Table of Contents

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Losos v kaluži

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Markéta Lukášková

Losos v kaluži – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mým dvěma babičkám, za všechny

ty buchty, knedlíky, jahody s cukrem a smetanou,

smaženice, Staré pověsti české, pohádky, výlety,

rozmazlování a lásku.

A všem ostatním babičkám za to, že jsou.

Copyright © Markéta Lukášková, 2017

Illustrations © Lada Brůnová, 2017

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-267-0954-1

ISBN e-knihy 978-80-267-1020-2 (1. zveřejnění, 2017)

Barbora

Nejhorší jsou rána, kdy se vzbudíte a v hlavě vám hraje písnička nebo znělka z reklamy, kterou nesnášíte. Třeba jako mně dneska. Vlastně je to fascinující – než si vůbec stačim uvědomit, že právě probíhá proces probouzení, že se jmenuju Barbora a mám u pusy zaschlou slinu, v uších už mi naprosto zřetelně zní „Sconto nábytek, bytu i kapse na míru“. Ať člověk chce, nebo ne, tohle mu dost jasně definuje i zbytek celýho dne.

Nikdy jsem bohužel nebyla ten typ holky, co se posadí na posteli s lehkým sexy rozcuchem, protáhne se, župan jí oblečou srnky a ona na první pokus vyfotí ranní #nomakeup selfie, za kterou dostane dvě stě lajků, než dojde do koupelny. Jsem spíš ten typ holky, co se ráno bojí podívat do zrcadla, na zůstatek na účtu a do lednice. Vlastně se bojim skoro všeho. V lesklejch magazínech pro ženský, který nosí fejkovou Vuittonku, o tom teď hodně píšou, říkaj tomu úzkosti a je asi in jima trpět. Milá ženo, vyhrab z kasičky sto tisíc, kup si za to rtěnku Chanel, bavlněný tričko Karl Lagerfeld, kabelku s bambulí, buď divná, choď k psycholožce, zobej nějaký neškodný antidepresiva a hodně o tom vyprávěj kámoškám v centru na kafi za osmdesát korun. Hnusnej náramek s přívěskama ti příťa zabalí pod stromeček, takže se neboj, že bys snad někdy v životě byla něčim zajímavá.

A teď zpátky k mýmu utrpení. Kromě úzkostí trpim taky se svojí spolubydlící. Jmenuje se Petra a studuje nějakou humanitní vědu, jejíž název si zaboha nemůžu zapamatovat. Petra naštěstí taky není typ, kterej oblíkaj srnky, ji oblíká převážně náhodnej výběr z blešáku. „Oblečení beru čistě jako praktickou záležitost,“ říká mi pokaždý, když se střetneme na chodbě a ona zaznamená můj tázavej pohled na svoji mikinu s nápisem Marmelády Krňany. „Firemní, po tátovi, no.“ Karl Lagerfeld by při pohledu na ni sežral tu svoji kočku, kterou si chce vzít za manželku, jak někde říkal.

Není to tak dávno, co jsem žila s přítelem. Nesnášim to slovo, radši před lidma ironicky říkám příťa, aby to vypadalo, že mi na tom zas tak nezáleží, a navíc jsem vtipná. A rozhodně přece nejsem klasická, normální, klišovitá buchta a nejedu podle těch zajetejch šablon života. Byla jsem celej život přesvědčená, že nikdy nebudu bydlet s klukem, říkat mu přítel a vyprávět o něm lidem historky, který je nezajímaj. Jenže ono to klišé muselo na nějakým základu vzniknout, že. A tak jsem se ve čtyřiadvaceti sestěhovala s Václavem a v duchu vybírala vzorek na svatební porculán, abych se po dvou letech a dvou měsících stěhovala k potrhlý second hand maniačce Petře, pouštěla si po večerech takovou tu naštvanou písničku od Alanis Morissette a koukala se na sebe do zrcadla, jak jsem škaredá, když brečím.

Záchvaty sebelítosti byly vůbec moje hobby, úplně nejčastějc jsem si před spaním představovala, že jsem umřela, koná se pohřeb a on tam sedí v první řadě. Zdrcenej z toho, že mě opustil, protože jsem byla skvělá. Taková představa mě vždycky dojala.

S Václavem jsme se seznámili strašně banálním způsobem. Bylo to na oslavě narozenin kamarádky, kam jsem šla ze slušnosti, což je věc, kterou na sobě fakt nemám ráda. Tvářim se, jak naplno prožívám každej den a neztrácím čas se zbytečnejma lidma, a pak najednou trávim čtvrteční večer v podniku, co má atmosféru jak čekárna u doktora, srkám gin s tonikem za sto padesát korun a dělám, že poslouchám lamentování nějaký Terezy nebo Lenky o tom, kolik stojí svázat diplomku, kolik kreditů jí chybí tenhle semestr a jak se nevyplatí jezdit za rodičema na Moravu vlakem.

„Takže jezdíte autem,“ řekla jsem jí na to nepřítomně a prstem sjížděla na mobilu Instagram.

Další moje spolužačka má dítě a naaranžovala ho do zátiší mezi dudlík a kytici tulipánů. „No ne, vždyť ti to říkám, tím vlakem se to vyplatí, ale jen když máš In Kartu a přestoupíš v Pardubicích.“

„Aha.“ Srkla jsem si gin-toniku. Srk za třicet korun. Hlavně že si šetříš na motorku, krávo.

A pak vešel on. Kdybychom žili v románu Jane Austenový, další dvě strany by mi zabral popis toho, jak se veškerý jeho charisma, srdečnost a zevrubná dokonalost ducha zrcadlily ve stylu jeho chůze a v gestech, řeči těla, směru, kam vlál jeho kabát, nonšalantně přehozenej přes ramena, a jak pohodil hřívou hustých vlasů a propálil mě pohledem, v němž se setkávala touha a plachost, hrdost a skromnost, víno a nevinnost, ale Mark Darcy se po nocích po Praze v jedenadvacátým století nepotuluje. Václav se prostě vpotácel do hospody krokem střelenýho jelena, přimhouřil oči, rozhlídnul se po lokále a pohledem se zastavil u mě. Po tváři mu přeběhl takovej zvláštní úsměv, jako když jde člověk kolem McDonalda a v duchu si během vteřiny řekne, že kašle na diety a skočí si pro jednoho cheese. Jo, já byla jeho cheeseburger. Sednul si vedle mě. „Nazdar, proč tu dřepíš s takovejma divnolidma?“

Vysvětlení, proč jsme ještě ten večer skončili u mě, nemám. Svedla bych to na gin-toniky, ale za ty prachy jsem jich zas tolik nevypila. Nicméně asi už za tejden jsem mu při společný snídani detailně zkoumala rysy v obličeji, abych se ujistila, že je to kluk, co je strašně podobnej mýmu tátovi, a tudíž je to pro mě ten pravej, protože my holky si přece vždycky vybereme toho, co vypadá jako náš táta, píšou to v článcích takový ty časopisecký psycholožky, co maj vedle textu fotku, kterou si najdete ve fotobance pod heslem „profesionalita“. Václav s mým tátou si byli podobný asi jako Mirek Donutil a Alain Delon, ale to tenkrát hormonama zblblá Barbora naprosto odmítala vidět. Navíc tátu znám jen z fotky a ta určitě zkresluje, takže co jako.

„Co je za znamení?“ zeptala se mě kolegyně Šárka na obědě poté, co jsem jí během jedněch lasagní vysvětlila, že můj novej kluk je v podstatě hezčí a mladší Chuck Norris.

„Já nevim, má narozeniny sedmýho dubna…“

„Hm, takže Beran. Hele, od těch dál, s těma je to vždycky složitý, jsou to egomaniaci.“

„Aha, ježišmarjá, tak to já se s ním jdu hnedka rozejít!“

„Nepřeháněj.“

„Nezavoláme ještě nějakýmu věštci do televize, aby mi řekl, co si o mým vztahu myslí siderický kyvadýlko?“

Horoskopy jsou kravina a Václav je nejlepší. Tečka.

Teda byl. Asi tak rok byl fakt nejlepší. Pak mi spadly růžový brejle, a nic mě v životě nevytáčelo víc než způsob, jakým říká čaudy do telefonu. „Čaudyyyyyyyeeeeeaaaaaa.“ Z člověka, kterýmu bych bez mrknutí oka darovala ledvinu, se stal člověk, kterýmu bych bez mrknutí oka darovala jednosměrnou letenku do Bolívie.

Když se zamilujete, tak vám připadá jako naprosto geniální nápad začít společně bydlet. V co nejmenším bytě. Protože se milujem a navždy budem a žijeme jen z naší lásky. Nepodstatnosti, jako že se nám do bytu nevejde jídelní stůl, nebudeme řešit. Jenže, zkuste si párkrát sníst řízek s kaší na kolenou. I Brad Pitt vás po čase začne štvát, když s nim sdílíte dvacet metrů čtverečních. Zjistíte, že mu smrděj nohy, nechává na umyvadle plivance zubní pasty a zabírá vám polovinu skříně.

Přestože mě Václav vytáčel do nepříčetnosti, zůstala jsem s nim mnohem dýl, než jsem měla. V době, kdy jsme spolu byli, mi totiž umřela moje milovaná babička, a já jsem se prostě čistě sobecky rozhodla, že nechci bejt sama. Že vydržim čaudy a plivance a nohy a způsob, jakým říká slovo croissant, hlavně abych nemusela v noci ležet sama v posteli, koukat do stropu a přemejšlet nad smrtí. A tak jsme si dál pěstovali ty naše falešný objetí, vysmátý fotky na Instagramu a víkendový výlety po Čechách a hnili vedle sebe jen proto, abychom nehnili každej zvlášť. Smutný na tom je, že přes to všechno na něj teď občas myslim. Ale k tomu se ještě vrátim. Anebo snad radši ani ne.

„No ahoj!“ zdravila mě Šárka v práci mezi dveřma. Nesnáším to její „no“. Znáte to? Taková strašná blbost, a člověka to dokáže vytočit doběla, protože přesně ví, co ty dvě písmena v sobě obsahujou. No, to je dost, žes už přišla, no, ty teda vypadáš. No, já jsem ti říkala, že karty říkaj, že to dopadne blbě. No, tos měla asi radši zůstat doma. No, tak já se radši zdekuju a nebudu ti překážet v cestě ke kávovaru. Možná to no znamenalo prostě jen no, ale to byl zrovna den, kdy bych mohla vyhrát olympiádu ve vztahovačnosti, a v tom debilním no bylo všechno, v čem jsem o sobě pochybovala. Vrhla jsem na ni vražednej pohled, utřela si sopel do rukávu, narazila sluchátka na uši a zavřela se do svojí depresivní bubliny. Masochisticky jsem si prohlížela starý fotky na Facebooku a pátrala po lidech, co maj furt aktivní profily, ale už nežijou. Jen tak, protože mě to bavilo. Pár dní po smrti babi jsem se takhle do práce vydala asi dvakrát. Pak šéfová usoudila, že výkonnější než já je momentálně i ta rozbitá kopírka politá kafem, co máme v zasedačce, a nařídila mi dovolenou. Ty dny pro mě byly slitý v jednu neurčitou hmotu, jako když se roztaví nějaká umělohmotná figurka. Vlastně si ani moc nepamatuju, co se tehdy dělo, byla jsem v nějakým zvláštním šokovým stavu a fungovala jak automatická pračka. Vstát, vzít si ze skříně náhodnej kus oblečení (takhle to dělá Petra furt), dojít do práce, čumět na morbidity, přijít z práce, padnout naznak do postele. Tam jsem většinou přemejšlela, jestli mám brečet, nebo spát, a následně jsem dělala na střídačku obojí.

Vlastně chápu Šárku a její no, ona je takovej ten typ uspořádanýho člověka, co by i v případě sebevraždy vlastního dítěte nevyšel ven mezi lidi s neupraveným obočím a nevyžehlenou halenkou. Vypadá jako porcelánová panenka, nevěřim, že by kdy měla třeba flek na oblečení. Nikdy jsem moc nevěděla, co přesně vyjadřuje slovo pěstěný, ale když se kouknu na Šárku, přesně to bych o ní řekla. Je pěstěná. Určitě má doma na vaně vyskládaný sprcháče abecedně podle názvů a maže si na sebe krém pod jinej krém, nebo tak něco. Kdyby ona byla ten člověk, co ho mimozemšťani unesou a budou zkoumat, aby poznali naši rasu, došli by k závěru, že neprodukujem žádnej odpad, naše hovínka nesmrdí a zuby máme přirozeně perleťově bílý. Ale vlastně Šárce tohle trochu závidim, a i když samozřejmě nežije nejšťastnější život, je v něm prostě uklizeno a upraveno. Určitě i ty její lichý ponožky, co se jí ztrácej při praní, jsou někde v paralelním vesmíru poskládaný za sebou podle barev.

Utěšuju se ale domněnkou, že v uklizeným životě víc vynikne prázdno. V mým zabordeleným životě, kde v jednom kuse zakopávám o zbytky svejch předchozích vztahů, nevypraný povlečení a nesplněný novoroční předsevzetí, to aspoň vypadá, že je furt plno a furt se něco děje. Akorát se to moc nehodí na Instagram.

Jo, pořád se něco děje. Babička umřela. Moje milovaná babička, kterou jsem měla radši než svoje rodiče, i když se taková věc přece neříká a ani necítí. Nejsilnější a nejodvážnější ženská na světě, aspoň v mejch očích. Vychovala mě sama, navíc vypadala vždycky tak dobře, že lidi věřili, že je moje máma. A já ji tak vlastně brala, protože moje vlastní máma si místo mě vybrala chlast a můj táta si místo mě a mámy kdysi vybral život maminčina mazánka na druhým konci republiky. Odešel, když mi byl rok, živý vzpomínky nemám žádný, jen fotky. Byl to moc pěknej chlap, bohužel jsem po něm podědila to, co holkám moc nelichotí. Až po letech mi došlo, že jeho odchod byl ten důvod, proč máma začala pít, ale vlastně se mi o tom nechce moc mluvit. Díky babi tyhlety nehezký vzpomínky dost vybledly, ačkoliv je mi samozřejmě jasný, že by mi každej terapeut řekl, že je to všechno ve mně někde uložený, a buď mi jednoho dne hrábne, nebo dostanu rakovinu.

Babička byla navíc jediná, která mi říkala úplně jinak než všichni ostatní. Bárko. Milovala jsem to oslovení. Měly jsme takovej svůj svět, kterej se celej vešel do jejího obývacího pokoje. Měla tam na komodě postavenou fotky dědy v rámečku, občas se na ni hrozně hezky zadívala a vzdychla a já dělala, že to nevidim, a bylo mi jí líto. Pily jsme spolu kafe z hrnečků s kytkama, v televizi běžel nějakej odpolední seriálovej nesmysl, já jsem jí vyprávěla o tom, co v práci, a všude to vonělo. Tak babičkovsky. Zvláštní kombinace vůně vypranýho prádla, dřeva, heřmánkovýho krému a chleba s máslem a marmeládou. Když jsem byla malá, krájela mi ho vždycky k snídani na takový malý kousky, na ovečky.

„My jsme tomu říkali doma na rybičky,“ plácla Šárka při odpoledním kafi, když jsem se zasnila nahlas. To mě samozřejmě vůbec nezajímalo, moje vlastní vzpomínky jsou důležitější, ale snažila jsem se toho vzpurnýho puberťáka ve svý hlavě trochu krotit, protože přece jen moc kamarádů nemám a teď je docela potřebuju. A bylo by fakt na nic, kdybych je od sebe odháněla. Jenže je to těžký, i za normální situace je pro lidi celkem problém pochopit moje myšlenkový pochody, teď se to všechno ztisícinásobilo. Babička odešla, a nic už nikdy nebude dost dobrý, a Šárka tu klíďo píďo mele o tom, že nějaká americká herečka zhubla pět kilo jedením fazolí. Strč si ty svoje blbý rybičky do prdele a běž si honem zarovnat tužky na stole do pravých úhlů, psychopatko.

Když jsem poprvý s babičkou seznamovala Václava, byl to pro mě strašně zásadní moment. Pro něj to byl večer promrhanej u zákusku a kafíčka, jelikož Sparta zrovna hrála finále ligy. Ale to mi došlo až rok nato, tehdy se mi zdálo samozřejmě strašně roztomilý, jak se zajímá o sport a je schopnej se rozčilovat u televize, protože nějakej chlápek kopnul do míče pod špatným úhlem. Tehdy jsme byli ještě v tý zamilovaný fázi, kdy má člověk mravenčení i z pípnutí esemesky, běží si ráno čistit zuby před probuzením toho druhýho a zásadně, ale opravdu zásadně a nikdy v žádným případě neprdí.

Je ohromující, jak rychle se do tohohle dá spadnout, ačkoliv jste si desetkrát předtim řekly, že už opravdu nikdy. Že už ze sebe neuděláte idiota, co čeká na to, až se mu někdo ozve, že už nebudete nikdy žádnýho chlapa omlouvat před svejma kamarádkama, nebudete se furt snažit vypadat sexy a nenápadně si vytahovat ze zadku zaříznutý kalhotky pod sukní, co vás škrtí, nebudete se první měsíce přetvařovat, abyste ho namotaly, než se projeví vaše pravý já, pozdějc se nebudete přemlouvat, abyste mu neprohlížely telefon, a budete pořád strašně cool a nad věcí a skvělá přítelkyně. Ta, který vůbec nevadí, že on jde do hospody s kámošema, protože vy nejste taková kráva jako třeba ta Iva od bejvalýho spolužáka Petra, co mu furt volá, když je na pivu, a zjišťuje, jestli je tam s klukama. Jednou jí tvrdil, že je doma, a ona mu nevěřila, tak mu zavolala a chtěla, aby jí do telefonu pustil vysavač. Jeho kámoš v hospodě zkoušel napodobit zvuk vysavače, ale neprošlo to, a tak se Iva naštvala a nechala ten večer klíče v zámku, a Petr tak musel přespat v autě. Jenže to bylo v zimě, dostal z toho zápal plic a Iva si s ním pak dělala v nemocnici selfíčka, jak se o něj stará. Je to bláznivý, ty milostný vztahy.

Když babička tehdy Václava poprvé viděla, hned jsem tušila, že se jí moc nelíbí. Ona to nedala nijak najevo, naopak, říkala mu Vašíčku a ani se nemusel zouvat, ale já to na ní poznala. Když totiž byla z někoho nervózní a nesvá, hrozně často si sahala na obličej a na vlasy. Pořád si strkala pramínky za uši, ačkoliv jí tam držely, a podpírala si hlavu, i když jindy seděla jako dáma, žádný ruce na stole. No a co, řekla jsem si, až ho časem pozná, tak se to změní. Měla jsem víc dát na řeč jejího těla.

Už to, že ho vlastně moc nezajímalo, že mu představuju nejdůležitější osobu svýho života, mě mělo varovat.

„Bárko, ukaž Vašíčkovi ty svoje fotky, co tu mám, jak jsi šla do první třídy.“ Styděla jsem se, ale věděla jsem, že v tý situaci to babi pomůže. Václav dělal, že je nadšenej z pohledu na malý nedomrlý děvčátko ve vroubkovanejch punčocháčích, ale myšlenkama byl ve skutečnosti někde na Spartě.

„Proč ji vlastně máš tak ráda?“ zeptal se dost neomaleně, když jsme šli na tramvaj.

„Co to je za blbej dotaz?“

„Tak promiň, se hned neurážej, jsem to tak nemyslel. Já jen, že tvý rodiče eště neznám a babičku už jo, to je divný.“

„Prostě je důležitá, no. Líbila se ti?“ Objala jsem ho kolem krku, jako kdybych se ho podvědomě snažila přemluvit ke kladný odpovědi.

„No jo, prostě taková babička. Babičkovská. Hele, když si chvátnem, stihnu eště konec druhýho poločasu.“

Leželi jsme pak v posteli a já přemejšlela o tom, jestli mu říct, proč to máme s babičkou tak, jak to máme, a co je s našima. Ale ne, na to je ještě moc brzo. Stejně jako na prdění.

Milada

Bárka mi byla představit toho svého nového chlapce, vizuálně mi trochu připomíná Jiřího, ale když se nad tím zamyslím, bude to spíš proto, že mi Jiří tak chybí, a vidím ho v každém, než že by to byla pravda. Ale hned po prvním setkání můžu říct, že povahově je to Jiřího opak. Je to sobec a očividně mu dělá dobře, když k němu žena vzhlíží. Já mám ráda, když u mě má muž autoritu, ale nesmí si ji vynucovat násilím. Václavovi chybí to, co mě na Jiřím kdysi upoutalo. Je asi směšné to tak říct, ale je to něco, co se vidí hlavně v psích očích. Taková oddanost a čistota, pocit, že ten tvor by vám nikdy v životě ničím neublížil. I když jsem věděla, že v životě mohu prožít mnohem vášnivější vztah s emocemi, co se mnou budou házet ode zdi ke zdi, vždy jsem byla Jiřímu věrná. Jako bych mu to nějak dlužila, ačkoliv nebylo za co. Ale to, co z něj vyzařovalo, to člověka přimělo slíbit si, že tu pro něj vždy bude. Že takový jako on si nic menšího nezaslouží.

Bárka ale vypadá šťastně, tak jí to přece nebudu kazit. Nebudu si utvářet názor po jednom kafi, kdybych jí to řekla, určitě by se na mě naštvala. Můžu si o sobě myslet, že mám odhad na lidi, ale kdybych přišla s tím, že se mi nelíbí něco na jeho očích, tak by se mi akorát vysmála, protože bych zněla jako blázen, a ještě by mi vyčetla, že nevěřím v její schopnost člověka prokouknout.

Nebudu říkat nic, konečně to zas vypadá, že žije naplno. Sice je to asi hlavně kvůli tomu klukovi, a to je trochu cesta do pekel, ale musí si na to všechno přijít sama. Zdědila po svých rodičích naštěstí ty lepší vlastnosti, je upřímná a chytrá. Byla bych raději, kdyby byla trochu víc společenská, ale přeučený introvert je něco jako přeučený levák. Občas mě jen trochu trápí, že na mně hodně visí, a já tu nebudu navždy. A až odejdu já, nezbude jí nikdo. Její otec zmizel bůhví kam chvíli po jejím narození, byl to srab. Toho jsem mimochodem odhadla na první pohled, když ho Jana přivedla domů. Jenže moje námitky vůči němu akorát zhoršily už tak zoufalý vztah mezi námi dvěma, přestala se se mnou v podstatě na dva roky úplně bavit a objevila se až měsíc před porodem. Petr byl takový ten klasický maminčin mazánek. Bydlel se svojí matkou, nepracoval, nestudoval a pořád fňukal, že si nemůže najít práci, a přitom ani žádnou nehledal. A to měl pro to nejlepší podmínky, bylo těsně po revoluci a možné bylo absolutně všechno. Jemu ale přišlo lepší žít v 2 + 1 s matkou – zdravotní sestrou – a nechat se v devětadvaceti letech opečovávat jak miminko. Takové vztahy matek se syny mi vždycky naháněly husí kůži. Ona ho navíc měla pořád tendenci hájit, Peťánek, jedináček, mumínek, přece nehrábne na práci, nikdo to po něm ani nechce, ještě by se mu udělal mozol a na to by mohl umřít, ona to vídá v nemocnici dnes a denně, jak člověk přijde s nějakou banalitou a večer ho vezou na pitevnu. Po narození Bárky se s Janou konečně sestěhovali k sobě, respektive on k ní do bytu, a vypadalo to, že se aspoň bude starat o malou. Ale nestalo se, prostě zpanikařil, náhlá odpovědnost a noční brek a unavená Jana na něj byly moc velká změna oproti mama hotelu, a prostě se jednoho dne sebral a odešel. Nejsměšnější na tom je, že se pak se svojí matkou oba přestěhovali někam na druhý konec republiky a ani jeden už o sobě nikdy nedal vědět. Jana ho ještě dlouho po jeho zmizení hájila, asi nějak vnitřně doufala a čekala, že jednoho dne se objeví u ní s kyticí růží, značkovou postýlkou a letenkou na Bahamy. To se nestalo, a moje dcera si proto našla lepšího kamaráda. O tom asi až jindy.

Je stejně zvláštní, co všechno jsme my ženy schopné těm chlapům obětovat. A vlastně to ani není oběť, spíš se jen přizpůsobujeme tomu, o čem si myslíme, že se jim líbí. Můžeme stokrát tvrdit, jak jsme samy sebou, ale ruku na srdce – mám už tolik zkušeností, viděla jsem svoje kamarádky, jak zahodily všechno jen pro to, aby se z nich staly dokonalé manželky, a aby hlavně byl Pepíček/Vojtíšek/František/Milošek spokojený. Žily život, jako by nikdy neměl skončit. Ztratily se v každodennosti a získaly pocit, že je v pořádku, když budou věčně unavené hledět do budoucnosti, k momentu „až“. Až se dodělá tohle, vydělá na tohle, tohle dítě vyroste a v téhle práci dostanem přidáno. Kéž by tehdy věděly, že to „až“ nebude nikdy. Že jednou ucítí, jak to všechno pomalu končí. A pak si uvědomí, že už nebude nic, ani ta příští neděle, na kterou si naplánovaly, že si konečně odfrknou a hodí nohy na stůl. Já nejsem žádná feministka, na mě jsou tyhle ženské moc uřvané a otravné. Jen si myslím, že se spousta mých vrstevnic zbytečně obětovala, aniž by o to vlastně ti jejich Pepíčci a Milošci stáli. Musím si o tomhle někdy promluvit s Bárkou, ale vlastně se bojím, že jsem stejná jako ty, o kterých mluvím. Taky odkládám důležité na později a to zásadní mi uniká. Co když jsem udělala chybu? Co když je moje vina, že si přivedla domů kluka s divnýma očima a pořád chce krájet chleba na ovečky? Co když kvůli mně skončí v padesáti sama, s haldou koček, předplatným TV magazínu a trvalou na hlavě? Jenže já jsem jí jiný příklad ani dát neuměla.

„Bárko, víš, že nemám ráda, když kouříš,“ říkala jsem jí tuhle.

„Ale babi, vždyť tys taky v mým věku kouřila. Každej kouří, pak každej přestane, když dostane rozum… nebo bronchitidu,“ plácla ironicky jako vždy, když jsem začala být ustaraná.

„Máš pravdu,“ přikývla jsem a zapálila si s ní jednu svoji sváteční slimku. A žádné až.

Barbora

Nemám kolem sebe hejno kamarádek. Takovou věc o sobě ráda prohlašuje skoro každá holka, takže otázkou je, okolo koho se ty hejna kamarádek vlastně pohybujou. U mě je to ale na rozdíl od jiných fakt pravda. Mám spolubydlící, za kterou se spíš stydim, a náš vztah založenej na každodenních konverzacích o tom, jestli vypnem, nebo zapnem v bytě topení, bych asi za kamarádství neoznačila. Pak je tu Šárka, která je můj úplnej opak ve všem, ale z nějakýho podivnýho důvodu se navzájem sneseme. Vztahy s holkama z gymplu se vesměs rozpadly po maturitě, když jsme každá šly studovat něco jinýho nebo do jinýho města. Vždycky když nad timhle přemejšlím, opakovaně docházim k závěru, že moje nejlepší kamarádka je babička, což teda není zrovna moc cool.

Holky taky rády říkaj, že si jako malý víc hrály s klukama než s holkama a víc s fotbalovým míčem než s panenkama, jako by bylo trapný dělat holčičí věci. Co se tohohle týče, měla jsem dětství asi docela genderově vyvážený. Jen jsem ho většinou trávila sama. Na holky jsem byla moc velkej cynik a na kluky zas málo holčičí, a proč by se v deseti letech kamarádili s holkou, když nemá hezký vlasy a oči a je jen sprostá a divná, od toho maj kámoše, že jo.

•

Jsem navíc jedináček, takže ve mně ani přirozeně nevzniknul ten pud o někoho se starat nebo se o někoho strachovat, jak to má spousta starších sourozenců vůči mladším. Měla jsem tudíž celej dosavadní život k tomu, abych se naučila vystačit si úplně sama, jenže dělám přesnej opak. Samota mě děsí. Možná právě proto, že ji tak dobře znám. Dokud byla babička, vždycky jsem někde uvnitř v sobě měla ten pocit, že existuje nějaký doma, pelíšek, kde je teploučko a známo a je tam dobře. S jejím odchodem tenhle pocit prostě najednou zmizel a já si připadám, jako bych žádnej domov neměla, jsem nomád, co si přesunuje krámy v krabicích sem tam. Strašně jsem se snažila vybudovat si nějaký doma s Václavem, v tom pitomým krcálku, kde si člověk na posteli natáhnul nohy a dotknul se protější zdi, ale nešlo to. A do toho mi ještě Šárka omílala dokola poučky z motivačních článků jako „kdybyste se opravdu milovali, dovedli byste spolu žít i v krabici pod mostem“ a podobně. Stalo se mi nakonec to, za co jsem každýho takovýho člověka odsuzovala. Byla jsem s někým jen proto, abych nebyla sama. Připadala jsem si vůči němu hnusná a neupřímná, ale zároveň už mi tak lezl na nervy, že si to beztak zasloužil. A oplácel mi stejnou mincí. Od jistý doby mě netagoval na fotkách na Facebooku, pak si dokonce smazal, že jsme ve vztahu, asi aby nějaký krávy u něj v práci neviděly, že má holku. Alespoň tohle jsem si vždycky říkala, když jsem hledala další důvody, proč ho nenávidět a dál se utápět v týhle masochistický loužičce, kterou jsem si pod sebe sama dobrovolně nachcala. Bohužel i ve chvílích, kdy mě nejvíc štval, jsem se o něj bála, když třeba byly čtyři ráno a on měl nedostupnej mobil, a já sice věděla, že je asi někde v baru bez signálu, ale stejně jsem měla před očima scény, jak ho sráží tramvaj nebo padá do ledový řeky úplně opilej. A vlastně jsem se ani nebála o něj, bála jsem se o sebe, toho, že pak bych zůstala úplně sama.

Byla to jen taková závislost, ne láska. Lásku si představuju jako něco, co přesahuje hranice pitomýho tagování na Facebooku, jako to, že toho druhýho člověka vezmu, tak jak je, a chci ho se všim všudy. Nechci ho měnit, respektuju, co má rád, a baví mě to s nim. A ne, že mám chuť ho od začátku zabalit do krabičky a tu si dát do kapsy a mít nad ní plnou kontrolu. Šárka by mi na to řekla, že opravdová láska je někoho nechat jít a čekat, jestli se vrátí. Já bych jí na to řekla, no to víš, že jo, nechám ho letět a bude si psát prasárny s nějakou blbkou z kanclu, co neví, jak se píše slovo „francouzský“.

Nejistota je přesně to, na co mě Václav na začátku pěkně namotal. Neskákal kolem mě jak nadrženej pudlík, sice se mi ozval, jestli nepůjdem ven, nemusela jsem na jeho zprávy čekat několik dní, ale pořád mi nějak pokoutně dával najevo, že se ze mě teda rozhodně nezblázní. Že mi modrý z nebe k nohám fakt nosit nehodlá. No a mně se to samozřejmě strašně líbilo, byl to pro mě frajer, žádnej otrava, co si potřebuje asap vrznout za jakýchkoliv okolností. Všechno jsem si to uměla pěkně obhájit, a abych se v tom utvrdila, vzpomínala jsem na dobu, kdy jsem chodila s Danem. O tom se ani nedalo říct, že jsem ho měla pořád za zadkem, protože kdyby mi stál za zadkem, mohl by tam dělat něco, co nevidim. Jeho jsem měla pro jistotu furt nastoupenýho v pozoru před sebou. A to nebylo sexy. „Ne, promiň, to není tebou, to je mnou,“ bla bla, tyhle a podobný kecy jsem tehdy měla, když jsem se s ním narychlo rozcházela v jedný divný hipsterský kavárně v Karlíně.

„Bárko, a nemyslíš, že jsi na ty chlapce moc přísná?“ ptala se mě babi tehdy, když jsem se jí snažila vysvětlit, proč už Daneček nepřijde na plněný knedlíky s uzeným.

„Nejsem přísná, babi, je prostě třeba, aby měl vlastní život mimo mě. jak mi jinak může imponovat?“

„Časem poznáš, že je stejně nejdůležitější to, jak moc tě má rád.“

To je děsný klišé, babi, myslela jsem si, ale neřekla jsem to nahlas, protože jsem nechtěla bejt drzá, svý neexistující kámošce bych to vmetla do tváře s chutí, a možná proto taky žádnou nemám.

„Měla by ses trochu dát do kupy a vyrazit někam ven,“ zkusila to na mě nenápadně Petra pár tejdnů potom, co jsem se k ní nastěhovala. Možná čekala, že půjdem spolu, připijem se na baru levným vínem a začnem si svěřovat svý životy a v noci budem odcházet jako nejlepší kámošky.

„Jak jako dát do kupy?!“ vyjela jsem na ni a ostentativně si prohlížela její ukrutnej odrostlej melír a žlutý svítící triko, jako by mi snad ona mohla v těchhle věcech radit. Ne, my prostě kámošky nebudem.

„Trochu se odreagovat od všeho, neprospívá ti to, i na mě seš akorát šíleně jedovatá, já jsem ti nic neprovedla.“ V tu chvíli mi jí bylo líto. Ona možná opravdu stojí o moji společnost. Nebo aspoň o to, abych se k ní nechovala jako ke kusu hadru.

„A říkám snad, že provedla?!“ vyjela jsem podruhý. Klasická já, čim víc cejtim vlastní chybu a zcestný nefér chování, tim víc to přeháním, abych se co nejvíc vzdálila tomu, že bych snad přiznala, že se chovám jako kráva.

„Ne,“ odsekla a práskla dveřma.

Fajn, tak si běž. Vždyť já nikoho nepotřebuju. A zastrč si cedulku, čumí ti.

Milada

Začalo to tak nenápadně. Pobolívala mě hlava a brněl mě obličej, hlavně v noci, budilo mě to ze spaní. Nic to nebude, utěšovala jsem se, málo větrám v pokoji, lítá mi tlak, jsem v přechodu. Po pár dnech usilovného větrání a bolesti, brnění a motání, které se spíš zhoršovalo, jsem si řekla, že asi větrám moc, někde mi na krku něco ztuhlo, a tím to bude. Ještě že jsem tehdy doma neměla počítač a internet, tam bych si určitě hnedka hledala, co se se mnou děje.

„Babi, googlení je nejhorší, vždycky se dočteš, že umíráš,“ smála se tehdy Bárka, když jsem se jí svěřila. A tak jsem se smála s ní, já přece neumírám, to je hloupost, jen mě pobolívá hlava, a to dneska každého druhého, natož v mém věku. A tak jsem se objednala na ortopedii, někde mi něco odblokujou, a zas budu jako rybička. Jenže na ortopedii mi pan doktor řekl, že mám páteř jako dvacítka, což pro mě tehdy paradoxně byla špatná zpráva.

