký starý fosilie, já jen, že nevypadáte jako internetovej člověk. Bez urážky.

T.

Znám smajlíky, takový dědek ještě nejsem dcera mě celkem naučila. Navíc, ačkoliv to nemám rád, internetovou komunikaci potřebuju pro svoji práci. Vy studenti už to neumíte po telefonu nebo osobně, a co si budeme vykládat, je to o hodně pohodlnější, než když jsem začínal a všechno fungovalo jen na papíře. Z Vašich narážek jsem pochopil, že asi nevypadám jako někdo, kdo umí zapnout počítač, mám pravdu?

J.

No jo, ale já bych vás tím nechtěla nějak urazit. Brala jsem to vždycky podle počtu knih, co vám leží na stole, a celkový vizáže, že jste se trochu zasekl v minulosti. To víno mi stoupá do hlavy a začínám stoprocentně bejt totálně přes čáru. Omlouvám se.

T.

Ne, máte pravdu, zrovna tuhle jsem si říkal, že se oblékám asi trochu staromódně, no, vlastně mi to řekla dcera. Víte, já tyhle věci neřeším od doby, co odešla moje žena, nějak mě to přestalo zajímat. Asi jsem trochu ustrnul v té své milované minulosti. Ale ještě nejsem úplně odepsaný, mám dokonce WhatsApp! Nepřesuneme se tam?

J.

Panebože, já si budu psát se svým profesorem na WhatsAppu. No to se mi snad zdá.

Tak já jsem tu.

Já taky.

Už neřešte to oblečení, mně je trapný, že jsem to nadhodila.

Ne, není to trapný. Mimochodem, vím, že by to mělo být naopak, ale mám tušení, že vy byste to nenabídla… Můžeme si tykat? Alespoň tady při neformální konverzaci beze svědků?

Ano.

Honza.

Tereza.

A je to.

A je to. Co teď?

Já začínám bejt docela lízlá, tak se přesunu s telefonem do postele.

…

Co to znamená?

Nic. Radši nic.

Já z tebe měla vždycky pocit, že máš ke mně spíš takovej otcovskej vztah.

No jo, to je určitě nějaký postižení mysli proto, že mám dceru ve stejným věku. Ach jo, Terezko, tohle je celý úplně nesmyslný.

Nevím, o čem mluvíš, mně je fajn.

Jo, to mně taky. Pojďme spát. Můžu ti napsat zítra?

Jasně

Dobrou noc.

Dobrou.

Dalších asi dvacet minut jsem nemohla zabrat a odmontovat si úsměv z tváře. To bude to víno.

Ivan vůbec nechápal, co se jeho ženě stalo. Jejich společná noc pro něj byla naprosto zlomová v dobrém slova smyslu, byl teď mnohem víc schopný si představit, že oni dva s Lenkou ještě mají nějakou budoucnost. Ale Lenka se chovala, jako by jí nějak hrozně ublížil, byla na něj protivná, úsečná, ale jinak než dřív. Teď jako by ji něco ranilo nebo urazilo. Býval by nad tím mávl rukou, ale tentokrát ho to opravdu mrzelo, protože si celou renesanci jejich vztahu vysnil do nejmenších detailů. Dokonce to začal brát tak vážně, že si přestal dopisovat s jednou stážistkou od nich z práce.

Taková mladá buchta, celkem chytrá, i když strašně sebestředná a dramatická, no prostě úměrně svýmu věku. Ale měla o něj zájem, flirtovala s ním, a když takhle mladá holka stojí o dvakrát staršího chlapa, byl by úplně blbej, kdyby se tomu bránil. Na druhou stranu, Lence je věrnej. Aspoň fyzicky. Korespondence s Míšou byla zábavná, ale tam to taky končilo. Jo, je fakt, že kdyby se s Lenkou nestalo to, co se stalo, patrně by za nějakej čas chtěl s Míšou někam zajít a něco zkusit. Teď je rád, že to neudělal. Ona cítí, že je poslední dny nekomunikativní, a o to víc tlačí na pilu a je urputná. To ho akorát ještě víc odpuzuje. Však se časem naučí, jak se to správně dělá.

Až se uvidí, vezme ji na kafe a vysvětlí jí, že to není perspektivní a že miluje Lenku. Zvláštní, s jakým klidem si to přiznal. Jen sakra nechápe, co jí zase přeskočilo.

Zatímco přemýšlel nad nesrozumitelnými myšlenkovými pochody své ženy, kterou nedokázal úplně prokouknout ani po pětadvaceti letech manželství, na telefonu mu pípaly nové a nové zprávy od Míši. Ve chvíli, kdy otočil mobil displejem dolů a vypnul zvuk, se v kuchyni objevila Lenka. Neřekla mu ani „ahoj“, jen si přehnaně hlučně dělala kafe. Ivan tohle znal, když významně pokládala věci na stůl, zavírala skřínky, aby to dělalo pořádný rámus, aby si všiml, že se něco děje, a aby se zeptal, co se děje, a aby ona mohla říct: Nic.

„Děje se něco, Leni?“

„Nic.“

V něčem ji přece jen má přečtenou dokonale. „No dobře, přeskočíme tuhle fázi, kdy já to z tebe budu páčit a ty mi budeš opakovat, že nic, až najednou řekneš: Dobře! A spustíš.“

„Tos vyčetl někde na internetu?“ Řekla to tak hrozně pohrdavě, až ho to zaskočilo.

„Do prdele, Lenko, co jsem ti provedl? Já myslel, že ta noc něco znamenala a že to teď bude lepší.“

„Posrals to.“ Vzala hrnek a odešla do ložnice.

Chtěl jít za ní, ale ve dveřích se srazil s Terezou. Úplně to ráno zapomněl, že je tam s nimi taky. „Ahoj Terezko, jak ses vyspala?“ přehodil výhybku z partnerské do rodičovské polohy.

„Ale jo, zajímavě.“

„Všimnul jsem si, že sis načala nový víno, takže jsi měla takovou party v jednom,“ zasmál se. Jo, on byl ten poslední, kdo by káral vlastní dceru kvůli pití. V jejím věku se choval mnohem hůř a na pokrytectví mají doma Lenku.

„No jo, měla. Já, víno a WhatsApp.“

„Ale ale, nějakej novej objev?“

„Tati, prosím tě.“

„No jo, promiň, jen se ptám.“ Dal jí pusu na temeno a odešel do ložnice. Přehodit výhybku.

Lenka seděla na posteli a předstírala, že si čte. Jo, i tohle poznal, poznal, kdy opravdu čte a kdy to jen předstírá, ale přesto nepoznal, co ji naštvalo. „Leni, prosím tě, mohla bys se mnou normálně mluvit?“

„Nesahej na mě!“ Setřásla jeho ruku ze svého ramene.

„Před pár dny jsem ti takhle odpornej nebyl.“ Ivan se snížil k lehkému citovému vydírání.

„Jo, to nebyl. Zeptej se tý svý Míši, třeba bude vědět proč.“ A bylo to.

Do prdele, ona četla ty zprávy. Musel našlapovat opatrně, protože nevěděl, co všechno ví. „Lenko, to není tak, jak to vypadá.“ Bože, to je snad největší klišé, co mohl říct.

„A jak to teda je? Je to kámoška? Tvoje pětadvacetiletá kámoška s piercingem, která si říká Míša?“

OK, zkusí to taktikou chladný upřímnosti. „Je to stážistka z práce. Začala po mně vyjíždět a já jsem ji odmítnul. Píšeme si pár měsíců, nic víc v tom není.“

Lenka se na něj dívala stylem „Vykládej si, co chceš, já ti stejně nevěřím“.

„Víš co? Klidně si ten můj mobil vem a přečti si to. Je to jen flirtování. Neměl jsem to dělat, jsem trapnej.“ Snažil se odhadovat, co mu ona chce říct, a vyslovit to dřív, aby ji uspokojil.

Podívala se na něj hrozně vážně. „Fakt nevím, jestli tohle ještě má nějakej smysl.“ Zvedla se a odešla.

Zejtra letí do tý pitomý Itálie, taková pauza asi nakonec rozhodne o všem. Ani netušil, jak moc měl pravdu a jak moc se mýlil.

1952

Kdyby soudruzi věděli to, co já, nenáviděli by Boha ještě víc než teď. Naše odbojová skupina se totiž dala dohromady v kostele, což dává celé naší činnosti absurdní a groteskní rámec a zároveň dojem jakéhosi vyššího poslání. Scházíme se na mších, přímo pod zraky všech svatých, ať už živých na plátně, nebo mrtvých na kříži. Občas nám k tomu hraje na varhany místní podivín Kája, který dopadá na jednu nohu a nemluví, říká se o něm, že mu během války zabili celou rodinu před očima a on z šoku ztratil řeč. Hraje ale fantasticky, tak nahlas a hřmotně, že se s ostatními ani neslyšíme, což má ovšem tu výhodu, že nás tudíž nemohou slyšet ani žádné nevítané uši. Občas se domlouváme i formou zpovědi, farář je v tom totiž s námi a nejjednodušší způsob, jak si předávat informace, je sednout si do zpovědnice a špitat, co je potřeba.

Čáru přes rozpočet nám dělají stále častější a silnější pokusy režimu diskreditovat a očernit církev a celou ji postavit mimo zákon. Podle Gottwalda má církev sloužit režimu – kdo byl jejím členem po převratu, toho vyhodili z práce, podle našeho faráře spoustu duchovních pronásledují, a dokonce mučí a vězní. Vadí jim totiž, že nad katolíky nemají kontrolu, že jejich „panovník“, tedy papež, sídlí mimo jejich režim a dosah. Vadí jim, že lidé mají v srdci nějakou naději, která sahá mimo jejich vliv, a tak na to jdou tvrdou cestou výhrůžek, vyvolávání atmosféry strachu a terorem. Zrušily se církevní školy, byly zlikvidovány mužské kláštery a jejich členové internováni. Odehrály se obří procesy, ve kterých byli duchovní prohlášeni za nepřítele státu, a řeckokatolická církev byla násilně sloučena s pravoslavnou. Je vlastně docela zázrak, že náš kostel stále funguje, jako ostrůvek tiché svobody, možná ho přehlížejí a možná o nás všechno ví a jen čekají na vhodnou příležitost. Všichni máme v paměti stále velmi živě proces s knězem Toufarem z Číhošti, obludný zločin, kterého se na něm dopustili, jim nikdo neodpáře. Jeho smrt byla jednou ze záminek pro naše setkávání právě v kostele. Jako bychom se mstili.

Milinku jsem dřív brávala v kočárku do kostela s sebou, ale poslední týdny jsem se začínala dost bát. Můj osud mě vlastně ani tak nezajímal, což pro mě bylo zvláštní, překvapivé a vlastně uklidňující zjištění, ale ten její, neodpustila bych si, kdyby se něco stalo. Zneužila jsem svého nově vzniklého přátelství s Nezbedovou a Milinku jí dávala hlídat. Zvláštní je, že jak byla dřív zvědavá a drzá, teď se ani neptala, kam jdu a kdy se vrátím, prostě si jen malou vzala a vracela mi ji celou šťastnou a ulepenou od povidel. Dokonce mi připadalo, jako by věděla, že se účastním něčeho nelegálního, jako by na mě snad i spiklenecky pomrkávala, ale to jsem si dost možná namluvila.

Při našem posledním setkání v kostele mi Fráňa řekl, že je skoro jisté, že nás všechny sledují, a že si myslí, že je jen otázkou času, než nás zatknou. Řekl to naprosto klidně, věcně, jako by si jen potřeboval odškrtnout položku k diskusi, kterou měl na seznamu. My na to stejně klidně a věcně reagovali, řešili jsme jen, kam uložit všechny naše písemnosti a dokumenty a kdo by se postaral o naše bližní.

Moji kolegové také vyjádřili znepokojení nad tím, že Jaroslav se u mě schovává už tolik dní, původní plán byl jen tři a pryč, už je to přes týden, a pořád to nevypadá, že se přesune. Na hranicích je to teď prý hrůza a přechod je absolutně bez šance na přežití. I tuto informaci jsem přijala s klidem, vlastně ne s klidem, něco uvnitř mě zajásalo, že se s ním ještě uvidím a že spolu možná strávíme pár chvil. Jsem hloupá a pošetilá.

Fráňa měl o mne očividně starost, pořád se mě vyptával a ujišťoval se, že se nic podezřelého v mém okolí neděje, vykládala jsem mu o Nezbedové a že je neškodná, ale on tomu nevěřil. Měl ke mně takový ochranitelský vztah, kamarádili se s mým Josefem a těžce nesl jeho smrt, na pohřbu se zařekl, že se o mě postará, a já jsem byla ta, která ho přemluvila, aby mě vzali k odboji a dovolili mi něco dělat. Myslím, že si doteď vyčítá, že příteli nad hrobem slíbil, že se mu postará o ženu, a místo toho ji a malou dcerku uvrhl do nebezpečí. Také mám dojem, že si na mě myslí. Že tak trochu automaticky předpokládal, že se po Josefově smrti dáme dohromady – já, nešťastná bezbranná vdova, a on, jeho nejlepší přítel. Ale nežijeme ve viktoriánských románech, kdy bylo nevídané nechat ženu samotnou vychovávat dítě. Já měla Fráňu ráda, ale jinak než on mě. Kdybych to shrnula lakonicky, nepřitahoval mě. Nebyl ošklivý, ale neměl pro mě jiskru. Mnohokrát mě napadlo, že jsem moc vybíravá a měla bych vzít zavděk mužem, který se o mě a o Milinku chce postarat, ale ta myšlenka se mi prostě příčila. Fráňa pro nás i tak dělá první poslední; myslím, že stále doufá, že mě nakonec svými činy přesvědčí.

Zaklepala jsem na Nezbedovou. Totiž na Barboru. Začaly jsme si tykat. Pozvala mě dál a chtěla do mě nacpat přinejmenším tolik buchet, kolik už jich stihla nacpat do Milinky za tu dobu, kdy jsem byla pryč.

„Tak co? Pochůzky vyřízené?“

„Eeee… ano, vyřízené.“

Podívala se na mě prazvláštním pohledem. „Asi mi do toho nic není, ale… víš… buď, prosím tě, opatrná.“ Znovu mne chytila za ruku, jako nedávno, a já si znovu vzpomněla na maminku.

Rychle jsem přemýšlela, co říct. Dělat, že nevím, o čem je řeč? Jsem moc průhledná a špatná lhářka. Zahlédla jsem svůj odraz ve skleněné vitríně, kterou měla Barbora v kuchyni. Viděla jsem svou tvář, ale najednou nějak jinak. Ztrhanou, ustaranou, dělají se mi první vrásky, zdá se. A mám smutné oči. Nemusím ani nic říkat, aby jí bylo jasné, že mě dnem i nocí něco sžírá. Budu dělat hloupou. Zhluboka jsem se nadechla: „Pravda je, že…,“ ale Barbora mě zarazila gestem ruky a druhou se natáhla na křeslo pro tlustou vlněnou deku, kterou mi podala.

„Tohle mu odnes.“

Ztratila jsem řeč a patrně otevřela pusu. Hleděly jsme si do očí snad tisíc let. Poté jsem se vzmohla jen na „děkuji“, které ze mě vyšlo podivným skřehotavým hlasem, knedlík v krku a slzy v očích.

Barbora mi nalila kávu, ano, pravou kávu, neptala jsem se, kde k ní přišla, a celou jsem ji vylokala naráz. „Chceš ještě? Mám tu i trochu rumu, teď přijde vhod.“

A tak jsme spolu seděly, já a ta malá brunátná žena v zástěře, mlčely jsme a pily kafe s rumem. Později už jen rum, protože kafem se musí šetřit.

2017

Když jsem mířila do Králíčkova kabinetu na naši odloženou „konzultaci“, bylo mi trochu na zvracení. Přitom oběma nám bylo jasný, teda aspoň doufám, že jemu to bylo jasný, že jsem s prací nijak nepokročila, dokonce s sebou ani nenesu žádný materiály, a že to bude celý divný a upocený a nervózní. Kromě toho, že se mi co nevidět vrátí do krku snídaně, jsem si nedokázala v hlavě utřídit, co dalšího cejtim. Takhle mi bylo před prvním rande s Jakubem, jenže to už jsem do něj byla zamilovaná. Tohle je nervozita z toho, že to celý nebude tak dobrý, jak bych si přála – a počkat, co já si vlastně přeju? Já si snad přeju mít něco s Králíčkem? Už se zase nesmyslně pitváš ve svejch emocích, Terezo, a vymejšlíš věci, co se ještě nestaly.

Jak jsem tak kráčela po schodech a soustředila se na svůj dech, protože jsem cítila nával paniky a začínaly se mi klepat ruce, vůbec jsem si nevšimla, kdo prochází okolo mě, dokud mě nahlas nepozdravil. „Nazdar Terezo!“ Kamil. Neřekl mi Pando, asi je nemocnej.

„Ahoj.“

„Seš bílá jak stěna, jdeš na zkoušku nebo co? Teď v půlce léta?“ zasmál se vlastnímu vtipu, kterej nebyl vtipnej.

„Ne, jen se mi nějak udělalo blbě, asi z vedra.“

„Tak si víc rozepni tu halenku, to pomůže!“ Další autovtip a další debilní smích. Jak se mi mohl někdy líbit kluk, co se chová jak třináctiletej puberťák? Najednou mi to docvaklo. Vždyť on je úplně stejně nejistej jako já a těmahle blbýma kecama akorát zakrejvá tu svoji chabou sebedůvěru. Asi že má malý péro, uchichtla jsem se pro sebe a ohlídla se za ním a vlastně mi ho bylo líto.

Najednou jsem si připadala jak královna všehomíra, protože jsem během vteřiny rozkryla Kamilovu trapnou existenci, zvládla ho politovat a v duchu to nandat jeho mikropéru. Na chvíli se mi ulevilo, protože jsem zapomněla, že už jen šestnáct schodů (jo, mám to spočítaný, počítám všechno, doktorka Eva říkala, že vykazuju znaky obsedantně kompulzivní poruchy) a budu u Králíčka. Raz, dva, tři… šestnáct. Dech se mi zrychloval proti mojí vůli a srdce bušilo jak Lars Ulrich při epileptickým záchvatu. Tak, poslední nádech, teď už je to stejně v prdeli, nic nezachráním. Ťuk, ťuk…

„Dále!“ ozvalo se zevnitř lehce hystericky, než jsem vůbec stačila zaklepat potřetí. Vypadá to, že tady nejsem sama se snídaní na krajíčku. Otevřela jsem dveře a on stál u stolu a dělal, že čte, to poznám, že nečetl doopravdy, a trhnul sebou, ačkoliv sebou trhnout nechtěl. „Ach… dobrý den.“

Skvělý, takže už si zase vykáme. Zaostřila jsem na jeho postavu proti světlu z okna a škubly mi koutky. Králíček vypadal úplně jinak. Učesal se, ale neulízal se na blbečka, měl to tak přirozeně trochu pocuchaný, na sobě měl polo triko místo košile a kalhoty, co mu nekončily nad kotníkama. A na nohou, to jsem málem omdlela, měl kecky! Normální plátěný conversky. Kde to sebral? Proč tak nevypadal dřív? Slušelo mu to. Vlastně jsem si nikdy pořádně nevšimla jeho rysů v obličeji, to tak člověk asi má, že někoho vnímá jako celek, když ho dotyčnej zas tak moc nezajímá. Teď mi najednou připadal hrozně hezkej. Asi jsem se fakt úplně zbláznila. V hlavě mi pořád dokola jelo, že se to celý děje jen v mý mysli, že si to celý moje mysl uzpůsobuje tak, aby se mi líbil, protože potřebuju, aby se mi někdo líbil. Jak poznám, kdy je to doopravdy a kdy mě klame mozek? Nebo je klamání mozku to doopravdy? Nádech, výdech, zase to přeháním. „Dobrý den.“

Usmál se. Já taky. A bylo ticho. Jasně že jsme pak oba začali mluvit najednou jak v trapným filmu s Julií Roberts. Nakonec vyhrál slovo on. Mého srdce šampion. Drž hubu, Terezo.

„Dáš si kafe?“

Aha, zase si tykáme. „Jo.“ Zeptej se ho na tykání. „Ráda.“ Seš blbá. „Když tak jen černý bez mlíka.“ Blbá kráva.

„Nesladíš?“

Ne. „Ne.“ Bože, ty seš tak trapná. „S takovým množstvím kafe, co vypiju, kdybych sladila, neprojdu dveřma.“ Nádech, výdech. Zaškrundalo mi v břiše, aspoň už se mi nechce zvracet, řekla jsem souvislou větu, haleluja tatranky.

„Haha, přeháníš.“ To řekl vyloženě laškovně. Nesnáším slovo „laškovně“.

„Nepřeháním.“ Ty to polož, ne, ty to polož, úplně jsem si představila, jak spolu vrkáme do telefonu, kdo dřív položí sluchátko. Krávo, krávo, krávo blbá. Zalejval drip vodou z konvice, hodně soustředěně, asi hlavně proto, aby se na mě nemusel koukat, a pak mi podal kafe. Dotkli jsme se prstama a mě to tak rozhodilo, že jsem vzala hrnek pěkně celej do dlaně a spálila se jak prase. Zasyčela jsem bolestí a snažila se tvářit nonšalantně. Jo, jsem naprostej nonšalant s puchejřem na dlani a snídaně je zase v krku.

„Posaď se,“ pokynul mi a já ho poslechla. Tvářil se vážně. „Terezko, k tomu, co jsme si psali včera.“

„Ano?“ Snažila jsem se tvářit neutrálně, což asi vypadalo hodně legračně. Jenže on se nesmál.

„Byl jsem trochu opilej a omlouvám se, prostě jsem to přehnal.“

Snídaně mi spadla z krku zpátky do žaludku. Vzrušení tak nějak opadlo, srdce zpomalovalo. Chce to zahrát do autu, ale já tomu vlastně rozumím. „Já tomu rozumím, neomlouvejte se.“ Vykáme si, jednoznačně si vykáme. Měla jsem potřebu si zase rychle zapnout ten knoflík na halence, kterej jsem si jak nějaká nadržená lolita toužící po áčku do indexu rozepla. Seš trapná, Terezko, trapná kráva. „Tak jo, dneska už asi nic jinýho neproberem, musím ještě na schůzku,“ vymyslela jsem si a sahala po mobilu, abych Ester napsala SOS. Sebrala jsem tašku a jala se vypadnout ze dveří. „Mějte se, nashle!“

„Máte tady to kafe!“

„To neva!“ Zabouchla jsem za sebou dveře takovou silou, že v komiksu by se vysypaly okenní tabulky s mohutným PRÁSK. Mám teď chuť udělat mohutný prásk sama sobě, vrazit si facku a probrat se z týhle diskotéky, kterou jsem si vysnila.

Seš někde ve městě? napsala jsem Ester zprávu a těšila se na její drsnej cynismus, kterej mě z tohohle trapasu v kombinaci s pár deci bílýho dostane.

Jsem. Café Dva. Co se zas děje, ty trosko? Už jsem říkala, že Ester miluju?

Lenka se s Ivanem před odjezdem na letiště okázale nerozloučila. Vzpomněl si přitom, kolikrát ho nutila usmířit se po každý sebemenší hádce ještě před spaním, protože by jinak neusnula, milionkrát musel bejt vzhůru do dvou do rána a povídat si a vyříkávat si každej nesmyslnej konflikt, aby ona mohla v klidu spát, a teď najednou odletí bez problému na čtrnáct dní do Itálie, ačkoliv tenhle konflikt rozhodně není malý. Ivanovi z toho jasně vycházelo, že už jí na něm a na jejich vztahu nezáleží. Nebo ho snad zkouší, jak se zachová? Věděl, že si potrpí na takový ty nejtrapnější romantický gesta, na ty přehnaný činy, protože potřebuje dokazovat lásku jinak než třeba tím, že on vynáší koš a platí účty za plyn. Potřebuje okázalost, takže teď asi čeká, že on se za ní do tý Itálie vypraví a překvapí ji tam. Nebo že ji aspoň vyzvedne na letišti s obří růžovou cedulí. Jenže s tím má zase problém jeho ego. Teď má v každým případě pár dní na to, aby si to všechno nějak srovnal. Musí se sejít s Míšou a nějak jí to vysvětlit.

Míša seděla v kavárně jako na trní. Ivan s ní chtěl mluvit o něčem důležitým. Neřekl sice, že je to důležitý, ale když se tentokrát chtěl sejít v kavárně, a ne u sebe v kanclu nebo s ní nechtěl mluvit během cesty domů, když ji vozí autem, bude to něco důležitýho. Možná že se rozhodl odejít od ženy. Úplně ji to v břiše zašimralo. Ale to je asi blbost, říkalo jí její racionální já, vždyť jsou spolu chvilku, vlastně spolu ani nic pořádně neměli, to by do ní musel bejt fakt zamilovanej, aby opouštěl svou ženu. Na druhou stranu, problémy maj už dlouho, Ivan říká, že mu žena nerozumí, to se jí kámoška vysmála, že tohle říká každej ženatej chlap, a ona se smála s ní a dávala jí za pravdu, ale uvnitř stejně ví, že Ivan to má jinak, že jemu žena doopravdy nerozumí. Ale takový věci se skoro nikdy nedějou, že by chlap opustil manželku kvůli milence. No ale co když je Míša zrovna jeden z těch pár vzácných případů? Hlavně ať už je tady a všechno jí to řekne. Milovala ho od první chvíle, kdy ho uviděla, vždycky se jí líbili spíš starší chlapi, on byl přesným ztělesněním jejího ideálu krásy. A říkal jí „kočičko“, což je pro někoho oplzlý, ale jí se to líbí, protože jí nikdy žádnej kluk kočičko neříkal, nikdy si nepřipadala hezká a chtěná, až teď s Ivanem.

Když vešel do kavárny, hrklo v ní. Vlastně jako vždycky, když ho spatřila. Snažila se uklidnit, vůbec před ním dělala, že ho má na háku a že je to pro ni jen takovej flirt, to aby si ho víc namotala, protože nezájem je hnací motor dobrejch vztahů. Jako jo, občas mu napíše víc zpráv za sebou, ale snaží se nikdy nepsat jako první a odepisovat až po nějaký době, a ne hned. Na tyhle starší chlápky už to chce pořádnou taktiku a všechno pěkně s rozmyslem.

Ivan vešel do kavárny. Míša už tam čekala, jak jinak. Vždycky byla všude dřív než on, natěšená a rozesmátá. Asi do něj byla fakt zamilovaná. Tyhle mladý holky to neuměj moc zakrejt, ona se o to teda ani nesnažila, psala mu často a asi to celý brala mnohem vážněji než on, kolikrát se zmínila, že ho řešila s kámoškama, a to mu nahánělo husí kůži. Byla to vlastně úplně průměrná holka, nijak zvlášť chytrá, nijak zvlášť krásná, rozhodně se nedá porovnávat s Lenkou, když byla v jejím věku a když se s Ivanem poznali. Lenka byla tehdy vyhlášená krasavice a Ivan byl největší frajer, kterej ji dostal. Míša byla proti ní taková fádní, zaměnitelná. A hlavně, vždyť spolu ani nic pořádně neměli, a ona se tváří, jako by spolu už několik let žili. Ivan to vlastně chce ukončit nejen kvůli Lence, ale i proto, že má z Míši strach. Blbej pocit. To jí samozřejmě neřekne. Řekne jí, že ho Lenka vydírá, že se s ním nebaví Tereza, bla bla bla, bude jí hrát na city a ona bude dělat chápavou a celý se to vyřeší. No a co, že to bude velká lež, takhle to prostě mezi lidma funguje, on o tom jako novinář se skoro třicetiletou praxí ví. Příjemný to sezení ale rozhodně nebude.

„Ahoj,“ usmála se na něj a už se chtěla natáhnout pro pusu, ale on si rovnou sedl naproti ní. Po tváři jí přejel zděšený výraz. „Dáš si cappuccino? Maj ho tu moc dobrý, ta pěna je hrozně hutná, je to skoro, jak když si dáš nějaký malý jídlo, škoda že si ho takhle neumím udělat doma,“ začala mlít nesmysly, byla nervózní.

„Dám si,“ přerušil ji a ona se usmála a začala si dloubat kůžičku na ukazováčku. „Tak co se děje? Připadalo mi, že je to důležitý.“ Bylo jí trochu špatně, už aby to vyklopil a byl klid. Ať už je to cokoliv.

„Víš, kočičko, mně je to strašně líto, ale tohle mezi náma musí skončit.“

Do prdele. Žádná pohádka. Přesto se jí ulevilo, nevědomost je fakt nejhorší. „Ty od ní neodejdeš?“ Snažila se mluvit normálně, mít pevný hlas, ale sama slyšela, jak se jí chvěje.

„Já jsem od ní nikdy nechtěl odcházet…“ Tohle asi bude horší, než si myslel.

„Aha! Tak proč jsi mi nasliboval takovejch věcí, když jsi věděl od začátku, že s ní chceš zůstat?“

„Prosím tě, nekřič. Co jsem ti sliboval? Vždyť jsme jen občas zašli na kafe.“ Snažil se to celé nějak bagatelizovat, hlavně ať nedělá scény.

„Jo, zašli na kafe. Dobře. Jak chceš. Už tě dál nemůžu poslouchat.“ Při překotným balení se jí vysypala kabelka na zem a ona byla na pár vteřin hrozně ponížená a nedůstojná, určitě úplnej opak, než jak chtěla působit. Je to ještě malá holka. Snad prostě odejde a bude pokoj.

Míša přemýšlela, jestli by mu neměla třeba vrazit facku nebo chrstnout něco do obličeje, měla chuť ztropit pořádnou scénu, takovou, aby na ni nezapomněl. Ale sklenice na stole byla prázdná a ona se bála, aby mu nevrazila moc velkou nebo aby se vůbec trefila. Existuje na to takovej trik, když si chcete s někým plácnout a vždycky se trefit, musíte se mu koukat na loket. Ale u facky teda neví, kam se mu má koukat. Vzdala to, rychle posbírala vysypané žvýkačky a lesky na rty a odkráčela. Snažila se při tom hodně kroutit zadkem a doufala, že se za ní dívá a už teď toho lituje. Beztak mu brzo dojde, co ztratil, a ozve se, nejdýl zejtra. Určitě.

Ivan se za ní nedíval. Bylo mu trapně. Smazal jejich společnou konverzaci z mobilu, ještě než opustila kavárnu.

Když doletěly a vystoupily z letadla, Lenka se zhluboka nadechla. Chtěla ucítit ten vzduch provoněnej solí, tu zvláštní čerstvost a štiplavost, kterou vzduch poblíž moře má a kterou necejtila dobrejch pět let. Nic takovýho teda necejtila, horkej vzduch ji spíš trochu přidusil, sluneční paprsky se odrážely od rozpálenýho betonu, co vlastně čekala tady na letišti.

Jana byla tak natěšená, že si už na cestu oblékla květovanou zavinovací sukni a sandály na vysoké platformě a na hlavu si narazila slamák. Lence za ni bylo trochu trapně, vypadá jak nějaká buranka, co letí poprvý k moři.

„Nebudeš tomu věřit, Leni, ale já jsem u moře poprvý!“ vyhrkla, když se nasoukaly se všemi kufry a Němci do autobusu, který je měl odvézt z letiště do hotelu.

„Cože? Poprvý? Proč jsi nic neřekla?“

„Bylo mi to trapný, je mi skoro padesát, a za celej život jsem nevytáhla paty dál než do Rakouska na lyže.“

Lence jí bylo snad líto, nebo co. Tahle cesta byla pro Janu očividně mnohem důležitější než pro ni. Ačkoliv… co může bejt důležitější než její odhodlání válet se čtrnáct dní u moře a srovnat si v hlavě, jestli jí dvacet pět let manželství stojí za záchranu? Ten hajzl. Představila si asi pomilionté Ivana, jak se snaží zalíbit nějaký mladý buchtě, jak se jí vtírá a je oplzlej a nosí jí dárečky a zatahuje pupek a rozhodně jí nevypráví o tom, jak chrápe a má noční děsy a jak mu Lenka kolikrát ve dvě ráno skoro volala záchranku, protože měl záchvat paniky, nebo třeba jak si zlomil nohu na fotbale a ona se o něj starala, protože to bylo v létě a měl to zlomený natřikrát a nemohl dva měsíce nic, zrušili kvůli tomu dovolenou na kolech a ona mu pomáhala dojít i na záchod. To ta kráva určitě neví. Neví, že nabalit si staršího chlapa není jen kafíčko sem kafíčko tam, výlety a lichotky. Že časem to bude rutina a stereotyp a on zestárne a ona se o něj bude starat a rozhodně to nebude sexy. Donutí ho, aby si s ní pořídil dítě, a on bude v šedesáti muset řešit, že dítě chce vozit na kroužky. Dobře mu tak.

„… a vzala jsem si s sebou teda padesátku na ty první dny a pak teda, jak si trochu opálím ten základ, tak to namažu dvacítkou. Ale radši mám i panthenol, kdyby něco.“

Lenka na chvíli opustila svoje myšlenky a zaposlouchala se do Janina monologu, je to dobrý, pořád mele o opalování, tomu není třeba věnovat extra pozornost. „Jo jo.“ Odkývala jí všechno a zas se ponořila do toho svého vnitřního.

Ani jsem se s ním nerozloučila, ale nevypadá to, že by ho to nějak zasáhlo, taky se mi neozval, ani nepopřál šťastnou cestu, ani se nezeptal, jestli jsme doletěly v pořádku. Nejspíš se teď někde mucká s tou mladou šlapkou a Lenka je mu úplně jedno. Přistihla se u toho, jak je jí to hrozně líto. Jak se jí vlastně chce brečet, ale zakázala si to, nebude kvůli němu brečet, on si to fakt nezaslouží. Neozve se mu celejch čtrnáct dní, ať se strachy třeba po. Hrozně moc doufala, že se o ni bude bát. Ani Tereze nenapíše. Ať se taky bojí. Jen ať si oba uvědomí, jak je pro ně Lenka důležitá. „Dáme si drink, až dorazíme na hotel?“ Jana už dávno zmlkla a četla si průvodce.

„Jasně! Na krásnou dovolenou.“

Přesně, tahle dovolená bude krásná. Lenka se spokojeně zadívala z okýnka na ubíhající rozpálenou krajinu. Snad si ještě pamatuje, jak se správně flirtuje. Italové naštěstí startujou na první našlápnutí, to ona si pamatuje moc dobře.

1952

Za těch pár let v tomhle pekle jsem se naučila perfektně se přetvařovat. Ať se dělo cokoliv, na nic si nestěžovat, usmívat se, zdravit, nevyčuhovat z davu. Večer jsem si pak navlékla tlusté ponožky, protože i když bylo léto, v tom našem činžáku mi bylo chladno, silné staré zdi nikdy nebyly od slunce dostatečně prohřáté, naladila jsem si Svobodnou Evropu a usrkávala čaj. Chrčivé a přeskakující vysílání, které jsem navíc měla ztlumené na minimum, a nebylo to jen kvůli spící Milince, mě vždycky zvláštním způsobem uklidnilo. Neměla jsem při jeho poslechu strach jako mnozí podle toho, co vyprávěli při našich schůzkách v kostele. Naopak, to vědomí, že kdesi venku je i jiný, normální svět, že není daleko a že na nás ještě nezapomněli, ten mě vždy tak nějak vnitřně zahřál. Cítila jsem naději, pocit, že se třeba někde chystá něco velkého, že sem jednoho dne vtrhnou Američani a znovu nás zachrání.

„Ti na nás kašlou, jsou posraný ze Stalina, ve všem mu akorát ustupujou,“ mávl rukou Honza, výčepní z žižkovské hospody, který patřil k nám.

„To není pravda, Truman se snaží je trochu zatlačit ke zdi, on není jako Roosevelt, ten byl podělanej,“ oponoval mu Fráňa a podíval se na mě, jako by ode mě vyžadoval souhlas. „Všichni to přece posloucháme, ne?“

„Já nevím, myslím, že nemůžeme čekat nic, než co už se stalo. Snažili se nám pomoct, my jsme si to pokazili sami, říkali v rádiu, že oni teď hlavně musí řešit vnitřní politiku, lidi se bojí komunismu, Američani hlavně dělají všechno pro to, aby zachránili sebe. Možná tu mají špiony, ale to je tak všechno. Bez další války se těch rudých zlosynů nezbavíme. A možná dokonce jaderné.“

Slova faráře Jakuba vlastně celou debatu tak nějak ukončila. Byl to bezútěšný stručný projev, který to naprosto přesně vystihl. Ať to dopadne jakkoliv, pro nás to dobré nebude. Strategicky nejsme pro nikoho dost cenní, jsme malá země uprostřed toho všeho, jediné, čeho se můžeme dočkat, je, že nám nad hlavami budou létat jaderné bomby.

Neměla jsem tato setkání v kostele, kdy jsme se rozhodli řešit budoucnost světa, ráda, vždy v tom byla beznaděj. Dávala jsem přednost tomu, když jsme se soustředili na své malé cíle a na svá malá vítězství a opakovali si, že se celá věc někam posunuje, i když po krůčcích. Musíme si dál spoluutvářet tu naši realitu, abychom se nezbláznili.

„Pojďme se vrátit k tématu,“ pronesla jsem nahlas.

„A Stalin je na tom prý špatně,“ vyhrkl Fráňa, jako by ani neslyšel, co jsem právě řekla. Bylo na něm vidět, jak strašně moc se chce chytit každého sebemenšího náznaku naděje, nejraději by tady Američany měl už zítra.

„No a co, tak se najde jiný Stalin, takových tam mají teď plné Rusko.“

„Ne, kdyby umřel náhle, třeba se lidi stačí sjednotit a udělat revoluci.“

„Ty jsi strašně naivní, myslíš, že to tam nedrží v klidu vojenskou silou? Represemi? Že tam takové revolucionáře neodhalí, dřív než si oni sami uvědomí, že chtějí dělat revoluci? Tam jsou na tom lidi ještě hůř než tady, být tohle naše tajné setkávání v Rusku, už všichni visíme někde na klandru a kostel hoří.“

Bylo mi špatně z toho, o čem si povídáme. Beztak bylo všechno založené na našich spekulacích a útržcích zpráv z rádia nebo od někoho, kdo měl informace od někoho, kdo je měl od někoho… Nevíme o okolním světě nic opravdového. Pokusila jsem se podruhé změnit téma.

„Kdy bude moct Jaroslav odejít?“ zeptala jsem se tak, aby to znělo, že už bych chtěla, aby odešel, ačkoliv uvnitř jsem to cítila přesně naopak.