Poprvé jsem omdlela v obchodě u pokladny. Polil mě studený pot, trochu se mi navalilo, podlomily se mi nohy a pak bylo černo. Otevřela jsem oči, myslela jsem, že jen pár vteřin nato. Rozhlédla jsem se kolem sebe a leknutím se okamžitě postavila na nohy. Všude okolo mě byly vyskládané hromady masa ve vakuovém obalu a mezi nimi stály tři prodavačky, co měly ve tváři výraz, jako by právě viděly ducha.

„Je vám dobře?“ zeptala se mě podsaditá padesátnice s knírkem a cedulkou Ovoce–zelenina.

„Ano, totiž… bolí mě hlava, asi jsem se do ní praštila.“

Ženské se na sebe znepokojivě podívaly. „Platila jste u kasy a najednou jste se sesunula k zemi. Zkoušely jsme vás probrat, ale nešlo to, lidi okolo začali trochu hysterčit, tak vás Jarda od nás ze zeleniny hodil přes rameno jak pytel mokrý pšenice, ha ha ha, a donesl vás sem. Zavolaly jsme záchranku,“ shrnula to a její hubená, asi tak třicetiletá kolegyně horlivě přikyvovala. Ta třetí se na mě ani nepodívala, to byla nějaká mladá brigádnice, která se asi bála, že jí tam umřu před očima.

„Ježíšikriste, co blázníte, já záchranku nepotřebuju, nic mi není.“ Nejsem přece starý nemohoucí případ pro sanitku, styděla bych se s nimi jet s tou houkačkou, ještě mě někdo venku uvidí, že jsem vlastně v pořádku, a budou si myslet, že jsem jen stará bláznivá hypochondrická ženská. „Ale děkuju vám, vzkažte tomu Jardovi, že děkuju.“

Chystala jsem se konečně opustit sklad, ustarané trio a uniknout pachu hovězího, ze kterého se mi dělalo trochu špatně, ale najednou se mezi regály objevili dva chlápci v oranžových bundách. „Tak co, kde je ten ležák?“ zeptal se jeden, co vypadal, jako by mu obličej někdo zmáčkl do svěráku a louhoval ho dvacet let v nikotinu, a já si mimoděk vzpomněla na zřízence od docenta Chocholouška.

„To budu asi já,“ zasmála jsem se.

„No vida, tak pojďte, odvezeme vás, prej jste sebou sekla u pokladny.“

„Ale mně opravdu nic není.“

„To říká každej, co se probere, kromě dědy Horáčka z Vršovic, co si nás volá pokaždý, když ho píchne v boku,“ mávl nade mnou rukou ten mladší, docela sympaťák s tetováním za uchem, a já věděla, že mi nezbude než poslechnout.

„Prosím vás, tak ale nepouštějte tu houkačku.“

Barbora

Všimla jsem si, že babi něco trápí a že jí není dobře. Ale představa toho, jak třeba leží v nemocnici pod tou hnusnou naškrobenou děravou peřinou a pije celý dny odpornej čaj a jí nablito s rejží, ta mě tak děsila, že jsem veškerý negativní myšlenky okolo jejího zdravotního stavu vždycky hned zaplašila a měla pocit, že když o tom nebudu přemýšlet, tak to prostě zmizí. Neměla jsem to dělat.

Když tehdy v obchoďáku omdlela a volala mi pak z nemocnice, že je na vyšetření („Ale nestrachuj se, Baruško, nic to není, asi tam byl blbý tlak.“), věděla jsem, že je zle. Baruško mi řekla asi třikrát v životě, z toho jednou, když se stalo tamto s mámou. Baruška nevěstila nic dobrýho. Sevřel se mi celej vnitřek, oběd v žaludku se začal hejbat a za pár vteřin jsem letěla na záchod. Je neuvěřitelný, co všechno s tělem udělá stres.

„Jedu za babi do nemocnice.“

„A jak dlouho tam budeš? Stíháme večer to kino?“

„Děláš si ze mě prdel, že to je teďka jediná věc, co tě zajímá?!“

„No tak sorry, koupil jsem lístky, tak aby nepropadly.“

„Seš nechutnej ignorant. Nazdar.“

Do kina šel ten večer Václav sám nebo možná s nějakou blbkou z kanclu, co konečně chytla příležitost za nagelovaný háro. Já jsem po dvou hodinách čekání usnula na odrbaný dřevěný židli na neurologickým oddělení a do zadku si zadřela třísku. Čekání na výsledky v nemocnicích v amerických seriálech vypadá teda o něco pohodlnějc.

„Vy jste slečna Valentová?“ zeptal se mě knedlík na talíři uprostřed obří garáže. „Cože?“ odpověděla jsem udiveně knedlíku.

„Slečno, haló, probuďte se,“ pokračoval knedlík.

„Vždyť jsem vzhůru!“ Něco mě jemně štíplo do ramene. Otevřela jsem oči.

„Slečno Valentová, vnímáte mě? Jste vnučka Milady Valentové, je to tak? Mám pro vás špatnou zprávu.“ Proti mně seděl v podřepu asi šedesátiletý doktor a ruce měl položený na mým klíně. V jakýkoliv jiný situaci by tohle bylo krajně nevhodný, ale tehdy jsem byla ráda za nějakej vlídnej lidskej kontakt, jeho ruce hřály a měl přívětivej pohled, hodně unavený, ustaraný oči a výraz v obličeji, kterej nevěstil nic dobrýho. Že se někdy ocitnu v týhle situaci jak vystřižený z nekonečnýho doktorskýho seriálu na Nově… to už mi mnohem pravděpodobnější připadal ten mluvící knedlík v garáži.

„Co je s babi?“ vyhrkla jsem a vzápětí litovala otázky, jako by snad odpověď nepřišla, kdybych se nezeptala.

Inoperabilní glioblastom. Nádor na mozku. V překladu smrt. Zatmělo se mi před očima. Tentokrát se mluvící knedlík neobjevil. Vzlykala jsem na nemocniční chodbě, z nosu mi tekly nudle a snažila jsem se tolik nebrečet před cizím doktorem a on mi utíral slzy hadrovým kapesníkem s kytičkovaným vzorem. „Nate, nechte si ho. A buďte silná, babička vás bude teď potřebovat.“

Milada

Když mi poprvé řekli, že brzy zemřu, začala jsem se smát. Ptala jsem se proto doktora, jestli je to normální, takhle reagovat.

„Normální je jakákoliv reakce, jste v šoku, organismus se s ním vyrovnává různými způsoby.“ Podrbal se na uchu a vytáhl ze šuplíku takový formulář. „Teď musíme probrat vaše další možnosti.“

Smála jsem se dál. Odškrtáme si políčka, abychom si vyjasnili, jak dlouho tu ještě budu otravovat, než zmizím. Smrt je pro člověka tak strašně vzdálená a nereálná, i když je mu pětašedesát. Ačkoliv je to vlastně nejopravdovější věc ze všech, na rozdíl od spousty těch, kvůli kterým se zbytečně trápíme, aniž by se třeba doopravdy staly. Nepřipadá nám, že se nás týká. Vždyť je to antiteze toho, co jsme teď. Popření existence. Jsem tady, je hloupost, že bych tu nebyla. Jsem tady totiž odjakživa. Od doby, co pamatuju. A až tu nebudu, mě to trápit nebude. Bude to trápit Bárku, a to musím nějak vyřešit.

Podepsala jsem všechny možné papíry, ne, nechci léčbu, když je šance na uzdravení asi půl procenta, chci zemřít hezká, a ne jako vyschlá chudinka bez vlasů, šátky mi nesluší a infuze taky ne. Budu doma, ani mě nehne ležet v nemocnici, ano, když mi bude zle, zavolám. Dostala jsem tunu prášků na bolest, pak prášky, co mažou vedlejší účinky těch prášků na bolest, a pro jistotu ještě prášky, co mažou ty předchozí mazací.

Možná bych teď měla přiznat, že mě po doktorově oznámení okamžitě přepadla strašná potřeba užít si ty zbývající týdny, rychle objet svět dokola a svézt se na velbloudovi a všechny ty nesmysly, co ukazují ve filmech. Pravdou ale jest, že jediné, po čem jsem toužila, bylo jít domů. Sednout si do křesla, uvařit si kávu a otevřít si detektivku. A pak třeba album fotek, když byla Bárka malá. A vidět Jiřího.

Mám schovanou jednu jeho fotku, pořízenou chvíli potom, co jsme se vzali. Sedí na kameni v lese a dívá se někam mimo objektiv. Už si vlastně nepamatuju, kde jsme to tenkrát byli, ale on se té fotce pak smál a říkal, že vypadá jako jezeďák vyhlížející příští pětiletku. On nesnášel komunisty, i proto, že moji rodiče byli ve straně a já s nimi kvůli tomu měla spory. Tuhle fotku miluju, zachycuje něco, co jiné fotky nezachytily. Jako by v ní byl skutečně naživu. Kéž by na mě někde čekal. Vždycky jsme spolu plánovali, co všechno budeme dělat, až zestárneme. Jak budeme cestovat, užívat si volno, našetříme si, abychom neživořili z důchodu. Jiří měl plán, že zrekonstruuje dům po rodičích a budeme ho pronajímat a „budem se mít jak prasata v žitě“, jak říkal. Jenže to všechno zhatil jeden pitomý infarkt před dvaceti lety.

Teď ale musím myslet na Bárku, protože ta zůstane sama, a to mě na tom trápí nejvíc. Co bude s bytem? Bude ho vůbec chtít? Zbude po mně hromada krámů. Jsou to věci, co člověk sbírá celý život, má pocit, že bez nich nemůže být, a pak stačí vteřina a stane se z toho kupa haraburdí, co potomci strkají bez ladu a skladu do krabic a schovávají ve sklepě. Život je vlastně strašně absurdní a smrt ještě absurdnější. Musím si to připomínat, až mi bude opravdu zle.

Barbora

Prvních pár dní potom, co jsem se dozvěděla o stavu babi, jsem nejedla, nespala, nekomunikovala. Zpětně, když vidím, jak mi bylo po její smrti, se mi tohle utrpení zdá jen jako takový demo.

Václav se docela snažil bejt empatickej, a to byl teda docela žalostnej pohled, protože když se takovej pařez jako on odhodlá soucítit s jinou lidskou bytostí, vyvinou se z toho situace typu: Koukáme na zprávy a tam se mluví o tom, že zase někde objevili statek, kde týrají koně. Václav okamžitě vzal ovladač a vypnul televizi. „Co děláš? Já na to koukala.“ „No, ale mluví tam o smrti, to bys neměla vidět.“ „Víš, žes mi před chvílí říkal, že u toho seriálu asi umřeš smíchy?“ Bylo to s ním, jako když se v robotovi snažíte naprogramovat emoce.

Šárka nevěděla, co mi má říkat, taky co říct člověku na „Babička umírá“. Tak radši neříkala nic a já jí za to byla vděčná. Nosila mi ke stolu sladkosti a koupila mi novej svetr. Dostala jsem ho v nejúhlednějc zabaleným balíčku v historii lidstva. Bylo to takový: je mi líto, že ti umírá babička, tak tady máš mahagonovej rolák. Potěšilo mě to.

Všichni v sobě máme zakódovaný nějaký vzorce chování v určitejch situacích, sbírku vět, co jsme se naučili z různejch článků v časopisech a z motivačních citátů na Instagramu. Všechny ty povzbudivý věty po rozchodu a vyhazovu z práce – i pád na držku je pohyb kupředu, co tě nezabije, to tě posílí atd. Ale smrt, to je ťafka. Na tu nejsme ready nikdy nikdo. Na to se totiž nedá říct nic povzbudivýho. Žádný „to bude dobrý“. Ne, bude to špatný. Je vlastně úleva si to přiznat takhle napřímo. Nebalit to do keců a výmluv a čelit tomu. Stejně to nevypnem ani neztlumíme. Nejde si pustit rádio a hodit to za hlavu, vyběhat to nebo to vykoupat v horký vaně. Je to tu, furt. A tak jsem si pomalu začala zvykat na přítomnost smrti. Byla všude se mnou. Řekla jsem si, že v žádným případě se nebudu k babi chovat jako k chudince a budu silná a statečná a prostě pojedem dál, dokud to půjde.

„Baru, chceš něco k večeři?“

„Ne, nemám hlad.“

„Jíš vůbec poslední dobou? Zhublas.“

„To je dobře, ne?“

„Tak mělas trochu boky, to je pravda.“

„Debile.“

Přítel roku. Když jsme spolu doma, vedeme rozhovory jak vystřižený z publikace Nudné dialogy. Dáš si kafe? Jo. Je venku zima? Jo. Dneska to v práci bylo hrozný. Hm. Dávaj něco v televizi? Nevim. Vidělas na Facebooku dneska to a to? Viděla. Síla. Babička umírá. Tak se s tim smiř a dej už mi s tim pokoj, to by určitě rád řekl. Ale neřekl to a radši se usalašil v posteli a hrál gétéáčko. Až si jednou najdu chlapa, toho na celej život, tak ten nebude mít ani účet na Facebooku, ani internet v mobilu, nic. Bude volnej čas věnovat mně, a ne čumění do obrazovek a monitorů. Bude oduševnělej a bude mi předčítat z knihy, když budu ležet ve vaně. Možná by to mohl bejt umělec, ty jsou citlivý, a určitě by porozuměl mejm pocitům. Ale umělci jsou často teplý nebo děvkaři, nebo teplí děvkaři a rozhodně nejsou stálý. Třeba takovej Saudek, fotil jen to, co osouložil, a teď má tolik dětí s tolika ženskejma, že se v tom sám nevyzná, a přijde mu to hrozně legrační.

Já bych vlastně hrozně ráda věděla, co v životě chci. Trochu jsem doufala, že mi s tim poradí babi, znala mě koneckonců nejlíp ze všech. Ale teď cejtim, jak ji ztrácim, aniž bych našla sebe. Ze srandy jsem zadala do Googlu „co chtít od života“ a článek na serveru Psychologie.cz mi radí, že se mám podívat do sebe. Že bych si skočila na kolonoskopii? Ha ha, Barboro, seš fakt bůh humoru.

Moje spolužačky ze školy maj svůj život nalajnovanej od patnácti a jdou si za tim. Vysoký školy, postgraduály, erasmy, vztah během vejšky, všechny jak přes kopírák, společný bydlení v podnájmu, pak diplom, zásnuby, svatba, dítě, slušná práce, hypotéka, „abychom měli něco svýho“ a „ty seš stejně hustá, že dokážeš žít takhle bez nějakýho plánu“. „Ty už seš zase s někým jiným? Aha.“ Jejich svět byl jinej. Kdo se v něm ocitnul a neorientoval se v názvosloví moderních kočárků, pseudopozic v pseudofirmách, kde i uklízečka má svůj department, ten jako by nepatřil do jejich společenství. Společenství zásnubního prstenu. Je to totiž soutěž. Která jako první bude moct na Facebook hodit fotku nějakýho stříbrnýho kroužku se šutrem a status o zásnubách a pak v komentářích všem afektovaně děkovat, ta to vyhraje. Která jako první hodí na Facebook fotku z ultrazvuku, nebo rovnou 3D video, protože celej svět potřebuje vidět vnitřek její dělohy ve všech myslitelných rozměrech, ta to vyhraje. Která jako první uspořádá kýčovitou svatbu, jejíž půlku stráví s ženichem debilníma pózama pro fotografa (kterak ho tahá za kravatu a on se brání, kterak on jí vyhrnuje sukni a ona má podvazek, mladý pár hledí do budoucnosti u kopky sena a další), ta to vyhraje. No, všechno jsem to už prohrála. Bárka se potápí.

Milada

Že je u Jany něco v nepořádku, jsem si všimla vlastně docela dávno, ale člověk se vždycky do poslední chvíle přesvědčuje, že ty špatné pocity si jen vsugerovává, ačkoliv někde v hloubi duše ví, že se děje něco, co se dít nemá. Jako když vás v botě dře maličký kamínek a vy si pořád říkáte, že za chvilku sám vypadne, a ono se to neděje, během chůze ho vyklepáváte, a nic, za žádnou cenu se nechcete zastavit, zouvat si botu a zase nazouvat, a tak si radši rozedřete punčochu a prst a pak teprve přikročíte k nevyhnutelnému. Tenhle kamínek mě dřel pěkně dlouho, než jsem se ho odvážila zbavit.

„Ahoj mami, pohlídáš mi Báru? Potřebuju večer pryč.“ Takhle začínal tehdy skoro každý náš telefonát. Samozřejmě že jsem ji pohlídala. Vždy jsem zrušila svoje plány, o těch ona neměla ani ponětí, vždyť jaký společenský život může vést osamocená skoro padesátiletá vdova. Snažila jsem se ji chápat. Byla na Bárku sama prakticky od začátku, ten budižkničemu Petr je opustil, ještě než Bárka oslavila první narozeniny. Vždyť se přece snaží a já jsem tu od toho, abych jí pomáhala, jsem její máma. Měla jsem špatné svědomí, že mám chuť trávit si večery po svém. To byl ten můj věčný boj. Slušnost, morálka, láska, obětování versus prosté užívání si okamžiku. Nikdy mi to moc nešlo. Jako kdybych v sobě měla nějaké tlačítko. Ve chvíli, kdy jsem si život začala moc užívat a byla až moc bezstarostná, to tlačítko někdo zmáčkl, spustil se poplach a Miládka honem rychle naklusala zpátky do toho koloběhu, kde ji každý očekává.

Jana mi občas trochu nevybíravě připomněla, že je jediná, koho na světě mám. Byla to její forma citového vydírání, věděla, na jaké místo zaútočit. Věděla, jak těžce jsem se dostávala ze smrti Jiřího, jak těžce jsem nesla, že její starší bratr Jirka emigroval do USA rok před revolucí a od té doby mě navštívil jen párkrát. Věděla, že jsem na ní svým způsobem závislá. A o závislostech toho Jana věděla zdaleka nejvíc.

Poprvé jsem si musela přiznat tu zničující pravdu, když bylo Bárce asi pět let a já ji vyzvedla ve školce. Bylo to rok po Jiřího smrti, dělala jsem tehdy všechno pro to, abych si zaměstnala hlavu. Četla jsem hory knih, jednu za druhou, jako stroj, občas jsem se přistihla, že ani nevnímám text, jen převracím stránky a písmenka mám před sebou rozmlžená. Byla jsem tehdy schopná sedět doma hodiny potmě u stolu a poslouchat kapající kohoutek. Ten rytmus mě uklidňoval. Nejvíc mi ale tehdy pomáhalo trávit chvíle s malou Bárkou.

„Babičko, víš, jak se jmenuje samička od kata?“

„Jak, holčičko?“

„Katka přece! A děti jsou kaťata!“ smála se na celé kolo a poskakovala přede dveřmi školky.

„Bárko, kde máš nějakou čepici? Vždyť nastydneš.“

„Nemám, maminka mi ráno žádnou nedala.“

„Dobře, tak se teď cestou stavíme u vás doma a vezmem tam čepici, abys mi neumrzla, ty rampepurdo jedna!“

Odemkla jsem dveře Janina bytu. Do nosu mě ihned praštil odér alkoholu. U odpadkového koše bylo vyskládáno snad dvacet prázdných lahví od vína. Ve dřezu bylo pár dní neumyté nádobí se zaschlými zbytky jídla, květiny byly vyprahlé a určitě pár týdnů nezalité. Ne, nevlezla jsem do bytu feťákovi nebo trosce, co není schopna se postarat o sebe a o dítě. Nikde nebyly vyloženě rozházené věci, ale zároveň bylo v každém koutě poznat, že je to tam zanedbané. Ten zápach, svinčík, zatažené rolety, vypnuté topení, to mi stačilo. Moje dcera pije, zřejmě denně, a já se jí starám o dítě. Pár vteřin mi trvalo, než jsem se z toho šoku vzpamatovala. Vlastně to ani nebyl šok, spíš přiznání si pravdy.

„Tak, Bárko, kde máš tu čepici?“

„Tady, babi!“ Přiběhla a na hlavě měla naraženého oranžového kulicha s bambulí, co jsem jí upletla loni k Vánocům. „Od Ježíška, babi, pamatuješ?“

„Pamatuju, to víš, že jo, tak vyneseme odpadky a půjdeme.“

Vynesla jsem ten asi milion prázdných lahví do kontejneru. Jen ať Janičce docvakne, že tu někdo byl na návštěvě.

„Tys byla u mě doma?“ ozvalo se později k večeru z telefonu.

„Ano, Bárka neměla čepici.“

„Aha, jasně.“

„Co myslíš tím ‚jasně‘? Že si to vymýšlím, abych se mohla podívat k tobě do bytu a počítat prázdné lahve?“

„Mami, nepřeháněj. Seš trapná.“

„Ano, jsem trapná. A ty jsi alkoholička.“

„Měla by ses konečně přestat chovat jako stará panna. Táta umřel už před rokem. Že ty si neužíváš života, neznamená, že ostatní to taky nebudou dělat.“

„Jano, přestaň.“

„Přestávám. Čau.“

Ani se nezeptala, co Bárka. Už spí v postýlce. Ani po tobě nevzdechla, ty matko roku.

Podobné epizody se s Janou odehrávaly čím dál častěji. Byla čím dál vzteklejší, nervóznější, nespolehlivější a podrážděnější. Pár měsíců po tomhle našem hovoru ji vyhodili z práce, podle ní samozřejmě strašně nespravedlivě, ale mně bylo jasné proč. Bárka už u mě v podstatě bydlela. To, co se dělo s mojí dcerou, mi trhalo srdce, ale co jsem mohla dělat? Násilím ji nechat odvézt do léčebny? Asi ano. Občas si to vyčítám. Měla jsem ale co dělat, abych se postarala o vnučku, která vůbec netušila, že je něco špatně, a já jsem rozhodně neměla v úmyslu ji do celé situace jakkoliv zatahovat. Po čase ale došlo k nevyhnutelnému. Sociální úřad Bárku Janě oficiálně odebral a svěřil do péče mně. Jana nakonec nastoupila do léčebny a vypadalo to, že se snad za nějakou dobu vrátí do života. Navštěvovaly jsme ji s Bárkou každou neděli.

„Babičko, a je maminka hodně nemocná?“

„Není, kočičko, jen je třeba, aby ještě chvíli zůstala v nemocnici, aby si doktoři byli jistí, že už je úplně zdravá.“

„A neumře mi?“

„To víš, že ti neumře.“

Tyhle dialogy mě ničily. Ve světě pětileté holčičky nebylo místo na cokoliv špatného a zkaženého. A já si řekla, že se její svět budu snažit udržovat bez poskvrnky, co nejdéle to půjde. A vlastně se mi tohle předsevzetí podařilo splnit, i když úplně jinak, než jsem si představovala. Jana se na léčení během terapie seznámila s mužem, který žil v jakési podivné komunitě. Zblbnul ji řečmi o víře, sounáležitosti se skupinou, o tom, že nepotřebuje k životu nic než vodu a chleba a deku na spaní, že všechno je založené na lásce k bližnímu a tak dále. Všechny tyhlety generické řeči jsou zřejmě někde zapsané v příručce Jak se stát členem sekty snadno a rychle. Jemu se to s Janou tehdy podařilo. Po skončení léčby s ním odjela kamsi do lesů a prakticky se nám přestala ozývat. Mohla bych ještě dlouho vyprávět o tom, kolik bezesných nocí jsem kvůli tomu prožila, jak jsem utěšovala brečící Bárku a snažila se jí vysvětlit, že ji matka opustila, tak aby to v její dětské hlavičce nezanechalo doživotní následky… ale shrnu to jednoduše. Tehdy jsem si slíbila, že když jsem ztratila dceru, o to víc se budu starat o blaho svojí vnučky.

Barbora

Vždycky jsem si přála, abych byla po babi. Hrozně ráda si prohlížim její fotky z mládí, protože to byla fakt kočka. Dlouhý nohy, labutí šíje, šik sestřih, brejle s výraznýma obroučkama. Kdyby se takhle dneska prošla po Náplavce, všichni hipsteři by si vzájemně zpřelámali selfie tyčky, aby se s ní mohli vyfotit.

Mám pro tenhle typ krásy takový označení – nepotřebuje filtr. To je v dnešní době totiž věc, co rozhoduje, s filtrem umí bejt hezká každá. Třeba já jsem klasickej filtrovej typ – hezká jen v režimu Mayfare. Ani ve svým názoru na vlastní vzhled se necejtim originální, takhle si připadá každá holka na planetě kromě Victorie Beckham. Mimochodem, zajímalo by mě, jestli si taková Victorie Beckham někdy připadá jako pytel odpadků, ale spíš asi ne. Často se zkoumám v zrcadle, ze všech úhlů, ideálně ještě s pomocí ručního zrcátka si vytvořim takovou optickou soustavu, abych se viděla zezadu i ze stran, a pak si různě zkoušim přidržet špeky a tváře v jiných polohách a bádám, jestli to nevypadá líp. Často to dělám ve chvílích, kdy na takový věci vůbec není čas, třeba když ráno chvátám do práce. Ale smůla, zrovna jsem se probudila s pocitem, že vypadám jako chlupatej hlen, a musim si to před sebou nějak obhájit.

S oblibou říkám, že postavu jsem podědila po tátovi – mám totiž strašně chlapský ruce a taky kolena. Jo, existuje něco jako chlapský kolena. Jedno ucho mi trochu odstává, oči mám moc blízko u sebe a horní ret o dost tenčí než spodní. Co jsem vypozorovala z fotek, i v obličeji jsem celej otec, a musim říct, že je vážně skvělej pocit bejt podobnej někomu, kdo o vás celej váš život nejeví zájem. Když se někoho zeptám na svůj vzhled a on mě nechce urazit, řekne mi, že jsem zajímavá, ale o kluky jsem nikdy nouzi neměla. Víceméně všichni se shodujou na tom, že na mně něco je. Charisma? Obstojný poprsí? To, že nemám IQ 100, nesnášim small talk a čtu fantasy? Občas fakt stačí strašně málo, abych si získala jejich pozornost a vyvolala takovou tu wow reakci. Chce to jen odcitovat něco z Pána prstenů, mezi řečí plácnout větu o počítačových hrách a mít přehled o aktuálním stavu ve fotbalový lize. Je to vlastně směšný, na kluky nakonec udělá největší dojem ta holka, co má nejvíc klučičí zájmy. Pipiny, co si fotěj lattéčka na Instagram, je samozřejmě zajímaj taky, protože s těma se souloží, když se nechaj oblbnout pár drinkama a dvojsmyslnejma fórama. Se mnou je to složitější, takže ze mě si většinou nejdřív udělaj kámoše a až časem něco zkusí.

Jen s Václavem to bylo jiný, ten to zkusil hned a uspěl. Právě proto, že jsem si nikdy nepřipadala jako ta holka na první pohled, ale ta, co musí deficit krásy trochu dohnat žvaněním, mě tohle strašně překvapilo. Lichotilo mi to. Měla jsem pocit, že k sobě patříme. Vybral si mě! Já jsem byla jeho pokémon. A že to teda byla výhra pro obě strany.

Nejvíc mě na tom mrzí, že se mi potvrdil můj odvěkej strach, že všechny vztahy vždycky probíhaj úplně stejně. Neexistuje nějaká výjimečná láska, osudová láska, pohádková láska… Ať už je to na první pohled, přes seznamku, vyvinutý z dlouhodobýho přátelství nebo jakkoliv jinak, jede to podle jasnýho mustru: seznámení, zamilovanost, první problémy, zamilovanost opadá a pak už je to jen na vás a na vašem rozhodnutí. Buď se rozhodnete toho dotyčnýho milovat, nebo se na to vykašlete a zkusíte to jinde. Samozřejmě že tam musí bejt chemie, přitažlivost, shoda v názorech, bla bla, ale je to hlavně o rozhodnutí. Vždycky. O těch momentech, kdy stojíte po třech letech vztahu na baru a jinej kluk na vás mrkne a něco přeskočí. Doma vám to funguje, spíte spolu jednou dvakrát tejdně, jste spokojený, on si občas krkne, vy si před nim občas vytrháváte knírek, o víkendu si spolu chrochtáte v posteli plný drobků u seriálu, prostě takový to zaprděný teplíčko a pohodička. A najednou před váma stojí samec, kterýmu z očí kouká sex. V tu chvíli jde čistě o vaše rozhodnutí. Rozhodnete se, že milujete toho doma, a bez žhavýho záchodkovýho zásunu se obejdete? Nebo máte pocit, že vám nesmí nic utýct a doma se to nikdo nedozví? A komu potom teda vlastně lžete? Dobrý den, jsem Barbora, ale kámoši mi říkají Radim Uzel.

Často jsem si o těchhle svejch rádoby moudrejch poznáních povídala s babi. Ke konci, když odcházela, vlastně ještě častějc. Jako bych se snažila z ní ještě na poslední chvíli dostat co nejvíc rad a zkušeností, než mi definitivně odejde. Bylo to zvláštní bezčasí, ačkoliv čas v něm byl ta nejdůležitější veličina. Ocitly jsme se v bublině a odtrhly se od řešení každodenností, věci získaly jinej smysl a pach. Obě jsme věděly, že odjíždí na cestu, ze který se nevrátí. Žily jsme s tím, že se umírá, a zařadily jsme to do naší běžný konverzace. Zpětně mi z toho běhá mráz po zádech.

„Babi, v sámošce maj zas v akci to velký balení mlíka, nemám ti to koupit?“

„No, Bárko, já nevim, jestli se to pro mě ještě vyplatí, jestli já to spotřebuju.“

Jo, přesně takhle jsme se bavily. Smrt, která měla přijít, nám tak zevšednila, že to bylo fakt až k smíchu. Občas jsme si z toho dělaly legraci. „No jo, prosim tě, já vim, umíráš, ale to neznamená, že bys mi nemohla udělat k večeři ty výborný palačinky!“ řekla jsem jí tuhle a smály jsme se.

Milovala jsem náš černej humor. „Co taky jiného můžeme než si z toho dělat legraci? Vždyť bych se musela zbláznit,“ říkala babi kolikrát a já jsem jí s úsměvem všechno odsouhlasila a pak doma brečela do polštáře. Občas jsem se dokonce přistihla při tom, jak si trochu přeju, aby už to skončilo, aby už nastal ten proces smiřování se s tou hrůzou, abych už to prožívala a abych už toho měla kus za sebou. Nebo nejlíp celý. Ať už zbudou jen hezký vzpomínky a voňavý věci a fotky. Nejvíc jsem si to přála ve chvílích, kdy jí bylo zle, když byly ty dny, kdy jen spala, nebo dny, kdy se jen motala. Jednou měla i epileptickej záchvat, to mě vyděsilo šíleně. A pak zas byly dny, kdy všechno bylo jako dřív. Ty špatný dny se táhly, ty dobrý utíkaly. Začala jsem nenávidět čas, byl to můj nepřítel.

Milada

Nevím, jak to mají ostatní lidé, ale onen osudný den jsem to okamžitě po probuzení věděla – dnes umřu. Otevřela jsem oči a cítila kolem hlavy takový zvláštní nepopsatelný chlad. Už jsem si říkala, že mi snad půjde i pára od pusy, ale ne, byl to jen nějaký můj vnitřní pocit, něco, co bylo zavrtané hluboko ve mně.

Takže dnes je ten den. Vím to. Necítila jsem se nijak zle, nebo spíš ne hůř než do té doby. Vstala jsem jako vždy a šla si dělat snídani. Byl to zrovna jeden z těch lepších dní. Hlava se mi sice motala, občas jsem přestávala vidět na pravé oko, ale to už se dělo déle, o tom Bárka ani neví. Byla jsem odhodlaná si nenechat narušit svůj ranní rituál tak nepodstatnými věcmi. Celý život si každé ráno vařím k snídani rozpustnou kávu a mažu housku s džemem, a v den, kdy umřu, to nebude jinak. Pustila jsem si k snídani televizi. Opakovali Televarieté, mají totiž pocit, že dopoledne se na televizi koukají jen hloupí důchodci a ženy od plotny, a tak reprízují veškerou odpornou papundeklovou produkci z dob totality, hloupé italské seriály a „pořady pro ženy“, přičemž žena je v očích dramaturgů očividně stvoření po lobotomii, které zajímá jen to, jak zazimovat pelargonie. Ne, tak to ne. Jsem na tomhle světě poslední den, a rozhodně nehodlám marnit čas sledováním Jiřiny Bohdalové v záplavě lesklých cárů alobalu a maďarských žonglérů. Tak co teď? Návod na to, co dělat poslední den, kdy jste naživu, nikde nenajdete. Nepřečtete si o tom ani v žádném rozhovoru a ani kamarádka na kávě vám to nepoví. Budu si muset poradit sama. Pozvu Bárku na oběd, ale nebudu jí nic říkat. Prostě si popovídáme a já budu vědět, že až odejdu, nebude si vyčítat, že jsme se neviděly.

„Ahoj babi, děje se něco?“ ozvala se ustaraně v telefonu. Od doby, co víme, že mám v hlavě tu věc, zvedá mobil vždy s těmito slovy. Nemám jí to za zlé, ale nesnáším ty momenty, ten pocit, že jsem neschopná, nemohoucí, stará, umírající. A k tomu vztahovačná, dodala by moje vnučka a měla by pravdu.

„Nic se neděje, nemáš dnes čas stavit se na oběd? Udělám to kuře, jak máš ráda.“

„No tak jo, mám něco koupit?“

„Jo. Kuře.“

„Ha ha, tak jo, bez něj to asi nepůjde, co. Budu u tebe před polednem, pa.“

Měla jsem jí říct, že nic nepotřebuju, a pro to kuře si dojít sama. Bylo by to vlastně naposledy, co se podívám do té strašné samoobsluhy u nás na rohu. Občas když mám náladu, trávím tam víc času, než bych musela. Prohlížím si lidi. Přemýšlím, co asi zrovna řeší, proč si kupují sklenici zavařovaček a bramborový škrob, že to je divná kombinace a proč má na sobě tahle paní to tričko naruby a kdo proboha vymyslel ty šílené boty Crocs a proč žádná pokladní na světě neumí používat oční linky. Je to takový můj způsob socializace, když vyloženě nemám chuť si s nikým povídat. Takhle starší lidé tráví svoje dopoledne, milí televizní dramaturgové, poučte se. Tyhle moje výlety do sámošky mi budou chybět. Totiž, nebudou mi chybět, nic mi nebude chybět, vždyť já už nebudu. Nebudu mít možnost vnímat, že mi něco chybí. Zvláštní. Ještě zvláštnější je, že mám někde hluboko v sobě pocit, že tohle není konec. Už ten fakt, že vím, že dnes zemřu, je podivný. Něco uvnitř mě mi říká, že ta cesta bude pokračovat. Jak, to netuším.

Dost přemýšlení o hloupostech, musím nachystat nádivku do kuřete a oloupat brambory. Venku je krásně. Den jako stvořený pro kuře a smrt.

Barbora

Ten den, kdy jsme se s babi viděly naposled, bylo venku fakt nádherný počasí. Kdybych na to měla zadek, tak si vezmu minisukni, ale protože mi v poslední době připadá, že mám boky jako Nákladový nádraží Žižkov, vzala jsem si na sebe takový polotepláky. No dobře, úplný tepláky. Babička to s nějakým mým vzděláváním v módní oblasti vzdala dávno, pochopila, že ze mě nikdy nebude lady, co nosí fiží, decentní hodinky a boty na podpatku. Na druhou stranu, mám styl! To zas ne, že bych na to kašlala, nejsem Petra. V mým oblíkání je akceptovatelná míra lajdáctví, asi tak bych to pojmenovala.

Babi mi udělala radost pozváním na oběd, to jsou přesně ty momenty, kdy mám pocit, že se vlastně vůbec nic špatnýho neděje a všechno je jako dřív. Houkla jsem na Václava, že jdu ven, ani nevim, co mi na to odpověděl, a vlastně mi to bylo jedno. Je dospělej, hlady neumře. Neumře. Je vtipný, jak strašně často v běžný konverzaci operujeme se smrtí a umíráním. Je to součást našich přehnanejch, ironickejch, hyperbolickejch vyjádření a absolutně to nevnímáme. Jestli vyprodaj tyhle šaty, tak umřu. Jestli maj zavřeno, tak mě trefí. Málem jsem umřela smíchy. Jdu se zabít. Ha ha ha. A pak je to tu najednou doopravdy a člověk se bojí na to myslet, natož to vyslovit nahlas. Jsme přesvědčený o tom, že jsme páni tvorstva, všemu rozumíme, ovládáme svět. Ale tak důležitou součást svýho života, jako je smrt, mozkem zprocesovat nedokážem a nikdy to umět nebudeme. Bojíme se umřít, jsme v tomhle úplně stejný zvířátka jako všechno živý okolo. Akorát my si na sebe umíme oblíct svetr, postovat fotky na Facebooku a zvolit Zemana prezidentem.

Když jsem v sámošce kupovala kuře, přihodila jsem do košíku flašku bohemky. Větší luxus tady na rohu neseženu a nevím proč, ale mám chuť si s babi připít. Na život a na smrt. Na to, že my se z toho neposerem a na rozdíl od všech ostatních lidí na světě se o těchhle věcech mluvit nebojíme. Já se to akorát bojim zažít.

„Představ si, že ta prodavačka ze sámošky, jak se jí vždycky smějeme, že se maluje poslepu, si takhle zřejmě začala lakovat i nehty. Já taky přetahuju, to víš, že mám tu pravou ruku pokaždý, jako když mi to lakoval postiženej orangutan, ale kam se na ni hrabu!“ Vyšla jsem z předsíně do obýváku a chtěla pokračovat ve svým super vtipným monologu a tam seděla babi. Bledá jako stěna, těžce oddychovala. „Co se stalo?“

„Nic, holčičko, jen se mi trochu zamotala hlava.“

„Mám ti něco přinýst? Vodu? Mám zavolat doktorovi?“

„Ne ne, to bude dobrý. Dej mi minutu.“ Po chvíli se pomalu zvedla a odhodlaně se přesunula do kuchyně upíct to pitomý kuře.

„Oškrábu aspoň brambory, jo?“

„Už jsou oškrábaný.“

No jistě, i na smrtelný posteli by ty brambory škrábala. Divim se, že si ještě nenatiskla parte. Ach jo, fuj, Baruno, nemysli takhle.

Po obědě jsem vlepila babi pusu na čelo, pětkrát se zeptala, jestli fakt můžu jít a něco nepotřebuje, a běžela jsem do města. Sraz s kamarádkou z gymplu. No, kamarádkou. Holkou, co se mnou byla ochotná chodit na obědy a na cigáro o přestávce. Jmenuje se Martina a říká se jí Tina, takže když se takhle lidem představí, oni si myslej, že je Kristýna, a ona jim vysvětluje, že není Kristýna, no úplně bláznivá historka, opravdu. Ale mám ji ráda. Je jednou z mála holek, který se mnou docela umí komunikovat, aniž bychom já nebo ona měly po pár minutách chuť sjet autem ze skály. A taky jako jedna z mála chápe, jak to máme s babi, a umí mě vyslechnout a vstřebat ty moje divný myšlenkový pochody.

Sešly jsme se v naší oblíbený kavárně. Tině to slušelo jako vždycky. Má dlouhatánský tmavý vlasy, lesklý, takovej ten druh, jak to ráno umyje, usuší a může jít. K tomu má průzračně modrý oči, podle mě z týhle kombinace chlapi šílej a je pravda, že dle svých historek o ně nikdy nouzi neměla. Navíc je hubená a vysoká, umí se podle toho oblíknout, baví mě, že vykouzlí parádu i z mikiny a džín. Asi je seznámim s Petrou.

„Dám si espresso, bez mlíka,“ protože hubnu, že jo. „A kousek toho mrkvovýho dortu,“ protože je mi smutno, že jo. Tina si dala čaj, ona totiž kafe nepije, což prostě přesahuje hranice mýho chápání.

„Tak co, jak se držíš?“

„Já ani nevim, už jsem si to všechno zkusila tolikrát znova vysvětlit a najít cestu, kterou půjde se s tím smířit, že mám akorát bordel v hlavě a kouřim o krabičku denně víc než dřív.“

„A babi?“

„Tak to víš, dělá, že nic. Sama pořádně nevim, jak na tom je, protože mi nikdy nepřizná, že blbě.“

„Hm. No tak kdybys cokoliv potřebovala, tak jsem tu, to je jasný.“

„Dík. Pojďme změnit téma, prosím. Co chlapi, něco novýho?“

„Stáhla jsem si Tinder.“

„Nekecej! A?“

„Hele, nevim no, všichni tam vypadaj jako můj brácha.“

„Cože? To je trochu divný!“

„No, jakože ten typ – límeček, svetr, studuje ekonomku, profilovka někde na horách nebo u moře. Jak přes kopírák. Nic zajímavýho, jinýho.“

„Tino, je to Tinder, ne klub fanoušků britských seriálů, internetových memů, cool triček a tematickejch marginálií.“

„Já vim. Ale na sex to bude asi dobrý. Už mám tři meče.“

„Koho?“

„Match. Když se sobě líbíte a oba si dáte srdíčko.“

„Panebože, já chci zpátky devadesátý léta.“

„Co vůbec Václav?“

„Nevim, nic. Je mi jedno.“

Zvládly jsme zdrbnout celou třídu z gymplu, to, jak kdo vypadal na posledním srazu, a nový seriály, pak jsem se musela podívat na profily dvou kluků z Tinderu. Fakt vypadaj jako Tinin brácha. Docela mi tohle sezení pročistilo hlavu a zvedlo náladu. Když jsem se pak vracela tramvají domů, zvonil mi telefon. Neznámý číslo.

„Slečna Valentová?“ ozval se hlas starého doktora, co mi daroval svůj kapesník. Sevřel se mi krk. Pak mě začala šíleně bolet hlava. Slyšela jsem jen „babička“, „nemocnice“, „je mi to líto“.

Vyběhla jsem z tramvaje na další zastávce a vyzvracela se do odpadkovýho koše. Pak jsem nekonečně dlouho seděla na lavičce, klepala se a vykouřila asi pět set cigár.

Je konec.

Milada

Po obědě jsme se s Bárkou letmo rozloučily. (Tak jako jsme se loučily, než nám bylo velice netaktně naznačeno, že život teda rozhodně není žádná samozřejmost.) Byla jsem za to ráda, nechci lítost, jsem se vším smířená. Mám pocit, že do tohoto světa už stejně moc nepatřím. Spousta mých blízkých, kamarádů a spolužáků už odešla. Odešla i moje životní láska. Snažím se vyplnit dny, mít se fajn, žít pro Bárku, ale je to málo. Někteří před sebou prostě nemají tak dlouhou cestu jako jiní. Všechno už jsem splnila, vyřešila, dohrála a prožila. Jediný můj dluh, který mě trápí i v posledních minutách, je Janin osud, ale nemám sílu ho změnit. Už nemám sílu na nic. Připadám si jako chleba, co na něj někdo namazal málo másla. Jako losos, co se plácá v kaluži. A osud, Bůh, matka příroda, nebo kdo vlastně řídí tenhle svět, to ví, a tak mi ten čas striktně vyměřil. Končím s patosem: je k ničemu.

Když se venku začalo stmívat, lehla jsem si do postele, udělalo se mi trochu špatně. Koukala jsem do stropu a snažila se jen soustředit na svůj dech. Jenže místo aby se prohluboval a zklidňoval, jak mi to radili v nemocnici při slabostech, dýchalo se mi čím dál hůř. Natáhla jsem se po mobilu a vytočila 155.

„Tady Valentová, není mi dobře, Oblouková sedmnáct.“

To, aby dali Bárce vědět co nejdřív. Pak jsem jen cítila, jak slábnu. Zavíraly se mi oči. Neviděla jsem světlo ani anděly, ani tunel, ani celý svůj život před očima. Viděla jsem sebe, jak bezvládně ležím na posteli.

Je tohle konec?

Barbora

Pohřební služba Magnolie. To byl ten nejmíň pitomej název, na kterej jsem narazila, a tak to ve mně vyvolalo relativně největší důvěru. Při objednávání termínu jsem vůbec nemusela překonávat svoji obvyklou fobii z volání cizím lidem. Asi proto, že od babiččiny smrti jedu v nějakým zvláštním automatickým režimu, kdy se mi vypnuly emoce a metabolismus.

„Se za pár tejdnů sesypeš,“ pravila znalecky Šárka, když jsem si třetí den po sobě dala v jídelně k obědu čaj.

„Nemůžu jíst, nejde to, tělo si samo řekne, až bude potřebovat.“ Sotva jsem to dořekla, zakručelo mi šíleně hlasitě v břiše.

„Hm, neříkalo teď něco tvoje tělo náhodou?“ ona na to jedovatě a podávala mi zbytek svýho salátu.

„Ne, fakt nechci, nemůžu.“ Tak umřu hlady no. V zemi prvního světa v roce 2015 to bude celkem unikum.

Štěstí v tý době bylo, že moje práce nevyžaduje stoprocentní výkonnost každej den a že si můžu něco udělat dopředu, pak se pár dní flákat, přinejhorším dohánět před deadlinem. Dělám překladatelku a tlumočnici. Jazyky mě vždycky bavily a asi to byla taky jediná věc, ve který jsem vynikala. Můžu parafrázovat toho legračního týpka v reklamě – překladatelština pro mě byla jasnou volbou. Babi mi vždycky tvrdila, že hrozně dobře zpívám, že bych měla zkusit konzervatoř, ale k tomu jsem se nikdy neodvážila. Pochybuju, že tam berou lidi, co maj větší rozsah boků než oktáv. Aspoň teďka trochu zhubnu, když mi nejde jíst. Ty dny jsem v práci jen tupě proseděla u počítače, pouštěla si Johnnyho Cashe nebo depky a googlila nesmysly. Třeba názvy pohřebních služeb. Zajímalo by mě, jak asi probíhá proces vymejšlení jména pro takovejhle podnik. Hm, takže, pracujeme s mrtvolama, řešíme smrt, pohřbíváme lidi… co třeba Marie? Nebo Klotylda? Nebo Otýlie? Fakt bych chtěla mít křestní jméno, co se líbí majitelům pohřebních služeb. Myslej si, že z toho pak zákazníci maj lepší pocit, když se to jmenuje třeba stejně jako jejich zesnulá tetička? V Magnolii mně dali termín za týden.

„Ne, dřív to nejde, máme plno.“

„Aha, promiňte, netušila jsem, že teď se tolik umírá.“

Umírá se pořád stejně, slečno Valentová, ale lidé objednaní před vámi nám nahlásili nebožtíka dříve. Tohle mi samozřejmě neřekli, plácali něco o účasti a soustrasti, ale v překladu to znamenalo přesně to.

„Přeju ti upřímnou soustrast!“ vyhrknul na mě kolega Adam, když jsme na sebe ráno narazili v kuchyňce. Natáhnul ke mně ruku a já v ten moment nevěděla, co mám dělat, tak jsem na něj jen blbě zírala a řekla: „Soustrast se nepřeje, ale vyjadřuje. Děkuju.“ Čapla jsem hrnek s kafem a pádila pryč. Tohle nesnášim. Jako by mu na tom doopravdy záleželo. Babičku neznal, mě taky nezná, vždyť určitě ani neví, jak se jmenuju příjmením. Lidi chtěj akorát pořád demonstrovat, jak jsou na tom morálně skvěle, jak jsou bohorovný a účastný a soucitný a ušlechtilý a tak furt RIPujou někde na Facebooku, exhibujou s těmahle soustrastma, aby měli ze sebe dobrej pocit. Na to já nehraju.

Pak jsou samozřejmě lidi, od kterých čekáte trochu víc než to, že řeknou „upřímnou soustrast“. Třeba přítel, se kterým bydlíte. Jeho reakce na to, když jsem mu volala ubrečená z lavičky v parku, vyklepaná, vyčerpaná a na pokraji zhroucení, byla: „To je mi líto. Aspoň netrpěla. To ti asi zůstane její byt, viď? Co budeš dělat?“ Jako vážně? Co budeš dělat? Hele, nevim, asi si skočim koupit rumba koule a zatancuju si nahá na Václaváku čaču. Co se asi tak dělá, když ti někdo umře. Jediný, co ho zajímalo, bylo, jestli zdědim byt.

Až vyřešim pohřeb, musim vyřešit Václava. Proč jsem si toho nevšimla dřív, že je to tak strašně neempatickej narcis? Přála jsem si prince na bílým koni a skončila jsem s do sebe zahleděným rozumbradou, kterýmu voněj vlastní prdy. Tak moc jsem se kochala tim, jak má pěkný ramena a vlasy a oči a zadek, že mi bylo mi fuk, když na mý fňukání řekne: „Tys to dostala?“ A jde si do lednice pro salám. Šárka takovejm říká emoční pahýl.

Nad emočníma pahýlama jsem přemýšlela, když jsem jednoho deštivýho dopoledne (jasně, jak jinak, musí přece pršet, aby to bylo pořádný klišé) vcházela do dveří pohřební služby. Kdo jinej může pracovat v takovým podniku než totálně bezkrevný cynici. Určitě si mezi sebou jedou strašně černej humor, ale vlastně to chápu, já si taky musela nasadit pořádně tlustou skořápku, abych ty dny přežila. „Mám doma platíčko neurolu, kdybys chtěla, předepsali mi to tehdy, když umřel táta, pomůže ti to v klidu spát a tak.“ „Seš hodná, Šári, ale mě tahleta chemie děsí.“ Možná jsem udělala chybu, teď by mi nějaký drogy bodly. Do žíly by mi bodly.

„Dobrý den, já jsem Valentová, jsem tu kvůli pohřbu babičky.“

„Ano, mám vás tady napsanou, posaďte se. Dáte si kávu?“ Asi čtyřicetiletá paní s obličejem jak vytesaným z mramoru a účesem, co by ho nerozfoukal ani orkán Kyrill, odběhla do kuchyňky pro šálek. „Tak se na to podíváme. Samozřejmě záleží na tom, kolik budete chtít do pohřbu investovat peněz. Můžeme se pohybovat v rozmezí několika tisíc i několika desítek tisíc korun.“

„No, víte, finanční stránka asi není tak podstatná, zjistila jsem, že babička si na tohle vedla zvláštní spoření.“

„Ano, to starší lidé často mají. Nechtějí svým potomkům přidělávat starosti po smrti.“

Bože, to je absurdní.

„Rozhodla jste se, jestli chcete kremaci?“

„Asi jo. Ano. Kremaci.“ Nenechám ji přece ležet někde v zemi, brrr.

„K tomu se pojí i rozptýlení na rozptylové loučce, ovšem jsou i možnosti rozptýlení mimo určená místa, o tom jste uvažovala?“

To by bylo jako ve filmu, uložila bych babi tam, kde to měla nejradši. Jenže já vlastně nevim, kde to měla nejradši.

„Samozřejmě je také možnost pouze uskutečnit žeh a urnu s popelem vám dát. Někteří lidé si své nebožtíky nechávají u sebe.“ Ta baba mluví o těch nejmorbidnějších věcech na světě, a ani u toho nehne brvou. Lidi si vystavujou svoje spálený rodiče na krbovou římsu a pak si s nima povídaj u televize. Na to já asi nemám žaludek.

„Myslím, že budu chtít žeh a to rozptýlení si zařídím sama.“

„Takže bude obřad pro pozůstalé? Máte nějaká speciální přání?“

Jo, chci to přežít. „Ne, to nemám.“

„Dobře, vyplníme spolu tento formulář a zjistíme, jak je to s nejbližšími termíny ve Strašnicích.“

Co přijde dál, živote?

„Nechceš večer jít se mnou a klukama na pivo?“ Václav už fakt nevěděl, jak na mě.

Samozřejmě že jsem nešla nikam, a nešla bych ani za normálních okolností. Jeho kámoši vypadaj všichni stejně – nosí polo trika s tím obřím logem, jakože čim větší kůň, tim víc manažer, na zápěstí maj minimálně stejně obří hodinky, co s nima okázale furt třepou, protože jim různě kloužou a přetáčej se, což je proto, že si je koupili moc velký, aby s nima mohli významně třepat a přetáčet je. Většinou se baví o rádoby dopěláckejch a důležitejch věcech, což mi stejně pokaždý zní jako takový metaforický přeměřování pindíků. Párkrát jsem s nima byla ještě v době, kdy to mezi náma s Václavem bylo dobrý, takže mě tak moc nezajímalo, co řešej. Zajímavý, jak člověka ta zamilovanost dokáže fakt zaslepit natolik, že se mu snad i úplně změní procesy uvažování, že najednou nevnímá debilitu některejch lidí a toho, co dělaj. Tehdy mi kluci přišli v pohodě. Vlastně byli bezva! Říkala jsem si, ty jo, můj kluk má super partu. Teď, střízlivejma očima, je vidim jako bandu šovinistickejch hajzlíků, co o svejch holkách mluví stylem „moje přítulka“ nebo „moje mladá“, za což by se jim měly regulérně odebírat občanky, nebo možná rovnou pohlavní orgány. Z obdivu se stala alergie a já prostě, Václave, s tebou nikam nejdu, nechci se tvářit, že jsme spokojenej pár a že ty seš podporující přítel. Běž si. A je mi fuk, co tam budeš dělat, a je mi fuk, kdy přijdeš. Jdu si vybírat hadry na pohřeb, pouštět si smutný songy, brečet před zrcadlem a zapalovat si jednu od druhý.

Přišel ve čtyři ráno a svalil se vedle mě. Nespala jsem. Po pár minutách začal chrápat. Kdysi mi to přišlo roztomilý. Omlouval se mi za to a já říkala, to nevadí, dyť to je hezký, já taky určitě občas chrápu. Teď jsem do něj vzteky kopala a snažila se ho odvalit na jeho půlku postele. Už jsme dávno měli spát odděleně, ale v našem kamrlíku by to znamenalo, že si ustelu ve skříni. Usilovným kopáním jsem ho bohužel probudila a on se v nějakým náhlým záchvatu opilecký nadrženosti jal to na mě zkoušet.

„Bároooo, notááááák,“ chrčel polohlasně a v polospánku se na mě tisknul, z pusy mu táhlo pivo a mně se dělalo zle. Namáčkla jsem se ke zdi a modlila se, aby rychle usnul. Nebudu dělat scény, na to nemám energii, a po pohřbu se přestěhuju.

Po žních jdeš k Turkovi! blesklo mi hlavou a já se v týhle nesmyslný situaci nesmyslně zasmála.

Nastal den D. Ve všem, co jsem si na sebe oblíkla, jsem se cejtila jako sicilská vdova. Černou přitom normálně nosim skoro pořád a skoro výhradně. Tentokrát mi ale paradoxně přišla taková nepatřičná a na poslední chvíli jsem černý kalhoty a svetr vyměnila za bílý letní šaty. Babi mi je šila před dvěma lety, když jsme jeli s Václavem na první společnou dovolenou k moři. Venku je sice asi dvanáct stupňů, ale to mě nezajímá. Babi by to určitě pochopila a v černým budou všichni ostatní. I tak to bude děsná přehlídka patosu, ačkoliv jsem se snažila ze všech sil, aby nebyla. Žádný falešný emoce, žádný proslovy, žádná Špinarová a všechny tyhle klasický pohřební srágory. Na babi se nebude vzpomínat v duchu ohranejch klišé, to teda ani náhodou.

Pozvánku dostalo pár jejích nejbližších kamarádek, holky, jak jim říkala. Ty jsem měla vždycky ráda, jejich sedánky měly takovej strašně příjemnej spirit, občas jsem se k nim připojila a ráda od nich poslouchala, jak jsem ještě mladá a hezká a nemám vrásky a jak mi to záviděj, a já jim zas záviděla, jak maj ten život vyřešenej a uměj nad věcma mávat rukou a uměj se celej tejden těšit na společný kafíčko a vyprávět si zážitky z mládí a nebejt u toho vůbec zahořklý a zhrzený.

Čtveřici babiččiných kámošek jsem usadila do první řady, bližší lidi kromě nich a mě beztak neměla. Teda jasně, měla, moji matku a jejího bráchu, ale předpokládám, že matka je momentálně někde v chýši na Bali a vzývá tam auru Hare Krišna nebo otevírá čakry mrtvole nějakýho scientologa společně s guru Járou v duchu posledních trendů kung-pao a feng šui. Nesnášim tyhle spirituální kraviny, nesnášim lidi, co tomu obětujou život, a nesnášim svoji matku za to, že mě a babi opustila.

Strejda Jirka žije s rodinou v USA, parte a pozvánku dostal, dokonce mi odepsal na mail, ale silně pochybuju, že přiletí na otočku. Vlastně jsem ho nikdy naživo neviděla, znám ho jen z fotek, takže když se objeví, ani nevim, jestli ho poznám.

„Sluší ti to, Barunko. A upřímnou soustrast, kdybys cokoliv potřebovala, tak se mi ozvi.“ Jedna z babi kámošek, Maruška, mě hrozně mile pohladila po tváři a po vlasech a udělala mi nehtem křížek na čele. Rozbrečelo mě to, a to jsme ještě ani nevlezli do tý hrůzný síně.

U rakve leželo několik věnců a kytic, dokonce i Václav se pochlapil a koupil bílý růže. Kdysi v občance na gymplu jsme se učili, že slavnostní příležitosti si žádaj lichej počet a smuteční sudej počet květin. Koho to v takových chvílích vlastně zajímá? Objeví se teď na pohřbu zničehonic Ladislav Špaček a půjde to přepočítávat a udělovat důtky? Když tam někdo babi položil kytici s lichým počtem, prokázal jí menší úctu? Kdyby nás radši ve škole učili, jak zařídit pohřeb a jak se do prdele smířit s tím, když vám umře nejbližší člověk na světě.

Začala jsem zase natahovat. Co natahovat, začaly se mi podlamovat nohy a měla jsem pocit, že čas je zase můj nepřítel a začal stát skoro na místě. Najednou jsem si všimla takovýho menšího věnce šoupnutýho úplně na stranu. Měl na sobě stuhu s nápisem Mámě Jirka. On fakt přiletěl?! Václav si sednul vedle mě a snažil se mě chytnout za ruku, tak jsem si je obě spojila v klíně a mnula si dlaně tak pevně, až mi bělaly. Naskočila mi husí kůže, nevím, jestli zimou, nebo vyčerpáním, asi všim dohromady. Z repráků začala hrát babiččina milovaná Těšínská od Nohavici a mně se zatmělo před očima. Pouštěly jsme si ji strašně často a měla jsem ji vždycky spojenou s veselejma chvílema, a teď tohle. Už si ji nikdy znova nepustim. Měla jsem pocit, že se mi rozskočí hrudník, sedí mi na něm asi sto slonů a bolí mě v krku z toho, jak se snažim nepropuknout v hysterickej pláč. Začala jsem se proto soustředit na špičky svejch bot a spáry mezi dlaždicema a hypnotizovala ten vzor na nich až do momentu, kdy se mi to před očima úplně rozmazalo a já seděla zaseklá a bylo mi v tom stavu hrozně dobře a někde vzadu v hlavě jsem si říkala, už se prober, a zároveň, nedělej to, tohle je hrozně příjemný… až mi Václav zamával rukou před obličejem.

„Miláčku, už je konec, půjdem.“ Miláčku? Nebejt na pohřbu, tak se zasměju. Hrál divadlo před ostatníma lidma, nebo co jako?

Před krematoriem jsem se nervózně rozhlížela. Poznala bych strejdu vůbec? Šel mi mráz po zádech z toho, že to je v podstatě jedinej pokrevní příbuznej, co mi zbyl. Matku nepočítám, ta už si stejně beztak svoji krev vyměnila za nějakou pí-vodu.

„Bára, že jo?“ zaklepal mi kdosi na rameno. Stál přede mnou asi pětačtyřicetiletej lehce prošedivělej chlap s vousama, v padnoucím černým obleku a drahejch botách a já na něj zírala jak zjara těma svýma ubrečenýma očima a v ruce svírala urnu, jako by mi ji snad chtěl ukrást. Přesně na něj odpovídalo to slovo „pěstěný“, stejně jako na Šárku. Byl cítit směsí mentolový žvýkačky a nějaký drahý kolínský, ale ne otravně, příjemně. A měl oči úplně stejný jako babi. Asi to bylo tou momentální situací, že mě tenhle detail úplně rozložil na atomy, a já začala zase povzlykávat, čímž jsem ho dost vyvedla z míry. Začal šmátrat po kapsách krémovýho kabátu, asi pro kapesník.

„Ne ne, to je dobrý, já se omlouvám. Vy jste strejda Jirka?“ Ta otázka zněla líp, když jsem ji měla jen v hlavě. Vlastně jsem si tuhle chvíli přehrávala už hodněkrát. Co mu řeknu, jestli si podáme ruku, nebo dáme pusu na tvář a jestli budu šťastná, nebo naštvaná.

Podali jsme si ruku a pak jsme si dali pusu na tvář. A já byla šťastná.

Václava jsem poslala domů, promiň, family time. Vlezli jsme do kavárny, strejda mi pomohl z kabátu, odsunul židli a choval se jako největší gentleman na světě. Lichotilo mi to, líbilo se mi to, takhle se ke mně chlapi obvykle nechovaj, a byla jsem pyšná, že jsme příbuzný, ačkoliv okolosedící lidi si určitě mysleli nějaký klišé o mladý milence a druhý míze. Jirka byl nervózní, a když mluvil, měl takovej legrační přízvuk, ale to je jasný, vždyť žije v cizině víc než půlku života. Vyprávěl mi o tom, jak utekl v osmnácti, rok dva před revolucí, o svojí ženě, o dětech, mám dva bratrance a sestřenici, no pane jo. Vystudoval tam práva a teď má svoji soukromou firmičku, dovedu si představit, že maj peněz jako šlupek. Připadala jsem si v tu chvíli jak sirotek, kterýho nová rodina vytáhla z děcáku a ukazuje mu novej svět. Ptal se mě na babi, hodně se ptal, ale já jsem se vždycky po dvou větách začala kroutit, protože se mi chtělo brečet a bušit pěstma do zdi, a tak jsem radši pokaždý odvedla řeč jinam.

„Barboro, nechtěla bys ty přijet na návštěvu k nám? Je u nás pořád hodně sunny, žádný problémy, lidi jsou fajn…“ Zněl jak nějaká reklama na shiny happy people, ale to jsem mu samozřejmě neřekla a poděkovala jsem za pozvání. Stálo by mě to asi jen půlroční plat, strýčku Same, a Amerika není zrovna moje vysněná destinace, připadáte mi tam všichni falešný a ignorantský.

„Seš hodnej, žes přijel, pomohlo mi to.“

„Já chtěl přijet s celou rodinou. Ale je těžký dát dohromady naše, no, víš, schedules. Ale oni by rádi poznali, jaká jsi, bylo by hezký strávit dohromady nějaký čas. Jako rodina.“

Slíbila jsem, že nad tim budu přemýšlet. Kdyby tak věděl, že jedno blbý hodinu trvající sezení na kafi je pro mě vnitřně mnohem víc než celá big happy family za oceánem, co na mě určitě čeká s otevřenou náručí, upečeným krocanem a povlečením s fotkou Arnolda Schwarzeneggera v plavkách ušitejch z americký vlajky. Uznávám, že moje představy o Američanech jsou asi trochu zkreslený, a měla bych bejt vděčná, že mám nějakou rodinu, která o mě stojí. Babi by řekla, že jsem nevděčnice, stejně jako v situacích, kdy jsem si stěžovala na různý věci, dneska se tomu na internetu říká problémy prvního světa. Zapomněla jsem si nabíječku na mobil, ujela mi tramvaj, nemají moji oblíbenou příchuť zmrzliny… blbosti, co vám v určitý chvíli připadaj smrtelně (zase to slovo!) důležitý. Co bych teď dala za to, aby mi babi říkala, jak jsem nevděčná, a já bych jí drze oponovala, a tak bych se dozvěděla, že jsem navíc i drzá, takže bych se urazila, a stejně by mě to za deset minut přešlo a nakonec bychom se tomu spolu zasmály.

Se strejdou jsme se rozloučili, za jedno kafe a dva čaje mi stačil povyprávět o všech dětech, do jakých chodily škol a do jakých chodí škol teďka, kdo z nich už měl prom a kdo ho teprve bude mít a že Jessica, manželka, furt vypadá skvěle, i v padesáti, hodně běhá a opaluje se, lidi si ji prej pletou s Michelle Pfeiffer, a že bydlej v Kalifornii, že potřebuje sluníčko a tady v tom počasí u nás by nevydržel, i ten kabát si koupil až tady v Praze, tam je totiž furt tak teplo, takže kabát nepotřebuje, ani svetr.

Jela jsem domů tramvají, poslouchala ze sluchátek Dire Straits a myslela na to, že skončím s Václavem. Hned teď, hned jak přijdu domů. Ještě mezi dveřma mu řeknu: „Sbal si kufry!“ Jak se to dělá ve filmech. Problém akorát je, že nájem platíme napůl a vlastně ani nevim, kam by šel.

„Čaudy, dáš si kafe?“

Ne, už jsem měla dneska tři. Anebo jo, když se snaží. „Dám.“

„A chceš do něj cukr nebo mlíko?“ Jsme spolu dva roky, a on neví, jaký si dávám kafe. Kdybych pila bezkofeinový dvojitý cappucino s vanilkovým sójovým mlíkem, pochopila bych jeho váhání, ale já chci prostě pitomý černý kafe bez ničeho.

„Nechci, piju ho vždycky jen tak, ty si to nepamatuješ?“

„Promiň.“

Bylo mi ho v tu chvíli najednou líto. Snaží se. Neví, jaký piju kafe, a je to ignorant, ale asi mě má rád. Kolik takových lidí je? Moc ne, a teď navíc o jednoho míň. Neměla bych se jich zbavovat.

Na myšlenky bezprostředně po emocionálně náročným pohřbu vlastní babičky není dobrý se spolejhat. Pár tejdnů nato, když jsem se trochu začala zapojovat do normálního života, vrátila se do práce a neustále odpovídala na Šárčiny dotazy ohledně toho, jak mi je, začalo mi docházet, že to, že mě má Václav rád, prostě nestačí.

„Rozejdu se s Václavem.“

„Takhle už vyhrožuješ od května.“

„Já vim, ale teď už doopravdy.“

„Hele, to chce hlavně bejt v klidu.“

„Sakra, neříkej mi, ať jsem v klidu, beztak se ještě nikdo nikdy nehodil do klidu tim, že mu někdo jinej řekl, ať je v klidu.“

Šárka na mě chvíli koukala s pootevřenou pusou. „Víš co, rozejdi se s nim. Ale doopravdy. Mě už nebaví pořád poslouchat, jak je Václav strašnej a jak nejseš šťastná. Koneckonců, měla bych bejt ráda, já ti o něm od začátku říkám, že pro tebe není dobrej. Takže to udělej. Anebo to nedělej, ale přestaň fňukat.“

Šárka mě štve. Mívá totiž pravdu.

Přišla jsem tehdy domů a byl to takovej obyčejnej večer, taška letěla do kouta a já se zavřela do koupelny. Stála jsem pod sprchou asi půl hodiny, z toho reálný mytí trvalo tak pět minut, protože ve vaně vždycky vymyslim celej svůj život a Václav pak nadává na účty za vodu. A jak tak stojim a říkám si, že mi zase ztloustly stehna a že si musim pořídit něco na pupínky po holení a že zejtra toho bude v práci hodně a měla bych se ozvat strejdovi a celej život je těžkej a nespravedlivej, najednou mi to došlo. Skončim to. Odejdu já, ne on. Hned teď. Měla jsem ještě mokrý vlasy, když jsem stála před barákem se zabaleným příručním kufříkem a volala Šárce, jestli u ní můžu přespat. Tehdy jsem si připadala jak hrdinka nějakýho romantickýho filmu, v následující scéně se mělo odehrát to, jak běžim k taxíku a srazim se s klukem, co na něj taky čeká, a nejdřív si nadáváme a pak se na sebe podíváme a zamilujem se na první pohled a já se s tim kufříkem rovnou odstěhuju k němu. Jenže můj životní film bohužel režíruje spíš Woody Allen, takže jsem jela autobusem, cestou k Šárce do kopce se mi urvalo ucho od kufru a spala jsem na malým rozkládacím gauči kousek od jejího chrápajícího mopse Karla. Konečně jsem strávila noc s pořádným chlapem, ha ha.

„Asi si budeš muset najít nějaký spolubydlení, co?“ zeptala se mě následujícího rána u snídaně trochu nervózně a mně bylo jasný, že někde za tou otázkou bylo skrytý takový to „doufám, že je ti jasný, že víc nocí tu spát nebudeš“.

„Jo jo, v práci mrknu na nějaký weby.“

Na telefonu jsem měla pět zmeškaných hovorů a tři esemesky od Václava a fakt, že mě vlastně vůbec nezajímalo, co mi chce sdělit, mi jen potvrzoval, že jsem se předchozí večer rozhodla správně. Co bych mu asi tak řekla? Kvůli tobě jsem teďka nejen sirotek, ale navíc i bezdomovec? Jo, je to kvůli tobě, protože ty můžeš za to, že se s tebou nedá žít, a já nikdy v životě nepřiznám vlastní chybu, protože jsem prostě taková. A už se s tim nemusíš smiřovat, protože spolu nejsme.