„Vypadá to, že příznivější to bude příští týden. Musí to být určitě co nejdřív, protože ochrana na hranici se zvyšuje, dokonce tam prý začínají instalovat nášlapné miny. Doteď to byly jen nějaký nástrahovadla, roury plný světlic, co odpalovaly i chudáky zvířata, teď už to chtějí mít propracovanější. Všude jsou ostnaté dráty, mají to i nabité proudem, napětí snad dva tisíce voltů, prostě tě to spálí na uhel, když se k tomu přiblížíš. Ty miny, to jsou prý výbuchy, že je to slyšet až do okolních vesnic.“

Zděšeně jsem to poslouchala. Neměla jsem ani tušení, že se situace na hranicích tak zhoršila. Před nějakou dobou u mě ve sklepě pár dní přebýval milenecký pár, oba pak úspěšně unikli ve vlaku, když spřátelený strojvůdce a výpravčí povolili brzdy, v tom vlaku tehdy jelo přes sto lidí a on prostě na hranicích v Aši nezabrzdil a projel až do Německa. Na mnoha frekventovaných přechodech pak vytrhali koleje, aby se taková věc už neopakovala.

Je mi jasné, že Jaroslav se na dálku domlouvá s nějakým převaděčem, ale podle Fráňova vyprávění se zdá, že snad ani není kudy uniknout. Přes ohromnou síť drátů, min a různých podomácku vyrobených pastí, jež tam instalují sami agilní hraničáři, zbabělé krysy, které si myslí, že se snad takovou akcí vetřou někomu do přízně a budou se mít líp, přes takové pole je přechod skoro nemožný. Slyšela jsem navíc o případech lidí, kteří i přes domluvu s hraničářem skončili špatně, protože obyvatelé příhraničních obcí měli oči na šťopkách a každého podezřelého „cizince“ okamžitě hlásili místním příslušníkům. Měla jsem o Jaroslava strach, měla bych o něj strach, i kdybych nebyla zamilovaná, hnal se do strašlivého nebezpečí a neexistovala možnost, jak mu to vymluvit. Na chvilinku mě napadla bláznivá myšlenka zkusit ho přesvědčit, ať nikam neutíká a zůstane s námi. Ale na to je moc svobodomyslný, nikdy by za nás příslib života v demokracii nevyměnil. Znám ho sice chvíli, ale tohle na člověku poznáte během pár vět. Nekompromisnost, neochota se ohnout a přizpůsobit mu vyzařují z očí, z gest, je přesně tím typem člověka, kterého komunisté nenávidí. Tím typem, kterého nezlomí ani výhrůžky, ani mučení, který vám dává najevo, že nemá co ztratit, nemáte ho čím ranit. Takoví lidé to tu jednou změní, ale bůhví, když odsud při první možné příležitosti utíkají.

Cestou z kostela jsem měla podivný pocit. Při tom, v čem žijeme, by člověk takový pocit mohl mít pořád, ale já jsem si už celkem vytříbila svůj šestý smysl a tentokrát jsem opravdu jasně cítila cizí oči v zádech. Kdykoliv jsem se otočila či rozhlédla, nikde nikdo. I to mi vlastně bylo podezřelé, je nedělní odpoledne, obvykle bývají ulice plné lidí na procházce, vždyť venku je nádherně, člověk při takovém počasí snad dokonce i zapomene, co se kolem doopravdy děje. Ale dnes nic. Prázdná ulice, jen šumění listů na stromech v tom příjemném letním vánku a zpěv ptáků. Občas zacinkání tramvaje a klapot mých podpatků na dlaždicích. Vždy se snažím obléct hezky, když jdu do kostela. Boty mi kupovala ještě maminka, kožené lodičky, dnes už takové nejsou k mání, k tomu sukně, tu mi maminka ušila, a květovaná halenka s límečkem, kterou jsem si spíchla sama z maminčiných starých šatů. Vlastně na sobě nosím celou ji, to vědomí mě zahřálo.

Milinku hlídá Barbora, je neskutečné, jak se během těch pár dní náš vztah proměnil, je vlastně teď mé dceři náhradní babičkou a obě si to opravdu užívají. Já si svou procházku bohužel neužívám, protože i když se to snažím v hlavě všelijak přehlušit, ten odporný pocit, že mě někdo sleduje, ze sebe nemohu setřást. Znovu se otáčím. Zpoza rohu vyjíždí na kolech dvojice malých chlapců. Pořvávají na sebe a cinkají zvonky jak šílení. A pak je zase ticho. Ujdu dalších pár kroků a opět se zastavím. Jestli mě někdo sleduje z okna, procházím právě vilovou čtvrtí, musí si myslet, že jsem blázen.

Zase jsem se rozhlédla. A najednou jsem si jí všimla. Jak to, že až teď? Zbrusu nová Škoda 1200. Černá. Stála tam před jednou vilou pod stromem a ten na ni vrhal stín, já se celou dobu ohlížela proti slunci a prostě ji přehlédla. Ale stála tam. Jediné auto v ulici. Zadívala jsem se na místo řidiče a přísahala bych, že na něm někdo sedí. Nepostřehla jsem žádný pohyb, přesto jsem měla husí kůži až na zátylku. Zastínila jsem si rukou oči a podívala se znovu. Každopádně tam někdo sedí. Vypadá to na muže s kloboukem na hlavě. Pravděpodobnost, že by nějaký chlap seděl v úplně nové škodovce uprostřed nedělního odpoledne na ulici jen tak sám, je zhruba stejně vysoká jako to, že zítra přijedou ti Fráňovi Američani v tancích. Zajímavé, „tanky“ a „tance“ mají v jednom pádě stejné skloňování. Takové nesmysly mě napadaly v panice, co teď budu dělat. Půjdu dál jakoby nic. Existuje asi tak jednoprocentní šance, že to celé je opravdu jen náhoda.

A tak jsem šla. Přidala jsem do kroku a počítala bloky domů, které ještě zbývají, než dojdu k nám. Zpětně mě štvalo, že jsem si nezapamatovala značku toho auta, kdybych ho zase někdy viděla. Ale takových nových škodovek stejně moc nebude, nikdo si je nemůže dovolit. Rázem mě přešla chuť navštívit Jaroslava, potřebovala jsem chvíli předstírat, že neexistuje, a trochu se uklidnit.

Doma mne přivítala rozesmátá Milinka, rozházené hračky a Barbora chrápající na kanapi. Rozesmálo mě to i přesto, že nechala malou bez dozoru, nic se nestalo, tak nebudu jančit. Posbírala jsem hračky a pak řekla Milince, ať jde tetu vzbudit. Přicupitala k ní a začala ji prstíčky šťouchat do očí a do nosu, Barbora se nejdřív ošívala, jako by se snažila odehnat mouchu, a pak se najednou s trhnutím probrala, asi jí v polospánku došlo, co se děje.

„Už jsi tady! Já jsem si šla jen na chvíli odpočinout, malá byla moc hodná, je trochu rozjívená,“ začala překotně mluvit, aby zakryla fakt, že usnula a chrápala, až se třásly okenní tabulky.

„To je v pořádku, děkuji za pomoc.“

„Tebe něco trápí?“

„Ne, proč?“

„Protože to poznám.“

„Ále,“ mávla jsem rukou rádoby nenuceně. „Cestou domů se mi zdálo, že mě někdo sleduje.“ Takhle vyslovené nahlas se mi to zdálo ještě absurdnější.

„V autě?“

Jak to ví? „Ano.“

„Černá zánovní škodovka?“

„Ano!“

„Někde mám poznamenanou značku,“ řekla zamyšleně, zvedla se z kanape, nazula si boty a zmizela za dveřmi. Než jsem se stihla začít divit, byla zpátky i se zažloutlým lístečkem, na kterém byla napsaná státní poznávací značka: Č-PS 142.

„Já jsem si ji bohužel nestačila zapamatovat,“ přiznala jsem Barboře fascinovaná jejím detektivním umem. Trochu mi to nahánělo hrůzu. „Kde jsi to auto viděla?“

„Tady před domem, před pár dny, stálo tu celou noc a ráno zmizelo. Člověk si takového auta všimne, protože jich moc není.“

Stoprocentně to bylo totéž auto. Oni o mně vědí. Jistěže o mně celou dobu vědí, byla bych naivní blázen, kdybych si myslela, že ne. Možná mě chtějí přistihnout při činu. Nebo čekají, až toho bude víc, aby ze mě vyzískali co nejvíc. Možná mě jen chtějí vystrašit, abych se jim přiznala sama.

Tu noc jsem nezamhouřila oka a v pravidelných intervalech vyskakovala z postele k oknu, abych se podívala, jestli nám u domu nestojí černá škodovka. Pomalu se jim to daří, a přitom ještě vlastně vůbec nic neudělali.

2017

Fascinovaně jsem zaklapla další Mariin deník. Šel mi mráz po zádech z toho, co v něm popisuje. Z toho, co se tehdy dělo, ačkoliv jsme to ve škole probírali nesčíslněkrát a já četla spousty dobových pramenů. Tohle bylo jiný. Bylo to osobnější a navíc se mě to doopravdy týkalo, týkalo se to osudu celé naší rodiny. Ona vlastně stála u jejího zrodu, ta kauzalita mi připadala úplně magická. A přiznejme si, ležela jsem v těch denících taky proto, abych si z hlavy odmontovala myšlenky na totální fail s Králíčkem. Jsem očividně tak hnusná a nezajímavá, že o mě nestojí ani padesátiletej profesor s manšestrákama. V těchhle chvílích se obvykle zvednu a jdu se na sebe podívat do zrcadla, abych tyhle svoje myšlenky ještě víc umocnila a utopila se v tý debilní sebelítosti, tentokrát ale byla naštěstí moje lenost silnější. Za hodinu mě čeká sedánek s doktorkou Evou, máma je pryč na dovolený, tak je doma takový ticho a klid, tohle bych jí nikdy nemohla říct, že když za ní zapadnou dveře, líp se mi dejchá. Táta je od jejího odjezdu divnej, moc se mnou nemluví, místo aby byl taky rád, že si od ní chvíli odpočine, jako by se mu snad stejskalo nebo co.

Oblíkla jsem se a na oči si dala obří sluneční brejle, léto mám v tomhle ráda, protože aspoň můžu zakrývat půlku obličeje a mám pro to pádnej argument.

Doktorka Eva mě jako vždy přivítala se širokým shovívavým úsměvem, něco jako „Tak pojď, ty blázne, co zas řešíš za voloviny“, ale mně to nevadilo, protože jsem se u ní cejtila dobře. Vždycky našla přesnou hranici mezi tím, že byla tak trochu máma, tak trochu kamarádka a hodně terapeutka, a mně ten přístup naprosto vyhovoval. Nesoudila mě, neradila mi, jen mě posunovala vpřed, vlastně do mě tak nenápadně šťouchala, jako do koule na kulečníkovým stole, a čekala, kam se dokutálím. Musela bejt zábava dělat tuhle práci, celý dny před sebou máte defilé různě velkejch magorů (já jsem jeden z nich, tak si můžu dovolit jim tak říkat) a jen sledujete, kam se pod vaším vedením vrtnou. Trochu zvrácenější osoby by toho mohly slušně zneužívat, když si povolání terapeuta zvolí nějakej manipulativní typ, může to pro něj bejt fakt dobrodrůžo.

Občas bych si asi přála, aby taková byla i Eva, aby za mě rozhodla některý situace a já nemusela přijímat zodpovědnost. Debilní zodpovědnost, to je tak strašně dospěláckej koncept, furt počítat s tím, že všechno, co uděláte, se vám nějak vrátí nebo zúročí. Ráda bych to na chvíli vypla a chovala se jak debil, kterej nenese žádný následky za svý činy. To mi jelo hlavou, když jsem Evě potupně vyprávěla zážitky s Králíčkem.

„Zachoval se zodpovědně,“ konstatovala suše.

No jo, jasně, je to dospělák roku. „Já vím, ale asi mě to mrzí.“

„Nikdy předtím jste nemluvila o tom, že o něj máte zájem, když už jste ho zmínila, znělo to spíš trochu posměšně,“ pokračovala.

Paní chytrá. Má pravdu. „Máte pravdu.“

„Trochu mi připadá, že jste se jen nechala strhnout nějakým zájmem z jeho strany a vaše city jsou spíš reakcí na něj, než že by byly opravdové.“

Zase má pravdu. „No jo, ale on existuje nějakej správnej návod, jak maj city vzniknout? Není to jedno, když ve finále prostě existujou tak jako tak?“

„To máte asi pravdu, ale v tomhle případě je velká pravděpodobnost, že to prostě rychle vyprchá. Hraje v tom roli nedostupnost, nekonvence, je v tom adrenalin, to vše je lákavé. Lidé často zaměňují touhu po dobrodružství se zamilovaností.“

„To asi jo.“

„Nicméně věřím, že z jeho strany je náklonnost opravdová, zkuste nechat věci prostě plynout.“

No jo, to se ti řekne, plynout. Já jsem mašina na myšlenky, předpoklady, domněnky a preventivní činy. Jak já můžu nechat věci plynout? Potřebuju mít všechno teď hned, jistý, srovnaný, bez pochyb. Ne nějaký „možná uvidíme“, nesmím mít prostor pro představivost, protože to je můj konec.

„Já vím, že je to pro vás těžké. Začneme pracovat na jedné věci, říká se tomu anglicky ‚mindfulness‘. Být plně přítomný v okamžiku a nijak nespekulovat o tom, co bude. Protože to, co bude, vlastně vůbec neexistuje. Vždy je jen TEĎ.“

Z toho mi šla hlava kolem. Dává to smysl. Teď je teď. I teď je teď. A zejtra zase bude teď. Jasně, stačí si tohle uvědomit a můžu ty antidepresiva vyhodit do koše, až na to, že v každým „teď“ odteď až do posledního „teď“ bude můj obličej vypadat jako kubistickej obraz. To je budoucnost, která je jistá.

Doktorka Eva, klasicky, jako by mi četla myšlenky. „Součástí tohoto postoje nebo filozofie, chcete-li, je smíření s určitými věcmi, které v životě nelze změnit, a tudíž si nezaslouží, aby vám kradly čas a myšlenky. Řešte jen věci, které změnit můžete, ohromně se vám uleví.“

Tvářila se jako Buddha, co mi právě vyložil recept na život. Teoreticky to dává báječnej smysl, to komunismus ostatně taky a z toho, co denně čtu, teda nemám pocit, že by to byla nějaká hitparáda. Eva opět slyší, na co myslím.

„Chápu, že jste skeptická, ale za zkoušku to stojí, ne? Existuje několik různých cest, jak k mindfulness dojít.“

Odcházela jsem domů s hlavou jako škopek, doktorka Eva mi udělala rozsáhlý školení o tom, jak žít teď. Je to vlastně směšný, že se takovou věc musíme učit, že to není naše přirozenost. Teda takhle, je to přirozenost paradoxně pro ty, který mi v naší civilizaci litujem. Lidi v chudejch zemích, bez přístupu k moderním technologiím, ty žijou teď. Hlavně nemaj jinou možnost, protože jejich budoucnost je nejistá, ostatně jako každá jiná budoucnost, ale ta jejich ještě víc o tu pravděpodobnost, že třeba umřou hlady. Pozornost jim nekrade útok milionů podnětů a informací za minutu, umí se soustředit na jednu věc a totálně ji prožívat v ten danej okamžik. Koukněte třeba na ty buddhistický mnichy, když vysypávaj mandalu. Desítky hodin soustředěný práce, žádný odbíhání k mobilu a kontrolování Instagramu. Neříkám, že to je moje představa ideálního života, ale jak moc by se mi ulevilo, kdybych místo několika hodin denně strávených přemejšlením, co se asi stane, když… vysypala občas nějakou mandalu. Slíbila jsem Evě, že se zkusím soustředit na soustředění a víc si vychutnávat okamžik bez myšlenek na potom. Uvidíme, jak mi to půjde, nebudu předjímat, protože tím bych porušovala pravidla.

Jana byla jak malé dítě. V pětačtyřiceti letech poprvé u moře, samou radostí by se nejradši svlékla donaha a válela sudy v písku na pláži a smála se na celé kolo. Bohudík nebo bohužel, takovej hipík ona není, spíš je přesnej opak, takže svoji radost vyjádřila tím, že si vleže na břiše sundala vršek plavek a pak celou hodinu podezíravě pozorovala, jestli ji náhodou někdo neočumuje.

Zato z Lenky se vyklubala pěkná koketa, říkala si v duchu, když skrz sluneční brýle, a tudíž nenápadně a potajmu, pozorovala svoji kamarádku, jak si taky sundala vršek od plavek, ale vleže na zádech, a její prsa tak nepokrytě a naprosto netajně očumovala půlka pláže. Asi si potřebuje něco kompenzovat, říkala si Jana a trochu jí záviděla tu odvahu, to sebevědomí, Lenka má na svůj věk pěknou postavu, to dělá ta jóga, ale v obličeji je ztrhaná, to Jana má lepší pleť. Jenže koho zajímá pleť, když vidí kozy. Měla vztek, že Lenka má tak pěkný prsa, ačkoliv je po dítěti, Jana žádný dítě nemá, a přesto jsou ty její víc povislý. Jako by nestačilo, že se jí matka příroda pomstila tím, že jí nedopřála dítě, ještě má naprosto nespravedlivě ošklivý prsa. Možná že kdyby měla hezčí prsa, sehnala by si chlapa, co by ji dva roky po svatbě neopustil s mladší. Ta měla prsa pořádný, kurva jedna. Ještě navíc odněkud z Moravy. Blbá pipina přitáhla do Prahy z nějakýho Uherskýho Hradiště a nastavovala výstřih Janinýmu Milanovi tak dlouho, dokud ho neurvala pro sebe. Teď maj desetiletý dítě a ten debil si začal do vlasů patlat nějakej sajrajt a nosit upnutý trika s límečkem. Vypadá směšně. Lenka se má, že má Ivana, to je takovej úplně jinej typ, ten by takovou věc nikdy neudělal.

Prsa rozhodně nebyly to jediné, co Jana Lence záviděla. Jediný, co ona v životě má a Lenka toho má míň, jsou peníze. Jako architektka si vydělávala slušně, její Libor má architektonickou firmu, ten se v penězích topí. Libor. Chlap, se kterým Jana je, ačkoliv ho nemiluje. Jenže tehdy, když ji Milan opustil, byla strašně na dně a on tam pro ni byl, protože ji už dlouho miloval. A ona si najednou řekla, proč to nezkusit. Myšlenka na to, že je s ním, ačkoliv ho nemiluje, ji léta pronásledovala, měla špatné svědomí, jako by mu pořád něco dlužila. On to přitom nevěděl, fejkovala lásku i orgasmy a on byl spokojený, zaslepený vlastní láskou nevnímal, že ona je pořád myšlenkami trochu jinde, že se jí nestýská zdaleka tolik jako jemu, když nejsou spolu, že mu nepíše do zpráv, že ho miluje, že všechno od něj tak nějak laxně přijímá, hlavně aby byl spokojený. Po čase si na tuhle citovou prázdnotu zvykla, především proto, že přece jen k němu svoji cestu našla, nemilovala ho, ale měla ho ráda – ono to ani jinak nejde, když s někým žijete a on je na vás hodnej a stará se o vás. Rozuměli si, často se spolu večer opili na terase vínem a smáli se jak blázni, to byly momenty, kdy si říkala, ty jo, vlastně ho možná miluju, ale pak přišel další den a on udělal nějaký pohyb nebo gesto a ona věděla, že by pro něj z věže neskočila. Ani mu nevadilo, že nemají děti, pořád jí opakoval, že ten život si spolu užívaj, že maj na to peníze a děti holt nejsou pro každýho. Nevěděl, že ona se tím užírá, každej den, občas v noci brečí, ale jen v noci, protože si připadá trapná, stejně je na děti stará. Kdyby tak Libor mohl za ty svoje prachy koupit dítě, to by ho určitě začala milovat.

„Co vůbec Tereza, jaký to je mít ji zase doma?“ zeptala se Lenky, když už byla myšlenkama u těch dětí.

„Je to přesně, jak jsem předpokládala, jsou s Ivanem jak dvě malý děti a spojili se proti mně.“

Jana se zasmála, protože předpokládala, že je to vtip. Nebyl. Lenka si opravdu ve svým věku stěžovala, že její dcera a manžel si z ní dělaj legraci. Kráva, co by za takovou věc Jana dala. „Tak to snad nebude tak hrozný, ne? To je fajn, že máte doma srandu.“

Lenka se na ni podívala takovým tím stylem jako „Vůbec tomu nerozumíš“ a nastříkala si to svoje obří poprsí další dávkou oleje. No jo, ať se to pořádně leskne a každej ragazzo italiano to vidí.

Lenka byla ráda, že konečně vypadla z Prahy. Dusila se tam, Terezinou přítomností a Ivanovou nevěrou. Ale vždyť vlastně nemá jistotu, že jí byl nevěrnej. Její vlastní myšlenky se proti ní spikly a začaly ho proti její vůli obhajovat. Zakázala si tuhle dovolenou kazit nekonečným přemýšlením nad tím, co bylo doma, vstala, oblékla si vršek od plavek, ach jo, kéž by neměla tak velký prsa a mohla nosit jen takový to natahovací bolerko, a šla do moře. Vždycky se smála těm ženskejm, co plavou jako paní radová, pěkně s hlavou nad vodou, aby si nezničily účes, a teď se přistihla, že dělá totéž. Asi už je taky paní radová, kdy asi přichází v životě ten moment, kdy se ze ženský stává stará bába?

Rozhlížela se z vody na pláž, zvláštní, jak se tady za těch pětadvacet let skoro nic nezměnilo. Janě ani neříkala, že už tu kdysi byla, aby neměla pocit, že ji tahá někam, kde ji to tolik nezajímá, moře je beztak všude stejný a dvacet pět let je čtvrt století, ty věci se staly tak dávno, že se vlastně možná ani nestaly. Jedna vzpomínka ale Lenku bodla do hrudníku. Věc, která se totiž stoprocentně stala a Lenka ji ani po těch pětadvaceti letech nedostala z hlavy. Ponořila hlavu pod vodu, protože ještě není stará bába a pod vodou se navíc hůř přemejšlí.

1952

Zapálila jsem si cigaretu. Neudělala jsem to od narození Milinky, i předtím spíš sporadicky, tatínek vždycky říkal, že kouření je pro chlapy a ty pochybné ženské z barů a herečky, to víte, stará škola, a já tak měla s každou cigaretou špatné svědomí. Jenže Josef kouřil hodně, zvykla jsem si s ním zapálit každý večer, byla to taková naše chvilka. Před válkou bylo cigaret dost, pak začaly příděly, tabačenky, to slovo se mi moc líbilo. Tatínek dostával dvanáct tabačenek měsíčně na doutníky, vždycky nadával, že zrovna ve válce, když mají lidi největší nervy, by měli mít neomezené množství tabáku ve všech podobách. Josef kouřil Zory, ty kouřili skoro všichni, buď Zory, nebo Vlasty, ty potom přejmenovali na Viktoria. Po válce se příděly zrušily, ale toho už se tatínek nedožil.

Na to všechno jsem myslela, když jsem v noci potichu našlapovala po schodech za Jaroslavem. Potáhla jsem si naposled, dala jsem do toho všechno, třeba je to poslední cigareta v životě, blesklo mi hlavou. Nedopalek jsem odhodila na schody, to zase budou promluvy na domovní schůzi, takhle ten socialismus nevybudujeme, soudruzi, když po sobě nebudeme uklízet nedopalky, a já si budu představovat, jak domovnímu důvěrníkovi ty cigarety típám do očních bulv, a bude mi u toho hezky.

Zaklepala jsem na dveře, srdce zase až v krku. Nesnášela jsem tenhle stav, ten moment, kdy se nedokážu ovládat rozumem a tělo si dělá, co chce. Jsem zranitelná, slepá, lehce se se mnou manipuluje, nedávám pozor, nesoustředím se. Naštěstí mám Barboru, která beze slova kývla, že pohlídá Milinku a pro jistotu se bude dívat i ven z okna, kdyby se zas objevila ta zatracená škodovka.

Jaroslav otevřel. Trochu jsem se ho lekla v tom přítmí, vypadal hodně zuboženě, z komory se linul nepříjemný zápach, trochu se mi zvedl žaludek, ale nic jsem neřekla. Věděl, co se mi honí hlavou, a podíval se na mě omluvně a provinile. Vzal mě za ruku a protáhl dovnitř a chvíli jsme tam oba jen tak stáli a dívali se na sebe. Klepala jsem se a potila zároveň, bude lepší, když zavřu oči. Položila jsem mu ruku na tvář a pomalu prstem opisovala její rysy. Musím si zapamatovat každý její detail a záhyb a vrásku, vypálit si je do mozku, protože se třeba už nikdy neuvidíme. Oba jsme dýchali zrychleně, ale ani jeden z nás nepromluvil.

Po pár nekonečných vteřinách vzal můj obličej do dlaní a políbil mě tak, že mi nohy definitivně vypověděly službu. Adrenalin se mi nahrnul do hlavy a já měla pocit, že mi praskne. Měla jsem chuť ho zmáčknout do dlaně, projít skrz něj, nasát ho jako houba, už do smrti vnímat jen jeho dech a vůni jeho kůže, k smrti se uvnímat. Rukama sklouzl z mé tváře níž a hladil mě po zádech, držel mě za boky… tiskli jsme se k sobě tak, že jsme se skoro nemohli nadechnout. Chvílemi se mi zdálo, že ztrácím vědomí, ale přece jen někde vzadu, v tom nejzazším koutě mysli, jako ozvěna v hluboké jeskyni zněl hlásek, který narušoval ty extatické vlny a varoval mě, ať se vzpamatuju a uvědomím si, kde se nacházím a co dělám. Sama se sebou jsem bojovala několik minut a nakonec jsem s vypětím všech sil od sebe Jaroslava odstrčila. „Tohle nemůžeme.“

Nemohla jsem popadnout dech. Jeho nenechavé ruce mi nepřestávaly putovat po těle, ty doteky byly nekonečně elektrizující, měla jsem pocit, že mi po nich na kůži musí zůstávat stopy, jizvy, popáleniny. Díval se na mě, jako bych byla jeho kořist, na kterou se chystá vrhnout. „Zítra odsud odjedu.“

A chce si ještě rychle užít… Pro něj asi nepochopitelně jsem se definitivně odtáhla, rychle se otočila a protáhla se dveřmi ven, než mě stačil zadržet. Vyběhla jsem schody a bez přemýšlení jsem se před domem sesunula na betonový obrubník. Zapálila jsem si další cigaretu.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděla a brečela, ale když jsem se vrátila domů, Milinka už spala a Barbora mě celá zelená strachy a vztekem ani nepozdravila. Tu noc jsem opět nespala, těžko říct, jestli víc kvůli Jaroslavovi nebo kvůli paranoie z černé škodovky.

Ležela jsem bez hnutí na posteli, poslouchala tikot hodin a v hlavě si přehrávala poslední momenty svých blízkých. Sebetrýzeň je pro mě typická, potřebuji si určité situace přehrát v hlavě donekonečna, asi chci v těch obrazech najít nějaký nový význam a smysl. Přesně si vybavuji ten pocit naprosté bezmoci, křivdy a bolesti, která se mi usídlila v těle a narůstala, rozšiřovala se jako hniloba ve dřevě, byla jsem jí úplně paralyzovaná, až mě překvapilo, jak fyzicky může bolet něco, co se týká lidské duše.

Pro Josefa si tehdy přišli tři, jeden agent a dva příslušníci, a bez jakéhokoliv vysvětlení ho prostě sebrali a odvedli s sebou. Stála jsem tehdy v kuchyni, na sobě zástěru, pekla jsem maso, byl to slavnostní večer, měli jsme výročí seznámení. Milince byly dva měsíce, spokojeně spala v postýlce, já byla nadšená, že je v klidu a nepláče, po vysilujícím šestinedělí jsem se bála, že už nikdy nebudu mít náladu strávit s Josefem romantický večer a nepovídat si při tom o praní plínek a pláči naší dcery. Josef nám zrovna naléval a říkal, že to z kuchyně hezky voní. V tu chvíli se ozval zvonek a on se na mě podíval, ten pohled do smrti nezapomenu, věděl, co se stane, jsem přesvědčená, že to věděl. V klidu odložil lahev na stůl, prohrábl si vlasy a zhluboka se nadechl. Za dveřmi stáli oni, tvářili se jakoby nic, že jdou jen tak kolem, jenže oči je prozrazovaly, kdyby to nebylo společensky nevhodné, rovnou ho na místě zastřelí a ještě si do něj se smíchem kopnou, vymyté mozky, jak tomu říkají Američané, slyšela jsem to nedávno v rádiu a to označení mi připadá neuvěřitelně výstižné, odporné upocené svině, nezajímá mě, komu slouží a proč, jestli jim také vyhrožuje a musejí a dělají to proti své vůli, nebo z toho mají radost. Nezajímá mě to, mám v sobě spoustu vzteku za ty dva roky a na místě bych zastřelila já je, kdybych dostala příležitost. Josef byl klidný, nijak se nevzpouzel, jen se ke mně otočil a políbil mě na čelo, vím, že nechtěl na pusu, s těmi lidmi nechtěl sdílet nic, co je naše, šeptl mi, ať políbím Milinku a že všechno bude dobré. Tu lahev, která zůstala na stole, jsem pak vypila sama.

Josefa vyslýchali, věznili, ve vězení týrali, a než ho stačili odsoudit, zemřel na sněť. Naposledy jsme se viděli asi čtrnáct dní před jeho smrtí, byl bledý, pohublý a vyčerpaný, měl horečku, já se snažila usmívat, ale uvnitř jsem řvala a měla chuť vzít sekeru a všechno okolo sebe rozmlátit. Ty odporné šedivé betonové zdi, odporné šedivé betonové ksichty a ulízané patky těch sviní, které mi ho zavřely. Jak se pak na mě dívali shovívavě, s hraným soucitem, jako by říkali: Moc nás mrzí, že váš muž je kriminálník, no co se dá dělat, musíme ho zabít. Josef podle nich hrubě porušil zákon na ochranu lidově demokratické republiky. Ten zákon platil v letech 1948 až 1950 a bylo kvůli němu odsouzeno mnoho lidí, ty slizké svině neumějí svou moc upevňovat jinak než zastrašováním a vražděním.

Denně jsme byli svědky obludných procesů s politiky, s církevními hodnostáři, člověk otevřel noviny a jen si četl další a další lži o imperialistech a zrádcích, o nepřátelích ve vlastních řadách, Slánský teď sedí, prý se už i pokusil o sebevraždu, všem je jasné, jak to s ním dopadne. Byl agentem? Těžko říci, ale klidně bych věřila, že Gottwalda jen sžírá šílená paranoia, možná ještě víc než ho sžírá syfilis. O tom se nemluví, ale Fráňa říkal, že je to tutovka, že Kléma už dlouho nevydrží, navíc hodně chlastá, přeju mu jen to nejhorší. To, co se stalo s Horákovou, to bylo ve stejné době, kdy byl Josef zavřený, tolik žádostí o milost přišlo tomu odpornému uchlastanému praseti na Hrad, a on je všechny smetl ze stolu a tu ženu prostě nechal pověsit. Mezi lidmi se o něm vypráví spousta anekdot, o něm i o té jeho Martě, že je úplně hloupá, hřmotná a primitivní, snaží se hrát si na dámu, být jako Hana Benešová, ale je jen její směšnou ubohou napodobeninou, tlustá nána z vesnice bez vkusu a stylu si na sebe obléká drahé věci, a stejně jí z bot čouhá sláma a z očí závist a zabedněnost.

Obyčejně takhle zlá nejsem, když jde o jiné lidi, ale tihle jsou výjimka. Pomohli tu nastolit ten odporný systém, který mi vzal celou rodinu. Nikdy jsem se nesmířila a nikdy se nesmířím s tím, že Milinka nepoznala svého otce, že jí bude v životě chybět mužský vzor a kamarád, přece jen my matky jsme většinou ty úzkostlivé a děti potřebují i někoho, kdo jim za našimi zády dovolí kdejakou lumpárnu. Vím, že by bylo nejlepší se znovu vdát, že mám Fráňu, který by se pro mě rozkrájel, ale já pořád věřím na lásku a sňatek z rozumu nechci. Nejraději bych se sebrala a utekla s Jaroslavem. Co s Milinkou, to nevím. Miluji ji víc než sebe, položila bych za ni život, ale říkám si, nebylo by jí beze mě lépe? Kdyby ji vychovávala kompletní rodina, někdo, kdo nemá stigma vdovy po vlastizrádci, dcery buržoazie, členky odboje… Už teď toho na její malá bedra nakládám svými činy a svým původem víc, než bude kdy schopna unést.

2017

Čím dál jsem se dostávala ve čtení Mariina života, tím častěji jsem musela dělat přestávky na cigaretu. To období, kdy schovávala pradědu, to je pro mě jak číst ten nejnapínavější thriller. Fascinuje mě, že ona jen popisuje to, co se doopravdy dělo, a já u toho dnes sedím a je mi fyzicky špatně a vnitřně se fackuju za to, že si vůbec kdy dovoluju stěžovat na cokoliv ve svým životě, protože v perspektivě toho jejího je to jen fňukání rozmazlený holky. Pořád dokola jsem si musela opakovat, že se v denících opravdu píše o mým předkovi, o reálných lidech, chvílemi jsem se do toho tak zažrala, že jsem byla v její kůži, cítila její bolest a její strach, vzrušení a zamilovanost. Měla bych se vykašlat na svoji nesmyslnou diplomku a ty deníky vzít a vydat knižně. To je pocta, kterou by si Marie zasloužila, ne nějaký moje zbytečný blábolení a rozbory jejího osudu, který jsou stejně jen taková snůška pseudoodbornejch keců. Člověk může bejt největší historik, mít nastudovaný stovky svazků, ale nikdy, nikdy tak nevystihne tu náladu doby, tu každodennost, nikdy nebude schopen předat čtenáři nebo divákovi ten POCIT. Ti největší mistři se k tomu dokázali maximálně přiblížit, ačkoliv co my víme, když jsme jimi zachycenou dobu nezažili.

Trochu mě znervózňuje, že máma se nám z dovolený neozývá. Je to, jako by nás chtěla za něco potrestat, znám tohle její chování, už jsem to zažila, mstí se jako malý děcko. Přesně tohle mě pokaždý hodí do větších úzkostí, doktorka Eva mi to nedávno vysvětlovala, proč se to děje. Ať jsem jakkoliv stará, celej život budu dítě svejch rodičů. Vždycky to má fungovat tak, že oni se starají o mě, nemá to jít opačným směrem, samozřejmě nepočítám dobu, kdy to už sami nezvládnou. Ale já jako dítě bych nikdy neměla zažít to, kdy se moji rodiče, jistota v životě a pevná skála, chovají jako děti. Protože to člověka uvrhá do šílený nejistoty a strachu, když to, co je esencí jejich životní jistoty, najednou podivně kolísá. Neznamená to, že rodiče nemůžou mít slabosti, ale nesmí házet svý problémy na moje bedra a hroutit se a nevědět, co dělat. Přišlo mi to nejdřív hodně drsný a takový přísný vůči rodičům, ale pak mi došlo, že má pravdu a že spousta mejch problémů pochází z toho, že máma je prostě a jednoduše labilní. Že se uráží, vzteká, citově vydírá, fňuká a lituje se. Půlku života jsem strávila v pocitu, že jí působím příkoří, že za její neštěstí můžu já a že nejsem prostě dost dobrá dcera. Navíc si ode mě vždycky udržovala odstup, nepřeženu to, když řeknu, že mám dojem, že mě prostě nemá tolik ráda.

Před lety jsme s Jakubem byli na vodě ještě s partou kamarádů a já se tam šíleně opila rumem, nejvíc v životě a nic si nepamatuju, ale bohužel jsem se pak druhej den dozvěděla, jak jsem asi hodinu brečela a byla v takový hysterický křeči a pořád dokola vzlykala, že nevím, co mám dělat, aby mě moje máma měla ráda. Nikdy jsem neměla odvahu to téma před ní otevřít, radši si to řeším v klidu na terapii s Evou, ta mi svatosvatě přísahala, že to neřekne ani tátovi. Ještě že mám tátu. Táta mi vynahrazuje tu lásku, kterou jsem od mámy nikdy nedostala, a rozumí mi. Už mě nebaví se každej den snažit zavděčit vlastní matce a nepřipouštět si, že mě třeba nemá ráda proto, co mám na obličeji. Že jsem se jí prostě nepovedla, a proto je taková. Že jsem vlastně zklamala hned po narození a nemůžu to nijak změnit. Vždycky když si to připustím totálně, že by to takhle mohlo bejt, udělá se mi špatně. Věci, co jsou fatální a neměnný a definitivní, mi dělaj špatně.

A při čtení Mariina příběhu mám pocit, že pro ni takhle fatální a neměnnej byl vlastně celej její osud. A jak jsem tak přemýšlela o osudovosti a neměnnosti, pípla mi zpráva na mobilu. Králíček. Terezo, mohli bychom se vidět? Myslím mimo školu.

Srdce mi trochu poskočilo. Ale jen trochu!

Ivan seděl za svým stolem v redakci a nepřítomně ťukal mezerníkem v prázdném dokumentu. Během posledního týdne jeho nenávist k práci, kterou dělá, nabrala neuvěřitelné obrátky. Chodil tam absolutně znechucený, bez jakékoliv motivace k čemukoliv. A teď měl navíc přepisovat asi hodinovej rozhovor s jednou mladou herečkou, kterej by mohl z fleku přihlásit do nějaký ankety o nejnudnější a nejklišovitější rozhovor všech dob. Nesnášel tyhlety mladý holky, jejichž zaměstnání je jen deklamovat, co napsal někdo jinej, co rozdávaj rozumy, protože si myslej, že na to maj nějakej mandát. Nemaj. Vystudovaly v lepším případě DAMU, bejvaj to hezký tvářičky s hezkou postavou, co je obsadili do nějakýho seriálu, kterej samozřejmě dělaj jen pro peníze, protože pravý umění teď hrajou na nějaký nezávislý pražský scéně. V rozhovoru kážou o lásce k bližnímu, o politice, jak nechápou, proč jsou lidi takový, o cvičení, o jídle, o stavu český kultury, jsou nejchytřejší a nejosvícenější. Znal to nazpaměť, ani by to nemusel poslouchat a přepisovat, stačilo by přetisknout rozhovor pár let starej s nějakou podobnou buchtou a jen změnit titulek. Nikdo by to nepoznal, ani dotyčná.

Vždycky se od šéfa nechá k těmhle rozhovorům ukecat, pak se domlouvá s tou hvězdou, kdy se sejdou, ona nikdy nemá čas, protože samozřejmě důležitě zkouší novou hru nebo točí reklamu nebo cvičí jógu, a pak jdou do nejvíc nóbl podniku v Praze a ona čeká, že on to za ni zatáhne. Některé s ním i flirtovaly, on dělal, že to nevidí, ale viděl to moc dobře a v duchu přemítal, jestli se jim fakt líbí, nebo si myslej, že se tímhle dostanou na nějakou titulní stránku. Měl vždycky chuť jim říct, zklidni hormon, ty pipino, tohle je příloha deníku, žádnej Vogue. Ale za svoji praxi se setkal s neuvěřitelnýma případama chůze přes mrtvoly a viděl, co všechno jsou lidi ochotný a schopný udělat a obětovat, aby se o nich na straně 14 v pravým dolním rohu zmínil v jednom odstavci.