Jsem single. Wow. Asi bych si měla pořídit kočku, dývídýčka s Bridget Jones a Sexem ve městě a všude chodit a vykládat, jak jsem šťastná a nikoho nepotřebuju, a bejt strašně emancipovaná a nezávislá a trochu feministka a balit chlapy v baru a provozovat veškerý tohle trapný klišé, který provozujou všichni, co jim ujel vztahovej vlak a čekaj na další. Bejt sám mezi vztahama je vždycky jen takový mezidobí, žádnej permanentní stav, je to provizorium, ať si lidi říkaj, co chtěj. Pár měsíců je to fajn, člověk se dá do kupy, ujasní si věci, začne se zas víc vídat s jinejma lidma a slibovat jim i sobě, že už nikdy neupřednostní partnera před kámošema, a pak někoho potká a jede to nanovo. To si pořád všude čteme kecy o tom, jak je třeba vystoupit z komfortní zóny a dělat něco, co jsme ještě nedělali, a přitom se celej život bez výjimky motáme v kruhu vztahů, který začínaj, probíhaj a končej stejně. A co na tom, když pak stejně umřem. Jakej význam má to všechno předtim? Kde je smysl celýho toho snažení, když se to může z minuty na minutu prostě totálně sesypat? Nutno říct, že veškerej můj nihilismus a filozofování pro sebevrahy začátečníky mě opustily přesně ve chvíli, kdy jsem si podala ruku se svojí novou spolubydlící Petrou. Při pohledu na ni totiž člověk zapomene na všechno a soustředí se jen na to, jak může na světě existovat člověk, co si na sebe obleče lacláče ušitý z nějakýho květovanýho přehozu. Ale co, moc neotravuje, meje po sobě nádobí a tim, jak je konstantně mimo, mi vlastně pomáhá tolik se neutápět ve vlastních sračkách. Když si vybavim naše nekonečný spory na téma „Petro, jestli takhle půjdeš ven, zatkne tě módní policie“, musim se smát. Vlastně jsem za ni vděčná. Lepší mít za spolubydlící UFO než ignorantskýho poseroutku Václava, že.

Čas se zase stal mým kamarádem. Docela utíkal a postupně otupoval ty nejostřejší hrany. Dokázala jsem v noci spát, občas jsem si skypovala se strejdou a poznala tak zbytek rodiny, kde maj všichni ty American úsměvy a jsou strašně supportive a furt mi říkaj, jak mě milujou, i když mě nikdy naživo neviděli a jsem celkem přesvědčená, že by stačil jeden den mýho PMS, aby je to rychle přešlo. Ale byla jsem za tyhle chvíle ráda, to zas jo. Pocit, že někam trochu patřim, a že kdyby mě srazilo auto, tak mi na rakvi pravděpodobně bude ležet aspoň jeden věnec s nápisem With love nebo tak něco. A s americkou vlajkou a Schwarzeneggerem v plavkách samozřejmě.

Dokonce i v práci jsem začala všechno docela zvládat, donesla jsem šéfce čokoládu za to, že se mnou měla trpělivost. „Ale to nic, Báro, hlavně že už je ti líp. Vím, čím sis prošla, před půl rokem nám umřel pes, měli jsme ho patnáct let, dokážeš si to představit?“ No to je úplně stejný, Jano, fakt, jedinej rozdíl je v tom, že moje babička neštěkala na popelnice.

Mimochodem, k úžasnejm kratochvílím, který následujou potom, co člověk pohřbí babičku a je jediným jejím žijícím příbuzným, minimálně na tomhle kontinentě, je starost o pozůstalost, o tom popelu nemluvě. Jasně, mohla jsem se od Václava nastěhovat do babi bytu. Je teď totiž můj, podle závěti mi ho odkázala a vlastně i všechno ostatní, co jí patřilo. Představa, že bych tam snad mohla teďka bydlet, mi připadala naprosto šílená a radši jsem platila nájem za malej pokoj v bytě s ujetou Petrou než v každým koutě vidět babičku a cejtit všechny ty vůně a vzpomínky. Je to zvláštní, mám v hlavě vrytý určitý momenty, který přitom nebyly nijak signifikantní, zásadní nebo určující, a přesto si je dodneška dovedu detailně vybavit. Třeba ten, jak jsme seděly s babi u stolu a v rádiu zrovna mluvili o volbách a do pokoje vlítla moucha a babi řekla: „Hele, už je léto!“ nebo když jsme spolu byly na výletě v Berlíně a sedly si na zahrádku před jednu kavárnu v Kreuzbergu a přišel takovej vousatej kluk a ptal se nás, jestli jsme místní, a já mu svojí nejlepší němčinou řekla, že jo, a on tomu věřil a my jsme se smály. Pocit, co jsem jednou měla, když jsem otevřela oči a koukala na tapetu a v těch ornamentech viděla různý obrázky. Ten den před Vánocema, kdy bylo venku deset stupňů, a já si vzala na sebe jen takový tričko a šla si koupit jogurt. Mám plnou hlavu těchhle blbostí a jsem schopná si je vybavit okamžitě a štve mě, že nechápu, proč si pamatuju zrovna tohle, a ne třeba deadline v práci, to, kdy mi vyprší řidičák, nebo to, že chlapi jsou idioti a nemá cenu se s nima zaplejtat.

Měsíc po pohřbu, tedy na začátku prosince, jsem se odhodlala, postavila urnu s popelem v pokoji na poličku, na rozptýlení žaludek teda nemám, a pak jsem se odhodlala napodruhý a vstoupila do babiččina bytu. Všechno bylo samozřejmě přesně tak jako dřív, i ta rozestlaná postel zůstala netknutá. Co teď? Kde začít? Jak můžu balit věci a rozhodovat, co se vyhodí a co zůstane? Vždyť na tohle sakra nemám právo, ale nikdo jinej to za mě bohužel neudělá. Tohle je asi ta dospělost. Začala jsem se hrabat v oblečení, špercích, knížkách a různejch listinách, posmrkala u toho asi deset balíčků kapesníků a zkoukla celou sérii Sexu ve městě, protože když vám někdo umře a vy na to nechcete myslet, je dobrý koukat na čtyři ženský, co choděj v botách za pět set milionů korun. Po pěti hodinách přehrabování a balení jsem byla zhruba v půlce, když jsem v babi nočním stolku narazila na obálku nadepsanou mým jménem. Zas se mi trochu zvednul žaludek. Tohle asi nebude nějakej roky zapomenutej neposlanej dopis. Začaly se mi třást ruce a mimoděk jsem přemýšlela, jestli mám ještě vůbec do čeho smrkat. Vyndala jsem z obálky dopis, byla to jen jedna stránka popsaná jejím krásným rukopisem, starý lidi maj neskutečný písmo, my už dneska neumíme psace ani prd, ale oni, to je prostě umělecký dílo. Ufff, tak teda.

Milá Bárko,

pokud si čteš tento dopis, znamená to, že jsi sebrala odvahu a vrátila se ke mně do bytu, jsem na tebe pyšná. Jsi moje statečná holčička a všechno zvládneš, jsi silná a věř tomu, že bolest jednou pomine. Důležité je, abys nezůstala sama a zahořklá a naštvaná na život a na svět. Pokud existuje něco, jako je poslední přání, tak tím mým je, abys ty byla šťastná a nepromarnila v životě ani minutu děláním věcí, které tě nebaví a nenaplňují. Neztrácej čas, je ho málo. Roky utečou, nechci, abys někdy něčeho litovala. Slib to mně a slib to sobě.

S mými věcmi nalož, jak potřebuješ, stejně tak s bytem, samozřejmě bych byla moc ráda, kdybys v něm zůstala, ale chápu, že to pro tebe nějakou dobu nebude jednoduché. Miluju tě, holčičko moje, drž se.

Babička

P. S.: Až bude nejhůř, dám o sobě vědět.

P. S. 2: Jsem totiž něco jako Blaničtí rytíři.

Až bude nejhůř, dá o sobě vědět. Babi měla svůj skvělej smysl pro humor fakt až do poslední chvíle. Složila jsem dopis do obálky, uložila do kabelky a rozhodla se projít večerním městem. Nesmím teď přece marnit ani minutu.

Milada

Probudila jsem se na nemocničním lůžku. Chvíli jsem pozorovala praskliny na stropě a pavouka, co se snažil vybudovat si v rohu mezi stropem a zdí nový příbytek. Zkusila jsem otočit hlavu na obě strany. Překvapilo mě, že mě nic nebolelo, a až po pár vteřinách jako bych začala vnímat, co se mi děje se zbytkem těla. Bylo mi najednou strašně lehce, jako kdyby mi někdo ubral třicet kilo, v prvním záchvatu leknutí jsem radši pod peřinou zkontrolovala, jestli mi něco nechybí, zvláštní, jak se člověku udělá lépe, ale on není rád, protože by to tak být nemělo. Měla jsem najednou strašně silné nutkání dostat se z nemocnice pryč. Posadila jsem se na posteli, vytrhla si hadičku ze žíly, strhala ze sebe všechny ty nesmyslné drátky a náplasti, jen jsem čekala, kdy narazím na něco, co bude sešité sešívačkou. Chodidla na podlahu. Brrr, je studená. Mám na sobě tu směšnou nemocniční košili, v tom tady nemůžu chodit, ale moje oblečení v pokoji bůhví proč nebylo, a tak mi nic jiného nezbývalo.

Otevřela jsem dveře pokoje a cítila se provinile jako prvňák, když přinese domů poznámku od paní učitelky. Co blázníš? Prostě vylezeš ven z pokoje v nemocnici, to není na trest smrti. A tak jsem se vydala chodbou směrem k východu. Zdálo se mi, že vypadá trochu jinak, přívětivěji? A navíc to v ní vonělo. Žádný klasický nemocniční zápach dezinfekce, ale svěží jarní vůně. Míjeli mě sestřičky a doktoři a nevím, zda na mě ještě působily nějaké léky, co mi předtím podávali, ale přísahala bych, že se všichni usmívali. Nikomu nepřišlo divné, že se producíruju po chodbě polonahá a bosa. Nikdo mě nezastavil, nikdo se na nic neptal. Tady něco nehraje. Když už porušuji pravidla, tak samozřejmě chci, aby mi dal někdo najevo, že je porušuji!

Minula jsem nemocniční příjem a vyšla ven. Sestra na recepci se na mě podívala a usmála se. Venku bylo asi dvacet stupňů, sluníčko, jaro jak z encyklopedie. Tak moment, moment. Když jsem naposledy zavírala oči, byl konec října. Buď je globální oteplování mnohem větší problém, než jsme si dosud připouštěli, anebo… panebože. Upadla jsem do kómatu a vzbudila se po sto letech a venku je úplně jiná doba a moje vnučka už nežije a všichni teď určitě lítají na vznášedlech. Něco takového jsem jednou viděla ve filmu, Bárka by se mi vysmála. Může fakt být úplně jiný rok?

Přimhouřila jsem oči a snažila se zaostřit na parkoviště vedle nemocnice. Stála na něm mimo jiné i stříbrná felicie. Uff, moje kóma trvalo přinejhorším pár let. Zvláštní ale je, že stojím bez bot venku před nemocnicí, mám na sobě košili jak nějaký výjev z apokalypsy, a nikoho to nijak nevzrušuje. Zkusím překonat svoji odvěkou sociální fobii a zeptám se někoho, co se to děje. Doufám, že narazím na někoho, komu nebude připadat podezřelé, že se ho stará bába v noční košili ptá, co je za den a co je za rok. Možná že za chvíli přijedou zřízenci z Bohnic a já pak budu do smrti muset na nevrlou sestru v přechodu vyplazovat jazyk, abych jí ukázala, že jsem spolkla pilulku a zasloužím si hodinu sledování seriálu Ulice. Ten určitě pořád dávají, i kdyby byl rok 2200.

Rozhodla jsem se, že ještě předtím, než zariskuju zbytek života v blázinci, si zkusím užít chvíli na čerstvém vzduchu. Posadila jsem se na lavičku, zavřela oči a dýchala. Bylo nádherně. Takhle bych mohla sedět pořád, vzduch úplně voní, vítr fouká jen tak malinko, aby to člověka neotravovalo, je slyšet jen zpěv ptáků a vzdálený zvuk motorů, nic mě nebolí. Ještě včera – nebo prostě naposledy, když jsem byla vzhůru – mě bolelo všechno, i přes mohutné dávky morfia a bůhví jakých oblbováků. Neměla bych panikařit? Z přemýšlení o tom, že asi začnu panikařit, protože nepanikařím, protože mě nic nebolí, mě vytrhl mladík, který se posadil na lavičku vedle mě.

„Dobrý den, máte tu volno?“ zeptal se. Byl velmi hezký a velmi milý. Mohlo mu být tak dvacet, určitě byl mladší než Bárka, ale mně tihleti mladí připadají všichni tak nějak stejní, neumím to rozeznávat. Zaujalo mě, že měl na sobě takovou zvláštní černou košili, ten střih jsem nikdy neviděla, působilo to exoticky. Vlastně i jeho tvář působila exoticky, jižansky. Upřeně jsem ho chvíli pozorovala.

„Můžu se vás na něco zeptat? Jen si, prosím vás, nemyslete, že jsem blázen, já teď ležela v nemocnici, a trochu mi splývají dny, a konečně jsem se šla projít ven a jsem trochu zmatená.“

„Jen se ptejte,“ usmál se na mě. Je vážně velmi milý. Až neobvykle na to, že se vůbec neznáme a já jsem stará bába v košili.

„No, víte, co je dnes za den? A jaký je vlastně rok? Je jaro? Květen? Já jsem možná byla nějaký čas v kómatu, víte, naposledy si pamatuju říjen a teď jsem se probrala a zmátlo mě to.“

Mladík se opět široce usmál, měl opravdu krásné bílé zuby a široký upřímný úsměv. Stoupl si přede mě, natáhl ruku, vzal do ní tu moji a řekl jen: „Pojď.“

Než jsem se stačila vzpamatovat, stáli jsme v kanceláři. Blouzním. To dělají ty léky. Tohle se mi zdá. Určitě se mi to zdá. Štípnu se do ruky a probudím se na nemocniční posteli s hadičkou a tou pípací věcí a otrávená sestra mi bude natřásat polštář. Začala jsem se usilovně štípat do ruky, ale nic se nestalo. Mladík zatím seděl za počítačem a zamyšleně něco ťukal do klávesnice.

„Posaďte se! Dáte si vodu nebo kávu?“

„Kde to jsme? Co je za den?“

„My tady čas nepočítáme. Jsme v nebi.“

Barbora

Probudila jsem se na gauči u babi přikrytá dekou. Včerejší večer a půlku noci jsem probrečela, takže když jsem doskákala přes krabice do koupelny, v zrcadle na mě koukala ztrhaná panda. „Bárko, musíš se před spaním vždycky odlíčit,“ říkala babi, „nebo se ti udělají vrásky zbytečně brzo.“ „Jasně, babi,“ mávala jsem nad tim rukou. Teď jsem se dívala na svůj odraz, na obří černý fleky rozmazaný řasenky okolo očí a najednou mi připadalo, že jsem za tu noc zestárla o tisíc let. Když jsem odmaturovala, myslela jsem, že jsem dospělá. Ten samej pocit jsem měla, když mě prvně zaměstnali, taky když jsem na druhej pokus udělala řidičák, vyplnila první daňový přiznání a zvládla prvně sama natankovat benzin. To všechno ve mně v ten moment vyvolalo pocit důležitosti, dospělosti a toho, že už zvládám svůj život žít sama. Někde uvnitř jsem se ale pořád cítila jako dítě. Jako malá holka, co před sebou jen drží takovou papírovou maketu dospělý ženský. A tenhle pocit to ráno u babi vymizel. Najednou jsem si připadala opravdu stará. Mnohem starší než na svůj fyzickej věk, jako kdybych už všechno zásadní a důležitý prožila. Jako kdyby mě už nic dobrýho nečekalo a zbývalo mi jen počkat na konec. Je tohle deprese? Možná bych si měla dojít s někým pokecat. Dobrý den, tady máte spoustu peněz za to, že se budete hodinu koukat na to, jak se snažim nerozbrečet, a u toho mě budete přesvědčovat, abych brečela, a já budu chtít, ale nepůjde mi to, protože před lidma se stydím, a tak se mi pusa zkroutí do takovýho divnýho tvaru a budu mít knedlík v krku a budu divně vzlykat a celkově budu působit odporně a jako slepice s epileptickým záchvatem. No, zkusím si pak pozdějc někoho vygooglit, teď musím dát do kupy sebe a babiččin byt. Bydlet v něm rozhodně nebudu. Rozhodně ne teď.

Něco jsem si při odchodu z bytu přece jen neodpustila – okolo ruky jsem si omotala babiččin řetízek s takovým malým medailonkem, na kterém je andělíček. Vždycky se mi líbilo, když ho nosila, občas jsem jí ho ukradla, a někdy dokonce s tím malým andělíčkem promlouvala. To už teď dělat nebudu. Vlezla jsem do výtahu a snažila se zapnout si řetízek na ruce. Mimoděk jsem zmáčkla přízemí a vůbec nevnímala, jestli v tom výtahu se mnou někdo jede. Pokud jo, stejně patrně zemřel (zase to slovo!) na šok z toho, jak otřesně vypadám. Rozrazila jsem dveře a skoro utíkala k autu. Chtěla jsem být co nejdřív pryč. Co nejdál, jako by mě ta smrt snad pronásledovala nebo co.

„Slečno! Haló! Hej!“

To je na mě? Otočila jsem se a za mnou běžel nějakej kluk. A protože se to odehrává v mým životě, samozřejmě, že jak běžel, tak uklouznul po ledu a upadnul. Nevěděla jsem, co dělat. Asi bych měla bejt spontánní, ne? Běžet k němu a pomoct mu nahoru a ptát se, co se mu stalo a jestli se mu něco nestalo. Než jsem si tuhle spontánní reakci stačila rozmyslet, byl na nohou a kulhal ke mně.

„Ve výtahu vám spadl z ruky řetízek.“

„Ježiš, děkuju, promiňte, já myslela, že mi chcete prodat Novej prostor nebo mi vynadat, že jsem nezamkla barák nebo tak.“

„Jasně, a to si všechno zaslouží plnou ignoraci.“ Zasmál se, ale já ne. Vzala jsem si od něj řetízek, poděkovala a odkráčela k autu. Pak mi bylo trochu líto, že se kvůli mně přerazil, ale kdo se ho o to prosil, že jo. Řetízek jsem si připnula na krk, to bude asi o něco bezpečnější. Vypadám teď sice jako nějakej pánbíčkář, ale mně je vlastně docela jedno, jak vypadám. To je asi jediná výhoda toho bejt na pokraji deprese.

Doma v obejváku jsem našla Petru ležet na zemi. Ne, nebyla mrtvá (zase to slovo!), ale vlastně by mě to vzhledem k dění posledních měsíců nepřekvapilo. Prej relaxovala po józe, dýchala nějak speciálně, aby se jí správně otevřely všechny otvory nebo co, bylo v tom hodně indickejch, podle mě vymyšlenejch slov, a jak něco zavání těmahle ezo nesmyslama, odcházim pryč. Tyhle ezo nesmysly mi totiž sebraly mámu, a nehodlám v nich nikoho podporovat. Nic mezi nebem a zemí není, žijem, pak umřem. Umřem proto, že naše fyzická schránka už to dál nedává. Žádnej osud, žádný pseudocesty, okolnosti řízený vesmírem, synchronicita, nevěřim na to. Ne ne ne. Plus teda, když člověk cvičí jógu, musí u toho bejt zákonitě oblečenej jak debil a mít upnutý legíny, což rozhodně nekonvenuje s mojí filozofií co-je-od-pasu-dolu-zakrýváme-kusem-látky-velikosti-armádního-stanu.

„Občas bys tu jógu mohla zkusit se mnou, báječně ti to uvolní mysl i tělo.“

„Jasně, a vyléčí to rakovinu a zácpu a přestanou se mi dělat beďary na bradě. To je dobrý, já si zalezu a budu koukat na Twin Peaks.“ Vždycky, když jsem se necejtila dobře, koukala jsem na Twin Peaks. Ten úchylnej svět mě nějakým podivným způsobem uklidňoval.

„Nevidělas moji krysu?“ Petra mi nakoukla do pokoje.

„Cože, krysu? To je nějakej slangovej výraz pro něco jógovýho? Karimatku? Lávovej šutr? Hvězdnej prach v PET lahvi?“

„Ne, prostě krysu. Koupila jsem si tuhle krysu. Jmenuje se Severus Snape, víš ne, z Harryho Pottera.“

„Tak jestli je to Severus Snape, tak stačí, když se kouzelnou hůlkou dotkneš znamení zla, co máš na předloktí, jemu se to ukáže a bude vědět, že máte sraz, ha ha.“

„Ty seš vtipná. Tak vidělas ho?“

„Ne, Petro, neviděla, kdybych v tomhle bytě viděla krysu, tak ji okamžitě bez milosti umlátim rourou od vysavače, protože krysa se obvykle bere jako nechtěnej vetřelec. Až si příště pořídíš zvíře, tak mi to řekni, nerada bych pak třeba v kuchyni potkala hyenu, zastřelim ji v sebeobraně a ty mi tu pak přijdeš brečet, že sis ji včera koupila a jmenuje se Profesorka McGonagallová.“

Chvíli se na mě dívala, pak zakroutila hlavou a odešla.

Severus Snape se nakonec našel, schovával se ve špajzu mezi bramborama. Teď je zpátky v kleci a já pevně doufám, že ho Petra nebude vypouštět po bytě moc často. „Severusi, tys tady po zemi udělal bobky!“ ozývalo se z jejího pokoje několikrát denně. Můj život je vlastně taková light verze Městečka Twin Peaks.

Milada

„Pane, přestaňte si ze mě dělat legraci a půjčte mi nějaký telefon, chci zavolat vnučce,“ řekla jsem tím nejklidnějším hlasem tomu mladému hejskovi, jehož sympatický úsměv se kvůli okolnostem změnil v mých očích spíš na ďábelský úšklebek.

„Hrozně rád bych vám pomohl, paní Valentová, ale my tady telefony nemáme.“

Jak ví, jak se jmenuju, sakryš. Srdce se mi rozbušilo a v hlavě se začaly honit klubka myšlenek, jedna šílenější než druhá. Nevím, kde jsem, kolikátého je, nějaký blázen mi tu vykládá o nebi a já mám pořád na sobě jen tu hloupou košili a chce se mi čurat. Alespoň něco je momentálně reálné.

„A záchody tu máte?“

„Jistě, po chodbě dozadu doprava,“ odvětil jakoby nic, jako bych se ptala barmana v hospodě, samozřejmá odpověď, absurdní v kontrastu s tím, co mi sdělil před chvílí. Vyšla jsem ze dveří na chodbu. Byla dlouhá a bílá, vůbec všechno tu bylo oslnivě bílé, nepřirozeně čisté, jako by to postavili dneska ráno. No jo, dneska, vždyť já pořád ani netuším, co je to dneska vlastně za den. Na dveřích, ze kterých jsem vyšla, byla cedule s nápisem Příjem – N. Hned vedle byly dveře s nápisem Příjem – P. Dále také Referentka pro přeřazování a Sídlo posudkové komise. Pokud jsem v nebi, mají to tady úplně stejně hloupě byrokratické jako u nás. I záchody tu mají bělostné, a dokonce i kohoutky u umyvadel jsou oslnivě bílé. Ať už jsem kdekoliv, tihle lidé budou tou bílou asi trochu posedlí.

Vrátila jsem se do místnosti Příjem – N a mladík stále něco ťukal do počítače. Sedla jsem si na bílou židli a prohlížela si místnost. Byla jsem o trochu klidnější a něco v hlavě mi říkalo, že mám radši mlčet a všechno se dozvím. Za mladíkem stála obrovská kartotéka, bylo tam snad sto zásuvek, přitom vlastně nebylo možné, aby se do tak malé místnosti vešly, a přesto tam byly, celé to působilo jak výjev z obrazu M. C. Eschera, dumala jsem nad tím tak intenzivně, že jsem nepostřehla, když na mě ten kluk zas začal mluvit.

„Haló, slyšíte?“ vytrhl mě z přemýšlení.

„Jo, teda ano, prosím?“

„Za mě je všechno vyřízeno, teď vás můžu u nás oficiálně přivítat. Promiňte mi, že jsem se dřív nepředstavil. Jmenuju se Gabriel a mám na starosti přijímání lidí do sekce Nebe. Je okolo toho trochu papírování, tak se nezlobte, že to tak dlouho trvalo. Teď už je všechno hotové a vy můžete jít domů.“

„Jak to myslíte domů?“

„No k vám domů. Ještě jednou se omlouvám, měl bych vám asi poskytnout plné informace. Takže… v nebi to nevypadá tak, jak se ukazuje v pohádkách nebo ve filmech – neválíme se tu na obláčcích, andělé neexistují, nikde nepostává svatý Petr s nějakým směšným klíčem od hlavní brány, Bůh není oko ani starý dědek a nesedí na žádném trůnu. Nebe vypadá vlastně úplně stejně jako váš život na zemi. S tím rozdílem, že tady prostě žijete věčně a v podstatě podobně jako dřív. A protože jste v nebi, máte na rozdíl od lidí, co skončili v pekle, možnost učinit takzvaný druhý výběr. Jde o to, že automaticky to máte nastavené tak jako život na zemi – bydlíte ve stejném bytě jako zaživa, pracujete stejně jako zaživa, prostě děláte ty samé věci. Jen lidi okolo vás budou asi trochu jiní, no prostě jen ti, co stejně jako vy už zemřeli. A ten druhý výběr, to je možnost vybrat si jiné bydlení a jinou práci, než jste měla na zemi. Zajímavé je, že osmdesát procent lidí po příchodu do nebe chce přesně tutéž práci a bydlení, co měli zaživa, ale takovou statistikou vás nechci ovlivňovat. Lidé jsou prostě jen hodně konzervativní.“ Trvalo mi několik desítek vteřin, než jsem zpracovala, co mi právě řekl.

„A co peklo? To je kde?“ dostala jsem ze sebe po chvíli tu směšnou otázku.

„Peklo je tady taky, příjem mají ve dveřích hned vedle.“ Prohodil to tak, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě.

„Jak může nebe a peklo fungovat na stejném místě?“

„Je to velice jednoduché. Lidé v nebi mají po smrti možnost druhého výběru. Lidi v pekle nikoliv. U nebe a pekla vůbec nejde o nějaký geografický rozdíl. O to, že jedno je nahoře a jedno dole. Fungují společně a jsou mezi nimi rozdíly. Lidé v nebi například nemusí platit daně, sbírat výkaly po psech, nejsou nikdy nemocní ani smutní nebo depresivní, mají vždy dostatek peněz, v MHD je nechytají revizoři. Jejich ‚život‘ tady je zbaven všech nepříjemností. Naproti tomu lidé v pekle všechno tohle musí dál absolvovat, a tak se jim vlastně ani po smrti nikdy neuleví. Nebe a peklo je obojí stav mysli, stejně jako na zemi. Tenhle koncept jsme vymysleli před pár stovkami let, kdy už nás přestalo bavit všechno logisticky a personálně obstarávat.“

„Aha, hm, jasně, to zní naprosto logicky.“ Rozhodla jsem se přistoupit na hru tohohle blázna a doufat, že se mi tak nic nestane.

„Pro identifikaci lidí jsme vymysleli takovou jednoduchou věc – každý prostě dostane náramek, buď s písmenkem P, nebo s písmenkem N. Tím se pak dotyčný může prokazovat, třeba právě, když ho v tramvaji chytne revizor. Máte k tomu nějaké dotazy?“

„Ano, ještě mě zajímá, jestli je tohle celé nějaká skrytá kamera, nebo jste fakt blázen, anebo jsem blázen já.“

„Vy mi pořád nevěříte, viďte.“

„Ani náhodou.“

„Víte co, tak pojďte, něco vám ukážu.“

Barbora

„Věř mi, bylo by to fajn, vyčistila by sis hlavu a chvíli přišla na jiný myšlenky,“ vysvětlovala mi Šárka na obědě, proč mě nutí, abych s ní šla cvičit.

„Ale já jsem nikdy necvičila a neumim to, vždycky se motám jako vítr v bedně, navíc nesnášim zpocený lidi, smrděj a je jich tam hodně a nedá se tam dejchat právě proto, že tam ty lidi smrděj, a k tomu všemu tam stojí nějakej nařvanej cápek, co v životě řeší jen činky a bílkoviny, a řve na tebe, že seš sračka. To pro mě není moc čištění hlavy.“

„Tam u nás to takhle nevypadá, věř mi. Pojď to zkusit jednou, za to nic nedáš.“

„Dám za to peníze.“

„Ty vole, Barboro. Víš co…“

„Dobře, dobře, tak fajn. Kdy jdeme?“

Druhej den odpoledne jsme se z práce dopravily do „gymu“. Pozor, ono už se tomu totiž dneska neříká tělocvična, je to gym, bratři Sokolové už jsou out.

„Jo, hele a víš, co je skvělý? Že si tam všichni tykáme.“

Panebože. Tohle fakt nenávidim. To je mimochodem jeden z důvodů, proč mi vadí Amerika – ve snaze o to, abychom tady byli světoví, sem taháme ty jejich dementní sluníčkový positive pravidla, který aplikovaný na naše poměry vyznívaj hrozně směšně. Proč si mám tykat s cizíma lidma? Od toho vynalezli vykání, aby se rozlišilo, kdo je známej a kdo ne. Nechci bejt se všema kámoš, vždyť já nejsem kámoš ani s lidma, co znám, tak proč se mám na cizí tak tvářit a říkat jim čuuus a nevědět ani, jak se jmenujou. Čuuus lidi, jste mi u prdele, jo, jasně, můžeš si svoje zpocený kecky sundat hned vedle mojí skříňky, kámo, brácho, dyť se známe už pět vteřin, tak zase čuuus. Pracovala jsem před lety v jedný korporaci, kde tohleto pravidlo platilo, a já tak denně čelila vnitřní potupě, když jsem vlezla do výtahu, tam stál padesátiletej chlápek v kvádru a já mu měla říct ahoooj. Vždycky jsem řekla dobrý den. Pak jsem kvůli tomu dokonce byla i na koberečku u tehdejšího šéfa. Tak jsem mu pak řekla čus a dala výpověď.

Převlíkla jsem se rychle do sportovního, aby nikdo neviděl mý boky jako skříň a abych se já nemusela dívat na cizí nahý zadky, vlastně co povídám, nejsou cizí, jsou to zadky mých bratrů a sester, co je zdravim čaaau. V tělocvičně už poskakoval takovej naspeedovanej skrček, co měl ruku jak já stehno, a pustil k tomu duc duc muziku a chtěl po nás, abychom taky poskakovali do rytmu.

„Jedem, jedem, jedéééééém.“ Mrkla jsem na Šárku – ta zmije si to vysloveně užívala a se soustředěným výrazem vykopávala nohy a skákala panáka a dělala angličáky a já vlála mimo rytmus asi o pět vteřin za všema ostatníma, pak už jsem se vlastně jen zvedala a padala a ta podlaha pod náma taky pěkně smrděla a klouzaly mi na tom boty a ten skrček mě furt pozoroval a řval, ať jedu. Jeď si sám, třeba do prdele. Když jsme skončili a já zjistila, že tohle celý byla jen rozcvička, chtělo se mi brečet. Ale to už nám skrček stavil nějaký překážky a začal vyřvávat počty dřepů a sklapovaček.

„Já tohle dělat nebudu,“ řekla jsem nahlas. Všichni se na mě otočili. Jako by nikdy v životě neviděli někoho, kdo nechce poskakovat jak gorila střelená do prdele v zapoceným sále plným blbečků, co si říkaj čaaau.

„No tak, Báro,“ drcla do mě Šárka, která se za mě očividně styděla a litovala, že jsme tam spolu, když ona to má všechno tak hezky uspořádaný a jasný a já jsem depresivní nemotivovaná zpocená troska, co jí kazí renomé. Zatnula jsem zuby a vydržela i zbytek tréninku. Skrček se u mě během toho několikrát zastavil a snažil se mi vysvětlovat, jak se dělá klik a jak se vyskakuje z dřepu, a já jsem celou dobu měla výraz typu „Podívej se, jak mě to nezajímá“, a tak jsem dělala jen to nejmenší možný minimum, aby mě nevyhodil ven a abych to přežila do konce.

„No uznej, že ten pocit po tom je skvělej.“ Šárka je nadšená. Mě všechno bolí a smrdim a chci domů.

„Jo jo, skvělej.“

„Půjdeš příště zase?“

„Ne.“

„Ach jo, no tak se nedá nic dělat, ale třeba se ti to ještě rozleží v hlavě. Tak čau zejtra.“

„Čaaau.“

Cestou domů jsem hrála svoji oblíbenou hru. Sluchátka na uši, tklivou všeobjímající hudbu a pak už jen pozorovat svět okolo sebe a připadat si jako v hudebním klipu. Vsadim se, že takhle se nad sebou dojímá každej druhej, a teď právě v tomhle vagonu metra se odehrává zhruba patnáct různejch hudebních klipů. Všichni ty lidi jsou hlavním hrdinou ve svým subjektivně vzato strašně pohnutým životním příběhu a při tý jízdě metrem se všichni tváří tak legračně hrdinsky, zadumaně a odhodlaně.

Po chvíli mě natáčení klipu přestalo bavit, sundala jsem si sluchátka a pozorovala spolucestující, což je další moje oblíbená kratochvíle. Mám totiž pocit, že dokážu hrozně moc na lidech poznat jen z toho, že si je důkladně prohlídnu. Jsem něco jako Sherlock v tom novým seriálu, podle oděrek na prstech a fleku na kalhotech dokážu identifikovat, kde se dotyčnej narodil, že se včera pohádal se ženou a před chvílí si dal k obědu lososa. Všechny tyhle příběhy mám vymyšlený v hlavě, ale v mým světě jsou naprosto reálný. Poznám, kdo je upjatej a nesebevědomej a kdo je jen naoko suverénní a koho zrovna trápí, že nemá peníze, a kdo se stydí chytnout se tyče, protože má oloupanej lak na nehtech, a kdo by si sednul na sedačku, ale je jediná volná a jemu je to blbý, a kdo se naopak vůbec nestydí a zabere dva metry čtvereční svejma taškama, kdo se zrovna rádoby strašně potichoučku hádá po telefonu s partnerem a kdo si ráno fakt dobře zašukal.

Když jsem stála na eskalátoru, v protisměru mě v krátkým časovým sledu minuly dvě dvojice. Jedna byla nejzamilovanější na světě, klasika, líbačka, jazyky, jen ať to každej vidí! Vzpomněla jsem si mimoděk na jednu posprejovanou zeď v Praze, na který je napsáno Stejně se všichni rozejdete, čuráci. No a pak druhá dvojice, v podstatě v přesně opačným rozpoložení. Hádali se. Respektive ona mu něco vyčítala a on stál a koukal. Naprostá klasika. Holka si vytvořila během pěti minut v hlavě pseudoproblém a nabaluje na něj další a další souvislosti (nepředstavil si mě kamarádovi, co jsme ho potkali dole u trafiky, tim pádem ze mě děláš úplnou krávu) a kluk jen stojí, zčásti nechápe, zčásti se modlí, ať ona neřve moc nahlas, a zčásti si říká, že to prostě chvíli přetrpí a pak zas bude klid. Je zajímavý, že ty nejvyhrocenější spory si lidi většinou nenechávaj na doma, ale odehrávaj se přesně na takových veřejných místech – v MHD, v obchoďáku, v restauraci a podobně. Ještě chvíli jsem se snažila poslouchat, o čem se dotyční hádaj, mám asi nějaký podivný voyeuristický choutky, a pak mě zaujal pán, kterej měl takovej ten vzhled, že ho je člověku okamžitě líto, aniž by cokoliv řekl nebo udělal. U schodů mi naběhla žíla při pohledu na bezdomovce, co vydírá lidi skrz vymrzlýho vyhublýho psa, a když jsem vylezla z tý zaplivaný díry plný moči, vagonů a reklam na zaručeně nejlepší soukromou vysokou školu na světě, na nose mi přistála sněhová vločka a došlo mi, že je mi po tom cvičení vlastně fakt docela fajn.