A tak tam seděl a pořád klikal na mezerník a odkládal ten moment, kdy si nasadí sluchátka a bude poslouchat afektovaný kecy o hereckým poslání, a taky myslel na Lenku, jak se asi má, že se pořád neozvala a že on pořád nevymyslel, co bude dělat. Zhluboka se nadechl a klikl na tlačítko Play. Přeskočil úvodní kecy a zastavil přehrávání v sedmé minutě rozhovoru. „… víte, já si myslím, že tady kultura v posledních letech hrozně upadá, lidi tráví večery u televize, u nekonečnejch seriálů, místo aby si zašli do divadla nebo na výstavu…“

Ne, na tohle nemá. Ivan zastavil přehrávání a najednou měl úplně jasno. Otevřel prohlížeč a po pár kliknutích měl v mailu letenku do Itálie, přesněji řečeno do Verony, ještě s přestupem v Mnichově. Letí za tři dny, do té doby to musí v práci nějak dodělat. Překvapí Lenku a zkusí to mezi nima urovnat, stojí mu to za to. To prázdný plkání tý mladý husy ho zničehonic v tomhle všem utvrdilo, vlastně by jí měl bejt vděčnej, že aspoň něčím tomu světovýmu míru přispěla. Cejtil se najednou hrozně silnej, rozhodnej, pánem situace. Napadlo ho, že by možná měl tohohle rozpoložení využít víc. Bůhví kdy mu zase takhle bude. A než se zase rozvalil v křesle, aby svoje myšlenky znova obracel v hlavě sem tam jako palačinky na pánvi, zvedl se od stolu a zaťukal na dveře šéfova kanclu.

„Ivane, ahoj, co potřebuješ? Co ten rozhovor? Asi ji dáme na titulku, je pěkná.“

Ivan se usmál, panebože, tohle je tak strašně jasný. „Chci dát ke konci měsíce výpověď. A od pozítří do konce prázdnin si beru dovolenou. Zbytek už si vyřídím na personálním, měj se.“ Když odcházel, připadal si jak v americkém filmu. Cítil v zádech šéfův pohled, ale neotočil se, protože je hustej. Hustej a nezaměstnanej.

Lenka s Janou se vydaly z Caorle na výlet lodí, dojedou s ní až do Benátek, kde stráví den, a zase se vrátí. Lenka se těšila jako malá, Benátky jsou odjakživa její romantickej sen, zpívající gondoliér, kýčovitý okenice a litry vína, vždycky snila o benátský žádosti o ruku. Zásnuby s Ivanem sice nebyly špatný, překvapil ji během výletu do Maďarska, ale stejně, žádost o ruku bez afektovaných Italů a smradu benátskýho kanálu prostě není ono. S Janou se rozdělily u piazetty San Marco, Lenka chtěla jen tak brouzdat po městě a Jana se chystala na nákupy, sejdou se za dvě hodiny na stejném místě, Lenka doufala, že Jana nepřitáhne deset těžkejch tašek hadrů a nebude po ní chtít pomoct anebo jí to před odletem rvát do kufru, aby se vešla do limitu.

Rozloučily se a Lenka se vydala po vlastní ose. Trochu se jí ulevilo, přece jen poslední dny spolu tráví takřka bez přestávky a to člověku začne lízt na mozek, líbilo se jí, že je v cizím městě sama za sebe, bylo to vzrušující. Asi hodinu jen tak procházela uličkami města a fascinovaně zkoumala každý detail každé stavby, každý okenní rám, okap, portál, je to tu tak hrozně jiný než u nás, dejchá to historií a takovou vášní, Italové ji vždycky bavili, vkusem, náturou, chutí do života. Uměj bejt svůdný, galantní, nejsou vlezlý, nebo aspoň ne ty, co potkala.

Před šestadvaceti lety tu trávila poslední dovolenou za svobodna, byla to vlastně taková rozlučka, odletěly sem tehdy s kamarádkami – v devadesátkách to bylo něco, poprvé v životě letěla letadlem. Asi nikdy v životě si neužila čtyři dny dovolený jako tehdy. Spousta alkoholu, spousta krasavců, spousta amore mio a nočních procházek po pláži… Ivan toho hodně neví, měla pocit, že si to musí užít do dna.

A jak tak bloumala městem a vzpomínala na čtvrtstoletí staré flirty, koutkem oka zavadila o venkovní zahrádku kavárny a tam zahlédla povědomou tvář. Ba ne, to se jí zcela jistě zdálo, takovýhle náhody se přece nedějou. I když je fakt, že kolegyně ze školy takhle letěla před lety do USA za příbuznejma, do malýho městečka v Louisianě, a tam v místní putyce potkala sousedku z baráku. Svět je podivně malej, když na to přijde.

Přimhouřila oči a snažila se zaostřit na tu tvář, která se jí zdála povědomá. Bez brejlí na tom slunci to jde blbě. Je vůbec možný, aby… vždyť asi už vypadá úplně jinak. Zašimralo ji v břiše, představa setkání po takové době na ni zapůsobila jak adrenalinová injekce. Když už chtěla to okounění zpovzdálí pomalu vzdát s tím, že nejspíš úplně blouzní, on se k ní otočil čelem a najednou to bylo jasné.

Byl to on. Matteo. O šestadvacet let později, pořád tak vysokej, pořád ty ramena, přibyly mu jen šedivý vlasy a vrásky a dioptrický brejle na šňůrce na krku. Překvapila samu sebe, jak tam stojí a racionálně hodnotí jeho vzhled. Po chvíli se vzpamatovala z transu a všimla si, že on ji pozoruje stejně zvláštně jako ona jeho. Mávl. Ona taky. Pak ještě pár vteřin oba stáli a potom oba, samozřejmě najednou, vykročili k tomu druhému. Oba se zasmáli a on se vmžiku přesunul k prázdnému stolečku zahrádky a s teatrálním gestem odsunul židli, na dálku jí nabídl místo a uklonil se. Vzpomínka na jejich románek pro ni najednou byla tak sugestivní a živá, že se to zdálo jako před rokem. Všechno viděla ostře, každý detail, spoustu jeho slov a těch svých taky, vybavila si svou náladu v desítkách situací, jeho pohled, úsměv, gesto, dokonce si pamatovala to, co měli oba na sobě. I to, jak potom na sobě neměli nic.

Zatřásla hlavou, jako by chtěla tyhle vzpomínky odehnat pryč. Došla k němu, těkala očima, bála se dívat upřeně do těch jeho.

„Is it possible?“ vyhrkl na ni s úsměvem a tím svým legračním italským přízvukem. Pokrčila rameny a rozesmála se a pak se asi po vteřině váhání objali. Bez ptaní objednal lahev vína.

Tak tohle bude ještě zajímavý.

1952

Vracím se ke svým zápiskům až po týdnu, jenž byl pro mě velice těžký. Jaroslav zmizel hned druhý den poté, co se mezi námi odehrála ta podivná chvilka. Nemám o něm žádné zprávy, ani Fráňa nic neví, bojím se nejhoršího. Dvě noci jsem strávila tím, že jsem se snažila uvést sklep do původního stavu a zahladit všechny stopy. Košili po Josefovi, kterou jsem mu půjčila, jsem jako jedinou nevyprala, pečlivě jsem ji složila a schovala dozadu do skříně. Styděla jsem se sama před sebou, když jsem k ní opakovaně čichala jako nějaký policejní pes a nemohla se jeho vůně nabažit. Je to beztak patrně to jediné, co mi po něm zbylo. A stejně jako se budu před jinými tvářit, že neexistoval, musím to vsugerovat i sobě. Riskovala jsem svůj i Milinčin život a slíbila si, že už to nebudu opakovat. Zaháněla jsem myšlenky, že jsem zbabělec; dělám to pro budoucnost své dcery a basta.

V rámci snahy zapojit se zpět do běžného života jsem napsala třístránkový dopis bratrovi na venkov, jak se máme, jak se mají oni, co děti, zlobí, nezlobí, co slepice, nesou, nenesou, co úroda, není moc sucho? A co družstvo? Bezmyšlenkovitě jsem vypsala tytéž otázky, jako mu píšu vždy. Mrzí mě, že po smrti rodičů mezi námi vznikla taková podivná hradba, která nějak nejde překonat, že k sobě jsme – i v osobním, i v dopisním styku – jako dva cizinci, kteří si neumějí říct víc než klasické fráze o počasí. Byli jsme si blízcí, než jsem poznala Josefa, bratr s tatínkem pro mě byli ti nejlepší chlapi na světě. Teď se mi zdá, že od svatby tak nějak zhloupl, vzdal se ambicí a zvolil si jednoduchou cestu života na vesnici, kde každý den stále dokola řeší jen zvěř a přírůstky a se svou ženou co bude k večeři a kam půjdou v sobotu. Každý den stejný měsíc za měsícem, rok za rokem, pěkně to tikalo a klapalo, jako čerstvě seřízené kukačky, jaké měla naše babička v kuchyni. Nevím, jestli mu takový život vyhovuje, anebo prostě rezignoval. A nemohu se ho na to zeptat. V dopise by mi neodpověděl a tváří v tvář by na mě koukal s nechápavým výrazem a jeho žena by na mě zírala s otevřenou pusou a pak by do něj šťouchala a rádoby potichu za rohem žádala vysvětlení, a jestli tím myslím, že ona je hloupá. Zajímavé, jak hloupí lidé v jakékoliv kritice čehokoliv vidí odkaz na svou hloupost.

Rozhodla jsem se také vynechat několik setkání v kostele, najednou jsem měla pocit, že se musím držet dál, než se situace trochu uklidní. Fráňa mě samozřejmě hned po první vynechané schůzce navštívil zelený strachy, co se se mnou stalo, protože já přece nikdy nevynechávám. Pozvala jsem ho na čaj a vysvětlila mu, proč se držím stranou.

„Tys s ním něco měla?“ skočil mi do řeči.

„Cože?“ Vylekal mě tou upřímností.

„Když o něm mluvíš, celá se červenáš a usmíváš, takovou tě neznám.“

Žárlil. Všechno jsem mu popřela, nebudu ho přece zbytečně trápit kvůli tomu, co už se stejně nikdy nevrátí.

„Chyběla jsi nám teď v neděli, mně nejvíc.“

Položil svou ruku na mou a já rezignovaně nepohnula ani prstem, jindy jsem ucukla ve vteřině, teď mám vůči němu špatné svědomí, a tak jsem ho nechala. Vypadal, že se uklidnil, a začal mi horečně vyprávět o plánech, které nyní s ostatními snovají. Moc jsem ho neposlouchala, kývala jsem hlavou a myšlenkami stále bloudila u Jaroslava a samu sebe přesvědčovala, že přežil a je v bezpečí. Měla jsem jít s ním. Teď tu budu do smrti hnít v bytě, který má silné chladné zdi, potají poslouchat, co se děje ve světě, od něhož nás dělí jen pomyslná čára na mapě a pár ostnatých drátů, a přitom nemůže být vzdálenější, vysvětlovat své dceři, proč nemůže říkat nahlas, co si doopravdy myslí.

V nitru se mi rozlila podivná prázdnota. Panická hrůza, že se nemám na co těšit, v co doufat, že jsem na všechno sama. Podívala jsem se na Fráňu a rozbušilo se mi srdce, ne snad proto, že by mnou cloumaly nějaké city k němu, ale spíš ze zvrácené a perverzní představy, že spolu budeme něco mít. Protože my spolu budeme něco mít.

Najednou mi to celé došlo. Potřebuju mít někoho vedle sebe a on je ochoten tu pro mě být, dřív bych to odmítala, ale teď vím, že velkou lásku jsem ztratila, dokonce dvakrát, těžko mám nárok na třetí a na velkou vášeň nejspíš také ne. Nic lepšího než přítel (a dobrý otec pro Milinku) na mě nečeká. A to vlastně není málo, pro dceru se obětuji od chvíle, kdy se narodila, vlastně v tom budu jenom pokračovat. Na vteřinu mě přepadla zlost a vztek, žárlivost, že pro ni někdo obětuje celý svůj život a proč mám trpět zrovna já, ale pak jsem ty myšlenky zahnala, jsem přece její matka a miluji ji nade vše. Ale přesto, jako červíček to občas zahlodalo, copak já si nezasloužím plnohodnotný život? Takový, aby nebyl prožitý jen proto, aby prostě nějak uběhl a skončil?

Třeba se do Fráni ještě zamiluji, namlouvala jsem si naivně. Třeba musím jen překonat nějakou bariéru mezi námi, třeba je to jen v mé hlavě. Vstala jsem od stolu a ze spíže vytáhla lahev koňaku, kterou kdysi tatínek odněkud přivezl a já si ji šetřila… vlastně ani nevím na co. Ze skříňky jsem vyndala dvě skleničky a postavila je na stůl. Všechno se mi tu hnusí, i ten starý igelitový kostkovaný ubrus, další odporná, leč ryze praktická věc do domácnosti, která je neestetická a všichni mají tutéž.

Při nalévání koňaku do skleniček jsem si vzpomněla na babiččinu domácnost, na její vyšívaný ubrus na krásném vyřezávaném dřevěném stole. Babička s dědečkem byli bohatí měšťané, prvorepublikoví elegáni s posluhovačkou, to byl jiný svět. Kdyby dnes viděli, jak živoříme s kousky chleba, jak se tomu říká rozkvět a prosperita, jak si na sebe musíme všechno šít ne z marnosti, ale z nutnosti, i menstruační vložky, také by radši riskovali život a utekli by.

Podala jsem jednu sklenici Fráňovi, zadíval se na mě překvapeně.

„Tak na zdraví,“ řekla jsem. Na zdraví nám všem, co tady pořád ještě hnijeme a myslíme si, jak nějakými tajnými schůzkami v pěti lidech rozbíjíme totalitu, a oni se nám přitom smějí do ksichtu, protože o nás stejně všechno vědí, žádná černá škodovka se nikde neobjeví náhodně, to by mohla být věta, kterou mi vytesají na hrob, až mě zmučí do bezvědomí. Napila jsem se, práskla sklenicí o stůl a jala se nalévat další.

„Co šílíš?“ zeptal se Fráňa.

Co já šílím? Jak to, že vlastně nešílejí všichni? Jak mohou být všichni v klidu? Jak můžeme chodit ven a zdravit někoho „čest práci“ a mluvit o počasí, a mezitím doma ukrývat člověka a modlit se, aby nepřišel někdo v naškrobené košili a kravatě a nerozhodl se nechat nás pověsit na klandr? V novinách tuhle psali, že se bude investovat do kultury, že my Češi a Slováci se máme čím pyšnit, že filmaři dostanou dotace, to budou jistě kvalitní díla, která vzniknou, o tom, jak se tady máme skvěle. Lidé se půjdou dívat do kina na Marvana, jak se někde pitvoří, a pak půjdou domů a budou si říkat, vždyť my se tady vlastně máme hezky, máme ten svůj humor, ten nám nikdo nesebere, a zatím jim budou o pár bloků dál vyslýchat a mučit spolužáka ze školy.

Vstala jsem od stolu a přišla k Fráňovi. Ten, stále zmaten z toho, co se to se mnou děje, se na mě podíval jako v hypnóze. Věděl, co se chystám udělat, a možná mu nedošlo, že ty dvě štamprle jsem si dala na kuráž. Chytila jsem ho rukama okolo krku a políbila. Nebylo v tom nic. Jako bych políbila kus nějaké hmoty, bez chutě, bez vůně. On to ale vnímal úplně jinak.

Okamžitě mě rukama stiskl kolem pasu a snažil se mě vášnivě líbat, jenže to nešlo, protože já se mu nepoddala, v duchu jsem si přeříkávala, co právě dělá, nebylo to přirozené, pudové, byla to pouze taková výměna slin, procvičování čelistí…

On chtěl ale víc. Snažil se mě natlačit na kanape, já se nejdřív trochu vzpouzela, ale pak, pak jsem rezignovala a prostě jsem vypnula. Dělej si se mnou, co chceš, hlavně ať je to rychle. Nedívala jsem se na něj, měla jsem zavřené oči a dělala, že si to tak užívám. Jeho vzrušení bylo naštěstí tak obrovské, že to celé zabralo jen pár desítek vteřin. Lehl si pak spokojeně vedle mě a rychle oddechoval, já se oblékla a zakryla si co největší část těla – nechtěla jsem, aby si mě prohlížel.

Tohle nikdy nebude láska.

2017

Poslední dva dny jsem nespala. Od chvíle, kdy jsme se s Králíčkem domluvili, že se sejdem mimo akademickou půdu, jsem strávila hodiny a hodiny rozklepaná ve snaze zahnat svoje vlastní myšlenky a nejlíp úplně přepsat zdrojovej kód svojí vlastní existence. To je to, co je na úzkostech nejhorší. Ten boj se sebou samým. Na jednu stranu, aby se jich člověk zbavil, to chce smířit se sám se sebou, přijmout to, jaký jste, netrestat se, nevyčítat si, nepředjímat a pořád si opakovat, že všechno dobrý v životě si zasloužíte, protože máte stejnou hodnotu jako všichni ostatní lidi. Na stranu druhou, když už ty úzkosti máte, ani náhodou se nesnažíte dojít k nějakýmu smíření, chcete se prostě od základů úplně změnit, abyste je neměli. Sžít se s vlastní hlavou, to je fakt ten nejnáročnější úkol v životě, kam se hrabou písemky z matiky.

No, a teď k těm opravdovým problémům – vůbec nevím, co si mám vzít na sebe. Vkrádá se mi na mysl jedna fakt odporná myšlenka, vždyť je to jedno, stejně je starej. Takže jak to, že se mi vždycky obrátí břicho naruby, když si na něj vzpomenu? Je to jen nudnej vysokoškolskej profesor bez života, takovej přestárlej Forrest Gump, musím si to opakovat, až před ním budu koktat nesmysly. Vezmu si černý tričko a černý kalhoty a MOŽNÁ náušnice. A namaluju se. A tu novou kabelku přes rameno. Mohla bych si nakulmovat vlasy. Mám je sice přirozeně vlnitý, ale když si je nakulmuju, jsou ty vlny takový urovnaný, a já potřebuju mít ve svým životě aspoň něco urovnanýho.

Průšvih je, že největší problém mám na obličeji a to nijak nezamaskuju. Zkusím si opakovat, že když mě někam zve, tak to asi znamená, že se mu líbím, že to nedělá z lítosti nebo z nudy nebo aby mě ponížil, což je vlastně můj obvyklej postoj k hezkejm věcem, co pro mě ostatní lidi dělaj. Neptejte se mě proč, na to se mě vždycky ptá doktorka Eva a já jen tahám papírový kapesníky a píšu mámě terapeutický dopisy, který si nikdy nepřečte. OK, vezmu si podpatky.

Lenka si připadala, jako by se vrátila v čase. Navázali s Matteem plynule tam, kde kdysi v rozhovoru skončili. Přišlo jí to úplně absurdní. Snažili se sdělit si, co všechno se vlastně za poslední čtvrtstoletí událo, což je legrační, protože člověk má pocit, že toho prožívá tolik, a nakonec je schopen to nejdůležitější shrnout do pár vět. A vlastně bylo jedno, co si říkají, byli oba tím druhým úplně fascinovaní, to, co se mezi nimi stalo, se odehrálo tak dávno, že už vlastně ani moc nevěřili, že to byla pravda. Že ten druhý opravdu existuje, že žije, že si odžil svůj příběh někde úplně jinde, ale vlastně je pořád stejný.

Obsahem Matteových několika vět shrnujících minulost bylo, že je rozvedený, má dospělou dceru, tak to jsou na tom s Lenkou stejně, dlouhou dobu si spolu povídali, jaké to je mít doma puberťačku. V jednu nestřeženou chvíli, když se oba hodně rozesmáli, se dotkl jejího stehna a bylo zvláštní, jak to oba vyděsilo. Vína v lahvi ubývalo a Lence bylo tak dobře… Připadala si najednou zase mladá, chtěná, byla na skvělém místě, všechno se jí zdálo nové a dobrodružné. Úplně zapomněla na Ivana i na Janu, zato dost myslela na Terezu.

Jana oproti tomu na Lenku nezapomněla. Táhla několik tašek narvaných oblečením, snad Lenku ukecá, ať si pak něco sbalí k sobě do kufru, aby splnily váhový limit pro zavazadla. A teď, kde ji má sakra najít? Telefon nezvedá, na zprávy nereaguje. Jana byla zpocená a vyřízená, při životě ji drželo jen vědomí, jak strašně levně pořídila troje značkový boty, za který by v Praze dala dvě vejplaty.

Když už měla pocit, že jednou uličkou prochází potřetí, a chtěla pátrání po Lence vzdát, uviděla ji. Seděla k ní čelem, naproti ní zády k Janě nějaký chlápek, Lenka se na něj dívala jako na svatej obrázek a smála se. Janě to přišlo zvláštní, odhodila dvě tašky na zem a na Lenku zuřivě zamávala. Ta si jí všimla a trochu jí ztuhl úsměv. Chlápek se otočil směrem, kam Lenka koukala.

Je pěknej, sympatickej, říkala si Jana a pak zaostřila na jeho tvář a skoro jí přestalo bít srdce. Údivem asi otevřela i pusu, protože jediný, co v tu chvíli byla schopná vnímat, byly dvě velký pigmentový skvrny na Matteově obličeji.

Trochu připomínal pandu.

1952

Stalo se, že Fráňa s námi postupně začal bydlet. Já to vzala otupěle a rezignovaně jako nevyhnutelnost a v duchu si pořád vyčítala, že mu nedokážu dát dost. Že se na něj neumím usmát, zeptat se ho, zda nechce uvařit čaj nebo spravit boty, jestli nechce na spaní jinou deku nebo třeba koupit cigarety. Nebylo to ve mně přirozeně, bylo to nucené, musela jsem si to vědomě připomínat, ten stav, že jsem v nějakém vztahu. Zato on, on zářil štěstím, snažila jsem se to brát jako odměnu za své utrpení, dělám někoho šťastným, to je záslužný čin, to se mi určitě jednoho dne vrátí.

Barbora už k nám tak často nechodila, na hlídání jsem ji nepotřebovala a měla jsem pocit, že si s Fráňou nerozumí, nebo spíš že si nemají co říct. Ona na něj koukala s nedůvěrou a on na ni s opovržením. Mne to mrzelo, kdykoliv jsme se potkaly na chodbě, házela jsem na ni omluvné pohledy, protože jsem nebyla schopna to téma otevřít nahlas.

Nebylo mi dobře, v noci jsem špatně spala a Milinka byla moje zrcadlo. Kdykoliv jsem se necítila dobře já, necítila se dobře ani ona. Dvakrát za poslední měsíc stonala a plakala mnohem častěji než dřív. Nutno říct, že Fráňa se o ni hezky staral, občas mě to až dojalo, ten pohled na mužského s malým dítětem, je dobře, že někoho takového v životě má.

Pokud jde o náš intimní život, ten se z mé strany nijak nelepšil ani nehoršil, vždy jsem to tak nějak odtrpěla, aby on byl spokojený a nemuseli jsme se na to téma bavit. Občas mě napadlo, že bych byla ideální obětí pro nějakého únosce, v letargii bych prostě jen zírala do stropu a snažila se přežít. Takový život mě teď čeká?

Od Jaroslava pořád žádná zpráva. Fráňa nic nevěděl, ani jsem se ho neptala, bylo by mu to podezřelé, že se tak zajímám, možná dokonce něco věděl, a prostě to tajil. Fráňa také neměl žádné informace, což mě znepokojovalo víc, neměl důvod mi cokoliv zatajovat, takže jsem se opravdu bála. Dny jsem strávila rozklepaná u okna s myšlenkami na Jaroslava, na to, kdo si pro mě přijde a jestli mě odvedou a co bude s Milinkou, postupně jsem začala zanedbávat domácnost, bylo to takové velmi pozvolné, přestalo mě bavit vaření, neviděla jsem v ničem valného smyslu. Fráňa se mě pořád ptal, co se děje. Co se děje, no co by se dělo, bojím se. Neboj se, nikdo nic neví, už je to dlouho, už by přišli.

Toho rána jsem se rozhodla, že zkusím překonat své chmury, a vypravila jsem sebe a Milinku na procházku. Byl začátek října a venku už se začínalo citelně ochlazovat a brzy šeřit. Ze všeho na nás dýchala zima, šedivé baráky jako by začaly víc zářit svou šedí do toho přítmí.

V zahraničním vysílání jsem slyšela, že na podzim se odehraje nejvíce sebevražd. O tom se tady samozřejmě nemluví, protože u nás je všechno dokonalé, všichni jsou spokojení a šťastní a mají všeho dost… A kdo není spokojený, toho zavřeme nebo zabijeme, aby to nekazil ostatním. Těm sebevraždám se nedivím, s podzimem přichází melancholie a v kombinaci s tím, co se děje kolem nás, navíc několikanásobná. V rozhlase také říkali, že hospodářství zemí Sovětského svazu je na tom bídně, ekonomika řízená státem to nemůže dlouho přežít. A tomu už se vůbec nedivím, maminka měla vystudovanou ekonomii a já docela ráda četla její knihy, když jsem byla mladší. Jediné, co komunisty zajímá, je zbrojení, zbytek je jen tak naoko, aby lidé neumřeli hlady, jim nejde o rozkvět, jim jde o moc a je jim jedno, jak se k ní dostanou. My všichni v celém tom kolosu jsme jen jako křečci v běhacím kolečku, kteří jim umožňují plnit jejich zvrácené touhy po totální kontrole a absolutní moci.

A tak jsem zase nad vším až moc přemýšlela a v duchu se vztekala a mezitím jsme s Milinkou prošly celý Žižkov a Vinohrady a venku se začalo stmívat. Bylo mi jasné, že Fráňa šílí, kde jsme, v tomhle byl hrozný, kontroloval nás úplně jak nějaký estébák. Pokaždé jsem byla podrobena výslechu, kde jsem byla a s kým, neustále mi vyhrožoval, že je to nebezpečné a že jsem se úplně zbláznila. Ne, já se úplně zblázním, pokud nikam chodit nebudu. Zahnuly jsme s Milinkou do naší ulice a pomalu se blížily k našemu domu. Všude bylo ticho, a ačkoliv bylo teprve sedm večer, skoro ve všech oknech bylo zhasnuto. To je asi nejsmutnější úkaz, který by cizinci vůbec nechápali. Představila jsem si, jak to vypadá večer na ulicích Broadwaye a jak to vypadá v New Yorku vůbec, všude ruch, taxíky, pouliční muzikanti, krásní lidé mířící do barů… a u nás ticho. Mrtvo. Všichni v sedm večerka, zhasnout a spát. Kdo uspořádá domácí večírek a udělá hluk, bude nahlášen.

A zatímco jsem počítala, kolik oken je v celé té naší ulici vlastně rozsvícených, skoro jsem přehlédla, že před naší brankou stojí úplně nová černá naleštěná škodovka.

2017

Předtím než se sejdu s Králíčkem, se musím vidět s Ester, to je přece jasný. Její nekompromisní pohled na svět mě určitě uklidní víc než zvýšená dávka antidepresiv.

„A co když mu nebude stát?“ byla její první reakce, když jsem jí vylíčila, co se poslední dny dělo.

Bezva, díky, zařadím si to na seznam, je to zatím jen 49 890. věc, co se může pokazit. Nejhorší je, že když jsem nad tím těch pět nocí přemýšlela, napadlo mě, že už má věk na to, aby se ho týkaly i takový ty stařecký choroby. Takže co když spolu začneme chodit a on si mě prostě jednoho dne přestane pamatovat? Můj svět je legrační, ještě se v něm ani neodehrálo první rande, a já už vymýšlím, jak budu dotyčnýmu vyměňovat plínu v eldéence.

„Ty vůbec nemáš z čeho bejt nervózní, on je tady ten starej, co sbalil mladou buchtu, ty máš navrch. A proč ho vlastně chceš?“

Zajímavá otázka. Asi proto, že se ke mně chová hezky, což nikdo kromě mýho táty nedělá. Že se nikdy ani slovem nezmínil o mým obličeji a že nemám pocit, že by to řešil. Možná proto, že je lepší bejt s někým, kdo vás oceňuje a dodává vám sebevědomí, než s někým, kdo vám ho konstantně sráží. „Já se potřebuju začít mít ráda, Ester. A nebudu se mít ráda, když mě nebude mít rád ten, s kým jsem.“

Nic neříkala, což jsem brala jako velkou věc a dodalo mi to kuráž pokračovat: „S Jakubem to bylo krásný, ale vždyť víš, že byl věčně s něčím nespokojenej. Je jako máma, v jejich přítomnosti nemám pocit, že jsem pro ně dost dobrá. Moje sebevědomí je odjakživa na bodu mrazu, a kamkoliv se vrtnu, tam se mi to připomíná. Kdybychom žili před padesáti roky, tak dneska nevíme o dvou třetinách spolužáků ze základky a o většině lidí, co jsme znali jako mladý. Jenže my žijem v době, kdy ten kontakt se všema máš furt. To je nepřirozený a proti přírodě. Já už nechci nikdy vidět ty kluky z gymplu, co mi každej den připomínali, jak jsem hnusná. Jenže na Facebooku je vidím furt. Jak jsou šťastný a spokojený. Svině.“

„Tak proč si je nesmažeš?“

„Protože jsem blbá a hned mě napadne, co by si o mně pomysleli anebo že by je hned napadlo, že jsem dodneška špatná z jejich chování.“

„No ale vždyť seš dodneška špatná z jejich chování.“

„Ty to nechápeš.“

„Jasně, zato Zajíček to pochopí.“

„Králíček.“

„Prostě hlodavec.“

„Ty seš kráva. Prostě dobytek.“

Zasmála se. „Prosím tě, neblbni, vždyť seš hezká a on tě očividně chce a nemůže na tebe zapomenout.“

Takový slova mi připadaly jako sci-fi. Podívala jsem se mimoděk na svůj odraz v displeji telefonu. Stejně vždycky vidím jen ty fleky. Lidi mi chválej dlouhý hustý vlasy, hezký zelený oči, štíhlou postavu, velký prsa, ale já vidím jenom ty pitomý fleky. Mávla jsem na servírku, co se ze všech v kavárně tvářila nejmíň jako kyselá prdel, a šla zaplatit.

Máma se pořád neozvala a mě při tý myšlence dloublo v břiše. Nechtěla jsem si to přiznat, ale začala jsem o ni mít strach, nechápu, jak to, že teprve teď, když já jsem schopná mít strach o kohokoliv, kdo se na schůzku zpozdí jen o třicet vteřin a nedá vědět. Uklouznutí ve vaně je jasná první myšlenka, tuhle táta přišel pozdě domů z práce a já mezitím vydedukovala, že shořel v tunelu metra. Mírnější verze byla, že ho někdo shodil do toho kolejiště, že se opilci prali na peroně a prostě do něj strčili a on už nestihl vylézt nahoru. Vždycky mi okamžitě blikne v hlavě, co bych říkala na pohřbu. Měla bych zase zajít za doktorkou Evou.

„Co si vezmeš na sebe?“ vytrhla mě Ester z přemejšlení o tátově pohřbu.

„Burku.“

„Aha, no vidíš, vyřešeno.“ Pak jsme se obě začaly smát a mně bylo na chvilku o něco líp, než mi došlo, že budu fakt muset vymyslet, co si vezmu na sebe. Zajímavý je, jak je všechno relativní, ještě před čtrnácti dny jsem před Králíčka byla schopná klidně nakráčet v pokydaný mikině a najednou… najednou se chovám jako kráva, prostě dobytek.

„Jani, tohle je Matteo, starej přítel, známe se snad tisíc let,“ začala Lenka blábolit s podivným křečovitým úsměvem. Ruce se jí trochu klepaly.

Jana se pořád nevzmohla na slovo a zírala na Mattea. Po dalších nekonečných vteřinách, kdy Lenka vypadala, že jestli roztáhne pusu do ještě většího úsměvu, tak se jí odklopí horní půlka hlavy, se Jana vzpamatovala a natáhla k Matteovi ruku. „Nice to meet you.“ Pak se otočila na Lenku. „Co to má na…“

„Would you like something to drink, Jana?“ Okouzlující Ital jí přisunul židli až pod zadek.

Úlevně odhodila tašky, je si jistá, že teď už Lenka neodmítne poskytnout jí prostor ve svým kufru. „Wine,“ odvětila Matteovi. Rozhodla se v týhle situaci nic nehrotit a prostě počkat, až budou s Lenkou v klidu samy. Se zaujetím poslouchala vyprávění toho Itala o jeho cestách na Blízký východ a musela sama pro sebe uznat, že má velký charisma a že je to sekáč. Po očku taky furt sledovala Lenku a její reakce na něj. Visela na něm pohledem, oči jí zářily úplně neuvěřitelně, chvílemi zírala s otevřenou pusou a byla jak v transu. Jana ji nepoznávala, takový zamilovaný oči maj holky naposled snad v sedmnácti. Když se Matteo konečně zvedl ze židle, aby si odskočil, hodila na Lenku intenzivní pohled, ale Lenka dělala jakoby nic. Rýpala si kůžičku na palci a brblala něco o tom, že se úplně náhodou potkali a jestli to není neuvěřitelná náhoda, takhle se potkat. „Lenko, do prdele, okamžitě mi to vysvětli.“

„Co ti mám vysvětlovat?“ Není dobrá herečka, moc jí nešlo tvářit se nechápavě.

„Jak je sakra možný, že tenhle chlápek má na obličeji to samý co Tereza?!“

Lenka mlčela. Zrudla. A pak se rozbrečela.

To Janu vyděsilo. „Leni, počkej, prosím tě, takže to fakt znamená, že…“

„Jo.“

Než se nadechla k pokračování, byl Matteo zpátky. „Lenka, what has happened?“ Sklonil se k plačící Lence.

Zavrtěla hlavou jako že nic a mávla na servírku, aby přinesla další lahev vína.

Ivan stál na letišti a rozhlížel se kolem sebe. Připadal si hrozně dobře, navzdory tomu, že je bez práce a bez jistý budoucnosti. Měl najednou pocit, že tohle sám sobě dlužil už roky a pořád se vymlouval na okolnosti a hnil si ve svý pohodlnosti a odkládal nějakej zásadnější krok, protože to prostě bylo jednodušší. Ale teď, teď je mu skvěle. Navíc letí za svojí ženou, aby jí řekl, že ji miluje a že to s ní chce spravit, a ona z toho určitě bude dojatá a ještě si spolu nakonec užijou parádní dovolenou u moře. Musel se usmívat, všechno to do sebe tak parádně zapadlo. Neměl z ničeho strach, mobil mu už pár dní nepípal každých pět minut s oznámením nového mailu, který vždycky otevíral se staženým žaludkem, ráno spal, jak dlouho chtěl, došel si na snídani, přečetl si noviny, to neudělal roky, ačkoliv v jedněch vlastně pracoval, cítil tak neuvěřitelnou svobodu, a přitom byl na sebe naštvaný, že ho od ní dělilo tak strašně málo.

Důležitý ale je, že to udělal. Teď už bude žít naplno a bude dělat jen to, co bude chtít, řekl si a šel si v letištním bistru koupit pivo za sto padesát korun. OK, tak až odteď bude žít naplno a dělat si, co chce. Koupí Lence nějaký český časopisy na pláž, bude nadšená, že na ni takhle myslí. Snad Janě nebude vadit, že se jim tam vetře, ale musí přece pochopit, že láska si nevybírá, cha cha, zasmál se vlastní myšlence a posadil se na umělohmotnou sedačku, pil pivo za sto padesát korun, k tomu žvýkal sendvič za dvě stě padesát a připadal si jako král světa.

1952

Když jsem odemkla dveře, do nosu mě uhodil zvláštní pach. Pižmo. Cizí člověk. Cigarety, zpocené vlasy. Milinka byla v okamžiku jak na trní, stejně jako já cítila, že něco není v pořádku. Vlétla jsem bez zouvání do kuchyně. U stolu seděl Fráňa, bledý jako stěna, a naproti němu cizí muž, na sobě měl koženou bundu, bylo mu tak pětapadesát let, prošedivělé vlasy ulízané k hlavě a na očích brýle se silnými skly. I přes ně ale byly vidět jeho neuvěřitelně zvláštní oči. Měl je tak světle modré, až to byla skoro bílá, a zorničky v nich byly jako špendlíkové hlavičky. Brýle mu seděly na orlím nose, rty skoro neměl, byly to jen takové dvě semknuté čárky ohraničené ostrými mimickými vráskami. Hned mi hlavou blesklo, že to rozhodně nejsou vrásky od smíchu.

Podíval se na mě a jen trochu cukl koutky úst, nebyl to úsměv, bylo to jen takové „Á, tak tady jsi“.

„Paní Valentová, výborně, čekali jsme na vás.“ Měl hluboký hlas a moravský přízvuk. Zvedl se od stolu a šel mi podat ruku, připadala jsem si jako host ve vlastním bytě, ve kterém mě vítá cizí estébák. „Posaďte se.“

Sedla jsem si. Dívala jsem se upřeně na Fráňu a snažila se v jeho obličeji něco vyčíst, cokoliv, ale on byl jen k smrti vystrašený a asi tak ztuhlý, že nebyl schopen říct mi ani slova. Milinka se v kočárku rozplakala a já sebou cukla, na těch pár podivných vteřin jsem zapomněla, že mám nějaké dítě. Omluvně jsem se podívala na cizince a šla ji vyndat z kočárku a uložit do postýlky.

Po cestě jsem se snažila načichat vůni z jejích vlásků, co když je to naposled? Vybavily se mi poslední chvíle s Josefem u nás doma. Obsah žaludku se mi zamíchal a zatmělo se mi před očima, ale rozhodla jsem se nedávat najevo svou slabost. U postýlky jsem se rychle rozdýchala a nakráčela zpět do kuchyně pokud možno pevným krokem. Tam bylo stále hrobové ticho.

Posadila jsem se na židli vedle Fráni a pořád myslela na to, abych měla hlavu vzpřímenou a nedala najevo žádné emoce. Tak silně jsem tiskla zuby k sobě, až mě bolely čelisti.

„Ještě jsem se nepředstavil, major Dbalý.“

Podal mi ruku a já mu ji stiskla a měla ji chuť hned zase pustit, on totiž žádný stisk neměl, ta ruka byla studená a mrtvolná. „Od lidí, co třesou rukou jako leklá ryba, od těch vždy dál!“ vybavila se mi slova mého tatínka. V tomto případě bych to ani nemusela ověřovat stiskem ruky. Začala jsem do čelistí dostávat křeč. „Co pro vás mohu udělat?“ Můj hlas zněl hodně podivně a přiškrceně. On to věděl, nevypadal jako hlupák, jako loutka, jako někdo, koho ošálíte. Ale stejně to zkusím.