Milada

„Tak to vidíte. Už mi věříte?“ otočil se na mě Gabriel od obrazovky. Seděla jsem úplně zkoprnělá. Tak ona je to fakt pravda. Panebože. Můžu vlastně říkat ‚panebože‘? Slyší mě? Čte mi tady někdo myšlenky?

„Už to vypněte, prosím.“ Na obrazovce před námi běžel Bárčin život. Bylo to vlastně něco jako přímý přenos z jejího života. Teď zrovna šla domů ze cvičení a my viděli všechno jejím pohledem, a dokonce jsme mohli i slyšet myšlenky, které se jí honí hlavou. Na jednu stranu pro mě bylo skvělé vidět a slyšet, že je moje holčička naživu, na stranu druhou mi z toho šel mráz po zádech a vnitřek se mi svíjel v ochromující bolesti z toho, že už ji nikdy neuvidím doopravdy. Jen tady v televizi, můžu přepínat mezi ní a teletextem. Nebe je pěkně zvrácené. „Takhle sledujete všechny?“

„V podstatě ano, to víte, musíme nějak zjistit, kam je po smrti zařadit.“

„Jak to zvládáte, kde na to berete kapacity?“

„Máme výkonné počítače,“ usmál se na mě Gabriel a jeho úsměv mi přestával připadat úplně odporný.

„A to si můžu pustit doma, když budu chtít?“

„Ano, to je jedna z výhod pobytu v nebi, máte volný přístup ke sledování svých blízkých pozůstalých na zemi. Jinak samozřejmě kromě toho máte na dalších kanálech možnost naladit jakoukoliv televizní stanici na světě, tady v nebi máme výborný signál,“ rozchechtal se, jako by se chtěl pochválit za vlastní vtip, a pak jsme vyšli z místnosti, která byla stejně šíleně bílá jako zatím všechno tady, na šíleně bílou chodbu.

„Měli byste tu u vstupu nově příchozím rozdávat sluneční brýle, tohle je fakt hrůza.“ Gabriel se opět rozesmál, ačkoliv to vůbec nebyl vtip. Dojeli jsme výtahem do přízemí a vyšli před tu šíleně bílou budovu. Venku to vypadalo jako… jako v Praze. Jen to všechno bylo nějak světlejší, čistší a zelenější. „To je nějaký filtr, nebo to je součást nebeských výhod, že to město vypadá takhle pěkně?“ Měla jsem pocit, že se konečně začínám v tom všem, co mi tenhle hezounek vykládal, trochu orientovat.

„To je součást vašich výhod, lidem v pekle prší, sněží a fouká, lidé v nebi mají pořád hezky. Kdyby cokoliv, zmáčkněte na televizním ovladači tlačítko MENU a já se objevím. Zatím se mějte hezky, Milado.“ Dal mi takovou legrační pusu na tvář a zmizel. Stála jsem chvíli na místě a pak sebrala veškerou odvahu a rozum, co mi zbyly, a vydala se „domů“. Tahleta alternativní Praha má naštěstí všechno stejné, jak jsem zvyklá. Přišla jsem na zastávku tramvaje a asi za vteřinu se jedna objevila. Vevnitř to příjemně vonělo a přísahala bych, že sedačky byly vyhřívané. Možná to nebe nebude tak špatné. Všimla jsem si, že lidé v tramvaji se dali rozdělit na dvě poloviny: Jedni, co se pořád usmívali a vypadali spokojeně, upraveně a odpočatě. Ti druzí byli zmoklí, ačkoliv venku nepršelo, vypadali strhaně, měli boty od bahna a tvářili se smutně.

Park před mým domem byl nádherně upravený, tráva posekaná, nikde ani památky po odporných rozkopaných odpadkových koších a lavičkách. Stanula jsem před vchodem. Kde vezmu klíče? Sáhla jsem do kapsy a byly tam. Zajímavé. Na dveřích od bytu jsem začala odemykat horní závoru, jak jsem zvyklá, ale byla odemčená. Jak to? Vždy ji zamykám. Platí tady i na zamykání jiná pravidla? Dokonce ani zámek nebyl zamčený. To skoro vypadá, jako kdyby byl někdo uvnitř. Vstoupila jsem do bytu a zůstala stát jako opařená.

„Ahoj Miládko.“

Barbora

Začátek prosince, hurá. Všude vánoční výzdoba, všude haldy lidí, co předstíraj, že se nemůžou dočkat, až se sejdou v jednom obejváku s deseti příbuznejma, kterejm z nouze zase koupili noční košili. Tahleta hra na štěstí, to je zábavná věc. Je to totiž stoprocentně platnej vzorec: Čim víc vám někdo o něčem cpe, že je to skvělý, tim víc to stojí za prd. A tak sice všichni víme, že Vánoce stojej za prd, ale denně sledujeme desítky reklam, posloucháme písničky a čteme statusy o zasněžených krajinkách a vánočních stromečcích, co se nás snaží přesvědčit o opaku. Ono to teda platí nejen o Vánocích. Třeba ty plakáty v metru, co upozorňujou na nový knížky a jsou plný nápisů jako Nejlepší kniha století nebo Kam se hrabe Jo Nesbø anebo jsou na nich vytištěný různý citace z vymyšlenejch recenzí, ty lžou. Inzerovaná knížka vždycky stojí za velkej prd. Lidi, co přehnaně sdílej statusy o tom, jak jsou šťastný, se většinou válej doma v depresi. Páry, co denně házej na Facebook minimálně jednu zamilovanou fotku, maj vztah, co stojí za hovno. Když holka vyfotí svýho kluka a napíše k fotce hashtag #bestboyfriendever, je jasný, že ho podvádí, pravděpodobně s nejlepším kamarádem.

Letošní Vánoce jsou první bez babičky. Nejradši bych odjela někam daleko, kde je teplo, lehla bych si na pláž s knížkou a rozčilovala bych se, že mi všude leze písek a že jsem si spálila ramena, to je přesně ten druh starostí, co bych teďka potřebovala mít. Mám našetřený nějaký peníze, chci už tři roky motorku, a když nad tim tak uvažuju, teď mi asi přece jen víc prospěje pobyt na pláži než dennodenní hrozba toho, že se ze mě stane dárce orgánů. Nějakej last minute tím letadlem, co vypadá jako autobus s křídlama a má pokecaný, rozvrzaný sedačky, ten by snad nemusel stát majlant.

„Taky se tak těšíš na Vánoce?“ vyhrkla na mě Šárka v práci, když jsme obě drželi hrnek s kafem a čuměly do blba v kuchyňce. Podívala jsem se na ni tim nejpřezíravějším pohledem, co jsem ze sebe dokázala v tu chvíli vykřesat. Pochopila. „No jo, já vim.“

Šárko, nejela bys se mnou k moři na pár dní? Víš, já nejsem tak děsná, nechovám se pořád, jako když mám PMS, jen se potřebuju nějak dostat do klidu. Ne, na tohle se jí nikdy nezeptám, pojedu sama, nikdy jsem to neudělala, je na čase. Pořád točej filmy o těch ženských, co se vydaly někam samy, na túru nebo k moři, a úplně jim to změnilo život, tak to zkusim taky, minimálně mi to změní pigment. V dnešním světě zhejčkanců stačí člověku, aby odletěl pár set kilometrů daleko od domova, do civilizace, zažil jen minimální diskomfort a samotu, a už mu to mění život a píše o tom knížky, pořádá přednášky a točí filmy. Wow, paní, co jste jela sama do Indie, jste fakt hrdinka, tlesk tlesk, honem o vás natočíme film a bude vás hrát Julia Roberts. Kdo by asi hrál mě?

„Taky už se tak těšíš na Vánoce?“

„Jste se všichni zbláznili, Petro?“

Doma mě čekal šok. Kromě rozjařené spolubydlící narvané v mikině Hello Kitty velikosti pro desetileté podvyživené dítě, které doplnila slušivými rejoickami ve svítivě oranžové barvě, to byla i vánoční výzdoba bytu. Proč, prostě proč? Všude jsme měly svíčky. A světýlka. A svíčky se světýlky. Na dveře dokonce pověsila věnec, na kterým byly mašle a šišky.

„Ten jsem vyráběla sama, podle návodu na Pinterestu!“

„Na čem?“

„Pinterest. To je sociální síť, taková nástěnka pro kreativní lidi,“ oznámila mi tónem, jakože vlastně chápe, že já nevim nic o tom, kde maj kreativní lidi svoje nástěnky. V obejváku na stole ležel další věnec. Byl na něm nalepenej veškerej bordel, co Petra našla v papírnictví, a v něm zapíchaný čtyři svíčky. Každá měla jinou barvu. Každá měla navíc i jinej tvar.

„Neni ta jedna náhodou hřbitovní?“ zeptala jsem se nejistě.

„No a co, i smrt patří k Vánocům.“

Šla jsem do lednice a nalila si panáka jamesona. Jdu googlit ty zájezdy a odletim ještě dneska, než chytnu amok.

Překvapilo mě, kolik se toho dá takhle na poslední chvíli sehnat a ani to kupodivu nebylo tak drahý. Do mýho rozpočtu se vešlo docela dost destinací, a tak jsem začala projíždět různý fotky a ubytování na Airbnb a zasnila se, jak budu ležet někde v pětatřiceti stupních. Po dvou hodinách hledání jsem se definitivně rozhodla – odletím 20. prosince a vrátím se po Novým roce. Maledivy. Jsem ostuda, ale musela jsem si najít na mapě, kde to přesně je. Hned ráno si řeknu o prodlouženou vánoční dovolenou a balim kufry. Když mi došlo, že nebudu muset trávit čtrnáct dní řešením, co si ještě můžu na sebe oblíct, než si mě lidi spletou s obsahem kontejneru pro Armádu spásy, a že mě nečeká čtrnáct repríz Pretty Woman a třicet repríz Popelky, ale koktejly, moře a sluníčko, normálně jsem po několika měsících poprvé usínala s úsměvem. A spala jako dřevo. Konečně.

Druhý den před prací jsem bohužel zase musela navštívit babiččin byt. Odečítali tam plynoměr, a kdyby byla babi naživu, tak budu lamentovat, jak je možný, že v roce 2015 nevynalezli nějakej jinej způsob než analogově vyslat legračního kudrnatýho pána v montérkách, kterýmu strašně smrdí nohy, aby k vám přišel ideálně v půl sedmý ráno, opsal jedno číslo a zase odešel.

Hned ve dveřích se mi udělalo špatně. Praštila mě do nosu ta známá babiččina vůně, nebyla to jen její vůně, ale kombinace vůní, která ve výsledku tvořila neopakovatelnou směs. Každej byt má svoji vlastní, a dokonce i věci, který pak v daným bytě jsou, tou vůní načichnou. U někoho je to teda spíš zápach, co si budem vykládat, ale některý místa prostě voněj tak, až se člověk přistihne, že je vlastně chodí tak trochu fetovat. Jenže já teď nejsem ve feťáckým módu. Uff, tak honem rychle pane kudrnatej dělníku, ať tady nemusim trávit moc času. Po pár minutách čekání jsem se rozhodla skočit si pro něco k jídlu do sámošky na rohu, do tý, jak tam pokladní neumí zacházet s líčidlama. Stopla jsem si výtah, a co čert nechtěl a já už vůbec ne, zase tam stál ten kluk, co mi minule podával řetízek.

„Brý den,“ mumlám do země a modlim se, aby nezapředl nějakou duchaplnou konverzaci. Marně.

„Vy tu bydlíte?“ ptá se ve druhým patře.

„Ne.“ Přízemí. Hurá. Dveře a rychle pryč. Jenže máme bohužel stejnou cestu.

„Vy se asi nerada bavíte s cizíma, že jo?“

Pane jo, ty seš ale Sherlock Holmes. „Jo.“

„Tak už nebudem cizí! Já jsem Petr.“ Natáhnul ke mně ruku a já dělala, že to nevidim.

Což bylo dost trapný, protože on viděl, že jsem to viděla. „Bára,“ podala jsem mu ji neochotně zpátky. Měl fajn stisk a teplou dlaň, žádná leklá ryba, žádná snaha mi rozdrtit zápěstí. Ladislav Špaček by byl nadšen. „Jdeš si taky pro jídlo?“

Wow, tahleta konverzace by si zasloužila zdramatizovat. „Jo.“

„Ty jo, sorry, jsem asi otravnej, nechám tě bejt.“ Zrychlil krok a zaplul do sámošky. Bylo mi ho v tu chvíli líto. Nebo možná mi bylo líto sebe, že neumim komunikovat s cizíma milejma lidma. Vlezla jsem dovnitř, poočku zkontrolovala pokladnu, no jo, sedí tam, fialový stíny až k obočí, babi by měla radost. U pečiva jsme se s tím Petrem zase potkali. „Máme na sebe štěstí!“ Ježiš už dost těchhle blbejch vět, nesnášim small talk, prostě nesnášim. Nesnášim konstatování stavu věcí, když lidi říkaj: Venku prší. Támhle jde pes. Zase jsme se potkali. Vy jste blonďatá. Chybí mi noha. Nechápu proč. Všichni to vidí, proč je třeba to komentovat nahlas? Jo, máme na sebe štěstí. Nabírala jsem rychle rohlíky do sáčku a snažila se co nejdřív vypadnout, dřív než pan Petr vymyslí nějakou další konverzační elipsu.

U pokladny jsem zjistila, že nemám peněženku. „Já se vám moc omlouvám, můžu si to tady nechat a skočit si za roh pro peníze? Chodím sem často, vždyť mě znáte.“ Prodavačka na mě upřela svůj fialovej pohled, žvejkla a zatvářila se, jako by jí právě někdo transplantoval mozek. „Aha, asi neznáte.“

„Já to za slečnu vezmu,“ ozvalo se za mnou. Panebože, ne, to ne, teď mu zase budu muset bejt za něco vděčná, to snad není možný.

„Tak děkuju.“

Milada

Stála jsem ve dveřích úplně šokovaná. Ano, vždyť to dává smysl!

„Ahoj.“ Bylo to úlevné ahoj. Stále trochu vyděšené, ale rozhodně úlevné, s nastupujícím pocitem štěstí. Čím více mi docházelo, v jaké situaci jsem se to vlastně ocitla, tím více se mi v těle rozlévalo takové zvláštní teplo. Jiří se na mě pobaveně koukal, přesně věděl, co se mi právě honí hlavou. Podal mi šálek kávy, jako by se nechumelilo, jako bychom se viděli naposledy včera, a ne před dvaadvaceti lety, jako kdybychom se znovu scházeli u nás doma po návratu z práce, a ne u nás doma v nějakém neidentifikovatelném časoprostoru, kdy jsme vlastně oba mrtví. Srkla jsem si kávy. Pak jsme se posadili ke stolu a dívali se na sebe. Nevím tedy, jak on, ale já jsem měla v tu chvíli takovou zvláštní potřebu dohnat to dvaadvacetileté nedívání se na něj. Ty jeho oči, pořád jsou stejné. Pořád tak uklidňující, upřímné, modré, moje.

„Asi nám teď bude chvilku trvat, než se spolu naučíme zase žít, viď,“ usmál se na mě po asi hodinovém tichu a já mu to odkývala, ačkoliv jsem vlastně moc nevnímala, co říká. Hlavně že tu je. Ať už je tahle naše existence cokoliv, sdílíme ji spolu. A vypadá to, že ještě dlouho budeme. Zvláštní bylo, že on na rozdíl ode mě vizuálně nezestárl, a tak jsem si vedle něj připadala jako stará bába. Později mě tisíckrát za den přesvědčoval, že mu na tom nezáleží, ale mě to trápilo. A málem jsem to celé úplně pokazila.

Naše dny v nebi ubíhaly mnohem pomaleji než ty na zemi. Spoustu času jsme trávili sledováním Bárky, musela zas jít do mého, vlastně našeho bytu, ale vůbec se jí tam nelíbí, to mě mrzí. Chodili jsme často ven, bylo pořád krásně, četla jsem si na lavičce knížky, všechny ty, co jsem celý život odkládala na později. Tady byly samozřejmě všechny k dispozici a zadarmo. Proč jsem tohle dřív nedělala častěji? Proč jsem nestrávila odpoledne na lavičce v parku? Vždyť je to to nejlepší, co člověk vůbec může udělat. Občas jsme si předčítali vzájemně. Romantika na stará kolena!

Taky jsme si hodně povídali. Celých těch dvaadvacet let mě sledoval, věděl všechno, co se stalo s Janou, jak jsme spolu s Bárkou hospodařily, jak mi bylo po večerech smutno a jak jsem často bojovala sama se sebou. Bylo tak hrozně úlevné, že mu nemusím nic vysvětlovat, že to vlastně bylo tak trochu, jako by se mnou celou dobu byl. Říkal dokonce, že mi občas dal najevo, že se mnou je, jen já jsem v tomhle natvrdlá a ta „znamení“ jsem nevnímala. Třeba taková hloupost – nechala jsem si po něm na nočním stolku jeho ruční hodinky. „A to tě nikdy nenapadlo, že je divný, že ty hodinky celých těch dvaadvacet let šly? Že jim nedošla baterka?“ Ne, nikdy mě to nenapadlo. Co všechno mi ještě uniklo?

Co se pobytu v nebi týče, nejvíc mě chytala za srdce přítomnost malých dětí. Byly jich tam spousty, plná hřiště, odevšad se ozýval pláč a křik a smích. Člověk najednou viděl, jak velké množství dětí vlastně umírá v tak útlém věku. Většina z nich neměla v nebi rodiče, ti byli ještě naživu, a proto se tady o ně starají různé dobrovolnice, takové tety, podobně jako mívají děti v dětském domově. Rozdíl samozřejmě je v tom, že zdejší tety jsou něco jako Mary Poppins, zatímco ty dole budou spíš asi jako Cruella de Vil. Všechny děti jsou samozřejmě v nebi, ani si nedovedu představit, co by dítě muselo provést, aby například už v pěti letech putovalo do pekla. A navíc, co by pak pro něj vlastně bylo pekelné? Ty věci, které pro místní činí peklo peklem, jsou vesměs samé dospělácké starosti. Peníze, bydlení, počasí, nemoci. Dá se říct, že tady v nebi se z každého dospělého zase stane duší dítě, protože mu prostě odpadnou veškeré nepříjemnosti a povinnosti, co dříve měl. Jen tedy, bohužel, na klouzačku a na houpačku už se nevejdu.

Na nebi bylo ještě zajímavé, že jsme měli doma pořád uklizeno. Nejdřív jsem si myslela, že potajmu uklízí Jiří, asi aby ukázal, jak se naučil hospodařit v domácnosti beze mě, ale když jsem ho jednou viděla, jak se snaží umýt nádobí tím, že na něj pouští hektolitry studené vody, bylo mi jasné, že on ten skřítek domácníček není. Časem jsem pochopila, že úklid je součást nebeských výhod. Funguje to trochu jako v lepších hotelích, prostě odejdete z bytu pryč, vrátíte se a všechno je jako nové. Prádlo čisté, vyprané, vyluxováno, žádný prach… ano, tak tohle je pro každou ženskou skutečné nebe. Už nikdy nebudu muset třídit prádlo. Žehlit ho. Hledat ztracené ponožky. Skládat všechno do komínků a pak týden přemlouvat Jiřího, aby si ty komínky aspoň uklidil do skříně. „Tak já to všechno vytřídím, vyperu, pověsím, vyžehlím, složím a po tobě chci jenom, aby sis to uklidil, a ty toho nejsi týden schopný?“ Ano, přesně tyhle zbytečné řečnické otázky už mu nikdy nebudu muset pokládat.

Samozřejmě že ne všechno v nebi bylo nebeské a boží. Chyběla mi Bárka. Chyběla mi strašně moc, hrozně mě drásalo, že se na ni můžu jen dívat, nemůžu ji obejmout, zavolat jí, nic. „Můžeš jí dávat znamení, jako jsem já dával tobě,“ říkal mi Jiří a já si představila, že to udělám, a ona si ničeho nevšimne. „Můžeš to ale udělat až po nějakém čase, co tady budeš, je to takový zvláštní bonus.“ Aha, rozumím, takže i v nebi funguje zkušební doba. Co kdybych se provinila, vyhodí mě? Přeřadí do pekla? Když jsem viděla, jak to tady chodí, vlastně by mě to nepřekvapilo.

Taky mě zajímalo, jestli je někdo, kdo tady tomu všemu šéfuje. Bůh? Znamená to, že tedy opravdu existuje, že křesťanství dává smysl, že Starý zákon je pravda, že modlení je k něčemu a holocaust byl řízená akce? „Tak to by ses musela zeptat jinde, o tohle jsem se za těch dvaadvacet let nezajímal ani jednou.“ V tomhle jsem Jiřího nikdy nechápala. Je prostě spokojený s tím, co je, s tím, co má, nepátrá po věcech, netouží po tom, být někde jinde, nějak jinak, je smířený se vším, co se děje, a vždy říkal, že kdo se moc ptá, moc se dozví a nevědomost je prostě pohodlnější stav mysli. Jedinou výjimkou je pro něj historie, v té je schopný se přehrabovat dlouhé hodiny. Mě minulost nezajímá, chci vědět, jak je to teď.

Barbora

Takže, co si sbalit na čtrnáct dní k moři. Plavky, žabky, opalovací krém, ručník budu mít na hotelu a víc nepotřebuju. Nechápu, co vlastně lidi vozí k moři v těch narvanejch kufrech. Pamatuju si reklamu, kterou kdysi dávali, rodina se někam balí a dcera táhne obří kufr a otec poznamená: „No jo, už jí chybí jen umyvadlo, koberec a plesový šaty.“ Plesový šaty! Praští se děvče do čela a utíká pro ně po schodech. Tak tohle přesně není o mně. Ale přece se nebudu cejtit trapně, protože si vezu na dovolenou málo věcí. Co by za moji úspornost jiný ženský daly. Mám na mysli ty ženský, co si táhnou speciální kosmetickej kufřík a podle pokynů módních blogerek maj na každej doklad speciální kožený pouzdro, veškerou kosmetiku v miniverzích, pak asi třináct druhů vlhčených kapesníčků do letadla, protože když člověk tráví dvě hodiny v deseti kilometrech nad mořem, potřebuje nutně otírat svoje tělo vlhčenýma ubrouskama.

Nakonec jsem se rozhodla, že probudim svoje dívčí já a sbalim si ještě nějaký šaty, abych se mohla procházet po večerech městem a užívat si, že jsem opálená a nějakej přiopilej chlívák z Británie na mě pokřikuje sprosťárny. Hodila jsem do kufru pár hadrů, co jsem našla ve skříni na hromadě letních věcí, a bez problémů ho zavřela, takže jsem asi fakt úplně divná.

„Už máš sbaleno, jo?“ Petra by si k moři pravděpodobně sbalila montérky po dědovi, umělou kožešinu, napodobující tygří srst, s růžovejma aplikacema a kabelku ve tvaru banánu.

„Jo jo, bylo to rychlý, taky co člověk potřebuje k moři, že jo.“

„Já si vždycky nabalim spoustu knížek. A ženský časopisy.“

„Ty čteš ženský časopisy?“

„No jo, některý články mě baví, ale ta móda je na mě moc ujetá. Tuhle tam třeba měly ženský ponožky v lodičkách.“

„No jo, to je ujetý. To bolerko, co máš na sobě, je nový?“

„Néé, to jsem nosila, když jsem byla malá, teď jsem ho zas objevila. Dobrý, viď?“

„Skvělý!“

Destinace, kterou jsem si vybrala, se jmenuje Dhiffushi. Ani nevim, jak se to vyslovuje, vim jen, že doletim na Letiště Ibrahima Nasira, z toho názvu si nebudu dělat legraci, a odsud pojedu asi pětatřicet kilometrů ke svýmu ubytování, který má nejvíc levně kýčovitej název na světě – Happy Life Maldives Lodge –, takže za barákem se zřejmě bude pást jednorožec, co dojí duhu. Na netu to ale mělo super hodnocení, všichni si chválej pana domácího a snídaně, navíc to bylo zdaleka nejlevnější, což teda nemění nic na tom, že za tuhle dovolenou dám tak jednu a půl měsíční vejplaty. Truchlení není zadarmo, babi! Škoda že mě neslyšíš. Ale já si s tebou stejně budu dál povídat, sice u toho vypadám jak blázen, ale pomáhá mi to nezbláznit se.

Letadlem letim podruhý v životě a rovnou jsem si vybrala takovou pecku – přestup v Dubaji, kde jsem nikdy nebyla. Stopro se tam ztratim a zůstanu tam už navěky, ale i pro takovou situaci jsem si sesumírovala v hlavě plán – nechám si udělat silikony a odbarvit vlasy a budu se živit jako luxusní prostitutka a spát s bohatejma Arabama. Tahle nová životní cesta mi přišla pravděpodobná jen do chvíle, než jsem zapípala v letištním rámu a chytla úzkost z představy, že se budu muset svlíknout před cizíma lidma.

Bohužel jsem si zapomněla vyfotit takovou tu fotku, kde jsou mi vidět boty, pas, letenka a kafe z místního bistra za pětikilo a k tomu napsat něco jako: „Tak se tady mějte!“ Ale to nevadí, napravim to, až tam doletim, budu si denně fotit svoje nohy u moře a psát k tomu: „A jak je u vás v Praze?“

Teď mě místo focení před zrcadlem zaměstnávala nervozita z deseti hodin ve vzduchu. Já vim, že letadla skoro nepadaj, že je to málo pravděpodobný, že mi mnohem spíš hrozí, že na mě spadne strom nebo lešení, ale stejně se strašně bojim, když si představim ten pocit bezmoci ve vzduchu, když se něco blbýho začne dít, lidi panikařej a mezi nima chodí letuška, která se tváří, jako by se jí zasekly zuby, a dělá, že je všechno v pohodě. Jejda, utrhlo se nám levý křídlo, ale to nevadí, vážení cestující, zůstaňte na svých místech a vhoďte všechny odpadky do tohoto igelitového sáčku.

V rámci zachování zdravýho rozumu jsem do sebe kopla malou lahev vína z duty free, kinedryl a ještě takovou malinkou lahvičku jägermeistera z trafiky. Neprůstřelná trojkombinace. V letadle vedle mě klasicky seděl pán, co zabíral nejen svoji, ale i půlku mojí sedačky, no, to jsem teda zvědavá, jak se sem vejdem, když mám stehna jak Ota Zaremba, ale nevadí, usnu a udělám si polštář z jeho sádelnatýho bicepsu. Sotva jsem zavřela oči, ozvalo se nade mnou: „Miss, wake up, we are in Dubai.“ Mírně zfetovaná jsem popadla svejch pět švestek a hnala se ven z letadla, abych se následně usalašila v kavárně, kde kafe stálo další měsíční výplatu, ale naštěstí jsem za ty peníze k tomu navíc získala i divadelní představení. Sedla jsem si totiž nebezpečně blízko nějaký slečny, Češky, která se snažila anglicky konverzovat se svým arabským přítelem. Nebo klientem. „You know, it’s like I know, but like, I don’t know, but you know, it’s like that.“ Arab chápavě přikyvoval a v hlavě si představoval, jak ji pleská penisem přes obličej. V jednom filmu to pojmenovali přesně – prázdná nádoba, tahle holka byla prázdná nádoba, kterou brzy zaplní litry arabskýho spermatu. Jsem trochu nechutná, za to pravděpodobně může ten kinedryl.

Navazující let jsem strávila v podobným kómatu jako ten první a tentokrát jsem si mohla i natáhnout nohy. Probralo mě až drcnutí na ranvej a já viděla okolo sebe něco, co za to vyžraný platíčko prášků stálo. Nejoslnivější modrá barva na světě. Obloha a moře všude vůkol, jak by napsal Hrubín nebo Seifert nebo kdo. Cejtila jsem, že následujících deset dní mi tak trochu změní život. Nebo aspoň to množství pigmentu.

Milada

Bárka se vydala sama na opačnou stranu planety. V životě bych si nemyslela, že se k něčemu takovému odhodlá. V životě bych si to nemyslela, ale teď ve smrti vidím, že se to děje, ach, to je zase slovní hříčka, budu ji muset říct Jiřímu. Trochu Bárce to moře závidím, zajímalo by mě, jak tady funguje cestování, taky se můžu sebrat a odletět k moři? Peníze na to koneckonců mám, funguje to tady totiž tak, že ať člověk pracuje, nebo ne, dostává pravidelnou „výplatu“, aby měl z čeho žít. Lidé v pekle nedostávají zadarmo nic. Já mám tu výhodu, že moje práce se dělá z domova, a tak si můžu svůj denní režim dost přizpůsobit. Pracuji jako překladatelka, stejně jako Bárka, ale já jsem na volné noze. Měla jsem v určité fázi života dost toho, jak se po mně vozí lidé, kterým se říká šéf, jak si na mně vybíjejí nějaké své mindráky a nedokážou být objektivní, jsou osobní a nepříjemní. Když se nad tím zamyslím z téhle nové perspektivy, je to směšné: Lidé někde pracují, a i když mají třeba totožné vzdělání a zkušenosti, někdo určí – ty budeš šéf, ty budeš „podřízený“, tohle je váš píseček a tady si budete hrát. Tímhle vás zabavíme na padesát let a pak to přestanete ze dne na den dělat, a pro svět se nic nezmění. To je na jednu stranu šíleně deprimující, na stranu druhou šíleně osvobozující. Zpětně nechápu, proč jsem na zemi cokoliv brala vážně. Smrtelně vážně, místo abych to brala životně vážně.

Jiří do práce chodí, dělá kurátora v muzeu, historie je jeho láska, ví snad úplně všechno. Nikdy jsme si finančně nemohli moc vyskakovat, přece jen, historik a překladatelka. „To jsou ty humanitní vědy, babi, líp by se člověk měl za pokladnou v Mekáči,“ říkala Bárka a asi měla pravdu. Její generace to má lepší, překladatelství je dnes mnohem více třeba než za minulého režimu, ale jazyky byly vždycky moje láska a nenechala jsem se odradit a přemluvit na ruštinu, hanba by mě fackovala, kdybych pak stála někde se soudruhy a poslušně papouškovala, co vykládá nějaký odporný plešatý dědek, který má bradavici na obličeji, tesilky vyžehlené do puků, beranici na hlavě a jmenuje se Ivan. Pro kamarády Váňa. Brrr.

Tehdy to byla vůbec doba s husí kůží. Trochu mě štve, jaké množství různých filmů a pořadů se o tom za poslední léta natočilo, máme sklon se nimrat v minulosti a dívat se na ni nostalgicky. S nostalgií člověk vzpomíná i na to, co nebylo zrovna ideální, paměť je milosrdná a špatné zážitky zapomínáme rychleji, a někdo by v té době mohl dokonce zpětně spatřovat určité kouzlo. Já ale ne. Buzerace, nevědomost, omezenost na každém rohu. Ten režim v lidech probouzel ty odpornější stránky jejich já, tlačil je k tomu, aby jednali jako zvířata, cílil na ty nejnižší pudy. Byly jsme pokusné laboratorní krysy v malé kleci, které dostávaly příděl. Měly jsme jasně vymezenou dobu, kdy bude svítit světlo, kdy se zhasne, kdy se žere, kdy se spí. Problémem je, že některým krysám tohle vyhovuje. To, že za sebe nemusí rozhodovat samy to, že jim to určí někdo jiný. Nemusí přemýšlet, stresovat se. Tady máš práci, tady máš byt, tady máš peníze, tady choď do divadla, tohle sleduj v televizi. Pro pohodlné lidi ideální život, ale já jsem nikdy pohodlný typ člověka nebyla. Chtěla jsem si dělat věci po svém, nicméně faktem je, že nakonec to tak úplně nebylo a nezpůsobil to komunismus. Vnitřně mě drásalo, že náš syn Jirka emigroval do USA, ale zároveň jsem někde hluboko v sobě cítila zadostiučinění a hrdost, že to těm sviním nandal i za mě a že udělal to, o čem jsem celý život jen snila.

„Dřív jsem hodně koukal, co dělá Jana. Ale když se potom vzdala Bárky, neměl jsem na to sílu. Po čase jsem toho nechal úplně, akorát jsem se vždycky naštval. Ale možná že teď bych sebral odvahu, kdybychom se podívali spolu. Co myslíš?“ Jiří se tvářil hrozně vážně a já věděla, že to, co říká, je pro něj těžké.

„Myslím, že je to dobrý nápad.“

Otevřeli jsme si lahev vína a posadili se k televizi, ale ne tak, jak si člověk sedá, když se chce koukat na film. Nerozvalili jsme se pohodlně na gauči, seděli jsme jak na trní. Přepnuli jsme program. Chvíli nebylo vidět nic a pak něco rozmazaného. Během pár vteřin jsme identifikovali vnitřek stanu. Jana v něm něco hledala, prohrabávala tašky, celkem hystericky, nebo jak to říct, vypadalo to, že bez té věci už nevydrží ani minutu. Určitě hledá nějakou lahev nebo sáček s tabletami, už jsem si představovala i horší věci, jako třeba injekční stříkačku, člověku hned v hlavě naskočí scény z různých filmů a seriálů.

Jana konečně našla to, co chtěla. Fotoaparát. Vyběhla ven ze stanu a zuřivě fotila všechno okolo. A nebylo divu. Tam, kde byla, zrovna vycházelo slunce a byla to neuvěřitelná nádhera. Opodál na kameni seděl nějaký muž. Sice měl na očích brýle, ale rozhodně to nebyl ten blázen, se kterým tehdy utekla z léčebny. Vypadal klidně, sympaticky. Kde to jsou? Nebyla jsem schopná to poznat.

„Nenapadá tě, kde jsou?“ zeptal se mě Jiří, jako tradičně, přemýšleli jsme stejně.

„Netuším. Ale v Čechách to není.“

„Trochu mi to připomíná krajinu v Irsku, byl jsem tam kdysi dávno, pamatuješ?“

„Pamatuju, tehdy ses asi pět dní neozval a já už byla smířená s tím, že tě někdo ukradl,“ zasmála jsem se.

Zvláštní, jak čas všechno otupuje. Tehdy jsem vážně umírala strachy, byla odhodlaná vyhlásit pátrání po historikovi, co odjel na služební cestu do Belfastu a pět dní se nehlásil. Nakonec se ukázalo, že Jiří je ubytovaný na takovém konci světa, že tam nemají ani telefon. Nic jiného než pevná linka nebylo, a mně tak až po týdnu přišel dopis. Dneska se tomu směju. Kolik věcí asi mohlo být jinak, kdyby se za našeho mládí dalo komunikovat, jako to jde teď. Jenže k čemu by nám za tehdejšího režimu byl internet, stejně by toho dvě třetiny zakázali a zbytek cenzurovali.

A kde je ta naše Jana, to je tedy záhada. Cítila jsem ale obrovskou úlevu, že je naživu, že se má očividně hezky a že už asi není s tím bláznem. Snad se časem dozvíme víc, i když sem nám od ní nepřijde ani ten dopis.

Barbora

Ubytování pecka. Jídlo pecka. Pláž pecka. Moře pecka. Lidi okolo – pomoc! Nechápu, proč se říká, že člověk je tvor společenský, když to není pravda. Až na pár exhibicionistů serou lidi každýho. Každýmu vadí lidi v MHD, lidi v čekárnách, na koncertech, na zastávkách, v hospodách, každýho štvou hlučný sousedi, pitomý kolegové nebo hloupý příbuzný. Takže kde jsou ty milovníci společnosti?

Vedle mě samozřejmě bydlí nejzamilovanější pár na planetě Zemi, ale já tentokrát nebudu nepřející ani cynická, protože mám dovolenou. Nebudu se vztekat, až mi bude pelest postele mlátit o zeď. Nebudu křivit zářivý úsměv, až kolem nich budu procházet a oni budou mlaskat a vyměňovat si tělesný tekutiny někde na veřejnosti. Budu se soustředit na sebe a budu vyzenovaná jak Jarda Dušek, to je moje předsevzetí.

První den mi to šlo. Přecpala jsem se u snídaně tak, že na pláž jsem si kolem břicha radši uvázala šátek, aby si místní nemysleli, že jsem jim tam přišla porodit. Četla jsem si knížku, čuměla do nebe, spala, ráda bych řekla, že i meditovala, ale vlastně nevim, co to znamená, a podle mě to neví ani ty mniši v Tibetu, ani ty celebriy, co o tom tak rády mluví. „Ráno po probuzení si najdu vždy čas na meditaci,“ říká v rozhovoru každá herečka a pak ukáže obsah svý kabelky, kde má minerální vodu ve stylové lahvi, přívěšek na klíče Gucci a Zločin a trest od Dostojevskýho. Meditovat podle mě znamená, že člověk prostě čumí do blba. A když má zavřený oči, tak čumí do blba vnitřně. Ano, meditace je vlastně takový čumění do svýho vnitřního blba. A to je asi tak všechno, co jsem vymyslela první den na pláži.

Večery u moře mě bavily. Vlahej vzduch, všechno tak nějak vonělo změnou a novejma příležitostma… ale možná si to vymejšlím a ve skutečnosti to je jen sůl, rybina a levný víno. Bavilo mě všechno. Procházela jsem se po pláži a mačkala písek mezi prstama na nohou, pak jsem třeba jen dvě hodiny seděla a zírala do dáli a myslela na babi. Hodně moc. Vlastně asi nejintenzivnějc od její smrti. Jen v tom už nebyla hysterie, ale takový zvláštní smíření a strach. Strach, že teď ji mám v hlavě ještě hodně živou, jako by byla pořád se mnou. Ale za rok za dva ta myšlenka zeslábne a vybledne a tak to půjde dál a pak se, zničehonic, z babičky stane jen duch. Vzpomínka se definitivně vytratí a já se nebudu mít čeho chytit. Strach z toho, že postupně zapomenu, mě úplně pohltil, až jsem se začala klepat. Nesmí se to stát, nesmím to dovolit, ale to znamená jít proti procesu smiřování se. Dá se v tom najít kompromis? Udržet vzpomínku živou, a přesto se tim netejrat? Nakonec jsem si zakázala takhle přemejšlet. Teď ji cítím vedle sebe. Já vim, že tohle říká kdekdo, když mu odejde blízkej, ale já bych přísahala, že je vedle mě. Dokonce se mi občas zdá, že mi dává nějaký znamení. To jsem to dopracovala – já, vrchní skeptik, pragmatik a racionalista, co nevěří ani na polární záři, si myslim, že dostávám nějaký posmrtný znamení. To je ta změna života, která nastává, když se holka sama vypraví na druhej konec světa? V tom filmu s Reese Witherspoon to teda vypadalo jinak. Možná že bych ještě potřebovala spát pár dní ve stanu, rozedřít si nohy, jíst kořínky a bojovat s medvědem, ale na Maledivách mi tohle jaksi nehrozí. Kořínky jsem teda nejedla, po pár dnech jsem se stala celkem odborníkem na místní speciality, jíst ryby a všechno mořský mně, nečeskýmu neknedlíkovýmu typu, velmi vyhovuje.

Na pláži jsem si všimla pár chlápků, Britů, jak po mně pokukujou. Britové maj totiž rádi vizuálně divný typy, proto se jim líbim. Jejich holky mi vůbec nepřipadaj hezký, dyť i ta Kate Moss vypadá, jako když ji někdo zmačkal, zahodil do popelnice a zase vytáhnul ven. Rozhodně jsem ale neměla v plánu trávit Vánoce po anglicku. Bylo 23. prosince, já ležela večer na pláži s lahví vína a koukala na hvězdy. Zase klišé, Barboro. Došlo mi, že se s babi už k moři nikdy nepodíváme, a bodlo mě u srdce, tak jsem se nalokala z lahve tak moc, až mě začala pálit žáha. Zamotala se mi hlava a šíleně mi ztěžkla. Naposledy si pamatuju moment, kdy mi dochází, že mi trochu chybí i Václav, a následný vroucný přání, aby mě spláchla tsunami.

Dřív jsem se na Štědrej den budila s úsměvem. Uměly jsme si to s babi vždycky udělat moc hezký. Od rána jsme popíjely, nekoukaly na telku ani neposlouchaly koledy, pouštěly jsme si naše oblíbený muzikály – Kabaret, New York, New York, Evitu, Kočky, Jesus Christ Superstar – a strašně nahlas jsme zpívaly. Některý roky jsme vyrobily epesní salát a některý roky jsme byly líný, tak jsme se na to vykašlaly a koupily ho v sámošce. Kapra jsme nedělaly, protože babi nesnášela ten pach rybníka. Byly vinný klobásy a řízky, jak jsme zrovna chtěly. Když jsme se přecpaly k prasknutí, nadělily jsme si dárky a pak si na balkoně zapálily prskavky a řešily celej život. Vánoce jsem pravidelně vzala na milost až v noci na pětadvacátého, kdy mi bylo prostě parádně.

Letošního 24. prosince strávim pravděpodobně polomrtvá pod slunečníkem a večer si ťuknu s naším domácím Hassanem. To je vůbec srandovní chlápek, vypadá trochu jako Honza Rosák a je to lidovej vypravěč, což člověk moc neocení, vzhledem k tomu, že jeho angličtina je na tak tristní úrovni, že ani já jako profesionální překladatelka nejsem občas schopná ty jeho historky pobrat. Ale vždycky se směju, že jo, kejvu a říkám „Funny“!

Mimochodem, přišla mi esemeska od Václava. Člověk by si myslel, že tady v ráji na konci světa unikne mobilním sítím a bejvalejm milencům, ale to bych se musela odstřelit na Mars, ale i tam bych si pustila televizi a vykouknul by na mě Jakub Kohák s výhodnou nabídkou nejlevnějšího mobilního tarifu. Václav byl, jak je jeho zvykem, stručnej emoční pahýl. „Hezký Vánoce, Báro. V.“ A stejně mě píchlo u srdce, když jsem to rozklikla a přečetla. Vzpomněl si na mě. Je to dobře, nebo špatně? Rozhodla jsem se to nepitvat, zprávu smazala a vteřinu nato mě to mrzelo. Mohla bych si ji číst pořád dokola, a to by přece bylo skvělý a úplně k ničemu. Přes den jsem si z Hassanova počítače zvládla taky zaskypovat se strejdou a big happy family, všechno je skvělý a lovely a Merry Christmas a necítíš se tam lonely? A brzy přijeď, my těšíme! Kiss and hug and kiss and hug, a už si z toho nebudu dělat srandu, protože mě to zas dojalo. Až se finančně zotavim z tohohle bláznivýho nápadu, našetřim na Ameriku. Už teď se cejtim jako Marco Polo.

Milada

Nikdy v životě jsem si nepřipadala tak strašně rozpolceně jako teď. Na jednu stranu mě ničí, že nemůžu být s Bárkou na Vánoce, poprvé v jejím životě. Na stranu druhou, po dvaadvaceti letech je trávím s Jiřím. Vánoce v nebi, jakkoliv to zní směšně, probíhají stejně jako na zemi, jen s tím rozdílem, že dárky se nám nadělily tak nějak samy.

„Tady je vlastně fakt možná naděluje Ježíšek, co?“ smál se Jiří a já taky, ale... jak to tady vlastně chodí? Poprvé za dobu svého pobytu tady jsem měla chuť zmáčknout tlačítko MENU na ovladači a dozvědět se víc.

„Tak to udělej,“ řekl mi Jiří a vyfoukl obláček cigaretového kouře ven z okna. No jo, i v nebi se dá kouřit, akorát se tady na to neumírá. Je to pravda, proč bych to neudělala, mám tady strávit celou svou smrt, tak mám právo vědět, jak to vlastně funguje. A tak jsem zmáčkla tlačítko MENU. Během vteřiny se ozval zvonek.

„Dobrý den, Milado a Jiří, jak se vám daří?“ Ten mladík je tak strašně pozitivní a usměvavý a ještě rýmuje, no to mě podrž.

„Dobře, Gabrieli. Dáte si kávu?“

„Jasně, díky,“ řekl nadšeně a několika rychlými, přesnými a elegantními gesty si sundal sako, usadil se na gauč, prohrábl vlasy a hodil nohu přes nohu. Je to ten typ, jehož každý pohyb vypadá dobře, ten fotogenický typ, co i v nejméně příhodný okamžik vypadá jako obrázek. Jeho pohyby jsou uspořádané, jdou jeden po druhém, to není jako Bárka, která snad dovede i chodit v nesprávném pořadí.

„Gabrieli, zavolali jsme vás, protože se chceme na něco zeptat.“

„To zní vážně!“

„Ne, to ne, o nic nejde. Jen, zajímá nás, jak to tady vlastně funguje? Kdo zařizuje všechny peníze, dárky, počasí? Vy to přece musíte vědět. A neříkejte, že je to tajemství, není důvod mít tu tajemství, protože to vlastně ani nemáme komu říct.“

„To máte pravdu, tajemství to není, ale otázkou je, zda to vážně chcete vědět.“

„Chceme.“

„Víte, já jsem na to malý pán. Co kdyby vám to vysvětlil ten nejpovolanější osobně? Budete to mít z první ruky.“

„A kdo je ten nejpovolanější? ... Bůh?“

Cítila jsem, jak mi ta otázka vlastně zní strašně směšně. Gabriel se místo odpovědi otočil ke dveřím a pokynul, ať jdeme za ním. Prošli jsme dveřmi. Na druhé straně nebyla chodba našeho domu, ale velká, překvapivě bílá, kancelář. Uprostřed ní stál stůl, za nímž na křesle seděla žena. Černoška. Vlasy jí trčely do všech stran, měla je kudrnaté a rozčepířené, mohlo jí být tak čtyřicet let. Dívala se na nás tmavýma očima. Její pohled byl podivnou směsicí vlídnosti a podezíravosti.

„Bůh je žena!“ vykřikla jsem. Jiří do mě šťouchnul.

„Ale ne. To je jen moje současná podoba, měním se podle trendů. Teď to na světě vyžadují genderově a rasově vyrovnané a já se lidem občas zjevuju, tak musím jít s dobou. Není to tak dávno, co jsem byla vousatý mladík s image dřevorubce.“ Stáli jsme s otevřenou pusou. „A vůbec, neříkejte mi Bůh, tak mi tady nikdo neříká.“

„Tak promiňte, jsme v nebi a vy to tady vedete, tak je to logické…“

„Nebe. Peklo. Tohle pojmenování mě taky štve. Říkala bych tomu spíš Nezemě a Nezemě plus.“ Bůh se zasmála. „A mně říkejte samozřejmě, jak chcete, vždyť vy mě i slyšíte v jazyce, ve kterém potřebujete.“ No ano, to mi nedošlo, jak to, že Bůh mluví česky?

„A jak je to možné? Kouzla?“ Zasmála jsem se vlastní otázce.

„Kouzla ne. Všechno je to energie. Vaše existence tady je energie. Existence člověka na zemi je energie. Veškeré bytí je jen shluk energií. A ty fungují v něčem, čemu vy lidé říkáte čas.“

„Jak jako, čemu my říkáme čas? Ten přece existuje.“

Bůh mávla rukou. „To je na delší vysvětlování, důležité je, že to funguje, co myslíte?“ Znovu se zasmála, zálibně si prohlédla svoje nehty, vyndala si ze šuplíku pilník a začala si je pilovat. „Ale ať se dostaneme k jádru věci, proč jste za mnou přišli? Totiž, já vím proč, ale ráda si povídám.“

„Chtěli jsme vědět, jak a proč to tady funguje.“

„Četli jste někdy Bibli? Je to nuda.“

„Četli, tam se dá najít odpověď?“

„Ne, tam je to všechno vymyšlené. Myslíte si, že když jsem Bůh, tak bych si dobrovolně nechala zabít syna a nenašla bych jinou alternativu, jak to všechno zařídit, když jsem všemohoucí?“

Na to jsme tak nějak nevěděli, co říct.

„No ne, prostě to bylo trochu jinak. Lidi mají sklon zkreslovat a měli ten sklon i před dvěma tisíci lety. Můžeme si o tom někdy popovídat víc, máme nekonečně mnoho času. A když říkám nekonečně, tak opravdu nekonečně, konec konců a nekonců, jsem Bůh, tak o tom něco vím. Jsem Bůh a přátelé mi říkají Illam.“

Zvedla se ze židle, měla na sobě pruhované sako a květované kalhoty, taková zvláštní kombinace, a udělala před námi na představenou malé pukrle. Z vlasů jí při tom vylétl kolibřík. Kdo jsou asi přátelé Boha? John Lennon?

„Ano, třeba i John Lennon.“ Illam na mě ukázala při odpovědi. Chytla jsem se za pusu. Vždyť jsem nic neřekla. „Čtu myšlenky, vždyť jsem všemohoucí. Znám přesně i vaše další dotazy a kroky, ale nechci vás děsit,“ řekla trochu znuděně a začala si pilovat další nehet. „Je ještě něco, s čím vám můžu nějak pomoct? Vím, že ano.“

„No, mám vnučku.“

„Barbora Valentová, dvacet šest let. Cynická. Baví mě.“

„Ano, a jediné, co tady odsud můžu dělat, je dávat jí znamení. Jenže ona je ignorant. Jde udělat i něco jiného?“

„No, poslat pohled jí nemůžete. Jak víte, že ta znamení nebude vnímat? Od předpovídání budoucnosti jsem tady já.“

„Protože ji znám lépe než sebe. Vím, že nebude.“

„Ale bude. Zařídím to.“

Barbora

Štědrej večer mi přinesl lehkou kocovinu. V hotelovým baru jsem se totiž seznámila s takovou partou mladejch Australanů, co cestujou po Asii, a tak jsme se rozhodli, že když jsme na světě, tak to oslavíme. Celej večer se ke mně lepil jeden z nich, jmenoval se Liam nebo Dylan. To je fuk, měl hezký oči a dredy a takovej nekonfliktní výraz, tenhle kluk prostě v životě neřeší nic a bere ho, jak přichází, a ten večer na něj očividně přicházela erekce. Pořád mi sahal na stehno a mně to bylo příjemný, i proto, že jsem vypila asi sud piva, pak tam navíc začal kolovat nějakej joint, ten jsem naštěstí odmítla, protože jinak bych byla spálená jak paprika a pravděpodobně se nakonec nechala znásilnit v nějakým kumbálu od Liama lomeno Dylana nebo Harryho nebo Hassana nebo od všech.

Nakonec jsem Štědrej večer přežila bez nadílky, jsem na sebe pyšná, takhle vypadá dospělost! Kocovinu vylouhuju v moři a hlad zaženu nudlema, co prodávaj nedaleko ve stánku. Abych tam byla rychlejc a nemusela jít po cestě z kopce do kopce, vzala jsem to zkratkou, takovou skrz keře a stromy. Mám sice orientační smysl pro humor, ale jak jde o to, abych vykonala co nejmíň pohybu, je moje paměť a orientace naprosto špičková. Asi v půlce cesty jsem se mimoděk poškrábala na krku a uvědomila si, že babiččin řetízek zůstal na nočním stolku v pokoji. Pár vteřin jsem sváděla boj svědomí a hladu, a svědomí nakonec vyhrálo a já se pro řetízek vrátila. Na cestě jsem potkala Annie, holku z tý australský party, koukám, že jsme si vyhlídly stejnou zkratku. Kejvly jsme na sebe na znamení spřízněných duší, obě máme kocovinu a obě jsme trochu v prdeli, to může člověk bejt z jakýhokoliv konce světa, ale kocovinu prožíváme všichni. Došla jsem do hotelu, sebrala řetízek ze stolku, zapnula ho, a je to divný říkat, ale ulevilo se mi. Jako by mě najednou začalo zas něco ochraňovat. Jako když si ve sci-fi filmech vesmírný lodě zapnou ochrannej štít. Teď bych si asi měla pořídit ty směšný šamanský korále a začít dělat po ránu pozdrav slunci.

Na recepci mě zastavil Hassan, chtěl si poklábosit o tom, jak jsme se včera zpumprlíkovali, jo jo, such fun, funny, ha ha, drink, jiný slova mu prostě nerozumim, a přesto jsme se dokázali zakecat asi na půl hodiny, proboha, když mám kocovinu, nedokážu bejt vůči lidem tak asertivní jako za běžnýho provozu. Bylo mi Hassana líto, očividně se přes den nemá kde vypovídat, tak mi vyprávěl o dětech a manželce, jak žijou jinde a on tady vydělává peníze a děti půjdou na školy a tak, a kdybych nebyla otupělá zbytkáčem, určitě by mě to dojalo, že oni tady nemaj to samozřejmý vzdělání a musej se fakt snažit, aby měli aspoň základ toho, co my u nás máme automaticky, no jo no, ale já mám hlad a už fakt potřebuju jít, blbej řetízek, už jsem v sobě mohla mít ty nudle a možná i pivo.

Konečně jsem se vydala svojí zkratkou směrem na pláž a pro jídlo, jenže už zdálky bylo vidět, že moje zkratka má nějakej problém. Pár metrů od toho velkýho lesokřoví, kterým se dá projít, stálo blikající policejní auto. Zatrnulo mi, protože na tom místě se těžko odehrála nějaká autonehoda. Přišla jsem o něco blíž a hrklo ve mně, nadskočil mi hrudník a mráz mi projel celým tělem. Zahlídla jsem Annie se zakrvácenou tváří a rukou a roztrženýma šatama, jak ji podpírá jeden policajt a druhej někam volá, asi záchranku. Vylítla jsem za policajtem a svojí nejlepší angličtinou se ho snažila co nejartikulovanějc zeptat, co se to sakra děje.

„She was attacked by some thief, but it is okay, lady, it is okay. Are you her friend?“

Uff, no jasně, vždyť spolu sdílíme kocovinu, doběhla jsem k Annie a zjišťovala, jestli je v pohodě. Ten hajzl na ní vyběhl z křoví a chtěl jí ukrást kabelku, chvíli se s ním prala, nakonec to vzdala a nechala ho běžet, lepší přijít o kabelku než o život. Opodál to viděla nějaká paní, a zavolala policajty, no zaplaťpámbu, že to tady takhle docela funguje.

Annie mě poprosila, abych dala vědět klukům, a já v návalu adrenalinu doběhla do hotelu asi za deset vteřin a vytvořila světovej rekord v běhu v žabkách.

Všechno mi to naplno došlo až za další půlhodinu. Kdybych se nevracela pro řetízek, budu já tou první, co projde touhle zkratkou, a pravděpodobně bych byla teď na místě Annie. Jenže nejsem, protože jsem šla pro ten babiččin řetízek. Sakra, to mám fakt začít věřit na znamení, vesmír, duchy a podobný hovadiny?!

Liam a Dylan (no jo, není to jeden kluk, jsou dva) říkali, že Annie bude dobrá, má jen pár šrámů na obličeji a je spíš pochroumaná psychicky. Chudinka. Kdo by čekal, že za bílýho dne, v místě, kde je vlastně všude docela dost lidí, se může stát taková věc. Zkratku odteď zavrhuju, radši budu šlapat do kopce a z kopce, než abych pak skončila někde znásilněná a napíchlá na kůlu. U vody jsem se snažila přečíst kus knížky, ale zážitek z dopoledne se mi vracel. Je to možný? Je možný, že nade mnou babi odněkud drží ochrannou ruku? Že tohle celý se odehrálo tak, jak se to „mělo“ odehrát? S těmahle otázkama v hlavě jsem nakonec na tý pláži vytuhla. Znamení z vesmíru jsou znamení z vesmíru, ale kocovina je kocovina.

Milada

Tak. Snad to konečně pochopila.

Barbora

Doufala jsem, že pobytem o samotě na neznámým místě se trochu zbavim svojí sociální fobie. Je to totiž věc, která mi občas brání vykonávat základní biologický potřeby.

Šla jsem nedávno v jednom podniku na záchod, abych se zkoukla v zrcadle, takový ty běžný holčičí záležitosti – beďary, řasenka na čele, rtěnka na zubech, obojí se mi děje často, protože se prostě neumim namalovat tak, aby to drželo pořád. Žádný „večer – Paříž, obličej stále drží“. Spíš „večer – samoobsluha, řasenku mám očividně už tak půl dne rozmazanou po tvářích a nikdo mi to doteďka neřekl“. Chtěla jsem to jít omrknout na ten záchod, jenže tam před zrcadlem stály dvě holky a nebylo tam místo a já, než abych jim řekla s dovolením, radši jsem šla do baru na záchod přes ulici, tam jsem si koupila drink, protože jsem se nedokázala zeptat, jestli tam můžu jít jen na záchod, a pak jsem na něj teda šla a zrcadlo tam ani nebylo.

Tahle historka dost vystihuje celej můj život a pobyt na Maledivách tohle absolutně nijak nezměnil. Jestli mi v něčem obrátil dosavadní život vzhůru nohama, tak leda v mojí představě, že člověku stačí namazat se ráno desítkou a vydržet s tím až do večera, protože já jsem přece ten typ, co se dobře opaluje! No nevadí, budu při spaní levitovat, koneckonců, to je tak trochu přežití v divočině bez pomoci.

Myšlenky na babičku se den ode dne hodně posunují. Dokonce jsem i získala dojem, že bych možná teoreticky mohla jít bydlet do jejího bytu a tim dost ušetřit za nájem a mít konečně víc peněz stranou, a moct tak zase příští zimu letět tisíce kilometrů, abych si uhnala rakovinu kůže. Chybí mi pořád stejně, ale začala jsem tak trochu věřit na to, že docela neodešla, že někde je a třeba s dědou a má se dobře a kouká na mě a říká: „Ty seš blbá, že sis spálila záda.“

Samotě jsem naplno začala přicházet na chuť asi po pěti dnech svojí rekonvalescenční dovolený. Jak jsem si to neuměla předtim vůbec představit, tak teď mi to postupně začalo připadat přirozenější a přirozenější a já se cítila skvěle, protože jsem s nikým nemusela komunikovat. Nemusela jsem nikomu vysvětlovat svoje chování, obhajovat se, člověk stráví takovýho času obhajováním svejch činů, protože má pocit, že ostatním na tom záleží, a ti přitom řešej jen sebe a obhajobu toho, co dělaj oni. Všichni si vedeme takový svoje obhajovací monology, akorát si občas sedneme ke stolu a říkáme je na střídačku.

Tak to vždycky bylo i s Václavem. Něco jsem mu říkala a on kejval a neposlouchal. Ne že já bych byla lepší. Otázkou samozřejmě zůstává – jde najít někoho, kdo vás opravdu poslouchá? Koho to opravdu zajímá? Vaše zážitky z práce, nadávky na šéfa, zdravotní neduhy, hádky s kámoškama, finanční trable…

Dumala jsem nad těmahle zásadníma otázkama, když mi zapípal telefon. Zase Václav. „A pohled mi nepošleš? “ Co si to dovoluješ? Mě nezajímáš, já jsem teďka cestující světoběžnice, samostatná a nezávislá. Nepotřebuju chlapa, kterej mě ani neposlouchá, abych se ve svým skvělým životě cejtila líp.

No a tak jsem večer šla a poslala mu pohled.

Milada

Ta Bárka si prostě nikdy nedá říct a zase se nenamazala a spálila si záda. Nelíbí se mi, že posílá pohled Václavovi, nikdy jsem ho neměla ráda, ačkoliv před ní jsem se snažila to nedat najevo. Jistě, kdyby mi připadal pro ni vyloženě nebezpečný, tak bych jí to řekla, ale tohle bylo něco, co by si nenechala vymluvit. Bylo by marné jí říkat, že je to od pohledu sobec a někdo, kdo se o ni nebude chtít nikdy tak docela starat.

Zažila jsem to s jedním mužem, než jsem se seznámila s Jiřím. Byl okouzlující, vždycky někam přišel a patřila mu celá společnost, uměl být tak hrozně bohorovný a všechno znal, uměl hrát, že všude byl, ačkoliv si o těch místech asi jen četl po nocích v encyklopediích. Pokaždé se nenápadně chlubil tím, kolik má peněz, neříkal, kolik vydělává, ale zmiňoval při každé příležitosti, co si zase koupil, pořád jezdil do západního Německa, tvrdil mi tehdy, že tam má příbuzné, a tak dostává doložky, ale vsadila bych se, že když na něj soudruzi udeřili, neodmítl spolupráci a bůhví v čem byl ještě zapletený. Netvrdím samozřejmě, že Václav je nějaká svině srovnatelná s komunistickým fízlem, ale něčím mi tohohle Jaroslava připomínal. To, jak se líbil sám sobě. Ta strašná spokojenost se sebou, která hraničila s narcismem, to bylo tak odpuzující, i když ze začátku tak přitažlivé. Jaroslav občas něco fotil a myslel si, kdoví jaký není velký umělec, přitom to byly prostě jen takové černobílé cvaky baráků v Praze, které by zvládl kdekdo. Často to pak zmiňoval, když jsme byli mezi lidmi – „No jo, teď jsem zrovna strávil odpoledne v temné komoře“ a „Tuhle jsem fotil budovu na nábřeží“ – a jen čekal, až se ho ostatní začnou vyptávat a on bude moct začít vykládat o focení. Naše přitažlivost byla čistě fyzická. Strašně se mi líbil jako chlap, měl oči jak husky, světle modré a takové nekonečné. Měřil skoro dva metry, hodně sportoval a bylo to na něm vidět. Nahého jsem si ho mohla prohlížet hodiny. Blbé bylo, že on sám sebe taky. Rozešli jsme se tak, že mi ho můj Jiří vlastně rozmluvil.

S Jiřím jsme se seznámili v knihovně. Já tehdy coby překladatelka trávila nejvíce času právě tam a on coby historik vlastně také. Často jsme na sebe naráželi ve studovně, vždy jsme se na sebe jen tak trochu usmáli, takové to zdvořilé „dobrý den, vím, že se tu vídáme“, a mě nikdy vlastně nenapadlo dát se s ním do řeči, koneckonců, byla jsem zadaná, a proč bych se seznamovala s jiným mužem. A tak první krok udělal on. Využil toho, když jsem se jednou vyptávala knihovnice na nějaký svazek a aktivně se zapojil do našeho rozhovoru s tím, že ví, kde ho najít. A tak jsme se začali bavit. Zjistili jsme, že kromě pobytu v knihovně máme oba bizarně přehnaný zájem o prokleté básníky, českou novou vlnu a punčové dorty. A po pár víceméně náhodných (Jiří mi pak přiznal, že tak náhodná nebyla) setkáních jsme na jeden punčák spolu i zašli. Pořád se to všechno samozřejmě drželo v přátelské rovině, tenkrát ani nepřicházelo v úvahu, aby dívka pomýšlela na něco jiného, a já navíc, jakkoliv to zpětně zní hloupě, byla pořád zamilovaná do Jaroslava. Nebo jsem si to aspoň myslela. Jenže čím více času jsme s Jiřím trávili, tím více mi docházelo, jak jsem v životě nikdy neměla opravdovou spřízněnou duši, někoho, kdo mě skutečně poslouchá a vnímá. Ale fajn, budu mít z Jiřího kamaráda, to byla taková moje naivní představa, že budu mít všechno a nebudu se muset ničeho vzdát. Jenže Jaroslav po čase začal tropit žárlivé scény, i když tak úplně neměl proč, a jak to tak bývá – jeho žárlivost nás s Jiřím ještě více spojila. Po společné návštěvě planetária mě vyprovodil domů a políbil a já věděla, že není cesty zpět. Nešlo o klasickou povrchní zamilovanost, téměř od začátku mezi námi bylo mnohem hlubší pouto, taková jistota, pocit jako doma. Pocit, že to všechno, co se ve světě okolo nás děje, je za tenkým sklem a my dva jsme spolu výš, dál, nad tím, mimo. Že to, co je mezi námi, se prostě jen tak neochodí. A ten pocit byl správný.

Je asi nefér hodnotit člověka z perspektivy toho, že nám připomíná někoho jiného. Třeba je Václav úplně jiný, než byl Jaroslav, viděla jsem ho všehovšudy dvakrát. Ale zkušenost mi říká, že na světě to nefunguje tak, že by každý člověk byl úplný originál, shluk unikátních vlastností, motivací a charakterových rysů. Existuje podle mě jakési pomyslné rozdělení lidí na určité typy a jednotlivé typy mají ty soubory vlastností stejné nebo podobné. Nejsem žádný Freud, jsem mrtvá bába „žijící“ ve 2 + kk, vlastně ani nevím kde, takže je to možná úplná hloupost, ale málokdy v životě jsem narazila na skutečně výjimečného, vzácného a unikátního člověka. Jiří takový byl. Nedal se zařadit do předem připravené škatulky, nebyl to typický macho, maminčin mazánek, podpantoflák, srab, děvkař, šprt, seladon, svůdník, sňatkový podvodník, profesor, introvert, extrovert… měl v sobě od všeho trochu. Vlastně pořád má. Bude mi ještě chvíli trvat, než si zvyknu na ten přítomný čas.

Barbora

Hassan se mě pořád snažil nalákat na nějakou vyjížďku po ostrově a já si připadala jak knedlík, když jsem to odmítala. Najela jsem si do takovýho svýho režimu, kterej mi vyhovoval, a nechtěla jsem to ničím rušit. Zní to fakt trapně, vyhodim desítky tisíc za to, abych se někam podívala, a pak tu přecházim jen na trase hotel–pláž a zpátky a nic víc nevyžaduju. Úplně slyšim Šárku, jak mi říká, no tos klidně mohla jet na Mácháč. To jsem sice mohla, ale tam bych teďka mohla tak maximálně bruslit. Šárka by samozřejmě měla celou dovolenou rozplánovanou na minuty, měla by všechny průvodce, v nich zaškrtáno, co chce vidět, měla by tam i takový záložky, patrně rozdělený podle barev na kulturní, přírodní a restaurační tipy, postupně by si to odškrtávala a ani vteřinu by nemarnila čas hloupostma, jako je válení se na lehátku nebo popíjení sangrie. A to já jo. Stal se ze mě za těch pár dní takovej lehkej alkoholik, pořád jsem si udržovala hladinku různejma koktejlíčkama, který tam měli za babku, prostě dovolená podle mýho gusta a nikdo mi to nebude narušovat nějakejma plavbama, výletama, poznáváním a kulturou.

V hotýlku se střídaly různý party, Australani odjeli po pár dnech, Annie už pak vypadala docela v pohodě, měla jen velkýho monokla a všude chodila v doprovodu kluků. Chudák, takovej zážitek mít z dovolený, tak se vrátim domu do pelíšku a nevytáhnu paty. Můj problém je akorát v tom, že já vlastně žádný doma nemám. Napsala jsem pohled i Petře a strejdovi, předpokládám, že jim to všem dorazí tak za měsíc nebo vůbec, ale je to hezkej zvyk, lepší než esemesky. Petra pravděpodobně stejně vůbec netuší, že jsem tady, jasně, říkala jsem jí to, ale ta holka je tak mimo, že si možná ani nevšimla, že nejsem doma.

Tři dny před mým odletem, den před Silvestrem, dorazili do hotýlku tři Češi. Náhoda, a že bych z ní měla radost, to nemůžu říct. Nejdřív jsem se snažila předstírat, že jsem cizinka, a dělat, že nic, jenže Hassan jim samozřejmě při první příležitosti vyžvanil, že Barbora je friend from their country! Následující večer mě tudíž čekalo seznamování a tuna otázek. Proč jsem tady, proč sama, na jak dlouho, odkdy, dokdy, výslech jak v Bartolomějský, a to jsem jim původně nechtěla ani říkat, jak se jmenuju. No nic, stalo se, tak už vim, že se jmenujou Radek, Pavel a Monika, jsou kamarádi a cestujou spolu, Pavel s Monikou jsou vlastně sourozenci, znaj se všichni milion let a je to jejich tradice, trávit Silvestra v cizině. Jsou z Ústí a studujou v Praze, bla bla bla, něco, něco, prej je skvělý, že tu takhle potkali krajanku, no jo, taky jsem z toho úplně na větvi, kazíte mi jeden z posledních osamělejch večerů, nějak mi není dobře, tak už půjdu spát. Né, nechoď, to přepiješ, ha ha ha, přece nás tu nenecháš, musíš nám říct, co je tu v okolí dobrýho. Takže teď budu třem cizím lidem vysvětlovat, že tu jsem asi deset dní a neviděla jsem nic, protože mě to nezajímá, protože mě jen zajímá, jak bejt zase trochu normální potom, co mi umřela babička. Ne, je mi fakt špatně, hezky se bavte, čau.

Pak jsem brečela v posteli, přišlo mi, že se mi to všechno zase vrací a že si v životě nenajdu kluka ani kámoše, protože toho prostě nejsem schopná, nikoho nemám, strejda je daleko, o mámě nic nevim, babička není, a komu já vlastně chybim. Můžu si namlouvat, že Václavovi, ale nevěřim tomu. A nejhorší, nejhorší ze všeho je, že bych asi chtěla, aby jo.