Vytáhl z vnitřní kapsy svojí bundy krabičku cigaret a bez ptaní si jednu zapálil. Potáhl a popel odklepl do mého hrnku, ve kterém zůstal nedopitý čaj od rána. Díval se mi u toho upřeně do očí, asi čekal, že ho okřiknu, že něco řeknu. Neřekla jsem nic.

„Paní Valentová, vy jistě víte, proč jsem vás navštívil.“ Pokusil se o úsměv, ale bylo poznat, že v tom nemá zrovna moc cvik.

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděla jsem mu klidně a Fráňa mi pod stolem silně stiskl ruku. Bylo mi to šíleně nepříjemné.

„Tak já vám napovím. Jde o Jaroslava Voráče.“

Došlo mi, že Jaroslavovo příjmení slyším poprvé v životě, a hned nato mě napadlo, jak strašně jsem bláhová, že jsem se zamilovala do někoho, koho ani neznám příjmením, o kom vlastně nevím vůbec nic. O tom bys ale teď neměla přemýšlet, pokárala jsem samu sebe vzápětí. „Nevím, kdo to je.“

Tentokrát se usmál. Shovívavě a zároveň posměšně. No tak, jen mi nekecej, ty svině, to přesně říkaly jeho podivné oči, už vím, co mi připomínaly, oči těch tažných polárních psů, jak jen se jmenují… „Já myslím, že víte.“

Jak dlouho tohle budeme hrát? Kdy mu asi dojde trpělivost? A kdy dojde mně a kdy dojde Fráňovi? Mrkla jsem na něj koutkem oka a viděla, že je těsně před zhroucením. Ruka, kterou mě držel, se mu potila, bylo mi to odporné. Nedokázala jsem se plně soustředit na majora estébáka, nemohla jsem se vymanit z toho sevření a hlavou mi létaly stovky myšlenek. Náhlé nápady, co udělat. Vstát a vzít majora po hlavě tím hrnkem, kam klepe popel. Přetáhnout ho židlí. Dojít k lince, vytáhnout nůž a bodnout. „Zopakujete mi, prosím, jeho jméno? Vážně si na nikoho takového nevzpomínám.“

„Ale jistě. Jaroslav Voráč. Vysoký, tmavé vlasy, nápadně pohledný, sportovní typ, věk dvacet osm let. Stále nic?“ Típl cigaretu do hrnku a hned si vytahoval další. Kdyby mi aspoň dovolil otevřít okno.

„Vážně si nikoho takového nepamatuji. Proč se mě na něj ptáte?“

„Ten člověk se snažil uprchnout ze země, když čelil obvinění z vlastizrady. K tomu útěku mu někdo napomáhal.“

Oni vědí úplně všechno, tohle je zatím jen taková předehra toho, co mě zřejmě čeká.

„Říká vám, že nic neví, tak ji nechte na pokoji, máte snad nějaké důkazy?“

Proboha, Fráňo, buď radši zticha. Úplně se mi znechutil, tím srabáctvím a podělaností, jaké předváděl.

„Když se na to ptáte, důkazy máme. Ale než přistoupíme k nějakému radikálnímu řešení, chceme to tady s paní Valentovou zkusit po dobrém. Přece jen, měla by myslet i na svou dceru, nemám pravdu?“ Otočil se ke mně a tentokrát se opravdu usmál a ukázal zažloutlé zuby. „Tak si dobře rozmyslete, co mi řeknete, máme čas, můžeme tu takhle sedět klidně celý večer.“

Sundal si tu svoji zasmrádlou bundu a rozvalil se na židli. Fráňa to nevydržel a odběhl na záchod. Slyšela jsem, jak tam dáví a zvrací, a styděla se, že jsem ho kdy na sebe nechala sáhnout.

2017

Nastal den D. Měli jsme se sejít v jednom baru v centru Prahy, znám ho jen z vyprávění a vím o něm, že ačkoliv je v centru, je správně ukrytej a zapadlej a vevnitř je přítmí a je to ideální na trochu tajný rande. Králíčka bych vůbec netipovala na někoho, kdo o existenci takovýho podniku ví, ale jak už jsem si během posledních tejdnů ověřila několikrát, očividně jsem ho vnímala dost zkresleně.

Na sebe jsem si vzala černý šaty pod kolena, Ester říkala, že mi slušej, a na její úsudek dám, už hodněkrát mi s naprostým klidem oznámila, že v něčem vypadám příšerně. Já bych si přitom v životě nedovolila říct, že ten její metalovej look není moje gusto a že by si měla občas učesat pěšinku jinak než uprostřed a že nosit martensky ve čtyřiceti stupních Celsia není moc šetrný pro její chodidla ani pro spolubydlící, ale já jsem srab, já bych nejdřív musela projít půlroční terapií, a pak bych jí to stejně byla maximálně schopná napsat v mailu a následně rychle odjet mimo signál, abych se nedozvěděla odpověď.

Jak už to tak u mě většinou bývá, na rande jsem byla ready už asi tři hodiny předtím, než jsme se měli sejít, a tak jsem ještě brouzdala po městě a přála si, aby se mi neklepaly nohy a abych si nerozmazala make-up. S úderem sedmý jsem se vydala na místo setkání, přece nepřijdu načas, budu se tvářit, že jsem ještě před pěti minutama měla šíleně moc práce.

Naštěstí už tam seděl a vypadal skvěle. Měl hezkou košili a nový kalhoty a takový sportovní boty, moderní, žádný křusky, jako nosil na fakultě. Omládnul snad o deset let jen díky oblečení a já se na něj nemohla vynadívat. Byl taky nervózní, to mě hodně uklidnilo a dost potěšilo. Uvítací pusa byla klasicky trapná, nevěděli jsme, jestli jednu na tvář, nebo dvě na tvář nebo tři, a když jsme konečně seděli, on začal překotně vyjmenovávat, co všechno tam mají. Nejrůznější druhy koktejlů. Bylo to strašně roztomilý a já se neudržela a v jednu chvíli jsem mu chytla ruku, abych ho ve výčtu nenásilně přerušila.

„Dám si whisky.“

Usmál se, že je to dobrá volba a že si ji dá taky. Po prvním doušku se konverzace docela rozjela, vlastně to bylo úplně skvělý, vyprávěli jsme si věci, který jsme spolu nikdy neřešili, co byly daleko za rámec vztahu profesor–studentka. Dozvěděla jsem se spoustu drbů z fakulty, pomlouvali jsme jeho kolegy a byla to fakt zábava. Pak se konverzace zase na chvíli stočila ke mně, já se samozřejmě zasekla na vyprávění o Marii, co všechno se dozvídám a co všechno ještě potřebuju zjistit, jak byla úžasná a odvážná a neohrožená, a v jeden moment jsem se zarazila a všimla si, že na mě divně kouká.

„Co je?“

„Co? Nic, mně se na tobě hrozně líbí, když jsi něčím zaujatá. Zčervenají ti tváře a mluvíš a mluvíš a hrozně tě to baví a to zas baví mě.“

Nevěděla jsem, co na to říct, bylo to tak hezký. A protože jsem mistryně světa v sebeshazování, napadlo mě jenom: „No jo, moje tváře, aspoň občas chytnou jinou barvu.“ Nezasmál se, zamračil se a to mě vyvedlo z míry.

„Proč se mračíš?“

„Nemám rád, když se žena shazuje a když si nevěří.“

„Ha ha, tak to sis teda vybral dost blbě!“ vylítlo ze mě a až v následujících vteřinách mi docházelo, co jsem to vlastně řekla. Svoje rozpaky jsem zamaskovala dalším vyprávěním o všech lidech okolo kromě sebe, a to mě zas rukou jemně zarazil on.

„Já bych chtěl vědět spíš něco víc o tobě. Už vím všechno o Ester, mámě, tátovi, Marii, spolužácích, nějakým Kamilovi, co si z tebe utahuje… Co ty?“

A bylo ticho. Co bych mu asi tak řekla o sobě? Já nejsem ničím zajímavá. Mě dělaj zajímavou lidi, co mě obklopujou, hlavně když pozornost není nijak upřená na mě. To mi jelo v hlavě synchronně s přemýšlením, co teda rychle na sebe říct, aby byl spokojenej. „Umím dobře francouzsky a jako malá jsem chodila na balet, akorát jsem vždycky vystupovala vzadu jako křoví, protože paní učitelka říkala, že vpředu můžou bejt jen ty nejhezčí holčičky.“ Rozhodila jsem nervózně rukama, zasmála se tomu, protože to je přece vtipná historka, a zvedla se, že půjdu na záchod.

Ale on mě zase chytil za ruku. „Jsi v pohodě?“

Jasně že jsem v pohodě, v takový pohodě jsem celej život, a když náhodou nejsem v pohodě, tak si řeknu, vždyť mám štěstí, taky jsem se mohla narodit jen s jednou nohou. „Jo.“

Na záchodě jsem jen stála a koukala na sebe do zrcadla. Vždycky když se k němu blížím, nějaká malinká část ve mně čeká, že se do něj podívám a třeba to bude jiný. Že to třeba najednou zmizelo. Je to, jako když koukáte na film, kterej už jste viděli milionkrát, a říkáte si, hele, tak třeba to tentokrát dopadne jinak, třeba Titanic tentokrát nenarazí na ledovec, stihnou to včas, Jack si vyleze k Rose na to dřevo, kam by se sakra v pohodě vešel, a aspoň jednou to skončí dobře. Aspoň jednou. No nic, fleky tam mám pořád. Opláchla jsem si obličej, stejně se potím tak, že make-up už mi dávno stekl někam do výstřihu, a vrátila se k němu.

Musím si z hlavy odmontovat přezdívku Králíček, protože kdyby se dozvěděl, že mu tak říkám, bude to šílenej trapas. Jmenuje se Tomáš, budu mu říkat Tomáši. „Tomáši, je divný ti říkat křestním, mimochodem. Tak doteď jsem mlela já o svojí rodině, tak teď můžeš zase ty.“ Pořád jsem tak trochu dumala, jestli existuje nějaká paní Kuchařová/Králíčková, doteď o tom nemluvil nebo se tomu vyhejbal. Při tý myšlence mi začalo trochu bušit srdce a množství potu na mejch zádech se zdvojnásobilo. V hlavě se mi rozjela teorie o tom, že ten chlap je ženatej, že já jsem pro něj jen takovej flirt a že jsem úplně trapná a že jsme oba jen takový chodící klišé o romanci profesora a studentky.

„Klepeš nohou jak blázen, seš nervózní?“ zeptal se.

„Ne.“ V krku mám knedlík. „Tak co teda ta tvoje rodina?“ snažila jsem se to říct uvolněně, ale zněla jsem, asi jako když donutíte Gutha-Jarkovskýho říct „ty vole“. Trochu se mi to zkroutilo v břiše a bylo slyšet zaškrundání, tak jsem se posunula na židli, abych to zamaskovala.

„Ono není moc co říct. Jsem vdovec.“

Pane jo, kdybychom hráli v reklamě na limonádu, objeví se vedle nás sbor černochů a zazpívá Oh, Happy Day. „To mě mrzí.“ Nemrzelo mě to.

„Mám jednu dceru, Hedviku, ta se nedávno vdala, to víš. Jsem na ni moc pyšnej, studovala v zahraničí, tam si našla kluka a vypadaj, že jsou spolu šťastný.“

Hrozně jsem mu přála fakt, že není sám, a jeho povídání o dceři mě dojalo, a ne, nebudu si připouštět, že jsme obě stejně starý.

„Dáte si ještě?“ servírka nás vyrušila z dlouhýho pohledu do očí, já jí to v leknutí okamžitě odkývala, ačkoliv už jsem začínala cejtit, že mám dost.

Co beru antidepresiva, opiju se mnohem rychlejc než dřív, a když to přeženu, mám druhej den okna. A já bych si zrovna tenhle večer fakt chtěla pamatovat, protože tak dobře mi nebylo od… no možná nikdy. Občas vzpomínám, jak jsme začínali s Jakubem, jak jsem měla motýly v břiše vlastně rok v kuse, na ty zdánlivě nepodstatný momenty, co mám v hlavě vrytý tak, jako by tam byly odjakživa, je to součást mojí existence. V těch vzpomínkách je on úplně dokonalej, ty momenty jsou dokonalý, mravenčí mi z toho celý tělo ještě dneska. A pak ho potkám a zjistím, že si to všechno v tý hlavě retušuju, zdokonaluju a že to takhle nádherný zdaleka nebylo. Tohle ukládání vzpomínek se navíc hodně změnilo od doby, kdy beru prášky, protože najednou se to všechno tak hluboko nevrývá. Spíš to po mně tak nějak stejká, jako když prší na okno auta. Nic se nevsákne, nevydrží. Asi je to daň za to, že jsem víc v pohodě, že poslední roky mi jde mnohem líp takový to „no a co“. Sice ne zdaleka tak, jak to jde normálním lidem, ale pro mě velkej pokrok. Nicméně cejtím, že tyhle chvíle s Králíčkem, teda s Tomášem, by se zas mohly začít víc vsakovat a vpíjet. Že jsou důležitý, a můj mozek to prostě pozná. Doufejme.

A v tom náhlým uvědomění, že by ty chvíle měly stát za to, jsem se zvedla ze židličky, přišla k němu, chytla ho rukama za ramena a dala mu pusu. Já, největší srab na světě, jsem si přitáhla dvakrát staršího chlapa k sobě jak Tornádo Lou, nechápu. On teda taky nechápal, ale jen pár vteřin, protože sotva jsme se odtrhli, přitáhnul si on mě. Objal mě pevně rukama okolo pasu a líbali jsme se a mně se podlamovaly kolena z toho, jak to bylo skvělý a voňavý, chutnal trochu jako whisky a hodně jako v mejch představách. Nemám tušení, jak dlouho trvalo, než jsme skončili, motala se mi hlava a byla jsem červená až na zadku a dívala se do stolu a styděla se jak školačka. No, vždyť já vlastně pro něj jsem školačka. Rychle jsem do sebe kopla zbytek whisky.

„Ach jo, Krá… Tomáši.“

„Krá?“ zasmál se.

„No jo, já ti říkala Králíček, kvůli těm tvejm zubům.“ Už mi to bylo jedno, motala se mi hlava a jazyk a svět.

Strašně se rozesmál. Asi už měl taky dost. „Já tě zbožňuju,“ řekl v pauze mezi smíchem.

Aneb jak během pár vteřin naprosto vystřízlivět.

Letadlo dosedlo na letiště ve 22.30. Ivan si v tu chvíli trochu oddychl, přistávání nemá rád, jednou dělal reportáž, jak se vlastně ovládaj boeingy a airbusy a jakej je mezi tím rozdíl, a ten pilot se s tím tehdy moc nemazal, a místo aby mu vysvětlil, že je to děsně bezpečný, ukazoval, co všechno se dá při přistání posrat. Hlavně že je tady. Teď už za Lenkou nepojede, ubytuje se někde kousek od letiště a vyrazí zejtra, to bude překvapení k snídani! Detaily promyslí ráno, teď je unavenej z kombinace různejch alkolickejch drinků, co si před cestou a během cesty dal na kuráž.

Když vycházel ven z letiště, bleskla mu hlavou vzpomínka na jeho poslední samostatnou cestu do zahraničí. Jel tehdy dělat rozhovor do Ameriky s Milošem Formanem. Jo, to byla doba, noviny byly na vrcholu a platily nesmyslný částky za služební cesty, kvůli jednomu rozhovoru se koupily letenky za desetitisíce, a nikdo to neřešil. Bylo to tak absurdní plejtvání, že nikoho nenapadlo, že to někdy skončí. Lenka byla tehdy naštvaná, že nemůže letět s ním, nedostala dovolenou v práci. A on jí to samozřejmě nikdy nepřiznal, ale užil si to sám úplně parádně. Člověk, když cestuje sám, má mnohem větší pocit nějakýho splynutí s místníma, asi proto, že víc času mlčí, než mluví, a jen nasává atmosféru, nikdo ho netahá na turistický místa a na předražený jídlo, některý dny prostě jen tak seděl hodiny a hodiny v Central Parku na lavičce a četl knížku a cítil se nesmírně svobodně. To byl ten nejsilnější pocit, který si z Ameriky přivezl, ať už je jakákoliv. Ta svoboda, i když v mnoha ohledech mnohem menší než u nás, na člověka vysloveně dejchá z každýho koutu. Odráží se to v sebevědomí lidí, v jejich chování k ostatním, v oblečení, v gestech, byl z toho vážně nadšenej. Člověk se tou jejich náladou a otevřeností strašně snadno nakazí, takže Ivan po čtrnácti dnech přiletěl do Čech a široce se usmál na prodavačku v letištním supermarketu a zeptal se jí, jak se má. Žena na něj vytřeštila oči a neřekla ani slovo a přísahal by, že ho pak s kolegyní pomlouvaly, když se k nim obrátil zády a odcházel pryč. A tak se za pár dní zase přehodil do módu, že když je u nás někdo přátelskej, je spíš za úchyla. Italy moc rád neměl, ani jejich kuchyni, ani jejich povahu, nebejt Lenky, v životě by se do tý země nevydal. Ubytoval se v hotelu kousek od letiště, a než stačil vymyslet, jak to bude ráno, usnul.

Lenka s Janou a Matteem už seděli na zahrádce snad šest hodin v kuse. Tomu odpovídala jejich značně povznesená nálada a zvyšující se kadence Matteových „náhodných“ dotyků Lenčina stehna. Jana si řekla, že nebude z Lenky nic páčit násilím a počká si, až si to za střízliva v klidu řeknou. Byla ale šíleně zvědavá a vlastně si to celé dala dohromady tak nějak sama. Lenka podvedla Ivana před svatbou a dopad byl fatální. Tereza je Matteova dcera a Ivan o tom stoprocentně neví. To je síla. Ta spořádaná Lenka, paní učitelka s dokonalou rodinou, skrejvala celej Terezin život takový tajemství a Jana vůbec nechápe, jak to, že jí to neužralo zevnitř. Ale lidi jsou různý, maj hroší kůži, Jana se občas nestačí divit, co všechno je někdo schopen dělat, aniž by měl špatný svědomí. Ona nedokáže tajit ani to, kolik ji stály nový boty, Libor to z ní vždycky všechno vytáhne a pozná, když mu lže.

No jo, Libor, musí mu hned napsat, co se tady děje, dokud je jakžtakž střízlivá, ten se zblázní. Lenku nikdy moc nemusel, a tohle se mu bude líbit, paní dokonalá je tak trochu děvka. Vzala telefon a začala do něj klikat jako blázen, nejen to, co vyšlo najevo, ale i další svoje domněnky a závěry, beztak to určitě bude takhle, jak si myslí. Libor bude čumět. Prsty se jí na klávesnici trochu pletly, ale s výsledkem byla spokojená. Zmáčkla Odeslat a třásla se na Liborovu odpověď. Snad je ještě vzhůru. Byl.

NO TO SI ZE MĚ DĚLÁŠ PRDEL! odpověděl jí a ona se pro sebe uchichtla a datlovala dál. V tomhle momentu měla pocit, že Libor je její nejbližší člověk na světě, jsou spojenci, parťáci, nikomu jinýmu by se svěřit nemohla, tohleto je ta opravdová láska přece. Vyměnili si ještě pár zpráv, Jana byla do mobilu tak zabraná, že si vůbec nevšimla toho, že Matteo i Lenka už jsou oba pěkně dlouho na toaletě.

1952

Do kuchyně se linul kyselý pach zvratek. Zatímco Fráňa za dveřmi dávil, k majorovi docupitala Milinka, na kterou jsem v tu chvíli úplně zapomněla, a podávala mu svoji panenku.

„No ta je moc krásná, tvoje?“ snažil se ten slizák hrát milého strejdu. Celý ten výjev byl neskutečně groteskní, kdybych nebyla šílená strachy, tak se směji.

Milinku jsem vzala do náruče a odnesla zpět do ložnice, nenechám toho člověka, aby na ni dýchal výpary z kartonu cigaret, i kdyby to měla být ta poslední věc, kterou jako rodič udělám. Fráňa se vrátil z koupelny, bledý jako stěna.

„Asi jsem něco špatného snědl.“

Kdybys aspoň mlčel, ty srabe. Když ti Josef říkal, aby ses o mě postaral, tohle si rozhodně nepředstavoval.

„Tak kde jsme to skončili,“ dělal náš nezvaný host zmateného a ťukal prsty do stolu. „Já už vím, Jaroslav Voráč. Trváte tedy na tom, že jste se nikdy nesetkali?“

„Ano.“ Snad budu mít ještě příležitost promluvit s Barborou, než mě zavřou.

„Dobrá, v tom případě půjdete se mnou. Přiznání by bylo polehčující okolností, to je vám asi jasné. Vy si chcete hrát na hrdinku, riskujete svůj život a život dcery, je to směšné a zbytečné. My víme všechno.“

My. Vy víte všechno, ale my na druhé straně zdi, skrz niž se snažíte provrtat, se nenecháme jen tak zlomit. Tedy aspoň já. Fráňa by už dávno vyzradil všechno, i to, co neví.

Dbalý se zvedl ze židle, oblékl si svou odpornou propocenou, kouřem nasycenou bundu a vzal mě za loket.

„Počkejte.“ Vyškubla jsem se mu a on už startoval, že mě znovu chytí, pak pochopil, že jdu jen za Milinkou do ložnice. „Miláčku, zůstaň tady hodná, strejda Fráňa a teta Barbora se o tebe postarají.“

Ohlédla jsem se na Fráňu, ten jen stál v rohu kuchyně a vypadal, že se zhroutí. Jemně kývl hlavou. Dbalý mě opět chytil za loket a nemilosrdně táhl ven z bytu. Svíral mě pevně, budu tam mít modřinu, napadlo mě, jako kdyby snad na tomhle zrovna teď záleželo.

Když za námi zapadly dveře a my procházeli okolo Barbořina bytu, rychle jsem zaklepala.

Barbora po chvíli otevřela, už jsme byli na schodech. Jen jsem na ni kývla, nemusely jsme si nic říkat, ona tam chudák stála vyděšená s rukama v bok a já ji nechávala za sebou, jako bych odplouvala na lodi na druhý konec světa. Snad se s Fráňou vzájemně nezabijí.

Dbalý mě zatím odtáhl do té mytické černé škodovky, zavřel za mnou dveře a vezl mě bůhví kam. Nebála jsem se o sebe. Bála jsem se o svou dceru a o Jaroslava. Pud sebezáchovy samozřejmě pořád mám, není mi jedno, co se mnou bude, ale měla jsem několik let, abych se smířila s tím, že svůj život obětuji snaze o zlepšení poměrů, v nichž žijeme. Že můj život bude taková zkušební jízda automobilu, při které se vyladí detaily a popřípadě se to celé vezme a dá do šrotu. To, aby pak ti po mně mohli jezdit už bez zádrhelů. V každé takové pohnuté době je skupina lidí, kteří musí projít nevyšlapanou cestou, aby pak ti za nimi mohli jít už bezpečně, tím jsem se přesvědčovala.

„Cigaretu?“ nabídl mi Dbalý.

„Ne.“ Dala bych si. Ale s ním nikdy.

„Stále za hrdinku?“ ušklíbl se a potáhl si. Měl zažloutlé nehty i prsty, vlastně celý byl takový zažloutlý. Ať mi nikdo netvrdí, že kouření nemá na zdraví valný vliv, když potom vidím takové silné kuřáky, kteří vypadají, že jim zbývá jen pár let života. Kéž by to v jeho případě byla pravda.

Měla jsem pocit, že jedeme už nejmíň hodinu, když konečně zaparkoval před služebnou. Dřív než mi stačil rádoby gentlemansky otevřít dveře a tvářit se, že se stále jen tak nezávazně bavíme, a svou slušností mi dát pocit bezpečí a možná i tak trochu spojenectví, aby mě přiměl mluvit, otevřela jsem si dveře sama a vystoupila. Znovu se zasmál, no jistě, pořád bude dělat, že se všechno děje podle jeho plánu. Zahodil nedopalek a pobídl mě ke dveřím obrovské šedivé budovy.

Úplnou náhodou jsem šlápla do louže a pocákala mu kalhoty.

2017

Probrala jsem se a strašně se bála otevřít oči. Rychle jsem se snažila vzpomenout si, jak celej náš společnej večer skončil, ale přesně jak jsem se bála, okno. Poslední, co si pamatuju, je líbání v baru a pak nevím nic. Jak jsem se dostala domu, co jsme si řekli, je jasný, že jsem určitě byla trapná. Uf, tak jo.

Otevřela jsem oči a s úlevou zjistila, že ležím doma v posteli. Dokonce jsem měla oblečení srovnaný na židli, je legrační, jak je člověk v opilosti v některých věcech akurátní, aniž jsem to věděla, odlíčila jsem se, věci poskládala na hromadu, a dokonce i všude v bytě pozhasínala. Ještě že naši nejsou doma. No jo, vlastně, naši, táta někam odjel, prej služebně, poslední dny byl dost divnej, tak jsem nechtěla moc vyzvídat.

Sáhla jsem po telefonu a s takovým napjatým očekáváním ho rozsvítila. Dvě zprávy na WhatsAppu. První od Tomáše, udělala jsem takový malý, malinký juch. Dobré ráno, snad ti není po včerejšku špatně a nezlobíš se, že jsem tě do toho taxíku jen naložil a nedoprovodil až domů, taxikář vypadal solidně. Ještě jednou děkuju za večer, bylo to moc fajn. Kdybys měla chuť, v neděli budu tradičně obědvat na zahrádce v Louvru, je to takovej můj zvyk, budu rád, když se přidáš. T. Juch juch juch, takže to dopadlo dobře! Sakra, proč si ten konec nepamatuju? Nicméně to vypadá, že jsem byla akurátní nejen ve skládání hadrů, ale neřekla jsem žádnou pitomost ani neudělala hysterák, dobře ty, jak by řekl ten idiot Kamil.

Druhá zpráva mě vlastně už moc nezajímala, tak je to vždycky, ale třeba je to Ester a něco potřebuje, nebo dokonce moje vlastní máma, která se uráčela se mi po tejdnu ozvat. Byl to Kamil. Místo juch ve mně hrklo. Psal mi naposled, když jsme spolu před pár lety flirtovali. Co teď může chtít?

Nazdar Pando! Tak koukám, že seš studentka roku Není na tebe moc starej?

Srdce mi začalo bušit a dech se zrychlil. Vyskočila jsem z postele kocovina nekocovina a začala rychle přecházet po bytě. V takovým stavu nejde nic moc dělat, nejde to zmírnit. Šel na mě záchvat a já se jen snažila to nějak ustát. Klepaly se mi ruce, cítila jsem, že mi dochází dech, sedla jsem si na bobek a snažila se zklidnit. Do očí se mi draly slzy a měla jsem chuť řvát a bušit pěstma do zdi, ale nešlo to, byla jsem úplně ztuhlá a měla pocit, že se v jeden moment prostě rozpadnu na tisíc kusů. Nevím, jak dlouho jsem v týhle pozici vydržela, dech se naštěstí po nějakým čase zpomalil a já se pomalu mohla zvednout a aspoň se položit na gauč. Ten hajzl nás viděl a teď mi bude pasivně agresivně vyhrožovat nebo co?

Co to meleš? napsala jsem mu třesoucí se rukou a udělalo se mi špatně, když jsem viděla, že mi odepisuje.

Nedělej blbou, prosím tě. Děkana určitě bude zajímat, jak píšeš diplomku

Běžela jsem se na záchod vyzvracet, nevím, jak moc za to mohla whisky a jak moc za to mohl Kamil, ale po návratu jsem se necítila o moc líp. V tom podivným vyhroceným stavu jsem potřebovala zavolat dvěma lidem. Ani tátovi, ani mámě. Tomášovi a doktorce Evě. Za normálních okolností bych se v životě neodhodlala k telefonátu s Tomášem – teda takhle, dřív v klidu, když to byl jen můj vedoucí, teď je to něco úplně jinýho a pro úzkostlivýho člověka není nic horšího než někomu volat a reagovat okamžitě bez předchozího plánu a možnosti si všechno rozmyslet a naplánovat. Zmáčkla jsem Tomášovo jméno, to je sranda, mám ho uloženýho jako Králíček, jak jen se tyhle věci dokážou ze dne na den změnit, teď bych si ho nejradši uložila nějak infantilně jako miláček a deset srdíček, no, tak se zase uklidníme, už to vyzvání. Tak dělej, zvedni to, než se mi zase bude chtít zvracet.

„Terezo?“ Zněl ustaraně. To chápu, napsal mi hezkou zprávu na dobrý ráno a já jak hysterka volám zpátky. „Stalo se něco? Jsi v pořádku?“

„Jo jo, neboj. Promiň, že volám.“

„Já jsem rád, děje se něco?“

„No tak trochu. Já si úplně přesně nepamatuju, co se dělo včera na konci večera, takže jestli jsem byla trapná, tak se omlouvám.“

„A kvůli tomu mi voláš? Nikdy nejsi trapná.“

„No, nejen kvůli tomu. Před chvílí mi přišla zpráva od spolužáka Kamila, že nás spolu viděl, a poznamenal něco o tom, že děkana bude zajímat, jak píšu diplomku. Je to průser?“

Chvíli mlčel. Takže je to průser. Zas jsem se začala trochu klepat. „To je v pohodě. Já si to s ním vyřídím. Jakej Kamil? Ten, jak si o něm včera mluvila?“

„Jo, Hoffman. Chodil k tobě na český dějiny.“

„Už vím. U zápočtu se vymlouval a ke zkoušce přišel s kocovinou, dal jsem mu tehdy…“

„Ehm, no, to asi teď neřešme.“

„Jasně, promiň. Zkusím s ním promluvit.“

Zkusí. Nesnáším nejistotu, v čemkoliv. Všechno musím mít hned teď a tady jasný a vyřešený, žádný „uvidíme“, „možná“, „asi“, „někdy“, „nevím“. To je pro můj mozek to nejhorší, dává mu to prostor pracovat.

Než jsem stačila začít vymýšlet sto tisíc variant toho, jak tohle celý dopadne, vytočila jsem číslo na Evu. Je víkend, nebude ráda, ale je na to ode mě docela zvyklá, a navíc vždycky říká: „Ozvěte se kdykoliv.“

„Dobrý den, Terezko,“ ozvala se v telefonu. Já ji prostě nemůžu přestat obdivovat, že umí bejt takhle vlídná i v sobotu ráno.

„Nezlobte se, že otravuju.“ Mohla bych taky v životě dělat něco jinýho než se furt všem omlouvat? Ne. To je moje podstata. „Nevolala bych, kdyby to nebylo akutní.“

„Povídejte.“

Vyložila jsem jí, co se dělo včera a co dneska napsal Kamil a jak mi z toho je. Před ní se nestydím ani trochu, je to zvláštní, ona je cizí člověk, ale ví o mně všechno. Přitom jsem přesvědčená, že by stačilo, abych se já o ní dozvěděla trochu víc, a hned náš vztah získá jinej nádech a pro mě by byl problém se jí svěřovat. Čím intimnějc se známe, tím hůř se dělíme o intimnosti. Paradox, co?

„Chápu, že vás to rozrušilo. Ale Tomáš se zachoval skvěle, on se určitě postará, aby se to vyřešilo co nejdřív, na vašem vztahu mu očividně záleží. Zkuste si teď užívat fakt, že jste se měla včera dobře a našla jste někoho, s kým vám takhle je.“

Dobře, to zvládnu. Udělám si hezkej den, vrátím se ještě do postele, pak si napustím vanu a půjdu si koupit něco hezkýho na sebe, abych se měla v čem náhodou stavit zejtra v kavárně na nedělní oběd. Včera to bylo skvělý, najednou mě (konečně) zaplavil ten parádní pocit nekonečnýho štěstí, že asi zřejmě někoho mám, a třeba hodinu jsem jen ležela v posteli a představovala si, co všechno nás čeká, kolik krásnejch večerů, nocí, výletů, dovolených… najednou to tam všechno bylo. Moje hlava se dokázala zastavit, usměrnit a soustředit se na to hezký.

Děkuju, Evo.

Lenka začínala cítit, že alkohol působí víc, než původně zamýšlela. Zvedla se nejistě od stolu a zamířila na toaletu, aby si opláchla obličej studenou vodou. Podívala se na sebe do zrcadla a spokojeně se usmála. Sluší jí to, je opálená, vlasy jí dneska pěkně drží, to ta sůl, make-up taky dobrý a strašně si užívá Matteovu náklonost. Nechce teď řešit, co bylo a jaký to mělo následky, je jí dobře a ona si to zaslouží, tak co. Tereza a Ivan jsou daleko, nemusí o tomhle vůbec vědět, kdysi kvůli tomu nemohla spát, ale v průběhu let se to nějak vstřebalo, protože se prostě řešily jiný věci. Ivan nikdy nepojal žádný podezření, Tereziny pigmentový skvrny se označily za vadu, ale ne dědičnou. Nikoho to nenapadlo, měla vlastně štěstí. To kdyby si tehdy povyrazila s černochem, bude se porodu bát víc. Uchichtla se pro sebe. Trochu se jí motala hlava a někde vzadu si naprosto racionálně uvědomovala, že to, čemu se teď hihňá, ji zítra bude trápit. Ale zítra, bůhví co bude zítra. Zítra je zadlouho. Teď je tu spousta vína a sexy chlap. Jen je třeba nějak se zbavit Jany. Lenka by chtěla s Matteem strávit ještě chvíli o samotě, ani ne s ním snad spát, jen si užívat ten zájem, to, jak na ni obdivně hledí, to jí doma chybí.

Lehce zavrávorala, když se snažila otevřít dveře do lokálu, ale brzo našla rovnováhu a pokusila se dojít zpátky ke stolku rázným, přesto trochu vlnivým svůdným krokem. Vůbec tam ale nedošla, na baru uvnitř se střetla s Matteem, který zrovna objednával další lahev. Usmál se na ni a ji zamravenčilo v podbřišku. Vzal ji okolo ramen.

„Do you want another wine?“

„Yes.“

Poručil si sklenky na bar a usadili se tam spolu. Jana to venku nějak vydrží. Matteo jí položil ruku na stehno a díval se jí do očí. To je strašnej kýč, blesklo Lence hlavou, ale rozhodla se mu poddat. Prstem ji vyzval, ať se k němu přiblíží, chtěl jí něco pošeptat. Čekala cokoliv, ale jeho věta jí vyrazila dech. „I have something. You wanna try?“

Nechápala. Podívala se na něj a on pravou rukou z kapsy povytáhl malý průhledný sáček plný bílého prášku. Vytřeštila na něj oči. V jejím světě byly drogy něco naprosto nepřípustného, něco, co symbolizuje nemoci, úpadek a krachy vztahů, vždycky ji to tak ve škole učili, všichni ji varovali, měla pocit, že kdyby si jednou něco dala, hned by se z ní stal závislák bydlící pod mostem v krabici od vysavače. Rázně zavrtěla hlavou.

„No, no, no, baby, come on, it is OK, everybody here is doing it. Just try, it is good!“

Nevěděla, co si má v tu chvíli počít. Není přece žádná blbá šestnáctka, která se nechá oblbnout klukem k braní drog na záchodě. To fakt ne. Tohle už má dávno za sebou, jednou zkusila trávu a stačilo jí to, i tak má už dost, Matteo je sice fakt přitažlivej, ale tak daleko to zajít nenechá.

„I am sorry, this is uncomfortable for me.“

„OK… OK.“

Mávl na barmana, očividně to byl jeho kamarád, a ten mu přinesl plechový tácek. Matteo ho položil před sebe na bar, Lenka vůbec nechápala, co se děje. Škubla sebou, když viděla, že Matteo vytahuje z kapsy ten malý sáček a vysypává z něj prášek na tác. Lenka si vzpomněla na filmy, ve kterých tohle viděla, v životě by ji nenapadlo, že to spatří na vlastní oči. Matteo vytáhl z peněženky dvě karty a bankovku, kartami udělal z prášku na tácu čáru, asi pět centimetrů dlouhou. Dvěma pohyby umotal z bankovky ruličku, tu přiložil k nosní dírce, druhou si zacpal a mohutným šňupnutím celou čáru vdechl. Trochu se zaklonil, párkrát popotáhl, promnul si nos, schoval bankovku do peněženky a sáček do kapsy. Pak ještě prstem vyluxoval zbyteček prášku na tácu, prst si strčil do pusy a přejel si jím dásně.

Nedělal to poprvé ani podruhé, to bylo Lence jasné. Mísil se v ní odpor, vztek a zvědavost, taky trochu chuť to zkusit a nebejt za konzervativní úču, co jí skončil život. Ale přece nepotřebuje nikomu nic dokazovat. Matteo si všiml, jak nerozhodně se na celý jeho rituál kouká, a využil toho.

„If it is uncomfortable here for you, we can move.“ Vzal ji za ruku, nebránila se, a dovedl ji do malé místnosti vzadu za barem. Sedli si na pohovku a on na stůl před nimi opět rozbalil celou aparaturu. „Just a little one,“ mumlal si pro sebe a narýsoval Lence jen asi poloviční čáru než prve sobě. Dal jí do ruky ruličku a instruoval ji, jak má prášek vdechnout.

Ještě jednou se na něj podívala, v duchu si říkala, opravdu tohle dělám?! A pak to opravdu udělala. V nose ji trochu pálilo, cítila dutiny, jako by jí do nich někdo sahal prstem. Po chvíli ucítila na jazyku trochu hořkou pachuť a víc nic. Vlastně ne, ještě něco, dostala šílenou chuť na cigaretu, ačkoliv kouřit přestala před deseti lety a od té doby se jí nikdy nic podobného nestalo. Zvedli se z pohovky, Matteo ji vzal za ruku a vyvedl ven před bar. Jana tam pořád seděla a ťukala do telefonu, oni si sedli a Lenka poprosila Mattea o cigaretu.

Jana překvapeně vzhlédla od telefonu a sledovala, jak si kamarádka s chutí zapaluje. Co se to tady sakra děje, říkala si v duchu.

Lenka se cítila skvěle. Opilost odezněla, hlavu měla najednou čistou, měla chuť mluvit a mluvit a mluvit a pít a kouřit a být vzhůru ještě aspoň celý den a noc. Všechno bylo najednou jasné a mělo to ostré obrysy, celej život měla najednou totálně vyřešenej a pociťovala potřebu řešit všechny ostatní, protože teď je na koni jako nikdy. Ale to nedělaj ty drogy, to je prostě tím super večerem. Sotva dokouřila jednu cigaretu, už se natahovala pro další, ta ohromná chuť se nedala zbrzdit.

Matteo se na ni pobaveně koukal, když drmolila páté přes deváté, pozorně ji poslouchal a nepřerušoval, ten účinek zná moc dobře, tím víc u někoho, kdo to zkouší poprvý. Ta hořká pachuť v krku a na jazyku se Lence začala líbit, ale postupně odeznívala. Vůbec neměla ponětí, kolik je vlastně hodin, ale po chvíli na ni Matteo nenápadně mávl, aby s ním šla zase dozadu. Hodila na něj významný pohled, že tohle teda asi fakt nepůjde, vždyť tu sedí Jana a tohle by jí bylo dost nápadný.