Silvestra jsme nakonec trávili s mýma novýma kámošema z Ústí. Monika studuje ekonomku a „rozhodně se tim pak nechce živit“, Radek je její spolužák, ten akorát studuje nějakej jinej obor, což už bylo pod moji rozlišovací schopnost, a Pavel je takovej ten typickej ajťák, kterej s tim cizí lidi neotravuje, protože ví, že kromě zasvěcených tomu beztak nikdo nerozumí. Musela jsem v průběhu večera uznat, že jsou docela fajn, nerada přiznávám, že se pletu, mám vždycky pocit prohry. Potvrdilo se mi ale takový legrační pravidlo – jakmile k sobě posadíte jakýkoliv dvě holky a dáte jim do ruky alkohol, do deseti minut si budou svěřovat svoje vztahový problémy, jako by se znaly od dělohy. Takže jsem se po dvou koktejlech stala nedobrovolně psychologem, když se mi Monika pomalu rozbrečela na rameni kvůli problémům se svým přítelem.

„Hele, a není to třeba proto, že trávíš Silvestra na druhým konci světa s úplně jinejma lidma než s nim? A ještě navíc klukama?“

„Prosim tě, dyť Pavel je brácha a Radka znám milion let. Ten můj nežárlí, neblázni. Kéž by žárlil, ale on se prostě chová jako debil.“

Super shrnutí. Každej chlap se chová jako debil, a nejvíc jako debil se chová Václav, protože o mě projevuje podivnej zájem a já vůbec nevim, co s tim mám dělat.

„No my jsme se hlavně spolu před rokem rozešli a po pár měsících jsme se zase dali dohromady. Myslela jsem, že takový věci nefungujou, ale nám jo. Ten odstup nám pomohl a stejně nikoho jinýho nechci. Chci tohohle debila,“ uzavřela lakonicky, zapálila si další cigáro a vyprávěním o návratu k expříteli ještě víc nalomila moji už tak nalomenou osamělou dušičku. Vim, že mi Václav chybí, protože mi chybí kdokoliv, pro koho nejsem jen otravná holka, se kterou je teď třeba mít soucit, protože jí někdo umřel, a tak to nějak přežijeme a budem se na ni tvářit soustrastně pár tejdnů, než po ní zase budem moct chtít nějaký laskavosti a budem moct říkat blbý fóry.

O půlnoci jsem si ťukla s Hassanem a třema Ústečákama, kluci už byli pěkně zhulený a mleli něco o koupání na Adama, ne, děkuju, nechci, doběhla jsem si pro svetr a vydala se na pláž. Moře klidně šumělo. Stoupla jsem si tak, aby mi omejvalo nohy po kotníky, zavřela oči a zhluboka dejchala. Má cenu přemejšlet o tom, co bude? Má cenu bát se toho, co bude? Ne, nemá. Život si jde, jak chce, a stejně jsem se vždycky nejvíc trápila věcma, který se nestaly. Vymejšlet sto tisíc verzí toho, co bude, to by mi šlo. Jak teď můžu vědět, co by bylo s Václavem? Třeba by to napodruhý bylo lepší, i takový věci se dějou, a já se cejtim fakt strašně sama. Až se vrátim do Prahy, zajdem na kafe. To přece nic neznamená. Prostě jen kafe. Život je přede mnou otevřenej a šumí jako tohle moře. Znova jsem se zhluboka nadechla. Najednou se vedle mě ozvaly podivný zvuky. Zamžourala jsem na velkou hromadu kus ode mě, co ležela na pláži. Monika a Radek si to rozdávali při měsíčku.

Milada

Dalo by se říct, že jsme s Jiřím prožívali v nebi druhé líbánky. To zní úplně neuvěřitelně, co? Líbánky v nebi. Škoda že mi není dvacet, ale přes šedesát. Na druhou stranu, když si vzpomenu, co všechno jsem v životě zbytečně řešila ve dvaceti letech, jsem vlastně vděčná za to, že už to mám za sebou.

Otázka, která mezi námi ležela a kterou jsme se oba báli vyslovit nahlas, zněla: jak dohnat ztracených dvacet dva let? Odpovídali jsme na ni každý po svém. Jiří opatrnými dotyky v posteli. Vždycky mi položil ruku na bok a já sebou trhla, zčásti nervozitou, zčásti leknutím, jako by mi těch dvacet zase bylo. Co dvacet, spíš patnáct. Jenže já jsem těch dvacet let strávila v posteli sama. Spávala jsem naštorc, pěkně rozvalená přes obě poloviny, tak mi to vyhovovalo, a občas, později často, jsem se přistihla při tom, jak si lebedím, že mi nikdo neokupuje prostor, nikomu nevadí moje rozsvícená lampička, moje chrápání, kopání, noční vstávání a víkendové drobky od snídaně.

A najednou je tu zpátky. Jeho vůně, jeho chrápání, jeho potřeba se před spaním přitisknout a jeho nenávist k drobkům. Dvaadvacet let ztracená intimita, která se má obnovit během pár nocí. Nejde si na to všechno jen tak jednoduše vzpomenout a pokračovat tam, kde jsme skončili. Neměla jsem tehdy ani možnost se s ním rozloučit a teď jsem neměla možnost se s ním znovu přivítat. Zmizel a prostě se zase objevil. Proto jsem jeho pokusy první týdny přecházela, jako že nevnímám, když mi rukou přejíždí po zadku před usnutím, zavírám oči, když se mi do nich chce koukat, nevidím jeho erekci. Nechci. Nejen proto, že je to dávno a já vlastně nevím, jak to mezi námi teď má fungovat. I proto, že jsem po něm měla pár známostí, v podstatě všechno na noc nebo pár nocí, a teď mám zpětně výčitky svědomí, jako kdybych byla nevěrná. Nejhorší je, že je musel vidět a musí o nich vědět. Nezmínil se ani slovem.

Připadám si navíc tak stará, vrásčitá, povolená, nepřitažlivá, jiná, než si mě pamatuje. Schovávám se úzkostlivě pod dlouhou košilí a při jeho dotycích zavírám oči, jako kdyby snad to, že já nic nevidím, způsobilo, že nic neuvidí ani on. Kdykoliv naše konverzace směřovala k tomuhle tématu, stočila jsem to k Bárce nebo k vaření. Jsem trapná.

Ten večer jsem se rozhodla protřídit staré fotky, ne že bych potřebovala ušetřit místo, ale vždycky si jejich probíráním osvěžím vzpomínky a je to záminka k tomu, strávit chvíli někde jinde než v přítomnosti. A jak jsem si tak prohlížela tu směsici černobílých snímků různého formátu, na kterých byly spolužáci ze školy, tety, které odešly dávno před námi a kterým bych se teď mohla zkusit ozvat, svatebčani na naší svatbě s Jiřím, naše líbánky, dovolené, zájezdy ROH… Viděla jsem desítky tváří, na těch fotkách vždy s úsměvem od ucha k uchu. V ten moment všichni dělali, že jsou šťastní. Teď, když je vidím, staly se z nich jen takové obrazové pomníčky sebe samých, které můžu jednoduše označkovat. Infarkt, sebevražda, emigrace, dvojčata, KSČ, alkoholik, švadlena, inženýr… tehdy to pro mě byli ti nejbližší a celý můj svět a teď o polovině z nich ani netuším, jestli jsou naživu.

Probírala jsem se fotkami a usrkávala víno, seděla jsem na koberci opřená o sedačku. Ráda sedávám na zemi, Bárka se tomu vždycky smála, a přitom sedávala se mnou. I skleničku s vínem mám vždycky postavenou na zemi, rozlila se mi takhle nesčíslněkrát, ale stejně ji tam příště postavím zas. Zrovna když jsem se snažila rozluštit, kdo je ta holka v kolové sukni, co se na mě usmívá na fotce z výletu do Krkonoš, sedl si za mě na sedačku Jiří a začal mi masírovat ramena. Prvotní leknutí a husí kůže se přetavily v příjemné uvolnění, které se rozlilo celým mým tělem. Prsty mi kroužil po zádech, občas přitlačil, což mi opět způsobilo husinu až na zátylku, ale jeho dotyky byly přesně mířené, s tou správnou intenzitou. Čím intenzivnější jeho masáž byla, tím intenzivnější bylo moje vzrušení. Tohle šimrání v podbřišku jsem necítila léta. Zavřela jsem oči a zkusila vypnout mozek. Dokud mi tyhle věci nejsou cizí, tak prostě nejsem stará. Zaklonila jsem hlavu a on mi rukama zajel pod tričko. Měl je studené a mně okamžitě ztuhly bradavky, zčásti chladem, zčásti vzrušením. Už jsem to nevydržela a otočila se k němu. Nedočkavě jsme se políbili na rty a já mu přejela rukou po tváři. Ne, nebudu myslet na to, že cítí moje vrásky, že je vidí, teď nejvíc, kolem očí a kolem rtů.

„Nepřemýšlej, prosím,“ řekl mi, když jsme se odlepili a já se zhluboka nadechovala. Tep asi sto osmdesát. Cítila jsem tlak v hlavě, takový příval vzrušení už prostě nezvládám zpracovat tak snadno jako kdysi. Svlékl mi tričko, já jemu taky. A tak jsme tam chvíli jen tak stáli a dívali se na sebe. Bylo to tak cizí a tak známé. Oba jsme věděli, kam sáhnout, co ten druhý chce, nemuseli jsme mluvit. On se na mě díval celou dobu upřeně, já se styděla a zavírala oči. Byla jsem najednou odhalená, a tím nemyslím nahotu, ale svoje nitro. Při sexu jsem to totiž skutečně já, bez schránek a ulit a z hodné Miládky se stává ta, která konečně dělá něco, co jí dělá dobře. Zpocení a udýchaní jsme se přesunuli do postele. Najednou ze mě spadl ten všudypřítomný pocit trapnosti a studu. Naše blízkost byla absolutní. Nezávodili jsme, kdo vydrží déle, jako dřív. Bylo v tom tolik lásky a porozumění a hrozná úleva z pocitu, že nejsme sami, a pro mě v tom, že jsem ještě pro někoho tak přitažlivá, aby tohle se mnou absolvoval… Leželi jsme pak v objetí a nic neříkali. Bylo strašně dlouho ticho.

„Měls tu někoho?“

„Jak to myslíš?“

„No za těch dvacet let. Měl?“

Ticho. Takže měl. Rychle jsem zavřela oči a snažila se silou vůle usnout, což samozřejmě nefunguje. Položil mi ruku na rameno a snažil se mě otočit k sobě. Nechci.

„Když jsem viděl, že ty ano, řekl jsem si, že asi nemá cenu čekat. Ani jsem nevěděl, jak dlouho to čekání potrvá!“

No jo, má pravdu. Ale já to neumím takhle rychle uznat. Neumím uznat svoji chybu ihned poté, co mi dojde, že jsem ji udělala. Cítím se u toho trapně, poníženě, přistiženě. Mám pocit, že se mi budou vysmívat. To tvoje nízký sebevědomí tě strašně sráží, říkal mi vždycky Jiří a měl pravdu, teď se to projevuje.

„No tak, to je přece docela fér, ne?“ říkal mi teď.

Ano, je. „Hm.“ Běž někam s tou svojí morální převahou.

Barbora

Představte si klasickou novoroční depresi, šeď, sníh, mráz, smog, ožužlaný stromky vyhozený u popelnic, popraskaný rty, věčně zamlžený brejle, namrzlý okýnka, nekonečný minuty na zastávce, tmu od rána do večera, humus na chodnících… a to celý si znásobte stem a přičtěte smutek po mrtvý babičce. Zhruba to je pocit, kterej mě obalil jako potravinová fólie, když jsem se do tohohle hnusu vrátila z ráje.

Jediný, co mě drželo při životě, bylo vědomí, že jsem se slušně opálila. Vždycky je lepší bejt v depresi s opálením než bejt v depresi a vypadat jako sejra. Tim ale výčet mejch lednovejch radostí tak nějak končí. Počet krys záměrně chovaných v našem bytě vzrostl z jedné na tři a je jen otázka času, než minimálně jedna z nich vrhne tak padesát mláďat, co nám v noci ve spánku ožerou hlavy.

„Podívej, tohle je Brumbál a tohle Minerva,“ ukazovala Petra na hemžící se těla na podlaze v kuchyni.

„Bezva, mám jí říkat Minervo, nebo si potrpí na vykání a profesorko McGonagallová?“

„Ha ha, Báro. Krysy jsou velmi vnímavý a inteligentní stvoření.“

„Aha, a mohla bys jim teda dát nějakou přednášku, s grafickým znázorněním, o tom, že nemaj dělat bobky do mejch bot?“

„To nebyli oni.“

„A jo, promiň, já zapomněla, že tady v bytě chováme dalších patnáct zvířat, co můžou dělat malý hovínka. Jdu je vyslechnout.“ A šla jsem vybalovat od moře. Ani se mě nezeptala, jak jsem se měla. A já se ani nezeptala, jestli jí přišel pohled, dobrý den, jsem spolubydlící roku.

Balení jsem nakonec odložila na neurčito a šla se po čtrnácti dnech připojit na opravdickej internet, bez kterýho se kupodivu dalo celkem spokojeně žít. Hned jak jsem byla on--line, vyskočila mi na Facebooku zpráva od Václava.

UZ SES DOMA?

To jako čekal, až se u mě objeví zelená tečka? Měla jsem horko ve tvářích, když jsem ťukala odpověď: JO, PRED CHVILI SEM DORAZILA. MATE TU ZIMU a přečetl si to hned. To je taky nemoc současný generace, naši rodiče si posílali telegramy a volali si z budky, a my jsme v prdeli z toho, když se u naší zprávy objeví „přečteno“ a okamžitě nepřijde nic dál. Mně ale přišlo.

A NECHCES SE NEKDY JIT ZAHRAT NA SVARAK?

Sakra, sakra, co mám dělat? Jo, chtěla jsem s nim jít po dovolený na kafe, ale timhle mi trochu vyrazil dech, zaskočila mě jeho iniciativa. Takže co teď. Václav asi sedí u počítače, kouká se do mýho okýnka na přečteno a bojí se, co odepíšu a jestli odepíšu. Tenhle pocit se mi líbí. Chvilku počkám, nemám kam spěchat. Ať si nemyslí, že jsem na to jeho pozvání celá žhavá. Že bych si přece jen teď vybalila ty věci?

Po vybalování, jednom čaji, jedný vaně, jednom dílu seriálu a nejednom kontrolování chatovacího okýnka jsem si sedla k počítači, že tak nějak laxně odepíšu, jo, na svařák bychom asi mohli jít. Ve chvíli, kdy jsem položila ruce na klávesnici, obrazovka zhasla. Sakra, proč, vždyť to mám celou dobu v nabíječce, ten notebook je služební, dostala jsem ho nedávno. Vypnout, zapnout. Nic. Obrazovka je furt černá. Bezvadný, takže jsem bez počítače, a ještě to budu muset řešit někde u nás v práci. Předpokládám, že v nejhlubším sklepě naší firmy je kumbál a tam v absolutní tmě sedí ajťáci s pantoflema na nohou a nápisem World of Warcraft na tričku, co ani nebudou pořádně vnímat, že po nich něco chci, a pak mi přijde do mailu nějakej nesrozumitelnej požadavek psanej ve dvojkový soustavě a počítač už prostě nikdy mít nebudu. Možná to bylo znamení jako ten řetízek, ale mnohem pravděpodobnějc to byly špatný kontakty.

Václavovi jsem odepsala z mobilu: JO, PROC NE.

Naschvál jsem nenavrhovala datum ani nic dalšího, ať se chlapec zasnaží. Bože, Barboro, ty seš tak trapná. Ještě před měsícem jsi s ním nemohla vydržet v jedný místnosti a teď, čistě jen proto, že seš totální loser a zoufalec, se klepeš nadšením, že na tebe nezapomněl? Ach jo, babi, vidíš to?!

Milada

Mě z tý holky klepne. Jako by nestačilo, že tu musím řešit milostné trable s vlastním manželem jak dvacetiletá panna. Zkusila jsem jí dát znamení, ale nevzala to tak, a s tím klukem se sejde. Život v nebi občas stojí pěkně za prd. Totiž ne život, pardon, existence. Netuším, jak jinak to pojmenovat. Jestli jsme opravdoví, nebo jsme jen duše a to vizuálno, co okolo sebe vidíme, je skutečné, nebo jen nějaká iluze. Za dobu svého pobytu tady jsem zjistila pár zajímavých věcí – člověk tu může potkat jen lidi, kteří byli naživu ve stejné době jako on. Nemůžu se sebrat a jít navštívit svoji prapraprapratetu z osmnáctého století. Můžu se sebrat a navštívit svoje rodiče, to bych na to ovšem musela sebrat odvahu.

Moje vztahy s rodiči byly všechno, jen ne dobré, protože jsem pro ně vždy byla ta dcera, která je zklamala. Jsem přesvědčená, že by byli zklamaní i z toho, že jsem umřela. Něco jako: No jo, co jiného jsme od tebe mohli čekat! I Jiřího měli kdysi radši než mě, ale on jim to neopětoval, protože byl vždy solidární se mnou. Kámen úrazu v mém vztahu s matkou a otcem byl v tom, jak jsme viděli moji budoucnost. Oni měli představu, že ze mě bude právnička. Otec měl funkci ve straně, matka byla spořádaná úřednice na OPBH, byli jsme taková vzorová socialistická rodina. Měla jsem to nalinkované od narození: Miládka bude jiskra, pak pionýrka, pak socialistická mládežnice a pak vystuduje práva a bude jezdit ve škodovce. Problém ale byl, že Miládka se už v mládí vzhlédla ve své jmenovkyni Horákové, minimálně co se postoje vůči režimu týče, osmnáctiny slavila v osmašedesátém a tehdejší srpen ji jen utvrdil v tom, co si poslední roky rovnala v hlavě. To byla mimochodem tehdy šílená rána, k invazi došlo dva měsíce předtím, než se nám narodil Jirka, bláhově jsem doufala, že první dítě přivedu do lepšího světa, režim se tehdy uvolňoval… a pak najednou tanky. A ačkoliv jsem měla veškeré předpoklady vystudovat práva, šla jsem na překladatelství a ještě jsem si dovolila nestudovat ruštinu, a tím jsem u rodičů prakticky skončila. Moje vztahy s rodiči zachraňoval Jiří, protože on byl pan doktor, historik, to oni obdivovali, každého, kdo byl doktor čehokoliv. Ale mami, vždyť já mám taky vysokou školu, říkávala jsem jí. Ale prosím tě, vždyť ani nemáš titul. Kdyby sis aspoň dodělala ten doktorát. Nikdy jsem jim nebyla dost dobrá, máma mě začala potřebovat až pár let před smrtí, když umřel táta a ona zůstala sama. A jasně že já jsem se starala, protože jsem prostě taková. Netroufám si říkat ne. To se mi pak vymstilo s vlastní dcerou a stačila jsem to jakžtakž napravit při výchově Bárky. Takže rodiče navštěvovat nebudu. Třeba začas.

Další věc, která je tu zvláštně zařízená, je fakt, že člověk nestárne. Věk, ve kterém lidé zemřeli, jim tady všem zůstává, což je hodně dvousečné. Na jednu stranu jsem ráda, že už mi nepřibydou vrásky, na stranu druhou, Jiřímu taky nepřibyly a vizuálně vypadá, když ne o dvacet, tak o deset let mladší než já. On sice tvrdí, že ho to nezajímá, ale já jako ženská to v sobě samozřejmě řeším. Řešení to nemá, měla bych to pustit z hlavy. Kéž by ty myšlenky, co se samovolně točí v hlavě, fungovaly podle zákonů nějaké logiky.

Poslední dny mi hlavu zaměstnává jiné téma – jak je to tu s opravdu malými dětmi, které zemřely třeba v pár měsících. Budou navždy miminky? A kde ty miminka jsou? Vídám tady děti předškolního a školního věku, ale absolutně mě nenapadá, kde by mohly být ty mladší. A protože v nebi to funguje tak, že když něco nevím, tak se zeptám, zmáčkla jsem tlačítko MENU a ozvalo se klepání na dveře.

„Dobrý večer, jak se vám daří?“ Gabriel byl opět velice okouzlující.

„Daří se mi všelijak, nebudu vám lhát. Ale zavolala jsem vás proto, abych vyzvídala.“

Zasmál se. „Víte, že jsem za to rád? Spousta lidí tady prostě existuje, aniž by je nějak trápilo, co se kolem nich vlastně odehrává. Jejich vědomí je při vědomí, a to jim stačí ke štěstí. Ale vám ne.“

„Máte pravdu. Víte, přemýšlela jsem nad tím, jak je to tady s miminky. Vídám malé děti, ale nikdy jsem tu neviděla dítě mladší tak… čtyř let… jsou tu někde takové? Trochu jsem i přemýšlela nad tím, že bychom si občas rádi s nějakým takovým popovídali, mám děti moc ráda, mohli bychom je třeba hlídat nebo vzít na výlet…“

„Líbí se mi vaše zvědavost a to, že vám nic neunikne. Děti mladší čtyř let tu skutečně nejsou.“

„Vážně? A kde tedy jsou?“

„Má se to tak. Lidská duše, charakter, vlastnosti a všechno, co dělá člověka člověkem a takovým, jaký je, se formují přesně do čtyř let jeho věku. Pak už s ním nehnete. To zásadní už bylo vytvořeno. Můžete to lehce ovlivnit výchovou, ale opravdu jen nepatrně. Čtyřleté dítě je hotový člověk, stejně inteligentní a schopný jako padesátiletý muž nebo žena, jen s rozdílem, že se na své schopnosti a dovednosti musí postupně rozpomínat. Proces rozpomínání trvá tak do třiceti let. Pak to chvíli trvá a přijde zapomínání, které trvá až do fyzické smrti.“

„Jako že všechno víme, už když se narodíme?“

„Ano.“

„No a ty děti do čtyř let jsou tedy…“

„To jsou duše, které vracíme zpátky, protože jsou ještě tvárné. To jsou ty duše, co se převtělí do někoho dalšího.“

„Převtělování opravdu existuje?“

„A tomu se divíte tady a teď?“ Znovu se zasmál. No jo, má pravdu, čemu já se pořád divím. „A když se vrátím k té vaší nabídce hlídání a výletů, to je samozřejmě možné a budeme jen rádi. To víte, děti jsou tady v takových skupinkách s chůvami, občas jim prospěje nějaké zpestření. Tak mi dejte vědět, až budete mít čas, a můžeme se spolu jít podívat, třeba si vyberete.“ Vyberete, to zní, jak kdybychom šli kupovat novou sekačku.

Odkývala jsem Gabrielovi jeho nabídku a on během vteřiny zase zmizel. V tu chvíli zachrastily v zámku klíče. Jiří dnes trávil celý den v knihovně, občas má takové dny, dovede být ponořený v knihách hodiny a hodiny.

„Ahoj, byl tu Gabriel, viď,“ řekl mi na přivítanou.

„Jak to víš?“

„Má takový zvláštní orientální parfém, něco, jako když přijdeš do prodejny perských koberců.“ Smáli jsme se. Bylo to úlevné, asi poprvé od té naší noci, o které od té doby nepadlo jediné slovo. A on samozřejmě věděl, o čem přemýšlím. „Tak povídej, co tě trápí.“

„Vždyť to víš.“

„Vím.“ Objal mě zezadu okolo pasu a položil si hlavu na moje rameno.

„A nepřipadá ti, že to jsou strašně malicherný věci? Že bychom si měli užívat jeden druhýho a na tohle se vykašlat? Koneckonců, musíme to tady spolu na věčnosti vydržet věčně.“

Asi má pravdu. „Ale jestli ti budu věčně muset připomínat, že si máš pověsit sako na háček a neházet ho na křeslo, tak to nevydržím!“

„Nechovej se jako tyhlety ženský.“

„Ach jo.“

Sebrala jsem sako, pověsila ho na háček a zkoušela si představit, jak dlouhá je asi věčnost.

Barbora

Nesnášim se za to, jak neefektivně využívám čas. Typickou ukázkou toho je moje příprava na rande. Ležím ve vaně, za hodinu odchod. Mám spoustu času, říkám si, možná dokonce stihnu i uklidit pokoj, vyprat pračku a naučit Petru, jak se nosí tričko (čistý, a ne naruby). Já o půl hodiny později: sedím v županu na posteli, koukám do zdi a už dvacet minut vlastně ani nevim, nad čim přemýšlím. Mám půl hodiny na to, abych si vyfoukala vlasy, namalovala si oči tak, jak jsem si je ještě nikdy nemalovala, ale viděla jsem super návod na YouTube, takže to napoprvé určitě zvládnu za minutku. Tohle celý samozřejmě končí tim, že vybíhám z baráku za deset minut sraz, píšu Václavovi, že to samozřejmě stíhám a MOŽNÁ budu mít MINUTKU zpoždění, vlasy jak rousy, protože když na tom záleží, nikdy se to nepovede a make-up v podstatě neexistuje, protože jsem si namalovala jedno oko podle návodu a vypadala jsem jak Courtney Love v herákovým období. No co, jestli mě miluje, tak mě bude milovat i takhle.

Sešli jsme se pod koněm, což je největší klišé na světě, ale kupodivu mi to ani nevadilo. Slušelo mu to. Mě prostě vždycky bavily ty jeho ramena, má je pořádný. K tomu ten jeho klasickej účes à la „měl jsem si tak před měsícem dojít k holiči“, strniště a hadry z Bushmana. To je jeho značka a on moc dobře ví, že mu sluší, sakra. Dvouměsíční pauza mu prospěla a mně vlastně taky, protože pohled na něj mě nevytáčí do nepříčetna. Jsem ráda, že to celý nezabil tim, že by mi dal kytku, protože to nemám ráda, a teď by to bylo tuplem přehnaný, stačí, že stojíme u koně jak největší Nepražáci všech dob a blbě se na sebe usmíváme. Fakt existujou tyhle vydařený druhý pokusy?

Sedli jsme si do mý oblíbený restaurace. Samozřejmě že jsme šli tam, i když vím, že on to tam moc rád nemá. Ale tentokrát si odpustil komentáře k interiéru i k obsluze, dokonce mi sundal kabát a usadil mě na židli, vzpomněla jsem si u toho mimoděk na strejdu, a tim pádem i na babi, a píchlo mě na prsou a celej předkrm jsem nic moc neříkala. Zato Václav toho říkal hodně. Nečekala bych to od něj, ale hodně se mě vyptával, jak se cejtim, co babiččin byt, jestli už jsem s nim něco provedla a jestli nechci nějak pomoct, zírala jsem na něj a fakt byla vděčná za tolik zájmu.

„Teď je to v práci strašný, Petr, toho vlastně znáš, má nemocnou ženu, tak tam furt je a není a jezdí sem a tam a pořádně není schopnej nic udělat.“

„No jo, tak když má nemocnou ženu, tak to asi musíte chápat ne, to musí bejt pro něj docela náročný.“

„Jasně, ale nejsme charita.“

Uff, hlavně v klidu, tohle je prostě on, bezohlednej, má ale jiný kvality, nebudu se ukvapovat.

„Nicméně jsme se teď s kolegama složili a zaplatili mu na tři měsíce chůvu pro malou, aby to zvládal líp a měl víc času.“

No a tohle jsou zas přesně momenty, kdy se to celý převáží na druhou stranu, já zvlhnu, nahoře i dole, a nasadim blbej úsměv. Takovej přece dřív nebyl! „Každopádně chci s tebou konečně normálně mluvit o tom, co se dělo s náma. Bylo to dost náhlý, víš, nečekal jsem to.“

„Nečekal? Vždyť víš, že to stálo za prd už delší dobu. Mně hrozně vadí, že tobě je často jedno, co se mnou je. A po smrti babi to bylo vidět hrozně. Myslíš, že jsem z tebe měla pocit, že seš to rameno, na kterým se můžu vyplakat? Ne. Měla jsem pocit, že tě akorát strašně seru, a v tom já žít nepotřebuju.“

„Pleteš se, to jsou věci, co si vytváříš v hlavě. Z mýho slova si vytvoříš příběh, tisíc domněnek a závěrů a mě nenecháš se obhájit, nic. A pak prostě vypadneš po nějakým svým pseudodramatu, který se mě sice týkalo, ale rozhodně jsem se na něm nepodílel.“

Očividně si tenhle monolog připravoval doma, možná i před zrcadlem. Jenže já nemám náladu se obhajovat, protože to bylo těžký období, emotivní, a to nemívá moc logiku. Ale pravda je, že schytal můj hněv i za věci, za který nemohl.

„Promiň, jestli jsem ti ublížila. Bylo mi mizerně a v tu chvíli kopu kolem sebe.“

„V pohodě.“

Během hlavního chodu jsem definitivně pookřála a u dezertu už jsem se přistihla, že na něj pomrkávám. Vypili jsme za ten večer celkem dost vína, taková naše klasika, to nám vždycky šlo. Když jsme vysákli druhou flašku, naklonil se ke mně a jakoby náhodou mi pohladil ruku.

„Ale no tak, vážně budeš takhle lacinej?“ Snažila jsem se nějak udržet si tvář, ale alkohol v krvi mi to trochu znesnadňoval. Začala jsem škytat a to definitivně zhatilo můj pokus o to zůstat vážná a sexy. Rozesmáli jsme se a v ten moment už bylo celkem jasný, jak to dneska dopadne. „Takže ty tam teďka bydlíš sám dál?“

„No jo, nechce se mi tahat ty svoje krámy někam jinam.“

Řekl si o účet. Má peníze a naštěstí to není škrt, je schopnej zaplatit večeři bez keců, přijde mu to přirozený. To je jedna z těch chlapských vlastností, který se mi na něm líbí. A protože nám oběma bylo zřejmý, co teď bude následovat, zavolal taxíka a beze slova jsme dojeli až k němu. K bejvalejm nám. Bylo strašně divný ocitnout se v bytě, kde jsme ještě celkem nedávno bydleli spolu. Samozřejmě že mě hnedka napadlo, jestli tady po mně nějakou měl, ale to se nedozvim, protože případný stopy určitě dobře zakryl, a nikdy bych se ho na to nezeptala. No, a co teď. Bude sex, to je jasný, ale jak se k tomu asi dostanem?

Dostali jsme se k tomu přes další lahev vína. Všimla jsem si, že v pidikuchyňce je uklizeno, jako kdyby se tam v životě nic nevařilo, přitom v době žití se mnou tam byl bordel furt, a když jsem nechtěla, aby byl, musela jsem si ho uklidit sama. Vypadá to, že ho můj exodus naučil trochu samostatnosti. Mimochodem, to jsem celá já, po jedný a půl lahvi vína s vidinou prosouložený noci řešim, jestli náhodou ve dřezu není bordel.

„Nezhublas nějak?“

Jo, tohle zůstalo stejný, jeho schopnost pokládat vhodný dotazy. „Ne, akorát jsem opálená, optickej klam.“

„No jo, stejně nechápu, žes tam jela sama, to mi prostě nejde do hlavy. Já bych si potřeboval s někým povídat, sdílet ty zážitky…“

„Zážitky? A jaký? Chodila jsem jen na pláž, vždyť jsem ti to říkala. Naopak jsem si musela trochu srovnat věci v hlavě, sama se sebou, ne to sdílet s někým dalším, a nedejbože se ještě obhajovat.“

„Dobře, dobře, nemusíš na mě startovat, já to nemyslim zle. Chybělas mi a bylo mi tě líto.“

Pohladil mě po tváři. Stáli jsme uprostřed bytečku, bylo zhasnuto, a já jsem cítila, jak se mi zrychluje srdeční tep. Kombinace vzrušení a alkoholu způsobila, že jsme se na sebe ve vteřině vrhli, jako kdyby to bylo úplně poprvý. V tu chvíli mi došlo, že podivná doba, kdy mě nepřitahoval a odmítala jsem s ním spát, byla zřejmě následkem mý rozhozený psychiky kvůli babičce. Protože ať jsem se bránila, jak chtěla, a zkoušela si to ve svojí přiopilý hlavě nějak obhájit, jedno jsem prostě popřít nemohla – naše fyzická přitažlivost existovala a byla silná. V tu chvíli mi bylo jedno, že je ignorant a má se až moc rád a mě má asi rád jen trochu a pravděpodobně mě chce zpátky jen proto, aby nemusel mejt nádobí. Ale pomilovali jsme se spolu a mně se to líbilo. Potřebovala jsem se někomu líbit a někoho vzrušovat. Ten pocit, že někoho zajímám a že někdo soustředí svoji pozornost na mě, no, zní to úplně hloupě, ale mně tenhle pocit prostě chyběl. Že jsem k něčemu dobrá a užitečná a nejsem na tomhle světě jen takovej solitér bez kořenů, a kdybych se zejtra sebrala a skočila z mostu, nikoho to nebude tankovat. Václava by to momentálně možná i tankovalo.

„Co to všechno znamená?“ zeptala jsem se ho, když jsme vedle sebe oddychovali na posteli. Měl tam nový povlečení, to jsme spolu nepořizovali, takovej kýčovitej vzorek, to kupoval buď on, nebo nějaká příležitostná nocležnice. Úplně jsem ji viděla před sebou, blondýna, rovný vlasy, takový ty obyčejný, obyčejně střižený, nevýraznej obličej, rysy, co za chvíli zapomenete, nějaká studentka práv, která nosí barevný svetříky z Háemka a džíny nasoukaný do kozaček a černou kabelku Michael Kors. Taková ta klasická nudná holka, tvárnej materiál, co má jasnej cíl – sbalit kohokoliv, kdo jí bude dělat pěknej standardní a normální doplněk na instagramový fotky, vyšla si do Ikey a tam vybrala kýčovitej vzorek, protože to je ten největší úlet, kterýho se v životě dokázala dopustit, když teda nepočítám pitky s kámoškama a pouštění si Michala Davida z jukeboxu ve tři ráno. Nesnášim tyhlety basic nudný holky, samozřejmě přeháním a to povlečení si pravděpodobně koupil sám, protože věděl, že já bych takový nechtěla… ale já mám v hlavě radši tu verzi s nudnou holkou. Asi i proto, že já sama jsem takovej typ nikdy nebyla ani trošku, a možná, ale jen možná, bych si to občas přála. Občas bych si přála nebejt divná a asociální a ironická a příkrá a umět si k sobě pustit lidi blíž. Občas by bylo fajn bejt buchta s kabelkou Michael Kors a osmdesáti kámoškama na mejdanu s Michalem Davidem.

„No, chtěla bys to se mnou zkusit znova?“ Dívala jsem se na geometrický tvary na peřině, kolečka a trojúhelníčky, zelený a oranžový, propojovaly se, přejížděla jsem po nich prstem a obkreslovala jejich tvary a ten vzorek nedával smysl a já jsem po chvíli řekla Václavovi, že chci, asi proto, že to taky nedávalo smysl a byla to podobně pitomá kombinace.

Milada

Bárka se dala definitivně dohromady s Václavem. Tak hrozně mě to naštvalo, že jsem připálila Jiřímu večeři, a ještě po něm požadovala, aby se mi za to omluvil.