Jana ale v tentýž moment vzhlédla od telefonu, evidentně znuděná a unavená, a oznámila jim, že teda neví, jak to udělaj, protože sem přijely výletní lodí a do hotelu se teď asi nedostanou.

„It is OK, I own a small hotel here,“ vypadlo z Mattea a obě kamarádky na něj nevěřícně koukaly. „I will call you a taxi, I will arrange it with the reception, it is on my expence, you are my guests.“

No tak dobře, řekla si Jana, když chce platit, ať si poslouží. Ona už toho měla plný zuby, nikdo se s ní nebavil, ty dva měli oči jen pro sebe, jako by byli zfetovaný nebo co, ona si psala s Liborem a pomlouvali je, ale i to ji přestalo bavit. Posbírala všechny tašky s nákupem, ani nestačila Lence ukázat, co všechno si pořídila, a Matteo jí pomohl nasoukat se do taxíku. Ani nechci vědět, co se tady všechno ještě bude dít, až odjedu, říkala si Jana, když Matteo taxikáři oznámil adresu.

To ale nebyla pravda, moc by chtěla vědět, co se tam ještě všechno bude dít, ale už je prostě unavená, zejtra to z Lenky vymlátí. Hotel byl hnedka za rohem, to ani nebylo potřeba volat taxíka, ale Matteo se chtěl předvést, to je jasný, slizoun jeden italskej. Pokoj dostaly fakt nádhernej, asi bude pěkně prachatej, ta Lenka má stejně kliku, mrcha. Jana padla naznak do postele, ani se neodlíčila, to už je v jejím věku fakt průser, a tahle myšlenka jí bleskla hlavou těsně předtím, než usnula.

Lenka se bavila skvěle. Už byli spolu s Matteem vzadu na gauči třikrát, nechápala, čeho se ohledně drog tak bála, je to opravdu skvělý, jen ji to vždycky nakopne, takovej red bull v prášku vlastně, žádná halucinogenní hovadina, a jak Matteo říkal, berou to fakt všichni, hlavně manažeři a bohatý lidi, protože na to za prvý maj peníze a za druhý jim to pomáhá zvládat ty náročný práce. Musí si zjistit, kolik taková věc stojí v Čechách, protože to určitě není naposled, co to zkouší. Ivan se o tom ale nesmí dozvědět, on je v tomhle mnohem militantnější než Lenka.

No jo, Ivan, co asi teď dělá, napadlo ji a najednou dostala hroznou chuť se mu ozvat a říct mu, že ho má ráda. Navzdory tomu, kde a s kým teď sedí, ovládla ji touha mu napsat nebo zavolat a poděkovat, že ji má rád tolik let. Kdyby tak věděl, jakou sviňárnu mu udělala, že Tereza, jeho největší miláček a spojenec, vlastně není jeho… kdyby se to dozvěděl, tak ho to dočista zničí. Lenka bojovala sama se sebou a s nutkáním Ivanovi napsat něco, cokoliv. Nakonec si řekla, tak co, napíšu mu jen, jak se má a že mi chybí. I to byl od ní neobvyklý krok, protože takové věci mu nikdy nepsala, a tuplem ne teď, když odjížděla naštvaná a zhrzená. Jenže ty drogy v ní vydolovaly fragmenty špatného svědomí, které dávno někde pohřbila a ignorovala.

Ahoj, jen hlásím, že se mám dobře a že mi s Terezkou chybíte. Snad se máte taky fajn. L.

Pípnutí zprávy Ivana vzbudilo a chvíli mu trvalo, než v té tmě zaostřil na displej telefonu. Zpráva od Lenky ho spíš vyděsila, než potěšila. Jeho žena nikdy takový zprávy nepíše a nepsala, buď je hodně opilá, ale to by nepsala takhle bez překlepů, nebo… neví. Neumí si to vysvětlit, ale neodepsal a usínalo se mu pak hodně těžce. Je smutné, že neumíme vzít hezkou a milou zprávu, tak jak je, a mít z ní radost. Hned za tím vidíme milion souvislostí a nesrovnalostí a pojímáme podezření, co je teda blbě, že je někdo hodnej a milej. Ivan si občas přál nebejt tak zkušenej, starej a omlácenej životem, aby si zas mohl naivně užívat všechny úsměvy, lichotky, vyznání, to, co teď vidí se skeptickým úšklebkem a v hlavě se tomu vysmívá. S Lenkou je každopádně něco v nepořádku, to on pozná. A zejtra se to dozví.

1952

Major mě vedl dlouhou úzkou chodbou, kolem asi desítky zažloutlých dveří. Všechny vypadaly stejně, připadala jsem si, jako bychom se ocitli v nějakém labyrintu a vlastně procházeli okolo stejných dveří pořád dokola. Míjeli nás muži v pletených vestách a jako ty dveře vypadali všichni stejně. Malinké oči utopené za obrovskými dioptrickými brýlemi, ulízané účesy s dokonale rovnou pěšinkou, za nimi se linul smrad potu a cigaret, oni je snad někde vyrábějí ve fabrice. Všichni se na mně zastavili pohledem, těžko říct, jestli věděli, co jsem zač, nebo prostě tady v té depresivní díře už dlouho neviděli ženu. Dbalý otevřel asi dvacáté stejné dveře a zavedl mě do malé místnosti, byl tam jen stůl a dvě židle.

„Počkejte.“

Kývla jsem. No dobře, nikam nepůjdu, pomyslela jsem si a trochu se tomu vnitřně zasmála.

On za sebou dveře zavřel a zamkl, asi mému kývnutí nevěřil. Rozhlížela jsem se po místnosti, moje oči hledaly cokoliv, jakýkoliv záchytný bod, něco, nad čím bych mohla přemýšlet, abych nemusela myslet na to, co mě nejspíš čeká. Jenže v místnosti nebylo nic. Ani zásuvka, ani okno, vypadala jak přebudovaný kumbál na košťata, jen seshora na mě svítilo odporně ostré světlo. Tak takhle to vypadá. Polkla jsem a uvědomila si, že mám příšernou žízeň. Předpokládám, že tady mi napít nedají. Začalo mi být trochu horko a cítila jsem, jak mi čúrek potu stéká po zádech od podprsenky až k lemu sukně. Co asi dělá Milinka. Snad se Fráňa trochu vzchopil a zvládl ji alespoň uložit ke spánku a nějak jí vysvětlit, že maminka se vrátí. Ačkoliv maminka se dost možná už nevrátí.

V zámku zachrastily klíče a Dbalý byl zpět. V ruce měl sklenici vody a nějaký svazek papírů, tam zřejmě zaznamenávají všechny moje hříchy, u božího soudu to bude vypadat podobně, jen tam bude i okno a zásuvka. Posadil se na židli proti mně a výraz se mu změnil, z rádoby přívětivého strejdy se stal přísný vyšetřovatel, který tentokrát ani náznakem nedal najevo, že by se zasmál, nebo alespoň pohnul koutkem úst směrem vzhůru. Ztvrdly mu rysy, zaťal čelist, asi v sobě dusí vztek, ale proč by na mě měl vztek? Jemu osobně jsem nic neprovedla, naopak, aspoň se na mně může vyřádit.

Zapálil si cigaretu, potáhl si, nechal si ji v koutku úst a otevřel složku. Mluvil na mě a přitom šlukoval a vydechoval mi kouř přímo do obličeje. „Jaroslav Voráč. Nebyl první, že? Už před ním jste ukrývala několik lidí. Prozradíte mi jejich jména?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Jaroslav Voráč vás kontaktoval patnáctého července. Krátce nato strávil noc přímo ve vaší ložnici a potom se přesunul do úkrytu ve vašem sklepě. Tam setrval asi čtrnáct dní a poté se pokusil uniknout přes hranice.“

„Pokusil?“ hrklo ve mně.

Dbalý se ušklíbl. „Ano, zastřelila ho hlídka. Snad jste si nemyslela, že nám unikne.“

V tu ránu se mi zvedl žaludek a bylo mi na omdlení. Veškerá moje odvaha a odhodlání byly tytam, před očima jsem měla Jaroslavovu tvář, jeho tělo, jak leží bezvládně někde v trávě a on krvácí a nikdo mu nepomůže. Do očí se mi draly slzy, ale štípala jsem se do stehen, abych se vzpamatovala, neprojevím před tím odporným individuem slabost. Zhluboka jsem se nadechla a polkla slzy. „Co tedy ode mě chcete, když všechno víte?“

„Přiznání. A identitu těch, co se u vás ukrývali dříve. Pak vás zavřeme na doživotí, pokud rovnou nedostanete provaz.“

„Nikdo jiný se u mě neskrýval.“

„Já vím, že ano!“ vykřikl a třesoucí se rukou si zapálil další cigaretu.

Přišlo mi to zvláštní, čekala bych od někoho, kdo mě vyslýchá, stoický klid a nadhled. Skoro jako by v tomhle byl nějak osobně zainteresovaný. Začalo mi to šrotovat v hlavě. Před Jaroslavem jsem u sebe ukrývala dívku, Květu, byla krásná a hrozně se bála, říkala, že její otec je policista, a kdyby o tomhle věděl, zabije ji. Panebože, co když… Musím zjistit podrobnosti. Příjmení mi tehdy neřekla, beztak by si ho vymyslela, co když je to Dbalého dcera? Pokud ano, musí to pro něj celé být dvojnásobné utrpení, sloužit režimu, který vyhnal z vlasti jeho dceru, a teď po ní neúspěšně pátrat pouze v rámci kompetencí, co mu jeho určení dovolí. Ale nevím to jistě, musím se k tomu nějak dostat. Jaroslav by na mě určitě byl hrdý, že jsem tak odvážná. „Pane majore, jistě chápete, že mě momentálně trápí, že mám doma malou dceru, o kterou se v lepším případě stará sousedka. Nevím, jestli sám máte děti, ale…“

„Ticho.“

„Jak by vám bylo, kdybyste musel nechat doma svou dceru samotnou? Mimochodem máte dceru?“

„Vyslýchám tady já vás a ne vy mě.“

Vypadá to, že to s ním ani nehnulo. Tak asi ne, asi jsem se spletla. V ten moment se major prudce zvedl ze židle a odešel z místnosti pryč. Zabouchl za sebou dveře, zamknout ale nezapomněl. Na stole zůstala ležet složka s dokumenty a já samozřejmě neváhala ani vteřinu a začala ji prohrabávat.

Bylo tam hodně listů o Jaroslavovi, o tom, zač byl odsouzen, jeho nacionále, fotografie, u kterých mě píchalo u srdce. Otočila jsem dál a tam uviděla Květu. Její fotografii, na které měla vlasy sčesané do copu a široce se usmívala do objektivu. Vzpomněla jsem si na její specifickou vůni, měla moc ráda levanduli, to jsem se o ní stačila za těch pár dní dozvědět, a schovávala si u sebe levandulový olej od tety z Francie, který kdysi dostala a střežila ho jako oko v hlavě, mazala si ho na spánky proti stresu. S její fotkou se mi okamžitě ta levandulová vůně vybavila. Oči mi padly na její nacionále. Hluboce jsem vydechla. Květa Dbalá. Tak přece jen. Mám manévrovací prostor. Rychle jsem složku zavřela a přesunula na původní místo.

O pár vteřin později zachrastily v zámku klíče a Dbalý se vrátil. Byl bledší než předtím, nevypadal dobře. To je moc dobře. Posadil se, zapálil si, znovu otevřel složku a najednou mluvil jako robot. „Paní Valentová, jste obviněna ze zločinu velezrady a budete vzata do vazby jménem republiky.“

Ne ne ne, potřebuji se rozloučit s Milinkou. „Chci se vidět s dcerou.“

„To není možné.“

„Vy byste tu svoji určitě také rád viděl.“

Podíval se na mě. Jinak. Na vteřinu lítostivě. Vypadl z role a věděl, že já to vím. Bylo ticho a jen jsme se na sebe dívali. „Co vám řekla, než odešla?“ zeptal se potichu.

„Že ji mrzí, že už vás a vaši paní nikdy neuvidí.“

Květa mi ve skutečnosti řekla přesný opak, ale nejsem sebevrah. Dojala jsem ho. Toho nerudného, naprosto odporného chlapa jsem dojala.

„Řekli mi, že ji buď najdu, nebo mě zavřou. Sice ji hledám, ale najít ji nikdy nechci.“ Zhluboka se nadechl. „Dobře, pojedu s vámi, abyste se rozloučila s dcerou, pak vás okamžitě odvezu do vazební věznice.“

Nedává to moc smysl, ale usmála jsem se. Nic jiného než vidět se s Milinkou mě vlastně už nezajímalo. Po chodbě se mi šlo mnohem lépe. Majorovi o něco hůř.

2017

Probudila jsem se – po opravdu dlouhý době jsem spala jako dřevo a nezdálo se mi nic. To je u lidí s úzkostma skoro nemožný, protože jakmile mozek dostává volno, myšlenky se rozběhnou do takovejch dálek a narostou takovejch rozměrů, že ve snech to většinou odnášíme nejvíc. Už jsem zažila i noční běsy, sny tak hrozně živý a strašlivý, že jsem se bála usínat. Kdykoliv jsem zavřela oči, věděla jsem, že budu trpět. A tak jsem se dostala až k naprostý insomnii, ze který se zas snažím poslední roky vymanit, a když náhodou přijde bezesná noc, mám chuť bouchnout šampaňský.

Dneska ale těch důvodů k oslavě bude víc. Je neděle a já se zas uvidím s Tomášem. Ve chvíli, kdy jsem si vybavila náš pátek, se mi na mysl vkradl Kamil a jeho milý zprávy. Sáhla jsem po telefonu a zkontrolovala, jestli nějak nepokračoval. Od něj nic, od Tomáše jen: Tak ve 13.00 v Louvru!

Juch juch! Odtančila jsem si dát dlouhou koupel, bude potřeba uvést to všechno do stavu připravena na všechno. Ty jo, ta páteční pusa, ta byla. Juch juch!

Rozhodla jsem se jít do Louvru pěšky, dneska mě prostě nic nerozhodí, naopak, pěkně se projdu a trochu rozchodím tu nervozitu, co mi postupně ovládala celý tělo. Mám na sobě svoje milovaný šaty, ve kterejch se cejtim skvěle, dnešek mi fakt nemůže nic zkazit, od pátka mám pocit, že mám v životě prázdniny.

Vešla jsem do Louvru a on už tam seděl, je vlastně úplně dokonalej – jak to, že jsem to neviděla dřív? Mávnul na mě a usmál se a mně se zase v břiše rozlil ten pocit. Přišla jsem k němu a poprvé znejistěla. Dát mu pusu, nebo ne? Radši jsem si jen sedla a hned vzápětí si to vyčítala, škoda každý pusy, co padne vedle, ha ha, no ale teď už se zvedat nebudu. Vyřešil to za mě, vzal moji ruku a políbil ji na hřbet. Ach bože, já se tak mám!

V hlavě mi furt ležel Kamil, ale nechtěla jsem tohle debilní téma načínat, tak si počkám, jestli s ním nezačne on. Stalo se hned poté, co jsme si objednali jídlo. „Volal jsem tomu Kamilovi.“

„Volal?“

„No jo. Tak jsme si spolu popovídali a myslím, že to pochopil a dá ti pokoj. Kdyby ještě otravoval, dej mi vědět.“

„A cos mu řekl?“

„To je mezi námi, už se o něm nebudeme bavit.“ Jeho příkrost mě trochu zarazila, takhle jsem ho vůbec neznala, ale poslechla jsem ho a bavili jsme se o mnohem příjemnějších věcech. Po chvíli jsem se zase dostala do svý povznesený šťastný nálady a nemohla z něj spustit oči, je fakt legrační, jak člověk, do kterýho se zamilujete, vypadá najednou úplně jinak. Krásně!

„No, a máma se nám s tátou prostě neozvala od chvíle, co odletěla do Itálie, chová se jako puberťačka, uražená.“

„Ahoj!“

„To říkáš mně?“ Ne, říkal to někomu za mnou, otočila jsem se a tam stála krásná holka, dlouhý blond vlasy, vysoká, velký oči, jako by zrovna slezla z módního mola. Aha, asi nějaká studentka, taky přišla na oběd. Všechno se ve mně zkroutilo, Tomáš vůbec nevnímal můj nechápavej pohled, vstal od stolu a s tou buchtou se vroucně objali. Tak to snad ne, já dostala jen blbou pusu na ruku a tahle nádhera objetí? Zvednu se a odejdu.

„Terezko, tohle je…“

„Já asi půjdu.“

„Cože? Někam chvátáš?“

„Ne, ale nechci tu překážet.“

„Co blbneš, tohle je Hedvika, moje dcera.“

Dcera! Já jsem ale kráva. V životě jsem žádnou vysokou blondýnu neviděla tak ráda, jako tuhle Hedviku. Usmála jsem se od ucha k uchu a natáhla ke krasavici ruku. „Ahoj, já jsem Tereza.“

„Hedvika.“ Nevypadala nadšeně.

„Tati, přišla jsem tě překvapit, netušila jsem, že budeš mít, ehm, společnost.“

„To je v pořádku, přisedni si k nám, stejně bych vás dvě dřív nebo později seznámil.“

Hedvika se podívala tázavě nejdřív na mě, pak na něj.

„Víš, já a Tereza… ona je moje studentka, pomáhám jí s diplomkou a teď jsme…“

No to jsem teda sama zvědavá, co vlastně my dva jsme.

„No prostě je nám spolu dobře a asi spolu…“

„Chodíme?“ zeptala se Hedvika a přísahala bych, že v tom bylo znechucení.

Tomáš kývl a usmál se na mě a stiskl mi ruku. Cítila jsem se fakt dobře.

„No tak to je skvělá zpráva pro čtenáře Koně a psa,“ ušklíbla se Hedvika ironicky.

„Pro čtenáře koho?“ usmála jsem se nervózně a ta holka mi přestávala bejt sympatická. Jo, počkat, ona mi nikdy ani nezačala bejt sympatická.

„To je taková naše oblíbená věta z filmu Notting Hill, Hugh Grant se vydává za novináře z časopisu Kůň a pes, aby mohl udělat interview s Julií Roberts.“ Zasmáli se spolu spiklenecky. Připomnělo mi to mě a tátu.

No jo, táta! „Můj táta je taky novinář, říkala jsem ti to?“

„Říkala, v pátek, pamatuješ?“

No, nepamatuju.

„Jo, aha, vy jste spolu byli i v pátek,“ poznamenala Hedvika významně.

Začínalo mi bejt špatně, tohle rozhodně nebyla moje představa příjemnýho nedělního odpoledne.

Tomáš to cítil a snažil se nějak uklidnit atmosféru. „Co tě vůbec přivádí? Nějaký novinky?“

„No jo, je to tak. Čekala jsem, až se to potvrdí definitivně a bude to safe. Nepředstavovala jsem si teda, že ti to budu říkat v tomhle složení u stolu, ale co už. Vždyť jsme jedna rodina, skoro, že, slečno? Kolik vám je?“

„Pětadvacet.“

„Stejně jako mně! A o polovinu míň než mámě!“

„Hedviko, prosím, nezačínej.“ Tomáš se snažil bejt přísnej, ale vyznívalo to spíš směšně. „Cos mi teda chtěla říct?“

„Jsem těhotná.“

Tomášovi vhrkly slzy do očí, já pípla „gratuluju“ a chtěla se jít rozpustit do záchodový mísy. Oni dva se objali a já si snad nikdy v životě nepřipadala tak navíc jako v tuhle chvíli.

„Budeš dědeček!“ vykřikla Hedvika na celou zahrádku a mně to došlo naplno. Chodím s dědečkem. A snacha je moje vrstevnice a nejradši by mě dala semlít na masokostní moučku. Tímhle naše společné rodinné odpoledne bohužel zdaleka nekončilo. Když Tomáš odešel na záchod a my zůstaly u stolu samy, jen jsem se modlila, ať na mě nemluví, a ona spustila: „Co to máš na obličeji? To máš od narození? Snad nevadí, že se ptám, předpokládám, že se ptá každej.“ Přimhouřila oči, trochu se nahrbila a přiblížila se ke mně. Nebylo to přátelské gesto ve stylu „Svěř se mi“, bylo to spíš „Tak se ukaž, děvenko, jak tohle ustojíš“.

Ustojím. „Mám to od narození, takže už jsem si stačila zvyknout. Aspoň si mě nejde splést.“ Řekla jsem to nejvíc suverénně, jak jsem mohla, doktorka Eva by na mě byla určitě pyšná.

Trochu jsem tím vzala Hedvice vítr z plachet, protože jsem jí moc nedala prostor pro další nepříjemný otázky, takže řekla jen: „To je dobře,“ a stáhla se. Cha!

Tomáš se vrátil ze záchoda a všimnul si, že atmosféru u stolu by významně pozvedlo, kdyby na nás někdo hodil granát. „Tak co, vy moje krasavice, bavíte se?“ řekl tak nejistě, až Hedvika vyprskla smíchy. Vzápětí se zvedla, dala mu pusu na tvář a oznámila, že odchází. Ať si to užijem, přičemž slovo „užijem“ klidně mohla nahradit slovy „Kéž by ta flekatá kráva chcípla“ a vyšlo by to nastejno.

„Pozdravuj Simona,“ řekl Tomáš a očividně se mu ulevilo, když dcera zmizela ze scény. „Tak co jí říkáš?“

„Je krásná.“ Dál jsme se o ní nebavili a oba jsme věděli proč.

Lenka se probudila v hotelovém pokoji, leknutím se posadila na posteli a rozhlížela se okolo. Opodál byla druhá postel, rozhrabaná, ale nikdo v ní nespal. Vedle ní byly vyskládané Janiny tašky, a Lence se ulevilo. Vypadá to, že neudělala žádnou kravinu, nebo aspoň ne takovou kravinu jako před šestadvaceti lety. Postavila se na nohy a silně ji rozbolela hlava, nos měla podivně ucpaný, pořád cítila na jazyku tu hořkou pachuť. Do zrcadla se radši ani nedívala, nic překvapivýho tam neuvidí, leda to, že je překvapivě stará a oteklá. Opláchla si obličej a navlíkla na sebe včerejší oblečení, což jí připadalo fakt nechutný. Vylezla z pokoje a došla k výtahu. Vůbec si tohle nepamatuje, Matteo ji zřejmě uložil jak mimino až do postele. Sjela výtahem dolů, u recepce jí ukázali, kam na snídani. Ocitla se ve velké prostorné hale s obřími servírovacími stoly a boxy pro snídaně.

„Good morning, sweetheart!“ Najednou se u ní objevil Matteo, opět perfektně vypadající, navoněnej, on ten alkohol a drogy zřejmě měl jen jako.

„Hello.“ Lenka vůbec nevěděla, jak se k němu má chovat, protože si nebyla jistá, co všechno se včera stalo. Jen ví, že brala drogy. Poprvý v životě! Šňupala kokain jak nejprotřelejší feťačka, a teď se stydí. Na druhou stranu, Tereza by ji za to možná ocenila. Tereza. Tereza, která neví, že její skutečnej táta je povrchní vyvoněnej Ital s pytlíkem koksu v kapse. Bolest v hlavě se začala zvětšovat a pulsovala, Lenka jemným gestem Mattea odstrčila od sebe a šla si sednout do rohu jídelny k Janě, která zpruzeně žvýkala housku rychlostí jeden žvejk za hodinu.

„No nazdar, pařmenko!“ pozdravila ji a uchichtla se.

„Jani, promiň. Já vůbec nevím, co to do mě vjelo.“

„Já vím, co do tebe vjelo. Ital, před šestadvaceti lety.“

„Prosím tě, moc tě prosím, neříkej nic Tereze ani Ivanovi. Já jim to řeknu, ale nejdřív musím vymyslet, jak to udělám. Je to moc velká pecka.“

„No jo, neboj, nikomu ani muk,“ slíbila Jana, která sice všechno už dávno vyzvonila Liborovi, ale ten se přece nepočítá.

Dosnídaly, pobalily věci, hlavně Jana, která si v sobě pořád nesla křivdu, že Lenku nezajímají její včerejší nákupy, a byly připravené vydat se na loď a dojet zpátky do jejich letoviska. Matteo měl ale jiné plány. Sveze je na vlastní jachtě a stráví s nimi den na jejich pláži, protože se přece nerozloučí tak náhle, když si včera tolik užili. Lenka s Janou z toho nebyly na větvi, Jana už nechtěla strávit další den jako křen a Lenka zase nechce mít další den na očích svůj čtvrt století starej průser, ale oběma bylo blbý říct Matteovi ne, a tak se všichni tři nalodili na jeho jachtu pojmenovanou Eternity, název stejně kýčovitej jako celej Matteo, a vydali se směrem Caorle.

Cesta trvala asi dvě hodiny, Lenka se celou dobu úspěšně vyhýbala Matteovým pokusům o delší konverzaci, zčásti proto, že po včerejšku na něj prostě neměla náladu, a zčásti proto, že se bála, co všechno by se o včerejšku dozvěděla. To, že si dala kokain, kladla za vinu pouze a výhradně jemu, ona sama by to nikdy neudělala a on využil situace a jejího přiopilého stavu. Tak. Jana strávila celou cestu v malé kajutě, odkud zběsile datlovala Liborovi, že bude muset strávit další den s tím otravným Italem a Lenka si jí zase nebude všímat.

Ivan se probudil v hotelu a po chvilce přemýšlení se rozhodl, že vlastně není tolik kam spěchat a trochu se rozhlédne po městě. Verona byla nádherná, kýč, který vypadal jako z nějakého renesančního obrazu. Polovina její popularity těžila z příběhu Romea a Julie, a ačkoliv bylo s městem spojeno dost pravdivých legend a příběhů, na každém rohu člověk narazil na suvenýry a objekty vycházející ze Shakespearova smyšleného příběhu. Ivanovi to přišlo legrační, když se díval na balkon, ze kterýho vymyšlená Julie shlížela na vymyšlenýho Romea, a když viděl ty stovky turistů, co si kupujou srdíčka a serepetičky symbolizující tuhle pubescentní nešťastnou lásku. To se vůbec málo ví, že protagonisti nejslavnějšího Shakespearova díla byli v pubertě, prostě malý rozmazlený děcka, dneska by je lidi označili za emo a o jejich společný sebevraždě by napsali v bulváru malej článek, do pár dní by to všichni zapomněli, pokud by ovšem dotyčný děti nenatočily nějakej vzkaz na YouTube. Ještě by se k tomu vyjádřilo pár rádoby renomovanejch psychologů, Ivan moc dobře ví, jak to funguje, prostě se zavolá kámošovi, co jednou viděl z vlaku knížku o psychologii, ať řekne do článku dvě věty. Ivan se zasmál, kam až jeho myšlenky zaběhly při pohledu na kamenný balkon ve Veroně, ale málo platný, novinařinu dělal pětadvacet let, to v člověku prostě nějakej čas zůstane.

Po ranní procházce se vrátil do hotelu, sbalil věci a vydal se na autobus směr Caorle. Začínal pociťovat vzrušení z toho, že překvapí svoji ženu, která ani náhodou nečeká, že se objeví. Zároveň se trochu bál, v jakém stavu Lenku vlastně najde, protože mu v hlavě nepřestala vrtat její včerejší esemeska. Možná že by se pak spolu před odletem domů mohli zdržet ve Veroně. Nasát trochu toho romantickýho kýče.

1952

Když jsme dojeli k mému bytu, byla půlnoc. Pokud to vzala do ruky Barbora, Milinka už určitě spokojeně spala. Pokud se o to staral Fráňa, bůhví co se doma děje. Okna byla zhasnutá, tak snad je to všechno v pořádku. Tatam byla majorova děsivá aura, najednou se vedle mě šoural zamyšlený zlomený otec, který přišel o svoji dceru.

Vešli jsme do bytu, všude bylo ticho a tma, běžela jsem do ložnice, Milinka spokojeně spinkala v postýlce. Sedla jsem si v kuchyni na židli a rychle přemítala. Dbalý stál mezi dveřmi a poklepával nohou, neměla jsem moc času. Až po chvíli jsem se ohlédla a trhla sebou leknutím. Na zemi v rohu kuchyně seděl Fráňa, úplně mimo sebe. Zíral do prázdna a v ruce mu za ouško visel prázdný hrnek. Zvedla jsem se ze židle a klekla si k němu.

„Fráňo? Jsi v pořádku?“

Teď sebou trhl on. Jako by byl v nějakém podivném transu. „Spí.“

„Milinka? Ano, spí, uložil jsi ji, děkuji.“

Podíval se tupým a nepřítomným pohledem na Dbalého. Blouznil. „Prosím, zatkněte mě. Provinil jsem se proti republice v těchto bodech…“

Zacpala jsem mu pusu. „Jsi normální? Co to děláš?“

„Už to dál neunesu. Máme svoje místo, v kostele tady vedle v ulici. Scházíme se tam s… pište si, pane majore.“

Vrazila jsem Fráňovi facku. Dbalý se kupodivu tvářil, že ho to vůbec nezajímá.

„Paní Valentová, rozlučte se s dcerou a jedeme.“

Zvedla jsem se, oklepala si kolena a nechala Fráňu svému osudu. Bylo mi z něj špatně. Došla jsem do ložnice, vzala Milinku do náruče, přičichla si k jejím vlasům a zase ucítila celý vesmír. „Broučku, buď hodná a poslouchej tetu Barboru, zatímco budu pryč, rozumíš? Miluju tě, brzy se zase shledáme.“

Dala jsem jí pusu a honem ji odložila do postýlky, abych se hystericky nerozbrečela. Potemnělým bytem jsem prošla ven na chodbu, Dbalý za mnou zabouchl dveře.

„Ještě prosím jednu věc.“ Ani jsem se na něj nepodívala a klepala na Barboru. Po chvíli vyšla ven, rozespalá, přitom však přesně věděla, co se děje. „Budu teď nějakou dobu pryč,“ říkám jí a obě natahujeme. „Klíč máš, vyzvedni, prosím, Milinku a postarej se mi o ni, já ti to pak všechno splatím, slibuji.“

Neudržela se a po tvářích se jí začaly koulet slzy. „Maruško, drž se, buď statečná.“ Objaly jsme se tak pevně, že jsem chvíli nedýchala, pak jsme se pustily a já se radši rovnou otočila ke schodům a strašně doufala, že to není naposledy, co se vidíme.

Ve vazební věznici se se mnou nepárali. Donutili mě vysvléct všechno oblečení a dali mi místo něj odporné hadry, ušité snad z koberce, hrozně to škrábalo a bylo to nepříjemné. Ale to bylo to nejmenší. Od spoluvězeňkyň jsem slyšela hrůzy, které se tu při výsleších dějí, vyšetřovatelé se neštítí zmlátit dotyčného do krve, seřezat ho páskem, vyprávěly o jedné ženě, kterou prý seřezali tak, že jí museli amputovat prsa. Seděla jsem na Pankráci, nejhorší historky se tu vykládaly o veliteli věznice, který měl prý vyloženě spadeno na ženy a vyžíval se v jejich mučení. Sama jsem časem byla svědkem, jak se vracely některé ženy z výslechu – pro rány v obličeji je ani nebylo poznat. Oblíbila jsem si jednu, Milušku, byla krásná, že se na ni člověk nemohl vynadívat a jen si říkal, jestli je vůbec možné, aby existovalo něco tak dokonalého… Sebrali ji s dalšími studenty při tisku letáků, taková hloupost, a děvče bylo odsouzeno na patnáct let. Byla o deset let mladší než já, obdivovala jsem její odvahu v tak útlém věku.

Dny jsem přežívala jen díky myšlenkám na Milinku a na to, že se odtamtud jednou dostanu, ale bylo těžké neztratit naději – oni se všemožně snažili dostat z nás poslední zbytky lidství, redukovat nás na zvířátka řízená jen těmi nejnižšími pudy, hlavně pudem přežít, přiznat se ke všemu, co jsme provedli i neprovedli, a pak z nás vymlátit duši. Střídali se, hodnější nahradili ty horší, někteří v sobě měli ještě kouska srdce, jiní si na nás vyloženě chtěli smlsnout. O majorovi Dbalém jsem od chvíle, kdy mě uvěznili, neslyšela. Nikdo mi také neřekl, kdy mě čeká soud a jaká obvinění proti mně vznáší. Pobyt v malé místnosti mi začal po čase lézt na mozek, člověk byl zavřen ne sám, ale sám se všemi myšlenkami, vzpomínkami, svými blízkými, ať už živými, nebo mrtvými, se všemi strachy a démony a byl jim vydán napospas, nedalo se před nimi utéci. Mentálně slabší to nezvládli, buď se přiznali, ačkoliv to jim kýženou úlevu nepřineslo, nebo se pokusili o sebevraždu. To já bych nemohla, kvůli dceři nikdy. Balancovala jsem na okraji propasti a zatím úspěšně.

Otázkou je, jak dlouho to vydržím.

2017

Po obědě, kterej trval asi čtyři hodiny, mě Tomáš pozval k sobě domů. Kejvla jsem a vzápětí si to vyčítala, protože mě ovládla šílená nervozita. Co když bude něco chtít? Co když nám to nepůjde? Co když jemu to nepůjde? V hlavě se mi zas rozjelo asi dvě stě různejch verzí toho, co se stane v následujících hodinách, v jedný samozřejmě nechyběl pád po uklouznutí ve vaně kvůli chybějící rohožce.

Vybavila jsem si slova doktorky Evy, co mám dělat v takových situacích. Představit si, že stojím na hřišti s baseballovou pálkou a ty myšlenky ke mně lítaj jako míčky a já je jednu po druhý odpaluju pryč. Tohle zhmotnění nesmyslů a strachů mi pomáhalo hodně. Dělali jsme třeba jednou takovej druh meditace, představovala jsem si, že sedím u řeky a dívám se na ni, jak plyne. Z hlavy si postupně vytahuju jednu myšlenku za druhou, jeden strach za druhým a pouštím je po tý vodě pryč. Samozřejmě že jsem si to představovala, jako se to děje v Harrym Potterovi s myslánkou, všechny myšlenky a strachy byly takový tenký stříbrný nitky, který jsem z hlavy vytahovala jako žížaly a pak je házela do vody a posílala do neznáma. Tyhle procesy pomáhaj uvědomit si, že všechno je to jen v hlavě, neděje se to doopravdy. A stejně jako to do tý hlavy přišlo, může to i odejít.

Koneckonců, jak tak zjišťuju, i láska je v hlavě. Romantici a spisovatelé se nám snažej namluvit, že jde o srdce, vyšší moc a nějakou nadpozemskou přitažlivost, ale to je ve skutečnosti jen práce hormonů a po skončení hormonální bouře přichází zdravej rozum a posuzování pro a proti. Já samozřejmě teď v záchvatu zamilovanosti nad žádnýma pro a proti nepřemýšlím, protože všechno je dokonalý, ale protože jsem to já, přemýšlím dopředu a vím, že jednou to přijde. Že ráno vstanu a jeho dech mi nebude vonět. Že mi bude připadat u určitých věcí směšnej, budu k němu kritická, bude mě štvát. Ale dokud v sobě budu mít ten pocit, takovej ten základní pocit, že to naše spolu dává smysl, nevyhodí mě takový věci z konceptu. Proto se ten začátek nesmí posrat nebo uspěchat. Třeba tím, že mě na druhým rande vezme k sobě domů!

Stáli jsme před jeho domem, byl moc hezkej, takovej ten starej činžák na Vinohradech, pro ty já mám slabost. Vůbec mi nevadí, že tam jsou oprejskaný zdi a starej výtah a ošklivý schody, má to svoje kouzlo. Jeho byt byl taky takovej. Vysoký stropy, parkety, trochu ojetý okna a spousta obrazů a plakátů, spousta knih, knihy vlastně byly úplně na každým kroku, měl z nich udělanej noční stolek i stolek v obejváku, měl je vyskládaný v rohu pokoje do obrovský věže, měl je v kuchyni i v koupelně. „Už ti někdo říkal, že hodně čteš?“

Zasmál se. „Jo, už jsem o sobě něco takovýho slyšel.“

„A slyšels někdy o audioknize nebo o čtečce?“

„Slyšel, ale to není ono. To nemá vůni knihy. Čichni.“

Před nos mi strčil obrovskou bichli s nějakým latinským názvem, byla celá zaprášená a já okamžitě nabrala do nosu prach a kejchla jak starej chlap. Tomáš se smál a uklidil ji zpátky na podlahu k televizi.

„A luxuješ někdy, nebo…?“

Zasmál se znova. „Mám dokonce paní na uklízení.“

„Jo, pozor, pán je vinohradská honorace!“

„Přesně tak. Pán by si dal víno, dá si paní taky?“ Přitáhnul si mě k sobě, jako by se nechumelilo, a dal mi pusu. Pak odešel do kuchyně a já se tetelila na gauči a rozhlížela se v tom krásným prostoru, kde jsem si okamžitě připadala jako doma. Dokonce jsem se cejtila tak dobře, že jsem se začla přehrabovat v časopisech, co měl naskládaný vedle gauče, samej National Geographic a Lidé a země a pak něco o historii, no, je fakt, že nález Playboye tady by mě doopravdy šokoval.

Když jsem si listovala obřím speciálem na téma Jižní Afrika, Tomášovi zazvonil telefon. Zvedl ho a mimoděk přivřel dveře do kuchyně, abych ho neslyšela. No co, to je přece úplně normální, že nechce, aby někdo poslouchal jeho rozhovory. Snažila jsem se dál klidně listovat časopisem, ale stejně jsem měla tak trochu nastražený uši směrem ke kuchyni, protože vlastně nevím proč. A najednou jsem zaslechla oslovení „Hedviko“ a přestala předstírat jakoukoliv činnost a naprosto trapně se přiblížila ke kuchyni a poslouchala. Proč si tohle dělám? Není to vůbec moje věc.

„… no a co, že jste stejně starý. Já ji mám rád a je to moje věc, s kým se stýkám… No to nemyslíš vážně. Takže ty mě chceš vydírat a dávat mi ultimáta? To se dělá, když je někomu patnáct, ne? … Nechápu, co to má znamenat, jistěže mi na tobě záleží, ale jak to chceš porovnávat s Terezou? Ty jsi moje dcera a vždycky budeš, ona je moje nová přítelkyně, na který mi záleží. Jak by se ti líbilo, kdybych ti začal vymlouvat Simona? … No já vím, že on je skvělej, ale Tereza je taky skvělá a možná by sis měla nejdřív dát tu práci ji poznat a pak teprve hodnotit… Tak tohle ani nebudu komentovat, to přeháníš… Ne, přeháníš to, nečekal bych, že se budeš navážet do něčího vzhledu, takhle jsem tě nikdy nevychovával a máma taky ne.“

Tak, a bylo to. Podle Hedviky pro něj nejsem dost dobrá mimo jiné kvůli tomu, co mám na obličeji. Strašně se mi chtělo začít brečet, strašně. Veškerá moje nejistota, kterou jsem doteď úspěšně upozaďovala a záměrně ignorovala, byla zpátky. Zhroutila jsem se na gauč a zacpala si pusu polštářem. Co budu dělat, co budu dělat. Nezvládnu se teď tvářit jakoby nic, slyšela jsem toho až moc. Od Tomáše je hezký, že se mě zastává, ale jak dlouho tenhle nátlak vydrží? Dlouho ne. Brzo ho Hedvika nějakým způsobem umoří a on pak za mnou přijde a řekne nějakou blbost, proč spolu nemůžem bejt. Takhle to vím hned a líp se s tím vyrovnám. To jsem to vymyslela. Zejtra jdu k Evě, tam se z toho vybrečím, změním vedoucího práce a pojedeme dál. Večer si budu číst o Marii, její hroznej osud mě vždycky hodí do správný perspektivy. Snad to zabere. Můj mozek chtěl, aby se mé tělo zvedlo z gauče, ale tělu se nechtělo, bylo mu tam dobře. Po dlouhým přesvědčování sebe samé jsem se nakonec zvedla, potichoučku si nazula sandály a vypadla ven z bytu. Tomáš ještě pořád nevyšel z kuchyně, asi se snaží svou dceru přesvědčit, že flekatá holka v jejím věku je ideální náhradou za její skvělou zesnulou matku.

Šla jsem se skloněnou hlavou po ulici a veškerý úsilí věnovala tomu, abych nebrečela. Ono se to ale všechno nějak dralo ven, a tak mi tekly slzy a soply a já si to utírala do rukávu saka jak opravdová lady. Sedla jsem na tramvaj a upřeně zírala do země, hlavně teď nikoho nepotkat. Projížděla jsem nepřítomně prohlížeč na mobilu, aby to vypadalo, že ta moje skloněná hlava má nějakej účel, jako kdyby to snad někoho v tý tramvaji zajímalo, jestli čumím do mobilu nebo do blba nebo co. Furt mám utkvělou představu, že mě někdo pozoruje, hodnotí každej můj pohyb a čin, jak moc jsem u toho trapná a směšná a jak moc jsem ošklivá a zbytečná. Jsem labilní troska a Hedvika má pravdu, Tomáš by si měl najít nějakou starší zasloužilou docentku, někoho, s kým si budou moct po večerech předčítat ze zaprášenejch latinskejch knih, budou si libovat, jak krásně voněj, a nikdo z nich nekýchne.

Pípla mi zpráva, já se lekla a třesoucí se rukou odemkla displej telefonu. Vzápětí jsem měla chuť hodit ho z okna, zase otravoval Kamil. Nazdar Pando! Jak se máš? Už se ti ozval děkan? :D

Běž do prdele. Tak. KONEČNĚ jsem mu napsala opravdu to, co jsem měla na srdci.

Ale k čemu to je, když je stejně všechno v hajzlu? Tomáš se mi pořád neozýval, asi na mě kašle, stejně jsem kráva, když si myslím, že zmizím bez vysvětlení z jeho bytu a on mě pak bude nahánět, není mu patnáct, aby to dělal. Vystoupila jsem z tramvaje a došla domů, odkopla boty bůhví kam a padla do postele. Tak, a teď si navíc vypnu telefon a tím se mu pomstím nejvíc, ačkoliv se mu vlastně nemám za co mstít, protože on mi nic neprovedl. Stejně mi nezavolá ani nenapíše.

V takových chvílích mi nejvíc pomáhalo usnout, spánek je v tomhle boží, protože uleví vědomí a na chvíli vypne všechny procesy. Jen usnout. Maličkost. Samozřejmě mi to nešlo a po chvíli jsem ztratila trpělivost, a ačkoliv to normálně nedělám, mám v šuplíku platíčko neurolu pro stavy nouze, a teď teda nouze rozhodně byla. Kopla jsem do sebe dva, to byla jistota okamžitýho spánku na dobu neurčitou.

Kdybych to bejvala neudělala, tak bych třeba zjistila, že se mi Tomáš marně snaží dovolat a nakonec po půlhodině vyděšeně zvoní na náš zvonek a já v kómatu naprosto nereaguju.

Ivan vystoupil z autobusu v Caorle a zhluboka se nadechl. Ta vůně soli ve vzduchu je skvělá, to maj Italové stejný jako jinde, i když je nemá rád. Otevřel mobil a naťukal cílovou destinaci, bylo to pár kilometrů, zavolá si Uber. Připadal si jako supermoderní mladík, když si přes aplikaci objednal taxík. Řídil ho Giorgio a byl definicí všeho, co Ivan na Italech nesnášel. Žvanil, byl hlasitej, blbě se smál a všechno mu trvalo sto let, protože na všechno je přece čas. Na jedné křižovatce zastavil na červenou a šel něco hledat do kufru auta. Vůbec ho nevzrušovalo, že už je dávno zelená, vlastně to nevzrušovalo nikoho kromě Ivana, ostatní auta prostě troubila a objížděla je. Po pěti minutách se Giorgio vrátil s vítězoslavným výrazem – z kufru si přinesl vonítko do auta ve tvaru penisu a se smíchem ho zavěsil na přední zrcátko. Penis voněl jako orchidej. Ivan hypnotizoval ikonku v aplikaci navigace, aby už byli konečně v cíli.

Giorgio ho vyklopil před hotelem, najednou měl strašně naspěch, to je zajímavý. Ivan se vydal na recepci a rovnou se ptal po Lence a číslu jejího pokoje. Recepční nejdřív měla problém mu takovou informaci poskytnout, ale přesvědčil ji, že je manžel dotyčné a přijel ji překvapit, věděl, že na ženskou taková věc zabere. Měl pravdu. Ivan se rozzářil, moment překvapení je blízko. Recepční mu však záhy zkazila radost zprávou, že Mrs. Voráčová se od včerejška nevrátila do hotelu. Ivana zachvátila panika, měl o manželku strach a vlastně nebylo jasné, jestli ho víc mrzí, že tu Lenka není, nebo to, že jeho překvapení se jen tak konat nebude. Vydal se to rozdýchat ven před hotel a při té příležitosti si zapálil. Kouřil málo, vlastně skoro vůbec, bez alkoholu si nedal cigaretu už několik let, ale tentokrát měl nervy tak nadranc, že neviděl jinou možnost.

Vytáhl z kapsy telefon a vytočil Lenčino číslo. Vyzvání to. To je dobrý znamení, kdyby ležela někde okradená, mrtvá nebo znásilněná, telefon už bude asi vypnutej. Sám sebe v duchu okřikl za takový ujetý myšlenky, musí se uklidnit, jak to vždycky říkal jeho táta, je třeba aplikovat teorii Occamovy břitvy, čili že obvykle se dějí obvyklé věci. Takže Lenka je někde u kamarádů, přece jen tu má asi někoho z dávnejch dob, nebo se s Janou vydaly na nějakej vícedenní výlet a brzo se to všechno stoprocentně vysvětlí. À propos, Jana… Ivan na ni možná má číslo! Pátral v kontaktech a našel ji jako Jana megera, no jo, neměli se zrovna v lásce, poklepal na její jméno a slyšel vyzváněcí tón, znovu se mu ulevilo a najednou se na druhém konci ozvalo: „Haló?“

„Jano? Tady Ivan Voráč. Jsi s Lenkou?“

„Jo, je tady.“

Ivanovi se tak strašně ulevilo, že si sedl na obrubník a cigaretu najednou nepotřeboval. „Skvělý, neříkej jí, že spolu mluvíme. Přiletěl jsem za váma, je to překvapení. Kdy se vrátíte do hotelu?“

„No, vlastně každou chvíli, ale měl bys vědět, že…“

„Ne ne, hlavně jí nic neříkej, stojím před hotelem, počkám tu.“ Zavěsil a byl úplně nervózní, jak bude Lenka reagovat, a než si přesně vymyslel, co všechno jí chce říct, najednou ji uviděl – vyšla zpoza rohu, v závěsu za ní Jana a s nima, sakra, kdo to je? Nějakej italskej mačo, co jim nesl tašky a Lenku v jednu chvíli něžně pohladil po zádech. Další cigareta bude nezbytná. Než ji stačil vytáhnout, Lenka ho zaregistrovala a leknutím jí málem vypadla z ruky kabelka. Mimoděk se otočila na toho Itala a něco mu pošeptala, on se zarazil a zatvářil se dost legračně. Obličej se mu tak podivně zkroutil, tatam byla jeho suverenita. A máš po ptákách, ty hajzle, pomyslel si Ivan.

Než došla až k němu, Lenka jen dokola nechápavě kroutila. „Co tu děláš?!“

Takovou reakci vážně nečekal. „Přijel jsem tě překvapit. To se mi docela povedlo, co?“

Ironii v jeho hlase nepřeslechla. „To se ti teda povedlo.“

Měl chuť jí jednu vrazit, sebrat si věci a okamžitě odjet. Cejtil se poníženej, zklamanej, cestoval jsem, do prdele, několik hodin do posranýho Mnichova, protože to sem nelítá přímo, spal jsem v nějakým zablešeným hotelu ve Veroně, musel sledovat ty kýčovitý projevy lásky od debilů pod Juliiným balkonem, utratil asi milion, aby měl letenku tak rychle, a pak sem přijede a přistihne Lenku s nějakým Erosem Ramazzottim chudých. Bojoval se svojí hrdostí a s egem, ostatně, to mu ve vztahu s Lenkou vůbec nebylo cizí. Pořád se nějak překonával, snažil se skousnout milion věcí kvůli ní a kvůli vztahu, a proč vlastně, když jediný, co ona pak umí říct, je: Co tady děláš?

Ivan odhodil cigaretu a užuž se chystal opustit scénu se vztyčenou hlavou, když vtom zahlédl Mattea zblízka. Jeho fleky na obličeji. Vypadá úplně jako…

Ivanovi se zatmělo před očima.

1952

Zdálo se mi, že jsou na mě ve vězení hodnější než na ostatní. Dokonce se mi zdálo, že někteří bachaři ani pořádně nevěděli, proč tu jsem. Připadalo mi to podivné, do ostatních se často naváželi, uráželi je, snažili se psychickým terorem dostat na jejich citlivá místa. Mluvili o jejich rodinách, snažili se v nich vyvolat lítost, špatné svědomí, nenávist k sobě samému, pocit viny… ale ke mně nic. Na mě se jen divně dívali, občas mě okřikli. Ne že by to na můj psychický stav mělo valný dopad, spíš se na mne ostatní dívali jako na protekční mrchu. To je legrační být ve vězení považována za protekční mrchu.

Směli jsme jednou začas napsat domů dopis, ten se samozřejmě kontroloval, nesmělo tam být nic o tom, co se s námi děje, v čem žijeme a podobně. Jen pozdravy a případné žádosti o osobní věci, které nám mohly návštěvy přivézt, pokud jsme je měly povoleny. A povoleny byly tak nanejvýš jednou za pár měsíců. Psala jsem lístky Barboře, komu jinému, a modlila se, aby s Milinkou byly v pořádku.

Krátce po uvěznění jsem se dozvěděla, že mi můj byt sebrali a věci zabavili, Milinku potom chtěli umístit do nějakého dětského domova jako sirotka, ne k mému bratrovi, jak bych předpokládala. Barbora tomu naštěstí byla schopna nějak zabránit, jeden její zeť totiž pracoval na místě, kde se to řešilo, mám opravdu velké štěstí. Když jsem Barboře psala, aby mi přivezla alespoň zubní kartáček a hřeben, vzpomněla jsem si, že mi moje spolužačka Vlasta vyprávěla, jak její strýc psal po válce z komunistického lágru domů a bylo to celé tak věcné a strohé, až z toho šel mráz po zádech. Moji drazí, srdečně Vás zdravím. Za tři týdny mě zastřelí. Přivezte mi, prosím, pyžamo. Líbá Váš Ota. Děsivé, jak se ze smrti jen tak mimochodem stane taková větička v dopise. V pondělí si přečtu knihu, v úterý se pomodlím, ve středu mě zastřelí. Já sama nevím, co se mnou bude, soud stále neproběhl, nebo možná proběhl bez mé přítomnosti, to se také děje, a rozsudek mi nikdo neřekl.

Ve vězení nám nedovolili upadnout do stereotypu. Ne snad že by se nás snažili zabavit, když měli pocit, že jsme pár dní moc v klidu, nařídili nám procházku okolo výklenků se šibenicemi. Popravovalo se vždy brzo ráno na dvoře, buď oběšením, nebo zastřelením. Životy, které byly rozmanité, smutné, veselé, naplněné, nenaplněné, mladé, staré, ty všechny tu končily tiše, nepodstatně, během pár vteřin, bez pompy, uboze v prachu. Každý den jsem se tajně modlila za všechny své blízké i za ty, se kterými jsem sdílela to peklo. Modlila jsem se, ačkoliv jsem nikdy nebyla praktikující křesťanka, až na doby, kdy mě babička brávala do kostela. Modlila jsem se, protože jsem mohla. Protože to bylo jim navzdory a bylo to něco, co bylo zakázané, ale oni s mými myšlenkami nemohli nic udělat.

Barbora za mnou přijela asi dva měsíce po uvěznění, mluvily jsme spolu přes takovou zažloutlou síťku, dokonce ani v jednom prostoru nás spolu nenechali být. Vyptávala jsem se na Milinku, ona mi pořád opakovala, že vypadám dobře, což znamenalo jediné – vypadala jsem špatně. Snažila se nebrečet, viděla jsem na ní, jak se přemáhá, pak mi řekla, že ona přece nemůže být z nás dvou ta, která brečí, a já jí řekla, že klidně může.

Asi dva dny poté, co za mnou Barbora byla, se odehrál ten nejkrutější výslech, jaký jsem ve vězení zažila. Zdaleka to však nebylo to nejhorší, co se dalo v komunistickém vězení zažít, protože jsem slyšela šílené zvěsti o elektrických botách, kdy vězni nasadili takové návleky a pouštěli do nich proud. U mě si vystačili s mlácením, fackováním a studenou vodou.

Ten den tam byl bachař námi přezdívaný jako Prsteník, to proto, že mu ten prst na levé ruce chyběl. Bylo mu asi čtyřicet let, kolikrát jsem si říkala, jestli má děti a jestli se k nim vrací „z práce“ domů a láskyplně je objímá. Ten den si mě posadil na židli a chodil okolo mě, jako kdybych byla nějaký exemplář v muzeu.

„Takže ty sis myslela, že si budeš zrádce schovávat u sebe doma, a my na to nepřijdem…“ Kopl mě do levého kolene.

„Ano,“ řekla jsem já, úpějíc bolestí. Rovnou to vyrovnal a kopl mě i do pravého, stěží jsem zůstala sedět.

„A nejen to, tys s nima i chrápala, co, ty děvko?!“ Jedním prudkým pohybem ruky mě z židle srazil na zem.

Nezmohla jsem se na odpověď.

„Odpověz!“ zařval na mě a kopl mě do břicha. Ta bolest byla omračující a okamžitě se mi rozlila po celém těle a já se svíjela v křeči bez schopnosti se nadechnout. Sehnul se ke mně a čapnul mě za vlasy. Ucítila jsem jeho odporný acetonový dech a smrad propocené tesilové látky. „Mluv!“

„Ano.“

„Co ano?“

„Spala jsem s ním.“ K tomu se nikdy nebudu bát přiznat. Kašlala jsem, pořád se trochu dusila a nedokázala zvednout hlavu, abych viděla, kde Prsteník zrovna stojí. Slyšela jsem jen jeho kroky a každou vteřinou čekala další ránu.

„A chceš něco vědět, ty malá svině? Víš, kdo tě udal? Kdo za náma přišel škemrat o lepší barák výměnou za informace?“

Zastavilo se mi srdce. Nebudu mu věřit, ať řekne cokoliv, tohle je jen nějaká metoda, jak mě psychicky rozložit. „Ne.“

„Tak já ti to povím.“ Rozesmál se na celé kolo. Pak se znova přiblížil a kopal do mě při každém dalším slovu. „Byl“ – kop – „to“ – kop – „tvůj“ – kop – „milovanej“ – kop – „bratříček!“

Ztrácela jsem vědomí. Můj bratr? To ne, vždyť žije daleko a je spokojený. Dlouho jsme se neviděli, pravda. Žárlil, že jsem tatínkova holčička, štvalo ho, že nedostudoval, ale tohle by neudělal. To přece ne…

Prsteník si zapálil cigaretu a odklepl ji na mě. „Seber se z tý země, dělej.“

Snažila jsem se rukama odtlačit od země, ale nešlo to. Úplně mi vypověděly službu.

„Tak dělej!“

Ne, nemohu.

On vzal zbytek cigarety a típl ji o hřbet mojí ruky, zařvala jsem bolestí, pak mě sebral a posadil na židli a začal si odepínat pásek. Už jsem se připravovala, že mě seřeže, když vtom najednou vidím, že si po pásku sundává i kalhoty. To snad ne. To ne, ať mě raději zmlátí do krve, to všechno vydržím, ale tohle ne, to se nesmí stát. Užuž se na mě chtěl začít sápat, když vtom se ve dveřích objevil jiný bachař a zavolal ho k sobě kvůli naléhavému incidentu. Prsteník si zapnul kalhoty, utáhl pásek a před odchodem si na mě odplivl.

Po jedné zvlášť náročné noci, kdy jsem nemohla zamhouřit oka, klepala se zimou pod tou hnusnou plesnivou dekou a poslouchala nářek odněkud z vedlejší cely, nářek, který se mi provrtával až do morku kostí, přišla ráno bachařka s tím, že mám návštěvu. Nečekala jsem Barboru ani nikoho jiného, překvapilo mě to, bachařka mě čapla za loket a táhla s sebou, na moje dotazy nereagovala. Posadila mě do místnosti a odešla. Udělalo se mi špatně z představy, že budu muset vytrpět další výslech, další psychické a fyzické týrání. A to, jak znovu podotýkám, na mě jsou ještě prapodivně hodní oproti ostatním.

Dveře se otevřely a v nich se objevil Dbalý. No jistě, jak jsem na něj mohla zapomenout. Přijde další vydírání?

Posadil se naproti mně, připadal mi trochu pohublý, a to ani neseděl ve vězení. Výraz ve tváři měl takový nejednoznačný, předtím jsem v něm uměla číst jako v knize, teď jsem nedovedla odhadnout, jestli je smutný, má vztek, nebo škodolibou radost. „Paní Valentová, rád vás vidím.“

Já vás ne. „Dobrý den.“

„Jak se vám daří?“

Jak by se mi asi mohlo dařit, ty chytráku? „Co myslíte?“

„Myslím, že jsem vám tady zařídil celkem snesitelné podmínky.“

„Vy? Proč?“

Bylo na něm vidět, že má problém mi to říct. Že překračuji hranici, chci od něj vědět něco intimního, osobního, a on se bude muset zase trochu otevřít, jako když se ukázalo, kdo je jeho dcera. „Protože jste jí pomohla.“

Čekala jsem ledacos, ale tohle ne. Najednou jsem to všechno pochopila. Tedy vlastně, vybavila se mi má vlastní slova a myšlenky na to, jak je něco černé a něco bílé a že to vlastně nejde takto doslova rozdělit. Že i tou největší sviní pohne osud vlastního dítěte a že Dbalý zřejmě nebude taková svině, za jakou jsem ho považovala. V tu chvíli jsem začala trochu bojovat sama se sebou. Ten muž slouží obludnému režimu, který mi vzal všechny moje blízké, a já mu teď mám skládat hold za to, že mě ve vězení nenechá chcípnout, ale jen hnít? „Tak mě odsud dostaňte. Proč jste mě sem tedy vůbec dostal, když jste mi tak vděčný?“

„Nerozhoduji o všem. Muselo to být procesně podle předpisů, jinak bych byl v podezření.“

Chápu to, ale není to omluva. Já jsem také riskovala vše, když jsem schovávala jeho dceru, proces neproces. „Tak se snažte.“ Sundala jsem ruce ze stolu a sklonila hlavu na znamení, že v tomto rozhovoru nechci dál pokračovat.

On to pochopil a došel pro bachařku. Neřekli jsme si na rozloučenou nic, cestou zpět do cely jsem si za to nadávala, mohla jsem po něm alespoň poslat vzkaz domů, ze samé vděčnosti by jistě neodmítl.

2017

Spánek v průběhu dne má jednu obrovskou nevýhodu – když se z něj proberete, nejste si docela dlouhou dobu jistí, co je za den, kolik je hodin a co se to sakra do prdele stalo, že je venku světlo, a já spím. Mně to tentokrát netrvalo tak dlouho, vzbudila jsem se totiž až druhej den ráno, kolečka do sebe zapadly celkem rychle a já ještě rychlejc přiskočila k vypnutýmu telefonu a honem ho zapínala v naději, že… vlastně ani nevím co. Ono se mi to nevímco vlastně asi i splnilo, spousta zmeškanejch hovorů od Tomáše, několik zpráv, byl dokonce i u nás doma a zvonil, má o mě strach, neví, co se stalo, proč jsem odešla.

Ale víš to, musíš to přece tušit, nejsi hloupej. Odepsala jsem mu jen stručně, že jsem v pořádku, že se mi udělalo špatně a ať se nezlobí, nebudu se v tom víc citově angažovat, teď se naopak musím co nejrychlejc z tohohle celýho dostat. A pomůže mi Marie, teda, přijde mi hrozný říkat „pomůže“, ona byla ve vězení a já si o tom jen tak vesele čtu, ale co, pomáhá mi to odpoutat se od mejch problémů.

Otevřela jsem notebook, abych našla svoje materiály a kde jsem s nimi skončila, a pípnul mi novej mail. Měl koncovku z naší fakulty, asi studijní, zas otravujou, že ode mě potřebujou přinést potvrzení o vydání potvrzení nebo tak. Rozklikla jsem to, přejela očima na konec k podpisu a udělalo se mi blbě. To nebylo studijní, byla to sekretářka děkana, která mě „žádá, abych se k panu docentovi dostavila zítra v 9.30 kvůli prošetření záležitosti, která by mohla být v rozporu s vnitřním řádem univerzity“.

Takže ta svině Kamil mě opravdu napráskal, to snad ne. Třásly se mi ruce, když jsem se snažila odepsat pouhé „ano, dostavím se“. Zaklapla jsem notebook a začala chodit po bytě sem a tam. Zavolám tátovi, táta všechno pochopí. Vzala jsem telefon a vytočila jeho číslo, je nedostupnej. Sakra, kde vůbec je? A proč se mi doteď neozvala máma? Nikomu na mně nezáleží a já jsem teď vážně v prdeli.

Sesunula jsem se na zem a rozbrečela se. Strašně moc jsem se rozbrečela, nemohla jsem se nadechnout ani polknout. Zarejvala jsem ruce do tepláků a pouštěla ze sebe všechno ven. Všechny ty křivdy, nadávky, narážky, hnusnou Hedviku, debilního Kamila, mámu, co na mě sere, lítost nad Mariiným osudem, všechno. Zkusila jsem pak ještě v totálně šokovým stavu s rozmlženým viděním napsat Ester, vím, že telefon by nezvedla, protože prostě ze zásady netelefonuje. Ester ale nereagovala. Všichni na mě kašlou a zejtra si mě děkan podá, možná mě vyhoděj ze školy, Tomáš určitě vyvázne s nějakým pokáráním nebo mu strhnou něco z platu, ale já přijdu o šest let studia lusknutím prstu. Je to úplně jasný, jsem totální loser, idiot, zasloužím si to. Znova jsem rozsvítila telefon, abych zkontrolovala, jestli Ester nenapsala, a tam bliklo upozornění, že za patnáct minut mám bejt u doktorky Evy.

Hrklo ve mně, ona nesnáší, když se chodí pozdě, a ještě víc, když člověk ruší schůzku na poslední chvíli, navíc v tomhle stavu by mi mohla pomoct, proč mě to nenapadlo dřív? Vylítla jsem, utřela si obličej, ošplíchla ho studenou vodou a v hlavě mi projelo jen to, že tramvají to nestíhám a na taxíka u sebe nemám peníze. Asi vteřinu mi trvalo rozhodnout se, že si půjčím tátovo auto, je pryč, nic nepozná. Shrábla jsem klíčky a vyběhla před barák, cestou naťukala do navigace potřebnou adresu, 5 kilometrů, 13 minut, OK, musím to dát tak za osm.

Nasedla jsem do auta, neřídila jsem pár měsíců, ale to se přece nezapomíná, a úspěšně jsem vycouvala z branky ven, uf, to nejtěžší mám za sebou. Bydlet ve vilový čtvrti nad Smíchovem má svoje výhody, třeba že váš soused je Karel Gott, a taky nevýhody, třeba že nejste ve městě bez auta za pár minut.

Vjela jsem do tunelu, teď pojedu pěkně dlouho, ale tunely jsou dobrý, nebejvaj v nich zácpy, tak na to dupnu, tady to stejně neměří, a pokud jo, přijde to tátovi, ha ha. Navigace v tunelu ztratila signál a já zpanikařila, že blbě vyjedu, a stejně nakonec přes veškerou snahu dorazím na sezení pozdě. Vzala jsem mobil do ruky, abych se mrkla, kde že teda mám vyjet z tunelu, byla to jen chvilinka, mrkla jsem zpátky na silnici a najednou se všechno tak podivně zpomalilo a já viděla proti sobě světla, který snad dokonce prošly skrz mě, a než jsem stačila otevřít pusu, byla tma.

Ivan sebral poslední zbytky sil, co mu zbyly po tom velkém šoku, a co nejpevnějším hlasem požádal Lenku, aby byla tak hodná a promluvila si s ním o samotě. Ta jen neznatelně kývla, věděla, že se právě stalo přesně to, čemu se dvacet šest let snažila zabránit. Odešli s Ivanem do hotelové kavárny a Janu s Matteem tam nechali stát. Jana okamžitě vytáhla telefon a celou situaci podrobně popsala Liborovi s patřičně škodolibým podtónem. Matteo vůbec nechápal, co se to děje. Tušil, že Lenka není sama, ale co je špatnýho na tom, že jí donesl věci k hotelu, vždyť je ten její chlap ani u ničeho nepřistihl, tak o co jde?

Ivan s Lenkou se posadili ke stolku a objednali si kafe, Ivan k tomu ještě dvojitou whisky. „Tak mluv,“ vybídl Lenku a byl chladnej, koukal na ni jak na cizí, to u něj neznala, často se sice zlobila, že ji ignoruje, ale vždycky o ni nějak jevil zájem, aspoň očima, odstínem hlasu. Najednou v něm ale neviděla a neslyšela vůbec nic. Prázdno.

Bylo jí do breku, protože teprve až teď, tak blízko skutečnosti, že o něj definitivně přijde, jí naplno začalo docházet, co všechno ztratí. Spadlo to na ni jako obrovský balvan, skoro se nemohla nadechnout. V jedné vteřině si v celé šíři uvědomila, co všechno kardinálně posrala, a to nespraví jedno kafe. Přesto cítila, že je na čase být konečně upřímná. Už vlastně nemá co ztratit. „Já nevím, kde mám začít.“

„Na začátku.“

Servírka přinesla panáka a Ivan ho do sebe kopl naráz. Tohle bude náročný a chtělo by to ještě tak jednu nebo dvě lahve v rámci přípravy.

„A než se rozpovídáš, zajímá mě jedna věc – je Tereza moje?“

Mlčela. Dívala se do klína. „Ne.“

Zhluboka se nadechl. „Takže on je…,“ třásl se mu hlas navzdory snaze působit silně a zůstat v klidu.

„Jo.“

„A tys nepovažovala za důležitý mi to za šestadvacet let sdělit.“

„Jak jsem mohla? Stalo se to těsně před svatbou, byl to úlet v opilosti, byli jsme přece šťastný, natěšený, já to nechtěla zkazit!“

„Aha, tak když jsi to nechtěla zkazit, možná jsi neměla spát s nějakým Italem.“

„Neplánovala jsem to.“

„Aha, tak to tě omlouvá.“

„Ivane, ty ani nevíš, jak mě to mrzí.“

„Ne, to nevím. Já jen vím, že jsi mi právě rozesrala celej život, a to ti nikdy neodpustím. Nikdy.“

„Ale vždyť Tereza je tvoje, je přece jedno, čí je geneticky, tys ji vychoval, nosí tvoje jméno.“

„Samozřejmě že je moje, já ji miluju a tímhle se to nemění. Ale to, žes mi tak moc lhala, to mění všechno.“

„Mě to strašně mrzí.“ Lenka brečela a Ivan vlastně taky.

„Mě mrzí to, že jsem letěl přes půlku Evropy jak debil, abych tě překvapil, abych se nějak pokusil to slepit po tom, co ses mi x dní neozvala, ačkoliv jsi neměla důvod, já tě nepodvedl ani jednou a tys mě podvedla ještě předtím, než jsme se vzali!“ Postupně zvyšoval hlas s tím, jak mu víc a víc docházela ta ohromná křivda a nespravedlnost. „Mimochodem, asi to nebyl zas tak náhodnej úlet, když jste se byli schopný po tolika letech najít a strávit spolu, já vlastně ani nevím jak dlouho a nechci to vědět.“

„My se potkali náhodou, včera, to nebylo plánovaný!“

„Aha aha, a kdes spala?“

„V hotelu.“

„S ním?“

„Ne, s Janou.“

„Jasně.“

„Tak se jí zeptej!“

„Nebudu se jí na nic ptát, já už ti nevěřím ani slovo.“

A pak bylo ticho, oběma šrotovalo v hlavě dokola jen to, co se teď vlastně stane, když ta jedna debilní lež totálně redefinovala jejich vztah.

„Teď už mi to začíná docházet.“

„Co?“

„Tvůj vztah k Tereze. Proč seš na ni taková. Ty v ní vidíš omyl, svoji obrovskou chybu. Mám pravdu?“ Podíval se na ni nenávistně, protože mu došlo, že místo aby Lenka zpytovala svoje svědomí, svůj pocit viny si vybíjela na jejich dceři. A očividně se trefil do černého.

Lenka vylítla. „Dovedeš si představit, jaký to je? Pokaždý když se na ni podívám, vidět jeho?!“

„Nechtěj, abych tě litoval, můžeš si za to sama. A ač mě to bolí jako nikdy nic v životě, chci, aby se to Tereza dozvěděla. Ozvala ses jí vůbec za tu dobu, co seš tady?“

„Ne.“

„Je mi z tebe špatně. Jdu jí zavolat, že přiletím co nejdřív.“ Ivan se zvedl od stolu a vytáčel číslo jejich dcery. Byla nedostupná. Trochu ho to znepokojilo, protože to se u ní nestává. Ale nebude vyšilovat, třeba zrovna jede v metru nebo se jí vybil telefon. Vzal od stolu svoji tašku, ani se na Lenku nepodíval a šel si zabookovat zpáteční letenku.

Lenka zůstala sedět u stolu s vystydlým kafem a vůbec nevěděla, jak se má cítit. Mísila se v ní obrovská úleva, že Ivan konečně ví, jak to doopravdy je, a zároveň šílený smutek z toho, co se přihodilo. Stála jí ta úleva za to? Nejspíš ani ne.

1952

Dny ve věznici ubíhaly podivným tempem. Některé jsem ani nepostřehla, jiné se táhly jak smrad, některé se mi zařezaly pod kůži a jiné nebyly ničím významné nebo zapamatováníhodné. Postupně jsem poznávala osudy ostatních spoluvězňů. Seděli za rozličné věci, pár dívek za lásku ke kolaborantům nebo buřičům proti systému, na tom bylo nejhorší, že dvě z nich během věznění porodily a své děti už nikdy neviděly ani netušily, co se s nimi stalo. Jiní tu byli za pokusy o převrat, což většinu spočívalo v tisku a distribuci letáků, další třeba za to, čím byli, ať už duchovními, nebo třeba Židy.

„Ach ti Židi, v žádné době nemají klid,“ říkával můj tatínek a měl pravdu, já se jich jako malá docela bála, vedle nás měl krámek jeden takový starší Žid, Dolek Mahrer se jmenoval, a já si v dětství myslela, že Dolek je nějaká přezdívka, patrně pocházející ze slova „vdolek“, což jsem také jednou onomu pánovi řekla. Podíval se na mě nejdřív nazlobeně, ale nakonec se skrz dlouhé vousy rozesmál. Během války jeho i celou rodinu odvedlo gestapo a už jsem o něm v životě neslyšela.

Komunisti trestali každého, kdo byl jiný nebo měl špatný názor na chod společnosti, a tak se okolo mě sešla pestrá sebranka lidí navenek zubožených, ale vnitřně hrdých na své činy. Najednou bylo jedno, jaké je kdo národnosti či vyznání, zde jsme měli všichni společného nepřítele a sdíleli jsme podobný osud. Občas někdo přibyl, občas ubyl, tresty smrti nebyly výjimkou a my se za dotyčného vždy jen tiše pomodlili.

Přibližně po třech měsících věznění mě bachařka vytáhla do výslechové místnosti. Byla zde nová a měla pocit, že musí všem ukázat, jaká umí být svině. Dokázala být extrémně agresivní, takové mladé a agilní jedince mají ve vedení věznice jistě moc rádi.

Posadila jsem se rezignovaně na oprýskanou židli, už jsem ani nepočítala, kolik třísek se mi z ní zarylo během těch nekonečných hodin výslechů do stehen. Přemýšlela jsem, kdo po mně asi tentokrát co může chtít, už tu dlouho nevydržím, poslední týdny se cítím slabá, jídlo tady nestojí za nic, vody dostáváme málo a přísahala bych, že není pitná. Začaly mi hodně padat vlasy, pleť zešedla, zestárla jsem o deset let. Bůhví jestli by mě Milinka ještě poznala.

Otevřely se dveře a v nich se objevil neznámý muž, zřejmě nový materiál na výslechy, už to mám nacvičené, poradil mi to jeden starší vězeň, který tu už absolvoval hodně takových chvil, a mně to připomnělo mé pocity, když jsem spala s Fráňou. Dostat se myšlenkově mimo své tělo a vnímat veškerou bolest jako něco, co se děje jen tělu, ne mně. Zní to trochu bláznivě, ale pomáhá to. Užuž jsem chtěla začít dělat jakousi meditační přípravu, když mě ten neznámý muž oslovil „Marie“ a já sebou trhla, protože to bylo za ty měsíce poprvé, kdy mi někdo řekl křestním jménem.

Zadívala jsem se mu do tváře a neviděla v ní to, na co jsem doteď byla zvyklá. Měl přívětivé oči, a dokonce se mi zdálo, že se usmívá.

„Mám pro vás dobrou zprávu.“

Nezmohla jsem se na slovo, jak napjatá jsem byla. „Soud vám udělil milost, můžete ještě dnes odejít domů.“

„Kdo jste?“

„Váš přítel.“ Zvedl se ze židle a odešel. Chvíli jsem dezorientovaně seděla na židli a nenacházela slov ani myšlenek. Z transu mě vytrhla bachařka, očividně zmatená tím, co se právě dozvěděla, to ovšem neubralo nic na její agresivitě a odhodlání udělat mi na ruce modřiny, abych si to pamatovala aspoň ještě čtrnáct dní. V cele jsem si rychle sbalila svých pár osobních věcí a stále nemohla uvěřit tomu, co se právě stalo. Není to celé jen nějaký sen?

Cestou z věznice se na mě všichni dívali, jako by mě raději viděli viset na klandru na dvoře. Jak vězni, tak bachaři. Pouštět někoho jen tak, to přece není fér. Vyšla jsem ven a oslnilo mě slunce. Co je za den, to jsem se dozvěděla až z propouštěcího protokolu.

Bylo jaro 1953, a já tudíž ve vězení strávila půl roku. Vydala jsem se pěšky domů, nebo spíš tam, kde můj domov býval.

2017

Ivan byl pořád v takovém šoku, že kdyby se tomu poddal, tak se zhroutí. Místo toho se přepnul do nějakého automatického režimu, hučelo mu v hlavě a bylo mu na zvracení, ale před sebou měl jediný cíl – dostat se domů a sejít se s Terezou, dřív než to udělá Lenka, jestli to teda vlastně vůbec plánuje.

Otevřel notebook a napsal Tereze zprávu na Facebook. Viděl, že byla naposledy on-line před osmi hodinami, a trochu ho to vyděsilo, protože jeho dcera bývá on-line pořád. Vzal telefon a zkusil jí ještě jednou zavolat. Pořád je nedostupná a on, jak byl rozhozený z toho všeho, co se děje, začal trochu vyšilovat. Viděl on-line její kamarádku Ester, nedávno si ji přidal do přátel, Tereza mu tehdy vynadala, že je to trapný, ale jak se to teďka hodí!

Ahoj Ester, nezlob se, že tě otravuju, nevíš, co je s Terezou?

Zprávu si přečetla takřka okamžitě.

Jé, dobrý den, to nevím, neviděly jsme se pár dní a měla jsem od ní zprávu, že se mnou potřebuje mluvit, volala jsem jí zpátky, ale je nedostupná.

Ivana začínal ovládat strašně nepříjemný pocit.

To je divný, neříkala ti, jestli se někam nechystá?

Ne, vůbec, naposledy vím, že byla na jednom rande a v neděli na obědě. Víc nic.

Neděle byla včera. Dneska je pondělí, všední den, a po Tereze ani stopa, teda ve virtuálním prostoru. Ivan byl čím dál nervóznější. V tu chvíli mu pípla esemeska, že se mu Tereza pokoušela dovolat před devíti hodinami, sakra, byl nedostupnej, debilní Italové a jejich debilní signál.

Zkusil jí znova zavolat zpátky. Nic. Přemohl veškerou svoji hrdost, protože o ni vlastně teď vůbec nešlo, a vběhl zpátky do kavárny, kde pořád seděla Lenka s vystydlým kafem a čuměla do blba. „Vnímáš mě?“

Trhla sebou. „Jo, co se děje?“

„Kdy jsi naposled mluvila s Terezou?“

„Cože?“

„Kdy jsi naposled psala nebo volala svojí dceři?“ Zdůraznil slovo „svojí“, protože i když byl úplně v prdeli, měl potřebu jí ublížit.

„No já, nevím, před odletem.“

„To si ze mě děláš srandu! Tak kdyby tě to náhodou zajímalo, tvoje dcera je nedostupná, neodpovídá na zprávy a nikdo neví, kde je.“ Záměrně to trochu přehnal, aby ji vyděsil.

„Jak jako ‚nikdo neví‘? Mluvil jsi s tou její emo kamarádkou Ester?“

„Jo. Neví.“

Lenka zbledla. „Napiš jí, ať se jde podívat k nám domů, myslím, že jí Tereza dávala náhradní klíče, když se přistěhovala.“

Ivan vzal telefon a naťukal Ester zprávu. „Jo, jede tam.“ Pak si sedl zpátky na svoje původní místo naproti Lence a oba mlčeli.

„Určitě jí nic není, patrně se někde opila a vyspává kocovinu,“ utěšovala Lenka sebe i jeho. Byla vlastně ráda, že Tereza nereaguje, protože to Ivana přimělo s ní mluvit. Je to sobecký, takhle přemýšlet? říkala si a očima hypnotizovala číšníka, protože rozhodně potřebovala čerstvou kávu, která nebude mít pokojovou teplotu.

„Jak teď můžeš řešit kafe?“ vyjel na ni Ivan, kterému sice nahlas neřekla ani prd, ale on ji moc dobře zná, každý její gesto a pohled a potřebu. A teď by byl nejradši, kdyby to tak nebylo, protože to v kombinaci s tím, co se dozvěděl, kurevsky bolí. Číšník přiskotačil, Ivan se ušklíbl, fakt by těm Italům nejradši vlepil za to, jak jsou úlisný, a Lenka si objednala kafe a panáka.

„Dvakrát,“ mávl na frajírka Ivan.

A tak tam seděli, usrkávali whisky a hlavou se jim honily ty nejšílenější představy, co se asi stalo s Terezou. Ten strach byl ochromující a ta bezmoc nesmírná. Lenka si pořád opakovala, že se stejně určitě nic vážnýho nestalo, ale někde vzadu v hlavě jí blikala varovná kontrolka a někde hluboko v břiše měla fakt hnusnej pocit, že tohle vážný je.

Po nekonečnejch dvaceti minutách pípla Ivanovi zpráva od Ester. Doma není.

„Do prdele!“ zaklel nahlas a ťukal do mobilu: Je před domem zaparkovaný auto?

Ne.

„Tereza asi někam odjela mým autem,“ řekl zoufale a nahlas.

„Cože?! Vždyť řídila naposled třeba před rokem! Kam by jela?“

„Nevím. Nelíbí se mi to.“ A sotva odložil telefon na stůl, začal zvonit. Zvedl ho s jiskřičkou naděje, že na displeji uvidí Terezino jméno, ale blikalo tam neznámé číslo. Vzal to. „Voráč, prosím?“

„Dobrý den, tady pojišťovna Kooperativa. Mluvím s panem Voráčem?“

„Ano, mluvíte.“

„Moment, budu potřebovat, abyste mi potvrdil několik údajů, než budeme pokračovat v hovoru.“

„Co se stalo?“

„Takže, vaše rodné číslo, prosím.“

„Co se stalo? Proč mi voláte?“

„Já vám to nemohu sdělit, dokud mi nenadiktujete rodné číslo.“

„Šedesát sedm nula pět třináct lomeno dva tři sedm šest,“ diktoval Ivan s důrazem na každou číslici, aby slečna na druhém konci linky věděla, že je opravdu nasranej.

„Dobře, děkuji. Ještě bych vás chtěla upozornit, že v rámci zkvalitňování služeb je celý náš hovor nahráván.“

„Co se stalo?!“

„Pane Voráči, máme u nás hlášenou pojistnou událost, která se stala dnes ráno v tunelu Brusnice.“

„Já to auto neřídil, řídila moje dcera?!“

„Tuto informaci bohužel nemáme, já zde vyřizuji pouze událost, jak ji nahlásil druhý účastník nehody. Volám vám proto, že tu máme jeden problém s vaším povinným ručením…“

Ivan v šoku zavěsil telefon. „Tereza měla nehodu.“

„Co? Cože? Kde? Co jí je?“

„Nevím nic, tohle byla posraná pojišťovna, co řeší jen moje auto.“

„Kristepane, co budeme dělat?“ Lenka poslední větu zakřičela, ačkoliv to vůbec neměla v úmyslu.

Ivan se zamyslel. Musí obvolat nemocnice, když říkali tunel Brusnice, odvezli by ji nejspíš na Homolku nebo do Motola. Začal rychle hledat číslo na Googlu a po minutě už slyšel vyzvánění.

„Nemocnice Na Homolce, recepce, dobrý den, jak vám mohu pomoci?“

„Dobrý den, Voráč. Leží u vás Tereza Voráčová?“

„Omlouvám se, ale takové informace vám nemohu poskytnout.“

„Jsem její otec, dcera měla dnes nehodu a já jsem v zahraničí a nevím nic. Byla byste tak laskavá a řekla mi, jestli u vás dcera leží a je naživu?“

Na druhém konci bylo chvíli ticho. „Ne, nikdo takový u nás není.“

Ivan bez pozdravu hovor ukončil a vytáčel Motol.

„Nemocnice Motol, prosím.“

„Dobrý den, tady Voráč, potřebuju vědět, jestli k vám nepřivezli mou dceru, Terezu Voráčovou, ročník narození devadesát dva.“

„Vy jste její otec?“

„Ano, proto říkám, že je to moje dcera.“

„A proč se nedostavíte osobně?“

„Co to je do prdele za výslech, jsem v zahraničí a dozvěděl jsem se, že dcera měla nehodu, můžete mi, prosím, říct, jestli u vás neleží?“

A bylo zase ticho. Ohlušující ticho, ticho, co trvalo tisíc let. „Ano. Dnes ráno ji přivezli, leží na jednotce intenzivní péče s těžkým poraněním hlavy.“

Ivanovi vypadl telefon z ruky. Lenka se na něj dívala a brečela.

„Leží na jipce se zraněním hlavy.“

A pak se, navzdory tomu, co se stalo před chvílí, objali a stáli tam snad hodinu. Kdyby je někdo pozoroval zdálky, mohl právě uplynulé hodiny jejich života natočit a prodat jako telenovelu do Brazílie.

1953

Nevím proč, ale cestou domů jsem si představila snad všechny varianty toho, co se mohlo s naším činžákem stát. Ta, které jsem věřila nejmíň, byla, že se s ním nestalo nic a pořád stojí na stejném místě. Ocitla jsem se před jeho dveřmi a on tam opravdu byl, celý, stejný jako před půlrokem. Vyhrabala jsem v tašce klíče, zapadly do zámku, no to je neskutečné. Vyšlapala jsem schody k nám do druhého patra a zamířila k Barbořinu bytu, ten můj už není můj, na dveřích byla cedulka Poláčkovi, zřejmě to byli nějací zasloužilí soudruzi, kdo si právě lebedil v mé kuchyni.

Třesoucí se rukou jsem zaklepala na Barbořiny dveře. Chvíli bylo ticho a pak jsem uslyšela štrachání a dveře se otevřely. Barbora v nich stála a zírala na mě, byla v šoku, pak se rozbrečela a padly jsme si okolo krku.

„Děvče, ty vypadáš, pojď honem dovnitř, mám uvařenou polívku.“

Věděla jsem, že v tomhle se na ni mohu spolehnout. Sotva jsem vstoupila do bytu, ucítila jsem Milinčinu vůni. Nevím, jestli jsme na to my matky nějak speciálně nastavené, že vlastní dítě jako vlčice ucítíme na sto honů, ale bylo to tak. Sevřel se mi hrudník. Vstoupila jsem do obýváku a tam na zemi seděla moje holčička a hrála si s dřevěným koníkem.

„Milinko…“

Otočila se a nejdřív na mě zírala. Určitě si mě už nepamatuje. Usmála jsem se na ni a zadržovala slzy. A v tu chvíli se zvedla a rozběhla se ke mně na těch svých malých legračních nožičkách, tolik se toho naučila a tak moc vyrostla, a já o to přišla. Objala mi nohu a řekla: „Maminka moje.“ A to mi stačilo a rozplakala jsem se naplno, vzala ji do náruče a mazlila se s ní na pohovce snad tři hodiny.

Mezitím jsem dostala od Barbory nejspíš veškeré jídlo, které doma našla, a dozvěděla se novinky, co se vlastně okolo nás děje.

„To tě tedy pustili v pravý čas. Před týdnem umřel Gottwald,“ řekla Barbora, jak jinak než s plnou pusou, ze které jí lítaly drobky.

„Cože? Opravdu? A co se teď bude dít?“

„Nic. Stejně jako se nic nestalo, když umřel Stalin.“

„Stalin umřel?!“

„Jo, devět dní před Gottwaldem, vypadá to, že smrtka se konečně probrala a začala to trochu kosit. Gottwaldovi ještě dovolila doletět na Stalinův pohřeb a pak ho sebrala také. Teď je budou oba vystavovat lidem na odiv, já doufám, že shnijou!“

„A co se bude dít teď, kdo bude další? Neohrozí to stranu?“

„Stranu neohrozí nic. To jsi přece ve vězení sama viděla, nebo ne?“

Reagovala jsem mlčením. Co se musí stát, aby tohle celé skončilo? „Co můj byt?“

„Už není tvůj,“ odpověděla lakonicky. „Některé věci jsem stačila zachránit, jsou naskládané v ložnici.“

„Děkuju. A nějaká pošta, nebo něco důležitého?“

„No ano, vidíš,“ plácla se rukou teatrálně do čela a odběhla do vedlejší místnosti, kde štrachala v komodě. „Přišel ti včera tenhle lístek, někdo ho hodil do mé schránky.“

Třesoucíma se rukama jsem roztrhla obálku a tam našla věc, kterou jsem nečekala. Báseň.

Návrat

Lucerny na mostě

jektají skleněnými zuby,

plešatí starci

se v barech u vína chlubí,

kolik holek si koupili,

kolik životů zabili –

této noci –

černá řeka teče,

odnáší utopené květiny,

člověk je na světě jediný,

mlha, mráz a vichřice

dnes nepovídají,

kde je ona ulice,

která by vedla k ráji,

nebo k domovu.

Ale ty, moje milá,

jsi v daleku rozsvítila

bílé okno černého činžáku.

Myslím si na tebe,

že spíš ve světle.

Nad postýlkou bezpečný sen

je jako baldachýn rozvěšen.

Nezdá se ti o mně,

který jdu nocí,

zdá se ti o mně,

kterého uvidíš zítra ráno.

Jak je to krásné probodnout špendlíčkem

dírku do nebe!

Ale dnešní den

je už mi souzeno, abych byl nešťasten.

Myslím-li na ty,

jimž v mlhavém bloudění zjevil se svatý,

musím si vzpomnět i oněch,

kteří jej nespatřili,

protože očima večeři zaplatili.

Můj milovaný Jiří Wolker. Jaroslav ví, jak moc ho mám ráda, povídali jsme si o něm, ten lístek musí být od něj. To znamená, že mi Dbalý lhal a Jaroslav žije. Rozlilo se ve mně teplo. Jaký to má ale celé význam? Znovu jsem přelétla text. Návrat. Ale ty, moje milá, jsi v daleku rozsvítila bílé okno černého činžáku… Zdá se ti o mně, kterého uvidíš zítra ráno… Zítra ráno, zítra ráno… Obálka neměla datum odeslání.

„Kdy jsi ho našla ve schránce?“

„Dnes.“

Zítra ráno je opravdu zítra. Ale kdy? Obracela jsem obálku dopředu dozadu, zkoumala lístek s básní a až na poněkolikáté si všimla drobných čáreček v pravém dolním rohu. Byly tam tři. Zítra ráno ve tři tu bude a já na znamení, že jsem doma a vzhůru, rozsvítím okno. Nevím, co se stane pak, ale nemohu se dočkat toho, až to zjistím. Jsem blázen? Jistěže ano. Riskuji opět vše, ale nemohu si pomoct, ve vězení mi došlo, že ať člověk dělá cokoliv, vždycky se na konci zpovídá jen sám sobě a lituje jen svých činů, a hlavně těch, které nebyly.

Pousmála jsem se a Barboře samozřejmě raději nic neřekla.

2017

Když se Ivan s Lenkou trochu vzpamatovali, Ivan znovu zavolal do nemocnice a žádal o jakékoliv informace, jenže po telefonu se s ním všichni odmítali bavit.

„Musíte se dostavit osobně,“ zopakovaly mu asi tři sestry a dva doktoři a on měl pocit, že se prostě vzteky roztříští na tisíc kusů.

Lenka během těch nekonečných telefonátů sehnala letenky na tentýž den a šla se sbalit. Kdyby našli letadlo, které letí za hodinu, nebyl Ivan dalek toho říct Lence, ať se na balení vykašle, všechno tam nechá a okamžitě sedá do autobusu na letiště. Tušil, že by ho poslala někam a vznikla by další hádka. Neměli čas čekat na autobus, který je doveze do Verony, a tak si dali čtyřhodinovou cestu jako milionáři taxíkem, Ivanovi to bylo úplně jedno, peníze ho teď nezajímaly, vlastně ho nezajímalo nic, jen už chtěl být v Praze a byl vzteklý, že to jde tak pomalu.

Když letadlo konečně dosedlo na letiště v Mnichově, počet slov, která si Ivan s Lenkou během letu řekli, se rovnal nule. Nebylo o čem mluvit. Ivan po výstupu z letadla skoro běžel k odbaveným zavazadlům a pak na parkoviště. Dojel sem Lenčiným autem, co kdyby sem býval dojel tím svým? Možná že Tereza by si ho pak nikdy nepůjčila, protože Lenčina auta se bála, a možná by teď neležela v bezvědomí. Tahle myšlenka ho pronásledovala celou cestu až do Prahy, a když se ho Lenka ptala, jestli nechce v řízení vystřídat, tvrdošíjně odmítal. Byl unavený jak kotě, vyčerpaný psychicky z neustálého přemýšlení, co by kdyby, ale nebude slaboch.

Autem zamířil rovnou do Motola. Bylo asi deset večer, ale to ho vůbec nezajímalo. Na vrátnici ho odmítali pustit dovnitř, rozkřičel se na staršího pána, který za nic nemohl a pravděpodobně tam pracoval, aby si přilepšil k důchodu. Za jiných okolností by si Ivan ťukal na čelo, že se někdo takhle chová, ale teď, teď bral všechny lidi okolo jen jako problém, zdržování a komplikaci na své cestě za Terezou.

Lenka za ním celou dobu tak trochu vlála, neřekla ani slovo, pořád ho jen dobíhala a snažila se ho uklidňovat dotyky, na ty však Ivan nebyl zvědavý, a nebyl by na ně zvědavý, ani kdyby Tereza byla v pořádku. Jestli si Lenka myslí, že tohle je jen nějaká větší hádka a naštvání ho přejde, tak to se fakt mejlí. On jí nikdy neodpustí, má pocit, že celý jejich manželství je lež, protože vzniklo ze lži. Jejich vztah je založenej na nevěře a jeho rodičovství není opravdový. Ale sakra, když není opravdový, proč ten Terezin stav tak strašně bolí?

Nakonec se mu podařilo vyřvat si výjimku a vrazil do útrob nemocnice. Odchytil prvního doktora, kterého na chodbě potkal, a vychrlil na něj, co se stalo a asi pět dotazů najednou. Doktor se ho pokoušel uklidnit a vysvětlit mu, že o zdravotním stavu jejich dcery nic neví, protože není specialista a nezná její případ, Ivan byl ale jak v transu a vůbec ho neposlouchal. Lenka takhle svého muže nikdy nezažila a nevěděla, jestli se má víc bát o něj, nebo o Terezu.

Když se ho už poněkolikáté snažila uklidnit, natáhla k němu ruku, Ivane, počkej…, on se po ní ohnal tak vehementně, že jí omylem vrazil facku. V tu chvíli, jako by se probral z šoku. Uvědomil si, co se právě stalo a že u toho stojí další svědek, a začal se Lence omlouvat. Jo, zradila ho, šíleně nasrala, ale v životě by ji naschvál neuhodil.

„Promiň. Jsem vyřízenej. Chci jen vidět Terezu, to snad musej chápat, ne?!“

„Oni to chápou. Pojď se tu posadit, já to zařídím.“

Lenka se rozhodla vzít věci do vlastních rukou. Usadila Ivana na sedačku a nařídila mu, aby se nehýbal, a šla zaklepat na noční sestry, protože jedině sestry mají dokonalý přehled, co se kde v nemocnici šustne.

„Vaše dcera leží na jipce, pokoj třicet čtyři. Teď tam nesmíte chodit, ale já půjdu s váma, můžete se na chvilku podívat. Co jí je, to vám řekne doktor, ale asi spíš zejtra, teď má noční nějakej novej a ani nevím, kde zrovna je,“ dala jí vyčerpávající odpověď boubelatá blondýnka s pihama na nose.

Tak aspoň něco. Vrátila se k Ivanovi a vzala ho za ruku, šli spolu potemnělou nemocniční chodbou a mlčeli, Lence se zvedal žaludek z toho pachu dezinfekce, nesnášela doktory a radši si vždycky léčila všechno sama dvakrát tak dlouho, než aby šla někam k odborníkovi. Ta cesta chodbou byla nekonečná, a zrovna když si Lenka říkala, že se zřejmě ztratili i s tou milou sestrou, ocitli se před oddělením JIP.

„Nasaďte si tyhle roušky a rukavice a buďte, prosím, potichu,“ přikázala jim sestřička přísně, podala jim propriety a oni ji poslechli. Když otevírala dveře do pokoje číslo 34, oběma se zastavilo srdce, jak se báli toho, co uvidí. A pak to uviděli, a bylo to horší než jejich nejhorší představy.

Jejich holčička ležela v posteli napojená na tolik přístrojů a hadiček, že skoro nebyla vidět. Vypadala tak hrozně drobně a křehce. Někde v dálce bylo slyšet pípání toho stroje, co snímá tlukot srdce, to člověk obvykle vídá a slýchá jen ve filmech a nikdy ho nenapadne, že to doopravdy existuje. Nebylo co dalšího vidět a nebylo ani co dalšího dělat. Jen bezmocně hledět na vlastní dítě a čekat na ortel. Bylo to zdrcující a Ivan se rozhodl, že toho doktora stejně sežene, aby se dozvěděli aspoň něco.

1953

Myslela jsem si, že budu mít problém vstát ve tři, ale já samozřejmě ani oka nezamhouřila. Jen jsem ležela a marně se snažila přijít na to, jakým způsobem se Jaroslav dostal zpátky do země, jestli tedy vlastně vůbec utekl a jestli to celé dělá jen kvůli mně. Poslední otázka byla mou oblíbenou, ráda jsem si na ni odpovídala, jelikož odpovědí bylo „ano“ a já se nemohla při té představě neusmát. Jakkoliv to celé bylo bláznivé. Utečeme spolu, to vím jistě. Nevím jak, nevím kudy, ale on určitě ano. Můj hrdina. Ani jsem nemohla uvěřit tomu, že se opět uvidíme.

Ve 2.55 jsem vstala z postele a postavila se k oknu. Barbora mě s Milinkou ubytovala ve své ložnici a sama spala na gauči, ta dobrá duše mi zachraňuje život každý den. Trochu se bojím, co Jaroslav řekne na to, jak vypadám, ve vězení jsem zestárla, dokonce mi zešedivěly vlasy, to prý od strachu, říkala Barbora, nehezky jsem zhubla a přibyly mi vrásky. V noci se občas budím, mám běsy, cukám sebou, jako bych uhýbala ranám obuškem. Bude ještě dlouho trvat, než se ty rány, jak na těle, tak na duši, zacelí, ale jsem si jistá, že s Jaroslavem půjde vše lépe.

Bylo 2.59. Stála jsem u okna nervózní jak snad naposledy před maturitou. A najednou jsem ho spatřila. Kráčel k našemu domu, měl kabát a klobouk, mohl to být kdokoliv, ale jeho jsem poznala podle stylu chůze, a navíc kdo jiný by ve tři ráno mířil k našemu domu? Vzpomněla jsem si na Dbalého a žaludek mi udělal kotrmelec. Rychle jsem donutila své myšlenky k návratu k Jaroslavovi, už byl skoro u domu, je čas. Doběhla jsem k vypínači, cvakla a modlila se, aby se Milinka nevzbudila. Přiskočila jsem zpátky k oknu a viděla, že se zastavil. Díval se přímo na mě. Je tohle vůbec možné, opravdu se to děje?

Mávl na mě rukou, to gesto znamenalo „Pojď sem“. Rychle jsem si oblékla župan, zhasla v pokoji, zkontrolovala Milinku a vyběhla na chodbu. Samozřejmě potichoučku, odcupitala jsem po schodech jako myška a konečně se ocitla před domem. A tam stál on, jen kousek ode mě, je opravdu tady, celý a naživu, Dbalý mi lhal, já Jaroslava oplakala tolikrát během těch strašných nocí ve vězení, on byl to, co mě drželo naživu, myšlenka na něj, že někde existoval někdo jako on. Slušelo mu to, ostatně jako vždy, vypadal zdravě, lépe, než když opouštěl můj sklep, lépe než já. Usmál se na mě a já se usmála na něj, srdce mi bušilo jako splašené a nejradši bych se v té chvíli utopila ve všech těch pocitech.

„Dobrý den,“ řekl mi a široce se usmál.

„Dobrý den,“ odpověděla jsem mu.

A pak jsme stáli u sebe a jen se nevěřícně dotýkali jeden druhého, abychom si ověřili, že je to skutečné, že se to vážně děje a není to jen sen. On pak vzal mou hlavu do dlaní a políbil mne a mě už nezajímalo nic, jen ten přítomný moment, který by měl trvat věčně. Pevně jsme se objali a on mi šeptal krásné věci. Vzala jsem ho za ruku a odvedla po schodech k Barboře. Ačkoliv jsme našlapovali jako myšky, vzbudili jsme ji a ona se tak lekla neznámého člověka, že vyskočila a začala hledat v kredenci nůž.

„Barboro! To je Jaroslav. Já jsem si vůbec neuvědomila, že vy jste se vlastně pořádně neviděli.“

Barbora se nadále tvářila zděšeně. „Vy jste se úplně zbláznili? Co tady dělá? Vždyť nás všechny zavřou a zabijí!“ Zvyšovala hlas, bylo jí jedno, jestli vzbudí Milinku nebo celý barák.

Já se v tu chvíli zastyděla, protože měla pravdu. To, co děláme, je extrémně hloupé, naivní a nebezpečné. Nebyla pro to omluva ani vysvětlení. Podívala jsem se na Jaroslava a viděla na něm, že uvažuje stejně jako já.

„Ještě dnes po setmění odsud vyrazíme pryč a už pro vás nebudeme přítěž,“ řekl tak mile a pokorně, že Barbora prostě musela trochu zjihnout.

A také že ano. Povzdychla si nad námi jako věčně kárající profesorka, zvedla se a šla uvařit trochu čaje. Milinka pořád bez hnutí spala, závidím jí ten klid. Vypili jsme pár doušků čaje a odešli do ložnice, abychom se trochu vyspali na další den.

Nechtěla jsem po Jaroslavovi vědět, jak se odsud spolu dostaneme, zbytečně by mi to zatížilo hlavu, raději načerpám energii do dalších dní a rychle usnu. To však v jeho blízkosti bylo lehčí říci než udělat. Museli jsme být zcela potichu. Já se pořád bránila jeho dotekům, ale vlastně jen tak naoko, protože mi v životě nebylo nic tak příjemné. Usnuli jsme nad ránem, venku už zpívali ptáci a bylo světlo. Barbora patrně věděla, co se v noci dělo, a aby nás trochu ztrestala, vrazila do ložnice v sedm ráno a vyhnala nás z postele k snídani.

Všichni jsme seděli u jídla mlčky, spíš ostražitě poslouchali, cokoliv se šustlo na chodbě. Každý zvuk projíždějícího auta byl podezřelý, nebylo jich totiž mnoho. Barbora se snažila pozvednout nám náladu a vyprávěla, jak slyšela, že by u nás měla za měsíc začít vysílat televize, že už prý mají hotová studia a budou tam zprávy a pohádky pro děti, ale že snad jen pár dní v týdnu.

„No to jsem zvědav, kdo si to domů pořídí, takový obrovský krám,“ poznamenal Jaroslav a Barbora se na něj podívala nehezky, jako na zpátečnického morouse, který nerozumí pokroku. Po snídani jsme sklidily s Barborou ze stolu, Jaroslav se opět ujal mytí nádobí, Barbora jen nevěřícně zírala, a pak jsme si všichni sedli a já visela Jaroslavovi na rtech, aby nám svěřil svůj plán.

2017

Ivan v rozrušení ťukal na každé dveře s cedulkou MUDr., na které v nemocnici narazil. Několikrát dostal vynadáno od lékaře, který měl noční a dospával deficit, několikrát se dobýval do zamčené místnosti a asi na dvacátý pokus to vyšlo. Ze dveří vykoukl mladý muž, bylo mu tak třicet, zrzavé vlasy a úsměv na tváři. To Ivana úplně vykolejilo, v tuhle hodinu na tomhle místě.

„Jak vám mohu pomoct?“

„Konečně někdo normální. Moje dcera leží na jipce, měla nehodu, my s manželkou máme za sebou dlouhou cestu z Itálie, doteď nám nikdo nebyl schopen říct, co se s ní děje, a já už fakt nemůžu.“

Ivan si uvědomil, že nemá daleko ke zhroucení. Zrzoun ho vzal okolo ramen.

„Chápu, pojďte dál, kde je vaše žena?“

„Ta mi řekla, že jsem blázen, a zůstala sedět někde o patro níž.“

„Tak pojďte, dáte si kafe?“

„Rád.“ Ivan se usadil v malé místnosti, která byla napůl kanceláří a napůl takovým obýváčkem. Gauč měl rozložený na spaní, vedle stolu stála malá lednička a na ní rychlovarná konvice a krabičky s čaji a kávou. To kafe asi nebude nic moc, říkal si Ivan.

„To kafe je takový nic moc,“ podotkl zrzek, když lil vařící vodu do hrnků, „ale to víte, jsme v nemocnici, a ne v pražský kavárně,“ uchichtl se. Podal Ivanovi hrnek a posadil se naproti němu. „Pane Voráči, vaše dcera utrpěla vážné zranění hlavy a v důsledku toho má otok mozku. My ji nyní budeme udržovat v umělém spánku a čekat, až ten otok opadne, víc dělat nemůžeme.“

„A až se vzbudí, tak…“

„Budeme doufat, že funkce mozku zůstaly nepoškozené. V tomto ohledu je to vždy tak trochu loterie, dokud se na nás nepodívá a nepromluví, nemůžeme si troufat dělat odhady.“

Ivan si skryl hlavu do dlaní.

„Nezoufejte, dobrá zpráva je, že páteř i míchu má v pořádku, neutrpěla ani žádné vážné vnitřní zranění, airbag jí v tomhle zachránil život. Nebude na vozíčku ani jakkoliv jinak omezená.“

„Pokud se probere.“

„Ona se probere, otázkou je, v jakém stavu.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Těžko říct, dny… týdny. Chápu, jak moc je to pro vás těžké, ale zkuste se nyní se ženou soustředit na to, abyste jí i v tom umělém spánku dodávali energii. Choďte k ní na návštěvy, mluvte na ni.“

„To pomáhá?“

„Když to nepomůže jí, rozhodně to pomůže alespoň vám.“

Na tom něco bylo. Ivan do sebe kopl zbytek hnusného kafe, poděkoval a odešel. Doktoři to fakt nemaj lehký, za ty prachy, co berou, by si zasloužili aspoň pořádný espresso.

Když se vrátil na místo, kde zůstala čekat Lenka, zjistil, že už tam nečeká. Nechápal to a vyšel z nemocnice ven, a jaké bylo jeho překvapení, když na parkovišti nenašel auto…

Takže ta mrcha sebrala klíčky a prostě odjela domů a nechala ho tam samotnýho zjišťovat, co se vlastně děje s Terezou. Dostal šílený vztek, možná největší ve svém životě. Zavolal si taxík a věděl, že tahle noc ještě zdaleka nekončí.

Lenka mezitím dojela domů a napustila si vanu. Neměla nervy čekat na Ivana v tom nemocničním smradu, navíc během doby, kdy on někde trajdal, přivezli na příjem dva lidi s těžkým zraněním, zřejmě taky autonehoda. Jen projeli kolem ní na lehátkách, a jí se udělalo špatně. Všude najednou viděla Terezu. Pořád dokola se jí před očima přehrávalo, jak asi vypadala její nehoda, jak ji to musí všechno hrozně bolet a jak hrozně vypadá, když leží zamotaná do všech těch hadiček. Lenka si nepřipouštěla, že by na tom měla jakýkoliv podíl viny, to zas ne, Tereza je dospělá a nabourala zřejmě z nepozornosti. A pak, když se ponořila hlavou pod vodu a nechala se jen tak nadnášet ve vaně plné pěny a pečujícího oleje do koupele, na mysl se jí začala vtírat neodbytná myšlenka, za kterou se styděla tolik, že i sama před sebou měla problém o tom začít uvažovat. Kdyby byla Tereza Ivanovou dcerou, a ne něco, čeho Lenka celej život lituje, zasáhla by ji ta nehoda víc? Milovala by ji víc?

Lenka nikdy nepochybovala, že svou dceru miluje, ale vždy věděla, že rozhodně ne tolik, jako ostatní matky milují své děti. Nikdy neměla problém od ní na pár dní odjet, neměla výčitky, když ji plácla přes zadek nebo na ni křičela, neptala se sama sebe, jestli je dobrá máma. Nikdy neměla potřebu Terezu – ani v dětství – líbat a objímat na veřejnosti, přehnaně ji chválit nebo jí dodávat sebevědomí jakoukoliv jinou formou. Vždy byla spíš odtažitá, věřila, že dítě se tak rychleji otrká a zocelí, když nebude mít mámu za zadkem. Jenže co když je to v ní? Co když to není tím, jak Terezu počala? Vždyť Ivan není její biologický rodič, a přesto to všechno, co Lenka nikdy nedělala, dělá. Takže je to v ní? Tuhle nepříjemnou pravdu si odmítala přiznat.

Vynořila se z vody a vylezla ven z vany. Namazala se tělovým krémem a prohlídla se v zrcadle. V Itálii se stihla hezky opálit, ona je ten správnej fototyp, jen si musí dát bacha, aby jí pleť na obličeji nestárla tak rychle. Když se v zrcadle prohlížela ze všech stran, uvažovala nad tím, jestli má špatný svědomí. Jestli se jí bude dobře spát. Ale co, vždyť s tím Tereziným stavem stejně nejde momentálně nic dělat, teda neví to jistě, ale Ivan je tak urputnej, že si to určitě někde v nemocnici zjistil. Ona i bez doktora ví, že v týhle situaci se dá akorát čekat.

V zámku zachrastily klíče a Lenka vylezla z koupelny. „Ahoj!“ pozdravila Ivana, ale ten se na ni ani nepodíval. Odešel do ložnice, vytáhl ze skříně sportovní tašku a začal do ní házet věci. „Ty někam jdeš?“ Lenka vešla do ložnice a dala si záležet, aby jí ručník omotaný kolem těla pořádně přimáčkl prsa k sobě.

„Ne, já se balím jen tak ze sportu,“ odsekl a šel pokračovat s balením do koupelny.

Lenka cupitala za ním a pořád byla přesvědčená, že ho přemluví, aby nikam nechodil.

„To se ani nezeptáš, jak jí je?“ vyštěkl na ni Ivan po chvíli, když jen tak stála ve dveřích a okouněla.

„Tys teda někoho našel?“

„Jo, a kdybys neodjela a nenechala mě tam samotnýho, dozvěděla by ses to hned.“

„Mně tam nebylo dobře, Ivane.“

Zarazil se v prohrabování šamponů a postavil se čelem k ní. Poprvé se jí podíval do tváře, nikdy mu nepřipadala tak hnusná a odporná. „Tak tobě tam nebylo dobře. Tobě tam nebylo dobře!“ Zasmál se, ale ne hezky. Lence naskočila husí kůže. „Tak teď mě poslouchej, ty zasraná mrcho. Já se sbalím, odejdu odsud a už o tobě nechci vůbec nic vědět. Nedivím se Tereze, že je na práškách, má to z tebe a z tvýho chování, z toho, jaká seš bezcitná svině. Snažil jsem se, bože, já se tak snažil! Celý léta jsem ti podlejzal, jak pejsek jsem za tebou běhal a snášel všechny ty sračky a tvoje debilní nálady, depky ze školy a žárlivost na Terezu, ale už toho mám dost. Uhni.“

Prošel kolem ní do obýváku a ona zůstala stát na místě úplně ztuhlá. V životě na ni takhle nekřičel, natož sprostě. A jako vždycky, když se ocitla v situaci, se kterou si nevěděla rady, začala Lenka brečet. Myslela si, že ho zlomí jako vždycky, že ho utáhne na lítost, ale on nic. Možná to fakt přehnala. Ale vždyť on vůbec není při smyslech, za pár dní se určitě uklidní a vrátí se. Vzlykala a utěšovala se a odešla si do ložnice lehnout. Když se přikryla, uslyšela prásknutí dveřma. Brečela pak ještě asi půl hodiny a do statusu na WhatsAppu si dala smutný smajlík, aby všichni viděli, že se něco děje.

1953

„Bude to takhle. Můj kamarád nás v deset večer vyzvedne autem v Nuslích. Doveze nás do jedné vesnice u hranic, kde bydlí moje sestřenice. U té přespíme do druhého dne a počkáme do další noci. Bydlí na samotě, nebudeme na očích. Potom přijde ta náročnější část. V jednom bodě hranic je průsmyk, kterým se dá projít, je to takové malé místo, kde ještě nestojí hlídky, protože o něm doteď neví. Je těžko dostupné a vlastně vypadá, že se k němu vůbec nedá dostat, ale já jsem našel cestu a projdeme tam celkem bezpečně. Jediným zádrhelem je, že k ní vede pěšina asi pět kilometrů lesem.“

Jaroslav domluvil a viděl, jak mu obě visíme na rtech. Nedočkal se však nějakého úžasu nebo pochvaly za svůj plán, spíš zděšení.

„To přece nejde, Milinka je malá, to nemůžete…,“ začala Barbora a já jen neznatelně přikyvovala.

Nemohu svou dceru vystavit takovému nebezpečí, jakkoliv Jaroslava miluji, ona bude vždy na prvním místě a zvlášť teď, poté co jsem se vrátila z toho pekla. „To nemůžeme.“

Podíval se na mě, nejdřív zklamaně a potom chápavě. „Rozumím. Ještě je další možnost…“ Zarazil se a já ho kývnutím pobídla, ať pokračuje. „Ještě je možnost odejít bez Milinky a ji pak přepravit později,“ pronesl váhavě, protože věděl, jaká bude moje reakce.

„Nikdy.“ A bylo to. „Musí existovat i jiný způsob.“

„Není jiný způsob. S mojí a tvojí minulostí nemůžeme požádat o legální výjezd. Buď takhle, nebo nic.“

Zvedla jsem se od stolu a postavila se k oknu. Měli jsme skvělý výhled na park, na stromy, na hezké domy. Ale dál nic. Kdybychom z našeho okna náhodou dohlédli za hranice, komunisté nám před ně patrně postaví zeď, abychom tam neviděli. Vyšla jsem sice z vězení, ale vlastně se v něm pořád nacházím a moje dcera také. Nechci takhle žít, a protože jsem zodpovědná za její život, vím, že nechci, aby takhle žila ona. Jaroslavův plán je nebezpečný, ale on sám je zodpovědný, a když o něčem říká, že to má velkou šanci na úspěch, věřím mu. Buď to uděláme teď, nebo si budu do smrti vyčítat, co by kdyby… Je na čase odhodit strach, pochyby a úzkosti a jít do toho, vykročit do prázdna. Budu se hodně modlit. Otočila jsem se od okna ke svým milovaným.

„Uděláme to, v deset budeme připraveni.“

„Ale…“ Barboru jsem zarazila gestem ruky. Věděla, že nemá cenu nic dalšího namítat. Tvářila se smutně, ale kývla hlavou. Bude mi chybět.

V devět večer jsme se já, Jaroslav a Milinka vydali na určené místo. On zase v kabátu a klobouku, bylo štěstí, že zrovna pršelo a byla na jaro docela velká zima, a tak nevzbuzoval pozornost. My s Milinkou jsme šly za ruku, nad hlavou deštník. Praha byla šedivá a nevlídná, ostatně jako jakýkoliv jiný den v téhle době, a my se posadili na tramvaj a cestovali na opačný konec města.

Moc věcí jsme s sebou neměli, Jaroslav vůbec nic, my jen malou tašku, všechno prý koupíme tam, říkal. Milinka se mě pořád ptala, kam jedeme a kdy už tam budeme a kdy přijede teta Barbora, trhalo mi srdce je rozdělit, přece jen spolu strávily poslední půlrok a navzájem se velmi sblížily.

Loučení s Barborou bylo naštěstí krátké, ale i tak bolestivé. Slíbily jsme si, že si napíšeme, zavoláme, cokoliv bude možné, a hlavně na sebe nikdy nezapomeneme.

„Pojmenuju po tobě další dítě,“ pošeptala jsem jí při objímání a ona na to řekla pouze: „Jen aby!“

Dojeli jsme na místo setkání, venku už byla tma, a protože byla neděle večer, ještě mrtvěji než obvykle. Nikde ani živáčka, jen světla v okolních domech svítily jako čtverečky do tmy. Stáli jsme tam, pršelo na nás a já pořád dokola přemítala, jak to všechno dokážeme, Milinka začala být ospalá a protivná, Jaroslav ji vzal do náruče a choval a mě ta scéna dojala téměř k slzám. Už jen proto, že vlastního otce nepoznala, se musím snažit, aby nějakého měla. Vzpomněla jsem si na Fráňu, co asi dělá. Vůbec jsem se na něj neptala ani se o něj nezajímala od chvíle, kdy jsem se vrátila z vězení.

„Na co myslíš?“ zeptal se mě Jaroslav po dlouhé chvíli ticha.

„Na Fráňu,“ řekla jsem mu upřímně.

„Na toho nemysli.“

„Proč?“

„Je to srab a udavač.“

„Udavač?“

„Když jsi odešla do vězení, posral se strachy a napráskal celou vaši skupinu. Všichni sedí a čeká je provaz.“

Na chvíli jsem přestala dýchat a pak jsem začala brečet, samotnou mě to překvapilo. Než jsem stačila najít slova, která by vystihla to, jak jsem se cítila, zastavilo u nás auto.

Jaroslav mě vzal za ruku a otevřel mi dveře. Milinku naložil z druhé strany a sám si sedl dopředu na místo spolujezdce. „Tak jedeme.“

2017

Ivan přespal v prvním hotelu, na který cestou z domova, vlastně bývalého domova, narazil, a brzo ráno se vydal do nemocnice. Tímhle tempem utopí všechny úspory jen za to, aby nemusel bydlet v bytě, kterej ještě navíc platí. To je vážně skvělý.

V nemocnici to vypadalo úplně jinak než v noci. Přívětivěji, míň definitivně. Trochu ho to povzbudilo, na okamžik získal pocit, že všechno bude dobré, a když kráčel chodbou k oddělení, kde Tereza ležela, potkal pár sester, co se na něj usmály, a to mu opravdu hodně pomohlo. Nasadil si roušku a rukavice a vstoupil do místnosti, kde to pípalo a hučelo a ona tam pořád ležela, úplně nehybně, vůbec netušila, co se okolo ní děje. Nebo tušila? Posadil se k ní a chvíli se jenom díval, vnímal rytmus jejího dechu a to, jak se jí nepatrně chvějí oční víčka. Je možný, že se jí v tom stavu něco zdá? Že nějaký podvědomí pořád funguje? Nevěděl to, ale doufal, že pro ni je to jen takový prodloužený spánek. V noci, když nemohl spát, si četl o lidech v umělém spánku, co to udělá s organismem a co se děje, když jsou v tom umělém spánku dlouho. Chtěl být připravený na všechny varianty.

Vždycky si myslel, že umělej spánek a kóma je totéž, ale na internetu vyčetl, že umělý spánek je o něco lepší varianta, protože to je stav, do kterého pacienta uvedou lékaři. Vlastně mu nonstop pumpují do žíly nějaké drogy, aby ho v tom hlubokém spánku udrželi, a zároveň za pacienta musí dýchat přístroj a další léky a přístroje podporovat funkci orgánů a čeká se, až se zlepší jeho stav. Tahle zpráva Ivana potěšila, protože to znamená, že lékaři ji můžou zase přivést zpátky k vědomí, až to bude dobrý. Není to žádný xletý čekání na zázrak, jak to viděl ve filmech. No jo, to je furt ta nemoc z povolání, potřebuje si o všem dohledat informace z několika zdrojů, aby měl pocit, že toho ví dost. Bohužel se i dočetl, že každý den, každá hodina navíc, kdy Tereza v umělém spánku bude, můžou mít fatální dopad na její zdraví. Tělo je neuvěřitelně chytře vymyšlený stroj, a když chvíli nefunguje, přichází o svoje funkce. Člověk ztrácí svalovou hmotu, může mít trvalé poškození mozku nebo paměti… těch možností je tisíc a nikdy nelze říct zcela stoprocentně, co se stane, až se probudí.

A tak tam Ivan seděl vedle postele a vyprávěl Tereze, jak byl na pracovní cestě v Izraeli, protože tu historku měla ráda. Oba milovali historii a Izrael je kolébka civilizace, tehdy moc chtěla letět s ním, on jí to zakázal, teď lituje a slibuje jí, že spolu určitě vyrazí, až bude v pořádku. Na mysl se mu vtírala ještě jedna věc, kterou si nechtěl připouštět. Tereza se totiž musí bezpodmínečně nutně dozvědět, kdo je její pravý otec. A co když pak Ivana zavrhne a už ho nebude mít ráda? A co když se vzbudí a nebude si pamatovat vůbec nic? Bude pak mít cenu jí říkat o jejím pravém původu, když pro ni budou všichni cizí?

To byly otázky, které Ivana tížily, a odpovědi na ně zatím neznal. Po dalších deseti minutách se zvedl, že si dojde pro kafe, a před pokojem se málem srazil se zdravotní sestrou, která zrovna vycházela ven. „Jdete za paní Voráčovou? Už je u ní její manžel.“

Ivan prožil malý infarkt. Co to má znamenat? „Manžel?“ Trhl hlavou směrem k proskleným dveřím, ke kterým od Tereziny postele mířil neznámý muž. Byl starý asi jako Ivan, možná dokonce starší.

„Dobrý den,“ řekl mu Ivan důrazně, jako by ho chtěl pokárat.

Muž se zarazil. „Dobrý den.“

„Kdo sakra jste a co děláte u Terezy?“

„Promiňte, jsem její profesor ze školy, mé jméno je Kuchař, a vy jste?“

„Otec.“

Profesor zbledl. Podali si ruku a Ivan se tvářil lehce zmateně.

„Víte, Tereza u mě psala diplomku, vídali jsme se často,“ koktal ten falešný manžel a Ivan si uvědomil, že mu stále tiskne ruku a jeho stisk je pevnější a pevnější.

„Sestra říkala, že jste se představil jako Terezin muž,“ řekl mu, aniž se tázal.

„Jinak by mě k ní nepustili,“ odpověděl mu věcně s úsměvem, jako by to byla ta nejjasnější věc na světě.

Ivan se užuž nadechoval, aby tomu dědkovi vysvětlil, že se má od jeho dcery držet dál, ale pak se zarazil. Nemá na to právo. Tereza je za prvý dospělá a za druhý… vždyť není jeho. Bude teď všechny rodičovský procesy vnímat tímhle způsobem? A bude to tak vnímat ona? Najednou se při tom šmírování cítil nemístně a trapně, nechal profesora profesorem a šel si dát kafe z automatu.

Lenka každé ráno vstávala s tím, že dneska půjde za Terezou do nemocnice. A každý den si zatím našla tak pestrý a neodkladný program, že se do nemocnice nedostala. Vždyť k čemu by tam byla, Tereza ji stejně nevnímá a beztak tam furt někde bude Ivan, to stačí. Svědomí ji ale hryzalo. Co když se jí někdo zeptá, třeba Jana, která je na ni asi doteď naštvaná, jestli už byla za Terezou v nemocnici? Bude lhát? Řekne pravdu? Že se bojí a nesnese to místo a ten pohled na ni a že je srab a nedokáže to překonat? Kdyby ještě žila její matka, tak by jí řekla: Styď se. Jenže její matka jí tohle říkala skoro na všechno, co kdy v životě udělala. Jediný moment, kdy byla odhodlaná se do nemocnice vydat, byl, když si představila, že Tereza umře. Je to sice absurdní, protože ona samozřejmě neumře, doktoři to hlídaj a její stav není tak vážnej, ale co kdyby se něco stalo a Lenka už by nikdy neměla šanci s ní mluvit? To by ji zabilo. Nerada si to přiznávala, protože to měla s Terezou vždycky komplikovaný, ale nedovede si představit, že by ji neměla. A dost, dneska tam půjde, řekla si. A radši rovnou, než si to její zbabělý já zase rozmyslí.

1953

Jeli jsme asi tři hodiny a počet slov, která jsme za tu dobu řekli, byl podobný. Milinka mi usnula na klíně, řidič, jehož jsem neznala jménem a v rámci utajení zřejmě ani nepoznám, za celou dobu nepromluvil vůbec a Jaroslav vypadal, že je tak nervózní, že by se leknutím uhodil do hlavy, kdybych na něj promluvila. Cestou jsme prakticky nepotkali živáčka, snad dvě vozidla, bylo ticho, mrtvo. Měla jsem zdřevěnělé nohy z toho sezení a z Milinky, přece jen už jí byl pěkný kus, přibrala aspoň pět kilo za můj pobyt ve vězení. Měla jsem žízeň, ale vůbec jsem si netroufala otravovat ostatní takovou malicherností.

Konečně jsme byli na místě. Řidič nám na rozloučenou řekl jen „Hodně štěstí“, okamžitě šlápl na plyn a ujel. My se ocitli na kraji vesnice, ve které v tuhle hodinu byla úplná tma, nesvítilo ani jedno jediné okénko. Jaroslav vytáhl z tašky svítilnu a šli jsme podle ní. Míjeli jsme jeden dům za druhým, občas na nás za brankou vyštěkl pes, Milinka se bála, musela jsem ji nést v náručí. Stále dokola se ptala, maminko, kam jdeme, a já jí vždycky jen pohladila po hlavě a ukonejšila. Zrovna když jsem se chtěla Jaroslava zeptat, jak dlouho ještě půjdeme, jsme dorazili na místo. Na opačný konec vesnice, vlastně na takovou izolovanou samotu v kopci, za domem začínal les a okolo něj se táhly lány polí.

„Jsme tu,“ pošeptal mi Jaroslav a lehounce zaklepal na dveře.

Během minuty se v nich objevila rozespalá žena, byla asi stejně stará jako já, rozcuchané černé vlasy jí trčely do všech stran, na sobě měla dlouhou košili s kvítky a navzdory okolnostem a noční hodině se na nás smála. „Konečně jste tady!“ křikla, až se to rozlehlo po okolí.

Jaroslav jí prstem jemně zakryl ústa. „Nekřič, ty huso,“ rozesmál se a objali se. „Marie, tohle je moje sestřenice Káča, tohle je moje Marie a její dcera Milada.“

Podali jsme si s havraní ženou ruku, tenhle stisk se mi líbil. Pozvala nás dál a nabídla nám k jídlu a pití snad všechno, na co si člověk vůbec může vzpomenout. To byl, panečku, jiný sortiment než u nás ve městě! Vajíčka, mléko, máslo, toho my měli málo a šetřili jsme s tím, tady stačí mít na dvorku pár slepic a jednu kravku, a mají vystaráno.

„To víte, že mě tahají do družstva, ale já jim na to kašlu, tohle je moje a moje to zůstane, ať mě třeba zavřou.“ Káča se zase smála, mně však úsměv na rtech trochu ztuhl. Jen se nerouhej, děvče, říkala jsem si v duchu.

Dali jsme si chleby s máslem a se šunkou, po tom několikahodinovém hladovění to chutnalo nejlépe na světě, navíc všechno bylo doma vyrobené a já na chvíli zatoužila žít na vesnici a mít tohle každý den.

Jaroslav mi samozřejmě četl myšlenky: „Tam, kam jedeme, budeme tohle mít každý den a ještě mnohem lepší!“

Jeho nadšení a optimismus, to bylo, co mě drželo nad vodou. Ulehli jsme do malé místnůstky a usínali s pohledem na dřevěné trámy nad hlavou. Taková idyla!

Druhý den ráno jsme vstali brzo, Jaroslav ještě dříve než já. Když jsem přišla do světnice, byl pryč, dal si kávu a šel se projít do lesa, řekla mi Káča.

Projít do lesa, to určitě, napadlo mě, hodila jsem do sebe jeden chleba a vydala se ven. Káču jsem poprosila, ať zatím dohlédne na Milinku, která ještě pořád spala. Bylo mi jasné, že Jaroslav si chtěl projít cestu, kterou se v noci vydáme k hranicím, což je sice od něj záslužné, ale také dost nebezpečné. To, že je skrytá a doteď se o ní nevědělo, neznamená, že se to během několika dní nezměnilo.

Už jsem si v duchu připravovala, jak mu vyčiním, že zbytečně riskuje, štrádovala si to lesem po pěšině směrem, který jsem považovala za správný, a vtom jsem ho uviděla. Seděl na zemi a v něčem se přehraboval. Když jsem došla k němu, musela jsem se zasmát vlastní hysterii. Jaroslav seděl na zemi a okrajoval houby, kterých nasbíral plný koš.

„Tady rostou houby takhle brzy zjara?“ podivila jsem se.

„Jo, tohle je kouzelné místo,“ řekl a ukázal mi čirůvky a smrže. Překvapilo ho, že jsem je správně pojmenovala, já nejsem hloupá husa z města, vyrůstala jsem i na vsi, abys věděl. Pomohla jsem mu jich ještě pár nasbírat a vrátili jsme se zpět, hurá, bude skvělý oběd.

Hrozně jsem obdivovala vztah, jaký měl Jaroslav s Káčou. Chovali se k sobě tak hezky, s úctou, záviděla jsem jim to spiklenectví, byli jako sourozenci, což není divu, protože z jejich vypravování vyšlo najevo, že spolu vyrůstali.

Při té příležitosti jsem si vzpomněla na svého bratra a to, co jsem se o něm dozvěděla u výslechu. Celou tuhle traumatickou záležitost jsem uložila někam hluboko a doteď na ni nemyslela, ale jen pouhá vzpomínka na něj mi udělala špatně. Jaroslav věděl, co se stalo, a všiml si, že se mnou není něco v pořádku. Stačilo říct mu slovo „bratr“ a hned pochopil, která bije. Pohladil mě po vlasech a mně bylo hnedka líp. Nebudu na to už myslet, teď odjedu hodně daleko od všeho, co mě trápí, a od všech, kteří mě zradili. Jediné, co mě skutečně bolí, je, že nebudu moci chodit na hrob Josefovi a rodičům. Budu muset poprosit Barboru, až jí budu psát dopis.

Celé odpoledne jsme strávili s Milinkou venku okolo chalupy, tedy spíš za ní u lesa, aby na nás nikdo neměl výhled. Když se začalo stmívat, moje nervozita vzrostla. Jaroslav vypadal úplně klidně, buď byl skvělý herec, nebo už byl ve stavu, kdy neměl co ztratit. Sbalili jsme si těch pár věcí, které jsme měli, srdečně se rozloučili s Káčou – tu její rozesmátou povahu jí moc závidím a modlím se, aby ji nestihl trest za to, že jsme ji navštívili – a pak jsme se vydali na cestu lesem.

Světlo jsme skoro neměli, abychom na sebe neupozornili, kráčeli jsme po pěšině, kterou lehce ozařoval měsíc, a v těch horších úsecích Jaroslav svítil baterkou. Milinku nesl na zádech, ta vůbec chudinka nevěděla, co se okolo ní děje, a zvolila ten nejrozumnější způsob, jak to vyřešit. Spala.

Šli jsme už nejmíň dvě hodiny, myslela jsem si, že to půjde rychleji, pět kilometrů přece není daleko, ale terén byl opravdu náročný a navíc jsme šli pomalu, abychom nedělali hluk, chybějící světlo nám také zrovna nepomáhalo.

„Už se blížíme,“ zašeptal Jaroslav a v tom jsme oba strnuli na místě.

Za sebou jsme uslyšeli zapraskání.

2017

Jak se Lenka blížila k nemocnici, měla žaludek víc a víc na vodě. Nechápala proč, vždyť si jen na chvíli sedne k posteli a bude na Terezu mluvit a pak půjde domů. Zhluboka se nadechla a vkročila do areálu. Ten odpornej zápach cejtí už odsud. Nenáviděla doktory a nenáviděla nemocnice, její máma umřela na rakovinu, kterou doktoři nepoznali včas, a pak už jen ležela s hadičkou v ruce a oni za ní s tátou chodili každej víkend na návštěvu, Lenka ty dny nenáviděla, od tý doby nenávidí víkendy a nenávidí doktory. Nevěří jim.

Došla do druhého patra a zamířila k oddělení JIP. Otevřela jí sestra s otráveným dotazem, co tu chce. Lenka jí nadiktovala jméno pacientky, kterou jde navštívit, a sestra zpozorněla. „A kdo jste?“

„Její matka.“

„Ale vy jste tu doteď nebyla!“

„Ne, nebyla.“ Lenka se už chtěla nadechnout a začít se obhajovat a vysvětlovat, proč nenavštívila vlastní dceru v nemocnici, ale pak nad tím mávla rukou, tedy na rozdíl od té sestry.

„Vy jste byla někde pryč?“

„Ne.“

„Aha, tak jste byla infekční, že.“

„Ne, nebyla.“

Pak nastalo ticho, sestra čekala nějaké vysvětlení, to přece takhle nemůže zůstat, že se jí tu matka neobhájí, proč nebyla u svého dítěte, ale Lenka na ni upřeně zírala a neplánovala cokoliv dalšího říkat.

Sestra se vzpamatovala. „Je to pokoj třicet čtyři, vezměte si roušku a rukavice.“

Lenka by přísahala, že roušku a rukavice po ní sestra spíš hodila, než aby jí je podala. No dobře, to mám za to, jak jsem strašná. Vydala se po chodbě a snažila se plynule dýchat a nemyslet na nic. Když stanula u pokoje číslo 34, nasadila si roušku a rukavice, znova se zhluboka nadechla, vzala za kliku a vkročila dovnitř.

Tereza tam ležela pořád stejně jako naposledy, všechno pořád stejně pípalo, nic se tu nezměnilo. Lenka si k její posteli přisunula židli a chvíli na ni jen tak hleděla. Tereza byla v obličeji opravdu celý Matteo, vlastně se diví, že Ivan nepojal podezření už dávno. Jenže to je tak, on ji miloval, viděl se v ní, a dokonce i ostatní, když ji viděli, říkali, to je celý táta, a nemysleli tím Mattea. Oči opravdu nejsou objektivní, mozek si spoustu věcí přizpůsobí tak, abychom byli spokojení.

Lenka položila ruku na tu Terezinu a pořád se na ni dívala a pak najednou zničehonic začala brečet. Co brečet, začala hystericky štkát takovým způsobem, že to nemohla zastavit. Takhle ještě nikdy nebrečela. Bylo jí to všechno líto. Bylo jí líto Terezy, Ivana a Mattea a vlastně i Jany, že jí zkazila dovolenou, ale nejvíc, nejvíc na světě jí bylo líto sebe. Že nezvládla milovat svou dceru správně. Tiskla Tereze ruku tak silně, až jí zbělala a odkrvila se. Nemohla ale přestat brečet a připadalo jí, že už tam sedí minimálně hodinu. Nakonec se sebrala, utřela si obličej do nemocničního ubrousku a vyšla z pokoje ven. Už se tam nechtěla vracet, nechtěla Terezu vidět, připadala si tam jako uvězněná ve vlastní hlavě se vším, co v životě posrala. Jenže Lenka nechtěla svoje chyby odčinit, vinila všechny ostatní kromě sebe. Kdo vlastně určil, že členy rodiny milujeme nejvíc ze všech? Ona přece zná spoustu rozhádaných rodin, třeba sourozenců, co se nenávidí a léta spolu nemluví. Tak prostě holt nechová k dceři takový city, jaký by asi podle nějakých zvyklostí měla. Je to v ní zakořeněný až moc hluboko, to všechno, co se stalo, to, jak Tereza přišla na svět, nepůjde to změnit během tejdne, prostě ne.

Stejným gestem, jakým roušku a rukavice dostala od sestry, jí je vrátila a zabouchla za sebou dveře. Ať si nemyslí, kráva, že v ní bude vyvolávat špatný svědomí. Nějaká hlupačka, co tráví život utíráním posranejch zadků starejm dědkům, ji nebude poučovat. Ve dveřích nemocnice se skoro srazila s Ivanem. No jistě, už zase běží za Terezou, co jinýho by asi tak měl na práci.

„Ty máš toho volna nějak hodně, to jim v redakci nevadí?“ vyjela na něj ostře.

„Dal jsem výpověď,“ zareagoval věcně a tím jí vyrazil dech. Jen na chvíli.

„A co teď budeš dělat?“

„To naštěstí už vůbec nemusí bejt tvoje starost. Máš rozmazanou řasenku, měla by ses upravit, vypadáš jak panda.“

A nechal ji tam stát a vešel do nemocniční budovy. Ten hajzl, ten zasranej hajzl. Lenka supěla až k autu, kde strávila asi hodinu úpravou make-upu.

Ivan nejdřív zamířil za doktorem. „Moje žena už tu předpokládám byla, tak to, prosím, ještě celé zopakujte mně.“

Doktor na něj chvíli nechápavě koukal. „Vaše žena ani nikdo jiný za mnou nebyl, nicméně mám pro vás dobrou zprávu. Stav vaší dcery se zlepšuje, otok ustupuje a myslím, že tak za dva dny bychom ji mohli zkusit začít probírat z umělého spánku.“

„To je skvělé, moc děkuji.“

Ivan po chodbě skoro poskakoval a utíkal Tereze říct tu skvělou zprávu. Když chtěl vejít do jejího pokoje, zjistil, že ho někdo předběhl. Zase ten chlápek! Tak tentokrát si na něj počká a trochu si s ním popovídá, protože má přece jako otec právo vědět, co je zač. Snažil se nepozorovat, co se v pokoji děje, ale stejně se neudržel. Ten chlap držel Terezinu ruku a něco jí říkal a utíral si nos, on snad brečí nebo co, no hele, zas to nepřeháněj, říkal si Ivan, ty nemáš právo brečet, tady můžu brečet jen já, protože já jedinej ji mám doopravdy rád. Ten chlap ji dokonce hladil po vlasech a po tváři, co si to sakra dovoluje?!

Ivan znovu odvrátil pohled a umiňoval si, že nebude šmírovat, když vtom ten chlap vyšel ven z pokoje, očividně hodně rozrušený. Trochu se lekl, když za dveřmi viděl Ivana, nečekal společnost.

„Počkejte, můžeme spolu mluvit?“ Ivan mu položil ruku na rameno a zastavil ho.

Chlap se otočil. „Jistě, pojďme na kafe, to bude příjemnější.“

Odešli spolu do kavárny kousek od nemocnice, celou dobu žádný z nich neřekl ani slovo, bylo to strašně divný a trapný nemluvit s člověkem, se kterým sdílení ticha není příjemný. V kavárně si oba nervózně objednali a Ivan se na něj zadíval. Nemá zlý oči, vypadá jako slušnej člověk, aspoň že tak. „Co máte s mojí dcerou?“ Možná měl začít trochu míň zhurta.

„Vlastně nic, párkrát jsme si vyšli, známe se dlouho, vedu jí diplomku.“

„A to spolu teda chodíte nebo co?“

Ivan si připadal legračně, chová se k tomu chlapovi jako ke dvacetiletýmu hejskovi, co mu přijel pro dceru na motorce, a přitom proti němu sedí univerzitní profesor, kterej je dost pravděpodobně starší než on. A ten profesor s ním hrál tu hru a jako dvacetiletej hejsek přistiženej při osahávání dcery mu i odpovídal.

„No, před tou nehodou se mezi námi začalo něco odehrávat. Naprosto nevinně. Mám vaši dceru rád.“

„A budete ji mít rád i poté, co se vzbudí? Co když si nebude nic pamatovat? Co když bude postižená?“ Poslední slovo skoro nedořekl, bodlo ho u srdce a zlomil se mu hlas.

„Ano. I tak.“

A tak tam spolu seděli, dva chlapi, který se navenek tvářili drsně a že maj všechno pod kontrolou, a přitom jsou uvnitř oba rozklepaný, co se za pár dní stane s jejich milovanou Terezou.

1953

Zapraskání se ozvalo jen jednou a pak bylo ticho. Chvíli jsme se zmateně rozhlíželi okolo, vidět nebylo nic, byla tma a mě mrazilo až u srdce. Jaroslav vypadal najednou jako nějaká šelma, mhouřil oči, a jako by se snažil nastražit uši, aby vypátral, co to bylo. Žádné další zvuky se však neozvaly a on usoudil, že to bylo jen zvíře, a tak mi pokynul rukou a pokračovali jsme dál. Už to jsme byli opravdu blízko, bolely mě nohy a bolelo mě břicho, Milinku jsem teď nesla na zádech já, objímala mě těma malýma ručičkama a připadalo jí to celé jako velké dobrodružství, řekli jsme jí, že hrajeme takovou noční hru a hledáme bunkr. Zrovna jsem si pomyslela, jak je šikovná a hodná, že umí být potichu a ještě že tak, protože jsme došli k hodně špatně přístupnému místu. To už asi začíná ta oblast, o které Jaroslav mluvil, před námi byl obrovský příkop a přes něj vedla jen taková malá rozbořená lávka, navíc velmi špatně viditelná. Jaroslav ji přeskákal jako nic a pak se otočil a čekal, co my. Zhluboka jsem se nadechla. Jeden krok. Druhý. Lehce jsem zavrávorala. „Maminko, spadneme!“ vykřikla Milinka a já ji utišila, pst, holčičko, nespadneme, hlavně se nehýbej. Třetí krok, byla jsem jak provazochodec nad propastí. Užuž jsem dosáhla na Jaroslavovu ruku a on mě povzbuzoval. Už by si to dítě zase mohl vzít na záda on. Asi o tom teď také přemýšlel, jsme hloupí a ve stresu děláme chyby.

V momentě, kdy mi podal ruku, mně se ulevilo a rychle jsem dohopkala na druhou stranu, se ozvalo další zapraskání. Tentokrát silnější a delší. Oba jsme ztuhli. Chvíli se nic nedělo, ačkoliv se mi zdálo, že bušení mého srdce musí být slyšet na míle daleko. Už jsme si chtěli oddechnout, že to byl zase falešný poplach, ale praskání se ozvalo znovu a znovu a přibližovalo se. A pak, když jsme zahlédli tečku světla pocházejícího patrně z baterky, jsme ztratili poslední zbytky naděje, že by mohlo jít o nějaké zvíře.

„Poběž!“ křikl na mě tiše Jaroslav, během vteřiny mi sundal ze zad Milinku, chytl ji do náruče a běželi jsme. Ona brečela a křičela „Maminko, maminko!“ a já se na ni nemohla podívat, protože jsem měla co dělat sama se sebou. Za námi bylo slyšet praskání větví a přes cestu se nám míhalo světlo z baterky toho, kdo nás pronásledoval.

Bože můj, jak tohleto skončí?

2017

Ten den nastal. Dnes Terezu proberou z umělého spánku a Ivan z toho byl tak nervózní, že se ráno vzbudil už ve čtyři a nemohl dospat. V nemocnici mu řekli, že má přijít na devátou, nemohou to načasovat přesně, ale začali jí snižovat dávky léků a ona by pomalu měla začít nabývat vědomí. Když se loučil s tím profesorem, vyměnili si na sebe kontakty, Ivan musel přiznat, že to je sympatický chlapík a že vlastně nemá problém s tím, aby byl s Terezou. To teď ale vůbec není podstatné.

Zíral do stropu v hotelovém pokoji, už tu bydlel asi deset dní, Lenku ani náhodou nenapadlo, že by mu uvolnila barák a šla si po svejch, bude si tam jak panička bydlet a klidně si to od něj nechá platit. On bohužel nemá koule na to, aby ji odtamtud vyhodil, na to je moc hodnej. Jeho hlavní pomsta spočívala v něčem jiným – protože ona se o to aktivně nezajímala, neřekl jí, že dneska je den D. Ví o tom Ester, ví to ten Kuchař, Lenka ale ne. Kdyby byla co k čemu, tak se zajímá sama, zeptá se v nemocnici, zjistí si, kdo je vlastně ošetřující lékař, ale ona ne, bude si radši fňukat nad vlastním strašlivým osudem a litovat se donekonečna. Ivan je na sebe nasranej, že jí tohle tak dlouho toleroval, občas ho napadlo, jestli to vlastně nehraničilo s nějakým psychickým terorem z její strany, neustálý vydírání a hraní na city, ale pak se zase uklidnil, že to nebude hrotit, popovídá si o tom s doktorkou Evou, už u ní dlouho nebyl a je fakt zvědavej, co mu na to všechno řekne. Ta mu mimochodem už dávno říkala, že ten vztah se ženou není dobrej, ale on Lenku furt bránil a hájil, vlastně tak trochu bránil a hájil sebe, svoje rozhodnutí s ní bejt. Je paradoxní, že od chvíle, kdy zjistil, že není Terezin biologický otec, se od ní její biologická matka víc a víc vzdalovala.

Čas se navíc úplně zastavil nebo co, protože asi před třema hodinama byly čtyři ráno, a teď je teprve půl pátý. Ivan věděl, že už neusne, a tak chodil po pokoji. V hotelu měl dokonce i saunu a bazén, ale to teď nebude otevřený a vůbec, vždyť na to nemá myšlenky. Tam by v týhle situaci v klidu zašla Lenka, úplně to viděl a zase se na ni naštval, už je v tý fázi, že ho sere jen tím, že existuje. Pročuměl se do stropu až do osmi ráno, jestli se Terezka dneska skutečně vzbudí, tak se ho lekne, jak vypadá příšerně. Dal si sprchu, oblékl se, snažil se, jak mohl, aby vypadal hezky, a v tu chvíli si uvědomil, jak je nervózní. Je to strašně podivná situace, to, co se teď děje, se nedá přirovnat k ničemu, co do týhle chvíle v životě zažil. Mísily se v něm snad všechny pocity, které znal.

Když dorazil do nemocnice, ve vestibulu už na něj čekal stejně podivně nervózní profesor. Teda vlastně Tomáš, včera si spolu potykali. Zatímco si podávali ruku na přivítanou, ve dveřích se objevila Ester, zamířila k nim a hodně zkoumavě si prohlížela Tomáše, viděla ho vlastně poprvé v životě.

„Ester.“ Podala mu ruku na seznámení a místo polibku na tvář mu řekla: „Máte pokydanou košili.“

Tak to bychom měli.

Když tihle tři mířili k Terezinu pokoji, byla to ta nejbizarnější trojice lidí, jaká se v nemocnici za hodně dlouhou dobu objevila. Hlavou se jim honily různé myšlenky, mysleli na všechno a na nic, ono vlastně nemělo cenu na něco myslet, předjímat, všechno se dozví za chvíli. Byli nervózní, a ač nejsou věřící, v duchu se modlili. Vešli do Terezina pokoje, kde už byl ten sympatický zrzavý doktor a zdravotní sestra. Kontrolovali jí puls a ostatní životní funkce, doktor jí prohlížel zornice pod víčky stále pevně zavřených očí. Gestem pokynul těm třem, aby vešli dovnitř, oni poslechli a postavili se okolo postele. V tu chvíli měli pocit, jako by ta postel byla smrtelná. Upřeně zírali na Terezu, na každý záchvěv jejího těla, každý mikropohyb, to už je ono? Trvalo to jen vteřiny, ale zdálo se to jako věčnost. A nedělo se nic. Tereza se nehýbala, doktor pořád kontroloval všechny ty přístroje a jim došlo, že tohle celé bude trvat déle než pět minut.

„Můžete se zatím posadit raději na chodbě,“ vyzval je doktor a oni zase jako ovečky poslechli a sedli si před pokoj. On po chvíli vyšel s ustaraným výrazem ven.

„Co se děje?“ vyhrkl na něj Ivan a neměl daleko do pořádného záchvatu.

„Nepokračuje to, jak bychom si přáli.“

„Co to znamená?“ tentokrát pro změnu vykřikl Tomáš, ty doktoři a jejich vágní vyjádření jsou na pěst.

„Tereza zatím na snížení dávek léků nereaguje, když to řeknu po lopatě, ze spánku se neprobouzí.“

„Co to znamená?“ zeptala se teď Ester. Úplně potichu.

Doktor na její otázku odpověděl mlčením. Chvíli hledal slova a pak řekl jen: „Musíme čekat.“ A nechal bizarní trio jejich osudu na umělohmotných sedačkách.

1953

Připadalo mi, že běžíme snad hodinu. Měla jsem pocit, že už nemohu, že to prostě vzdám a zůstanu tady. Jaroslav s Milinkou se dostanou pryč, a to je důležité, já jsem stejně odepsaná, po tom, co jsem zažila ve vězení, dlouho nevydržím. Už nikam nejdu. Začala jsem zastavovat a v ten moment se ozval štěkot psů. Děsivý, ohlušující, zuřivý štěkot psů, kteří byli vzteklí a nazlobení a připravení svou kořist rozcupovat na kousky. Milinka se hystericky rozplakala, Jaroslav křičel, že musíme přidat, a já, ač bych tisíckrát chtěla, jsem nemohla zůstat na místě z prostého strachu.

Po dalších asi dvě stě metrech běhu, kdy už mi pomalu nohy vypovídaly službu, jsme se ocitli u toho průsmyku, o kterém mluvil Jaroslav. Vypadalo to, jako by les najednou končil, jako by tam byla obrovská skalnatá hradba, která se nedá nijak překonat, Jaroslav doběhl k ní a v poslední chvíli prudce zatočil doprava a běžel podél té skály, hlasy mužů a štěkot psů se přibližovaly a Jaroslav se najednou zastavil a já na něj chtěla začít křičet, co dělá, jak se může zastavovat?! A on odhrnul větve stromů, které splývaly přes jeden balvan a vypadaly, že jsou k němu přirostlé, a odhrnul je a před námi se objevila malá díra, bylo to na lezení po čtyřech. V tuhle chvíli cokoliv, řekla jsem si, první lezl on s Milinkou, ta se ho držela jako klíště, já lezla hned za nimi, když jsem se snažila ty větve za námi zase dát do původního stavu, odřela jsem si lokty o tu malinkou jeskyni do krve. Jakmile jsem se pohnula o kousíček, štěkot psů dolehl k mým uším. Byli tu, kousek od nás, teď se patrně zastavili na místě a jejich páníčci nechápou, kam jsme zmizeli. Ale mezitím jsme my už pěkných pár minut lezli skrz skálu na druhou stranu, každou vteřinou jsem doufala, že uvidím světlo, pověstné světlo na konci tunelu. A najednou se objevilo. Přibližovala jsem se k němu víc a víc a pak mě celou obklopilo. A já z tunelu vylezla ven. Dokázali jsme to. Vrhla jsem se k Jaroslavovi a Milince, abych je objala, a oni se najednou zmizeli. Zmateně jsem se rozhlížela okolo sebe, a aniž bych měla kam, začala jsem padat do neznáma. Ten pád neměl konce. Ozvala se šílená rána a já věděla, že jsem dopadla na zem. Nic nedávalo smysl.

Otevřela jsem oči a začala se rozhlížet okolo sebe. Kde to jsem? Všechno okolo mě bylo bílé, něco zdálky pravidelně pípalo a já si připadala tak těžká a nehybná. Po chvilce mi došlo, že ležím v posteli a v rukou mám napíchané hadičky. Snažila jsem se zaostřit na své okolí a zakaleným očím chvíli trvalo, než byly schopné rozeznat od sebe jednotlivé obrysy. Vedle mé postele stáli tři lidé.

2017

Otevřela jsem oči a začala se rozhlížet okolo sebe. Kde to jsem? Všude okolo mě bylo bílo, něco zdálky pravidelně pípalo a já si připadala tak těžká a nehybná. Po chvilce mi došlo, že ležím v posteli a v rukou mám napíchaný hadičky. Snažila jsem se zaostřit na svý okolí a zakalenejm očím chvíli trvalo, než byly schopný rozeznat od sebe jednotlivý obrysy.

Vedle mý postele stáli tři lidi. To je… táta? A… Tomáš… a Ester… snažila jsem se koutky úst trochu usmát, ale nešlo to. Oni na mě okamžitě začali mluvit. „Terezko, Terezko…“ Ale já přece nejsem Terezka, já jsem Marie, vždyť já jsem…

„Dokázala to,“ pošeptala jsem.

„Cože?“ táta se ke mně sklonil.

„Ona to dokázala,“ opakovala jsem a táta nevěděl, co se děje, co mu chci říct.

„Kdo to dokázal?“

„Marie.“

„Utekla za hranice. Přežila to.“

EPILOG

„Někdo zvoní!“ křikla jsem na tátu a on běžel otevřít. Seděla jsem v křesle v obýváku a koukala se z okna, jak je venku všechno zelený. Ještě to bude nějakou dobu trvat, ale brzo už budu schopná postavit se na nohy a začít se trochu vracet do života. Zatím jsem pro tátu spíš taková přítěž, on to tak samozřejmě nebere, stará se o mě, ale já se mu furt omlouvám. Máma se odstěhovala z baráku neznámo kam, upřímně, teď nemám chuť ji vidět a nevadí mi to. Snad časem.

Do pokoje vešel Tomáš a já se usmála. Chodil za mnou každej den. Posadil se a chytnul mě za ruku a dal mi pusu na čelo. Chvíli jsme se na sebe dívali a on se pak trochu zamračil a já viděla, že mu něco vrtá hlavou.

„Co se děje?“

„Víš, je třeba, abychom trochu rozmotali to, co se stalo.“

„Já se o tom nechci bavit.“

„Proč?“

„Protože nevím, co se doopravdy stalo a co ne.“

„Měla jsi nehodu a pak byla v umělým spánku. A vypadá to, že sis podle všeho v tom spánku prožila Mariin příběh na vlastní kůži.“

„Co to je za blbost? Ona utekla s Jaroslavem. Pak se asi vrátila zpátky, když se tady vdala, ale to nevím proč.“ Nezapadalo to, nedávalo to smysl.

„Když jsi spala, ozvala se nám na fakultu Bára Valentová, Miladina vnučka. Našla scházející Mariiny deníky. Chyběly nám tři roky jejího života. Její zápisy končí tím brutálním výslechem od muže, co se mu říkalo Prsteník, a schůzkou s majorem Dbalým. Podle těch zbylých deníků byla ve vězení ještě dva roky a pak strávila rok prací v železárně jako spousta bývalých vězeňkyň. Potom se provdala za člena strany a nastoupila do práce jako úřednice. Svou minulost zavrhla a nechtěla o ní slyšet až do doby, kdy se jí ozval Jaroslav. Bylo to před její svatbou. Napsal jí, že uprchl do Francie a chce, aby přijela za ním. Ona to ale nikdy neudělala.“

„Proč by se mi to ale všechno zdálo?“ Bylo mi do breku, nic jsem nechápala.

„Hodně ses do jejího příběhu ponořila. Žila jsi to s ní. Mluvil jsem o tom s doktorkou Evou.“

„Ty znáš doktorku Evu?“

„Je to moje spolužačka z gymplu, svět je malej, viď?“ usmál se.

„Ale ona přece nemůže poskytovat lidem takovýhle informace!“

Zamyslel se. „Máš pravdu, za to se ti omlouvám, přemluvil jsem ji, řekl jí, že tě miluju.“ Vyrazil mi dech, ale než jsem stačila reagovat, pokračoval: „Eva si myslí, že to, cos prožívala během spánku, byla vlastně taková alegorie toho, jak v životě utíkáš před svými démony. Marie utíkala před komunisty, děsilo ji a omezovalo, v čem žije, ty utíkáš před úzkostmi. A v tvém mozku se to všechno spojilo.“

Kroutila jsem hlavou, to není možný. „Ale já to všechno viděla, prožila, už vím, jaký to bylo!“

„To muselo bejt strašný,“ řekl a bylo vidět, že se mnou soucítí.

„No, ale co z toho mám?“

A než stačil odpovědět, zazvonil mi telefon. Byla to máma.

Zhluboka jsem se nadechla a zvedla to. „Ano?“

„Ahoj Terezko.“ Zněla nervózně a mluvila tak rychle, že jsem ji neměla jak přerušit. Chrlila na mě slova v takovým tempu, že jí skoro nebylo rozumět. „Potřebuju ti něco říct. Už to v sobě držím moc dlouho a vím, že ty se se mnou nebudeš chtít sejít, protože mě teď nenávidíš a po tom, co ti řeknu, budeš ještě víc. Ale já už nemůžu dál.“

„O co jde?“ zeptala jsem se otráveně a samotnou mě překvapilo, jak jsem byla v klidu.

„Před šestadvaceti lety, já… jsem udělala takovou věc… totiž… tvůj táta…“ Rozbrečela se. „Můj táta co?!“

„Tvůj táta je někdo jinej,“ vydechla.

Hrklo ve mně. Telefon jsem bez odpovědi zavěsila. Podívala jsem se na Tomáše. „Zavoláš sem tátu, prosím tě?“

Když táta přišel, s vypětím všech sil jsem se zapřela rukama na křesle, postavila se a udělala k němu pár kroků. Objala jsem ho nejpevnějc na světě. „Ahoj tati,“ řekla jsem mu.

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 34 593

Vydání první

Praha 2018

Ilustrace Lada Brůnová

Odpovědná redaktorka Tereza Macibobová

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

© Markéta Lukášková, 2018

Illustrations © Lada Brůnová, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-267-1310-4

ISBN e-knihy 978-80-267-1366-1 (1. zveřejnění, 2018)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1952

2017

1953

2017

1953

2017

1953

2017

1953

2017

1953

2017

1953

2017

EPILOG