„Co se stalo?“

„No, co by se stalo, ona je zase s tím grázlem, s tím, co vypadá jak kopie Jaroslava.“

„To přeháníš, Jaroslav byl donašeč a narcis, takovýho by Bára určitě nechtěla, natož aby se k němu vracela. Věř trochu její intuici.“

„Ona žádnou nemá! Já to na něm poznala hned, že to není dobrej člověk. Vrátila se k němu jen proto, že se cítí sama. Vlastně za to můžu já.“

„Ano, samozřejmě, můžeš za to ty, jen tak mýrnyks týrnyks sis umřela, to sis dovolila dost!“

„Přestaň to ironizovat, víš moc dobře, jak to myslím.“

„Upřímně? Nevim!“

„Můžu za to, že z její matky vyrostla nezodpovědná alkoholička, která se jí vzdala jakoby nic.“

Jiřímu se změnil výraz ve tváři, ztuhly mu rysy. „No jo, za to vlastně můžu já, že jsem si tehdy umřel a nechal tě v tom samotnou.“

„To není pravda, zemřel jsi, když jí bylo čtyřiadvacet, už se toho moc napravovat nedalo. Asi za to můžeme oba.“

V té souvislosti mě napadlo, co se asi děje s Janou. A jak už to tak u nás bývá, napadlo to i jeho. Tak jsme si zase zapnuli televizi. Tentokrát bylo od prvního záběru jasné, kde Jana je.

„Ten dům, myslíš, že její?“

„Vypadá to tak, věší prádlo na zahradě, to by asi u cizího domu nedělala.“

To, co jsme viděli v televizi, vypadalo jako záběr z nějakého odpoledního televizního filmu německé produkce. Žena se spokojeným výrazem ve tváři věší prádlo, zdálky je slyšet štěkot psa, opodál pobíhá křičící dítě a v otevřené garáži za nimi stojí vousatý muž a důležitě něco spravuje.

„To je všechno její? Ona má dítě?“

Zírali jsme oba na obrazovku s otevřenou pusou. Naše dcera, kterou jsme naposledy viděli v době, kdy mířila střemhlav někam do bohnické léčebny, přestala se starat o naši vnučku a pak se odjela definitivně zbláznit někam do lesů s otevíračem čaker, žije v domě s partnerem a psem a pravděpodobně si pořídila dítě.

„My máme další vnouče!“ vykřikla jsem úplně nesmyslně a nelogicky a do očí mi vhrkly slzy.

Po vteřině jsem si uvědomila, že tohle vnouče už nikdy nebudu moct pochovat na klíně, a rozbrečela jsem se naplno. Byla to taková směs smutku, zoufalství, sebelítosti a zároveň radosti a pocitu zadostiučinění, že se Jana pravděpodobně dostala z toho svrabu, ve kterém se ocitla. A možná i trochu, jen malinko zlost, že to zvládla bez nás. Ale nakonec to všechno převážil vztek. Příšerný vztek, že opustila Bárku a teď si kliďánko žije s novou rodinou, jako by žádnou dceru předtím ani neměla. Dítě, co jí běhalo okolo nohou, byla holčička. Mohly jí být tak čtyři roky. Přesně v tomhle věku odešla od Bárky. A teď si pořídila novou, náhradní, je mi z toho úplně špatně, cítila jsem se tak zrazeně, jako by opustila mě a pořídila si jinou mámu. Tohle se Bárka nesmí dozvědět. A pokud se to dozví, musí se to stát správným způsobem. Rozhodla jsem se, že to zařídím. Jiří už se chystal mi můj plán rozmlouvat, ale protože mě zná, věděl, že je to od začátku ztracený boj. Byla jsem přesvědčená, že jedním takovým činem si v sobě nějak smažu ten pocit viny za to, že se Jana před lety zachovala tak strašně. Jiří rezignovaně vypnul televizi a tvářil se jako zpráskaný pes.

„Co je, vadí ti snad, že tě do toho nenechám mluvit?“ vyjela jsem na něj ostře a vztahovačně, no prostě jako klasická ženská, jak on často říká, tak jak to nesnáší.

Chvíli mlčel. „Ne, prostě je mi jen líto Bárky. Je sama, a vůbec by nemusela bejt.“

To se změní. Smrt není překážka! Zasmála jsem se sama sobě, zním jak nějaká motivační příručka pro mrtvé.

Druhý den jsem se vzbudila hodně brzo ráno, kolik bylo, to nevím, tady se čas neměří. Nemohla jsem dospat zčásti nedočkavostí, zčásti nervozitou. Venku zpívali ptáci, byl to přesně ten zlomový moment, kdy se noc mění v den, poslední opilci opouštějí hospody a první chudáci vstávají do práce. Chvíli jsem ležela a zkoumala praskliny na stropě. Co by se asi stalo, kdyby se ten strop zřítil? Zabít nás nemůže. Leželi bychom prostě pod hromadou trosek, dokud by nás z nich někdo nevyhrabal, oklepali se, nasadili si kosti zpátky do kloubů, případně je křupnutím srovnali a šli si dát snídani. Zřejmě. Možná že v nebi stropy nepadají. Gravitace tu ale funguje, i když, bůhví jakých iluzí jsme tu vlastně oběťmi. Pořád vlastně nevíme, KDE a JAK existujeme, ale ať už je to jakkoliv, dnes ráno se fyzikálními zákonitostmi zabývat nebudu, mám na práci něco důležitějšího. Oblékla jsem si svůj froté župan, nazula pantofle a postavila v kuchyni na kávu. Ta vůně mě pokaždé pošimrá, nikdy se mi neomrzí. Namazala jsem si svoje dvě obligátní housky s džemem a rozvalila se na gauč. Možná bych se měla nejdříve převléknout, ale takhle je mi pohodlně, jsem u sebe doma, tak co. Vzala jsem do ruky ovladač a zmáčkla MENU. Chystala jsem se jít otevřít ke dveřím, když tu najednou se za mnou ozval hlas: „Dobré ráno, dnes jste si přivstala!“

V první vteřině jsem sebou trhla a pocintala si ruku horkou kávou. Z kuchyně za mnou vycházel Gabriel a v ruce také držel hrnek, ze kterého se kouřilo.

„Udělal jsem si u vás kávu, nevadí? Voní až ven.“

Chtěla jsem se nejdřív zarazit nad tím, jak se to mohlo udát tak rychle a bez mého vědomí, ale pak mi došlo, že tyhle dotazy na tomto místě nemají smysl. „Prosím, jen si poslužte. Dáte si housku?“

Kývl a nabídl si z mého talíře. Byl to docela legrační pohled, sledovat tohohle vždy upraveného charismatického elegána, jak se cpe houskou s marmeládou. S plnou pusou se mi omlouval. Ale za co? „Za to, že jíte, se přece nemusíte omlouvat,“ říkala jsem mu. Když dojedl, složil si ruce způsobně do klína, nasadil svůj zářivý úsměv, který je buď šíleně vřelý, nebo šíleně neupřímný.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Potřebuju si promluvit se svojí vnučkou.“

„Promluvit? Myslíte jako doopravdy promluvit?“

„Ano. Jde to zařídit?“

„Jak se to vezme. Tak pojďme.“

Barbora

Ahoj, jmenuju se Barbora a mám zase kluka. Představovala jsem si cestou do práce, jak tohle říkám na nějakým skupinovým sezení anonymních singleholiků. Budu to muset říct Šárce, ta to vůbec nebude chápat a bude mi to vymlouvat a bude mi pokládat tři sta tisíc dotazů a vysvětlovat mi, že podle horoskopu je to úplně apokalyptický spojení, a u toho bude vybírat hrášek z rizota, protože ho nerada, a rovnat ho do úhledných řádků na straně talíře.

„To si ze mě děláš legraci.“ Jo, přesně takovou reakci chcete od kamarádky, když jí řeknete, že se máte fajn. „Vždyť tě tak štval! Vzpomeň si, jak si dokonce musela kvůli němu spát s Karlem!“

Na chvíli jsem se zarazila, že asi trpím amnézií, protože si po rozchodu s Václavem žádnej sex s žádným Karlem nepamatuju. Pak mi došlo, že myslí spaní v jedný místnosti s jejím psem. „No, tak lidi dělaj kvůli vztahům i horší věci.“

„A na jakým základě to jako hodláte znova budovat? Že nechcete bejt sami a tobě je smutno po babičce? Nepřijde ti to trochu uhozený?“

Nesnášim, když má pravdu. „Asi je to uhozený, ale já prostě teď cejtim, že mi bude líp v něčí společnosti. A proč furt řešit, co bude za nějakou dobu. A kde je psáno, že to za nějakou dobu nebude fajn.“

„Hlavně mi, prosim tě, neříkej, že se změnil. Uvěřim ti všechno, ale tohle ne.“

Neřekla jsem to. Pípla mi esemeska. Srdíčko. Je to puberťácký, a udělalo mi to radost. To vědomí, že na mě někdo myslí. Šárka mi beztak určitě trochu závidí, protože sama se těžce rozcházela před rokem a od tý doby se taky plácá v různejch tinderech a seznamkách a nesmyslných jednorázovkách a občas si připadá jako Carrie Bradshaw, to hned poznám, když nakráčí do práce na podpatcích, hází vlasama a nakupuje v e-shopech, a občas jako Bridget Jones, většinou po nějakým zklamání, přišourá se v keckách a ve svetru, vlasy v culíku, po obědě si dává zákusek a loupe si lak z nehtů na úhlednou hromádku vedle klávesnice.

Ten den ale nebyla ani Bridget, ani Carrie. Měla totiž na večer domluvený rande, a v hlavě tudíž naději a příslib něčeho novýho a čerstvýho, co je ještě nepopsaný a může se to vyvinout jakkoliv. Byla jak na trní a chtěla po mně, abych jí pomohla vybírat, co na sebe.

„V týhle halence vypadám jako kurva.“

„Tak proč sis ji kupovala?“

„Na pohovor do bordelu.“

Občas umí bejt i vtipná, kdo by to do ní řek. Nakonec jsme vybraly klasiku – černý minišaty.

„Piš mi, až půjde čurat!“ řekla jsem jí jako obvykle před každým prvním rande, je důležitý bejt informovaná.

Já večer měla taky rande, šli jsme s Václavem do kina. Taková ta úplně největší randicí klasika, ale já si vlastně ani nepamatuju, že bychom dřív něco obdobnýho podnikli. Dokonce mi trochu mravenčilo v břiše, když jsme se scházeli před nákupním centrem, a skončilo to ve chvíli, kdy jsem si všimla, že drží v ruce růži. Proč to vždycky musí v takových chvílích přehnat?

„Kam ji dám, až si sednem?“

„Já nevim, nad tim jsem nepřemejšlel, chtěl jsem ti udělat radost.“

„Tak mi příště kup popcorn.“

Urazilo ho to. Pak mě vzal za ruku a já celou dobu přemejšlela nad tim, jak se vlastně cejtim. Je mi hezky? Asi jo. Je dobrý, že nejsem sama, ale to nestačí, v hlavě mi zněly Šárčiny výtky. Dobře, budu se soustředit na to, že je hezkej a milej a zábavnej. Musím se dostat do stavu, kdy se budu cítit dobře kvůli němu.

„Nesnášim trailery, ty vole,“ pošeptal mi, když jsme dosedli na sedačky.

„Já je miluju. A neříkej mi vole, díky.“

„No promiň, víš moc dobře, že to takhle nemyslim a nekřič na mě.“

„Jak můžu křičet, když šeptám?!“

„To nevim, ty to umíš.“

„Já prostě nejsem žádnej tvůj kámoš, abys mi říkal vole, já jsem tvoje holka,“ vyhrkla jsem.

„Jo? Seš?“ Vypadalo to, že tohle moje prohlášení mu udělalo opravdovou radost.

„No jo, vždyť jsme se tak domluvili,“ zašeptala jsem úplně nejpotišejc, jak to šlo, protože mi v tu chvíli bylo bůhví proč trapný mluvit o tomhle normálním šeptem. Dal mi obrovskou pusu na tvář. Odstrčila jsem ho, začínaly trailery.

•

Když jsme vylezli z kina a já si zapnula telefon, zapípalo mi na něm několik zpráv. A sakra, Šárka měla čas mi něco vypisovat, to nevěstí nic dobrýho.

SOS, ZAVOLEJ MI, ZE SE NECO STALO A JA MUSIM ODEJIT, JE STRASNEJ, MA NA NOHOU PRESTIGE! Tak zněla jedna z nich. Popisem jeho obuvi celkem chytře stručně vyjádřila úděsnost celýho svýho rande a já věděla, že ji v tom nemůžu nechat.

„Hele, promiň, já se budu muset asi vypravit za Šárkou, je v průseru,“ říkám Václavovi zamyšleně a hledám si u toho na Facebooku profil Šárčina rande. Vojtěch Veselý. Celejch čtrnáct dní jsem z ní tahala nějakou jeho fotku a odmítala mi cokoliv ukázat, ale teď když je v nouzi, tak to najednou nebyl problém, ha ha. Nutno ale říct, že jeho profil vypadal naprosto nevinně, taky bych se nechala nachytat.

Zatímco Šárce vyzváněl telefon, došlo mi, že jestli mi Václav nějak odpovídal, tak jsem to vůbec nevnímala. „Prosím?“

„No ahoj, tak já ti volám, že umírám a musíš okamžitě přijet na druhej konec Prahy zachránit mi život, ha ha ha. To je ten týpek fakt tak strašlivej?“

„Ježiš, Báro, no prosim tě, a jak ti je?“

„Je mi fajn, byli jsme teď v kině, pravděpodobně si mě právě připravila o drink a sex, tak si toho važ.“

„Takže mám hned přijet? No jasně že tě v tom nenechám, budu u tebe za dvacet minut, tak se drž!“

Práskla s telefonem a já se rozesmála na celý kolo. Smát se je fajn, takhle upřímně mi to nešlo už dlouho a v životě by mě nenapadlo, že se mi to podaří díky eskapádám mojí kolegyně z práce.

„Takže jedeš někam pryč?“ zeptal se Václav a snažil se skrývat zklamání a dělat, že je tolerantní a všechno je v pohodě.

„Ale ne, vypadá to, že cestovat se rozhodla ona, jen přemýšlím, jestli fakt teď potřebuje moji společnost, aby se z toho vzpamatovala.“

„Hele, to je OK, sejděte se spolu, my se uvidíme jindy.“

Zůstala jsem na něj koukat s otevřenou pusou. Kam se poděl ten sobeckej samožer, co nedokázal akceptovat, když se mu nevěnovala stoprocentní pozornost?

„Dobře, tak děkuju, ozvem se.“

Dali jsme si pusu a já se vydala vstříc vyprávění tý svojí Bridget Jonesový, co si rovná do peněženky bankovky podle hodnot.

Milada

Stáli jsme s Gabrielem ve velké bílé místnosti, v jejímž středu seděla za stolem zrzavá holka. Mohlo jí být tak okolo pětadvaceti, kudrnaté vlasy jí trčely do všech stran, na nose měla brýle s černými obroučkami a střelila po nás okamžitě takovým zvláštním přistiženým pohledem, jako kdybychom ji vyrušili od nějaké lumpárny.

„Milado, to je milé překvapení. No dobře, kecám, není to překvapení, já bohužel nevím, co je překvapení. Ale říká se to.“

Chvíli jsem mlčela a v hlavě mi to šrotovalo. „Illam?“ vypravila jsem ze sebe po chvíli.

„No jo, to jsem já. Už mě nebavilo být černoška a lidi o zrzavých rádi říkají, že nemají duši, dělají si z nich srandu a šikanují je, tak jsem si řekla, že budu zrzka a párkrát se těmhle posměváčkům zjevím, ať dají pokoj.“

„To je chytré.“

„Jo, občas mívám fajn nápady. Občas ne. Třeba ptakopysk, to se moc nepovedlo.“

Illam byla v rozverné náladě a já nějak nevěděla, jak se dostat ke svému tématu. Ona stejně moc dobře věděla, proč jsem přišla, a jen mě chtěla uvádět do rozpaků. Gabriel navíc zmizel, už by si taky mohl vymyslet jiný styl odchodů, a tak jsem stála naproti ní a čekala, co se bude dít.

„No jo, pravda, já vám ani nenabídla místo na sezení. Prosím.“ Vedle mě se objevila židle, a ne ledajaká, bylo to moje oblíbené křeslo z mého obýváku. Usadila jsem se do něj. „Je zajímavé, jak jste vy lidi hákliví na to, v čem sedíte. Přitom byste neměli sedět vůbec, není to zdravé, četla jsem o tom na internetu. To je věc, co, ten internet? Líp bych to nevymyslela.“ Zasmála se. Já nějak nevěděla, jakou emoci vlastně zrovna prožívám. „Pojďme se bavit o tom, proč jste tady. Chcete se podívat za vnučkou, že?“

„Potřebuju jí říct, co je s její matkou, a taky ji přesvědčit, že má odejít od toho kluka.“

„A co to nechat na ní? Zvládla by si to přece vyřešit sama.“

„Já se bojím, že ne, ona je samotářská, a když už si někoho pustí k tělu, je moc důvěřivá. A kdyby zjistila, že její matka má jinou rodinu, tak ji to zabije.“

„Přemýšlela jste někdy nad tím, proč vaše dcera udělala to, co udělala?“

„Byla moc mladá a hloupá, aby domyslela důsledky svého jednání. A pak už asi neměla dostatečně střízlivé vnímání na to, aby pochopila, co svým odchodem způsobí.“

„Pletete se. Jana je naopak chytrá. Až moc chytrá.“

„Jak to myslíte, až moc?“

„Tak moc, že jí to v životě spíš škodí, než pomáhá.“ Na to jsem neuměla reagovat a Illam pokračovala: „Lidé, kteří jsou vysoce inteligentní, mívají takový problém. Přemýšlí až moc. Vidí ve svých hlavách souvislosti a důsledky, které jiné ani nenapadnou. Jejich hlava je bludiště myšlenek, všechno je spojené se vším, stačí, aby se okolo nich udála jedna věc, a oni mají v tu ránu před sebou dvě stě možných alternativ vývoje. Neumí svou hlavu ztišit ani ty myšlenky vypnout. Jsou pořád s nimi, a to je vlastně takové jejich celoživotní prokletí.“

„Teď to vypadá, že jsem svou dceru nikdy pořádně neznala.“

„Asi ne tak, jak jste si myslela. Tohle přehnané přemýšlení a vidiny špatných konců nebo zdánlivě nemožných řešení vyvolávají v lidech strach. Paniku, úzkosti, deprese. Všimněte si, že takovými věcmi nikdy netrpí hlupáci. Ti totiž nemají kapacitu na to, aby tím trpět mohli.“

„Chcete mi říct, že Jana má psychické problémy?“

„Jistě. Opustil ji muž, zůstala s dcerkou sama a celé dny se jí honilo v hlavě jen to, že se o sebe a malou Báru nedovede postarat, ze spánku ji budily noční můry plné katastrofických scénářů, že jí Báru sebere sociálka, že se o ni Petr přihlásí a bude se soudit, že vám se něco stane a bude mít na krku i vás… a jednoho dne tyhle stavy začala řešit pitím. Tenkrát se přece nedělalo to, co dnes. Nemohla se vydat za psychologem, slovo antidepresiva bylo cizí a sprosté.“

„Proč se mi nikdy nesvěřila…“

„Protože je stejná jako vy a stejná jako Bára. Nechcete si přiznávat nahlas své slabosti. Bojíte se, že vás to ztrapní. Takový nesmysl.“ Illam hodila zrzavou hřívou a zálibně si ji prohrábla. „Tahle image mě baví, tu si chvilku nechám, chi chi.“ Pak jí na nose přistál fialový motýl a ona se chovala, jako by tam nebyl. Možná tam nebyl, co já vím.

„Chci se na chvíli vrátit za Bárkou,“ řekla jsem rozhodně.

„Ale já vám to nedovolím, protože pro to nemáte opravdový důvod.“

„Mám, vždyť jsem vám to před chvílí vysvětlovala.“

„To jsou jen blbosti, Báru omezují její vlastní předsudky a nastavené hranice, nic ji neohrožuje na životě. Na tohle opravdu nebudeme plýtvat energií.“ Illam poslední větu řekla tak nějak jinak, jako by jí zhrubnul hlas, prohloubil se a byl hlasitější.

Trochu jsem sebou trhla, naskočila mi na rukou husí kůže a přísahala bych, že okolo mě se ochladilo. Nevěděla jsem, co říct, připadala jsem si bezmocná. „To znamená, že prostě nemůžu dělat nic, jen koukat, jak si kazí život?“

„Vlastně ano, Milado. Jste mrtvá, možná je na čase, abyste se s tím smířila a začala se soustředit na něco jiného,“ odvětila přísně a přísahala bych, že z vlasů jí vylétl malinký netopýr.

„Opravdu není nic, co bych mohla udělat?“ Sakra, je tak potupné se takhle doprošovat.

„Ale jistě, že je. To už přece víte, říkal vám o tom váš manžel. Dávejte jí znamení a doufejte, že je pochopí. Nic jiného vám nezbývá.“

„Ale ona je ignorant a na tohle nevěří…“

„Lidi se mění, fakt, mám s tím trochu zkušeností,“ zasmála se, odsunula židli od stolu, párkrát se na ní rozverně zatočila a provrtala se do země. Prostě zmizela. A já tam stála uprostřed bílého prostoru a vzteky se mi chtělo brečet.

Barbora

Vystoupila jsem z metra a zařadila se do davu proudícího k eskalátoru. Všichni jak maskovaný myšky v bludišti, pořád na cestě z místa A do místa B, hledíme si svýho, hlavně se nerozhlížet kolem sebe a nedejbože se setkat s cizím pohledem. V podzemí jsme striktně anonymní a neviditelný a ty svoje příběhy si jedem pěkně separé, jen na moment nás spojuje jedna chodba a to je celý. Je paradoxní, jak snadno a těžce zároveň se tahle bariéra cizí–známej překonává a jak je ta hranice tenká. Co když tenhle kluk, co stojí přede mnou mlčky na eskalátoru, je moje životní láska? Stačí jen, abychom se potkali na jiným místě, dva úplně stejný lidi, jako jsme teď, a může se to stát. Ale tady ne, tady se to neděje, tady si každej v hlavě počítáme dny do vejplaty, co nakoupit k večeři, jestli je blbý si vytáhnout knížku z tašky, že mě ta nová šála škrábe na krku a proč se na mě všichni tak lepí a jestli támhleten chlápek v bundě je revizor a jak je to strašný životní prokletí vypadat jako revizor, a nebejt revizor. Jsme trapný tim, jak se tváříme, že nás okolí nezajímá, a přitom všichni furt v hlavě soudíme, co maj ostatní na sobě, jaký maj vlasy a nosy a jak voněj nebo smrděj, ale do očí bychom se jim nepodívali. A nejvíc trapný jsme všichni tim, jak furt přemejšlíme, abychom nebyli trapný. Čumíme, jestli na nás někdo čumí, a když se okolo nás někdo chová naprosto přirozeně, nahlas se směje a nemá zábrany, tváříme se, že tam není, protože je nám trapně za něj, což je přitom náš problém, a ne jeho.

„To, že tě kluk nechce, Bárko, je jeho problém, ne tvůj,“ říkala vždycky babi. „Když ti někdo řekne svůj názor na tebe, říká vlastně víc o sobě než o tobě.“ Já vim, ale tohle se těžko absorbuje, i babi s tim měla problém, ne každej je mistr zenu, co má na zadku vytetovaný Čtyři dohody. Nebrat si věci osobně třeba a nevytvářet si domněnky, jak tam píšou, to umí jen Václav, protože je emoční pahýl.

Šárka na mě čekala u výlezu, no to je dost prej, což jsem přešla významným mlčením, a vlezly jsme do nejbližší kavárny. Naspeedovaná sedmnáctiletá holka s obroučkama a svetrem po dědovi nám naservírovala kafe ve sklenicích od zavařovaček, vodu pravděpodobně přinese ve starejch žárovkách.

„Chápeš to, že měl prestige? Prestige? V roce dva tisíce patnáct???“

„A jakou měly barvu?“ ptám se a mám co dělat, abych smíchy to kafe nevrátila do zavařovačky nosem.

„Bílý. Kdyby aspoň černý, nebylo by to tak vidět.“ Šárka způsobně olízla lžičku od kafe a položila ji na stůl, lícovala přesně s okrajem šálku a hranou stolu. Ulevilo se mi, i ve chvíli největšího ponížení a zklamání z rande s týpkem v prestižích funguje její svět podle kolmic. „Ze začátku to šlo, vykládal mi o svojí práci, je nějakej ajťák, překvapivě, ale pak začal mluvit o tom, jak lepí letadýlka a že vlastně často přespává u mámy, a kdybych měla pod stolem takovej ten červenej nouzovej čudlík, tak ho zmáčknu, jenže já jsem ho neměla a musela čekat, až zmlkne a budu moct na záchod a napsat ti. Jenže tys nereagovala.“

„No jo, jsme byli v kině.“

„A dobrý?“

„Jo, docela jo, ale já tyhlety akčňáky moc nemusim a Tom Cruise se mi nikdy moc nelíbil.“

„Mně jo! Ježiš, co bych dala za Toma Cruise místo blba v prestižích.“

„No hele, tak si dáme panáka? Spláchnem tenhle blbej večer.“

„Tak tys neměla blbej večer, ne?“

„Beru na sebe trochu blbosti tvýho večera, aby to bylo fér. A vůbec, já mám furt co splachovat, dyť víš.“

„Tak jo. Dvakrát jamesona na ledu, prosím.“

Jestli nás se Šárkou něco spojovalo, byl to vkus na alkohol. Vlastně celkově to posezení bylo fajn, v jednu chvíli jsem se dokonce přistihla u pocitu štěstí. Po pár panácích mě ovšem bohužel osvítila zdánlivě geniální myšlenka – překvapit Václava návštěvou.

„Nedělej to, chlapi nemaj rádi překvapení.“

„Ale prosim tě, dyť mě miluje,“ mávla jsem rukou při odchodu a vypotácela se na taxíka. Chlápek v propocený košili měl v rádiu naladěný Damiens a ve chvíli, kdy jsem si s nima začala notovat: „Mám tě rád, každé ráno víc než dřív,“ došlo mi, že jsem to s tím pitím fakt asi přehnala.

„Děkuji vám a páček shledáček!“ křikla jsem na něj o deset minut pozdějc a elegantně si přibouchla kabát do dveří, nevadí, hlavně že jsem si tam nepřibouchla hlavu.

Na zvonky jsem musela mžourat s jedním zavřeným okem. Dlouho nic. Zazvonila jsem podruhý. Zase nic, ale je přece blbost, aby už spal, zavolám mu. Po asi dvacátým zazvonění se ozvalo vyděšený: „Báro, seš v pořádku?“

„Joooo, hádej, kde jsem!“

„Nevim, kde?“

„Před tvým barákem! A je mi zima, tak mi otevři, dělej!“ Než to udělal, uplynulo snad dvacet minut. Přesně ve chvíli, kdy jsem dokuřovala druhou cigaretu a chtěla ji vzteky odhodit a navždy odejít, objevila se ve dveřích jeho rozcuchaná hlava.

„Promiň, já tě nečekal a doma mám bordel, tak jsem se snažil to trochu uklidit.“

„Jako by mi bordel někdy vadil.“ Vlepila jsem mu pusu, chutnal jako víno. Trochu mě to zarazilo, vždyť toho tolik nevypil, ale možná to cejtim ze sebe, ha ha. Ve výtahu jsem si ho prohlížela a trochu u toho přivírala jedno oko.

„Co je?“ ptal se a byl nervózní.

„Nic. Jen tak koukám. Seš můj, tak co bych se nekoukala?“

Ani se nezasmál.

„Co ti je?“

„Nic.“

„Ty nejseš rád, že jsem tu?“

„No, moc nemám rád překvápka.“

„Tak pardon teda, že se sem táhnu přes celý město jak kráva!“

„Nikdo to po tobě ale nechtěl.“

„Aha!“

Vylezli jsme z výtahu. Cejtila jsem se ponížená a trapná. Zase trapná. Odstrčila jsem ho a rozběhla se dolů po schodech, protože tady přece nebudu za nějakou nechtěnou noční šlápotu. Vyběhla jsem ven z baráku, zapálila si cigáro a rozbrečela se. Ani nevyběhl za mnou, no dobře, to je definitivní konec, rozhodla jsem se jít domů pěšky a všechno si srovnat v hlavě. Za deset minut mi od něj pípla esemeska, ve který bylo jen „Promiň“.

Trhni si nohou, debile, ale vlastně jsem debil spíš já, protože co jsem od tebe napodruhý čekala.

Venku začalo poprchávat, byla mi zima, pořád jsem se trochu motala a zábly mě nohy. Na zastávce se pošťuchoval párek rozhádanejch bezdomovců. Přitáhla jsem si k sobě kabelku a přemejšlela nad tim, co všechno bych dělala, kdyby se ke mně teď rozběhli a chtěli mě okrást, přitom to byla blbost, protože byli zjevně tak na káry, že by se ani nepostavili na nohy, ale to jsem celá já, hnedka si vymejšlim ty nejkatastrofičtější scénáře, a s Václavem jsem si ho tentokrát bůhví proč nevymyslela. Tak to prostě funguje. Nemůžu se chovat spontánně a nic mi nemůže jen tak vyjít, vždycky je tam problém. Furt někde čtu, že se má žít přítomným okamžikem, a tak se pak jednou jedinkrát nechám tim přítomným okamžikem unést a skončim někde na Žižkově obklopená smradlavejma bezdomovcema a modlim se, abych měla aspoň trochu baterky na zavolání taxíka.

Petra byla ještě vzhůru. Seděla v kuchyni a pila něco, co smrdělo jako vylouhovanej koberec. „Dáš si se mnou pu-erh?“

„Pu co?“

„Pu-erh. Čaj.“

„Asi ne, díky, dám si vodu.“

Posadila jsem se ke stolu naproti ní. Měla na hlavě takový ty malý sponečky, co všechny holky přestaly nosit tak v deseti letech. Divný ticho přerušovaly jen cinkající tramvaje zvenku, déšť kapající na parapet a klapání ve wawkách, v mojí opilý hlavě to dohromady dávalo takovou rytmickou melodii a honem rychle jsem si vymejšlela konverzační témata, protože Petra není člověk, se kterým je mi příjemný mlčet. Zas si připadám trapně. Proč si sakra furt připadám trapně?

„Co krysy?“ vypadlo ze mě po minutě.

„Jo, dobrý, asi budou mít miminka.“ Oči se jí rozzářily. „Snape a McGonagallová do toho praštili, to vypadá.“

To mě rozesmálo. „Ježiši, Petro, krysy prostě šukaj jak nezvedený, žádný do toho praštili, myslíš si, že to spolu nejdřív měsíce plánovali a pak počítali ovulaci a plodný dny a teď se těšej na mimísky?“

„Ne, nemyslim.“ Páni, tohle řekla úplně jiným tónem hlasu, ten neznám. „Nemusíš se ke mně chovat furt jako k totálnímu debilovi jen proto, že mám jiný zájmy než ty.“ Zírala jsem na ni jako zjara. „Já chápu, že máš pocit, že si nemáme co říct, že seš mnohem lepší než já a vedeš zajímavější život, ale já tady nejsem ta, co se vrací z města s rozmazaným make-upem, ubrečená a sama.“ Ta mrcha v hnusným vytahaným tílku po tetě ťala do živýho.

„Co si o sobě myslíš? Co ty víš o mým životě jako?!“

„No nic, protože mi nikdy nic neřekneš. Asi máš spoustu jiných kamarádů a já to beru, ale zasloužila bych si aspoň, aby ses ke mně chovala slušně. Já jsem se ti párkrát snažila jen poradit a pomoct.“

„Nikdo se tě neprosil.“

„Ne, to ne. Ale když jsem viděla, jak moc tě vzala babiččina smrt, nechtěla jsem se cítit jako ignorant, kterýmu na tobě nezáleží.“

„Petro, ale to je nějaký tvoje svědomí, nemusíš to házet na mě. Jestli ti smrt mojí babičky měla posloužit jako něco, díky čemu se budeš morálně cejtit líp, tak běž někam.“

„Ty jo, ty seš fakt zlá.“ Podívala se na mě a v tom pohledu byla směs zklamání a pohrdání. A mě to najednou strašně bodlo u srdce. Křivda, strašná křivda, vždyť já přece nejsem zlá, jen hrozně nešťastná.

„Nejsem zlá.“

„Ne? Tak už se ke mně, prosim, nechovej jak k děvečce.“

„Nechovám se k tobě jak k děvečce. To přeháníš.“

„Nechytej mě za slovo, nejsi blbá, víš, o čem mluvim. Každej se s něčim trápíme a já ti tu nechci vylejvat srdce, ale mám přece právo na to, abychom spolu vycházely normálně.“

„Jo, to máš. Tak sorry, jestli jsem se chovala blbě.“

„Nemusíme bejt nejlepší kamarádky, ale konverzačně se spolu snad bavit můžem, ne? Aniž bys mi dávala najevo opovržení.“

„Hm. Můžu si dát trochu toho hnusnýho čaje?“

„Baruno!“

„Nalila bys mi, prosím, má milá spolubydlící, trochu lahodného čaje, co sis dnes v naší společné kuchyni uvařila?“

„Ty vole, ty seš fakt neuvěřitelná.“ Práskla mi na stůl hrnek. A tak jsme tam seděly, srkaly výluh z koberce a nerada to přiznávám, ale udělalo se mi líp.

Milada

„Nikam nemůžu, Bárka to musí zvládnout sama,“ práskla jsem dveřmi a tohle vyhrkla na Jiřího místo pozdravu.

„Já si myslim, že jí to neuškodí,“ řekl potichu po chvilce mlčení, asi si říkal, že když to nepronese nahlas, naštve mě míň.

„Neuškodí? Jiří, ona je tam na všechno sama! Má co dělat, aby to zvládla, ještě u toho má sbírat nějaké životní lekce?!“

„Přesně tak. A nekřič na mě.“

„Já nekřičím.“

No dobře, křičela jsem. Ale nepřiznám to. Zavřela jsem se uraženě v ložnici, jako by snad bylo kvůli čemu se urážet. Jiří měl pravdu. Po chvilce bez zaklepání otevřel dveře.

„Milado, chováš se jako hormonama zblblá puberťačka. Já chápu, že tě trápí, že nemůžeš do věcí zasahovat po svým, ale to je právě přesně to, co ta holka teď potřebuje. Celej život se za tebe schovávala a hledala u tebe útěchu. Musí se v tom malinko vykoupat.“ Nadechovala jsem se, abych mu oponovala. „Já vim, co mi chceš říct. Nezaslouží si to. Jistěže ne. Ale věci se holt nějak dějou, mají přirozený vývoj a ty bys ho nějakými návraty akorát porušila. Barbora by zase zjistila, že když je problém, pomůžeš jí. Takhle se v životě nikam neposune. Udělej to tak, jak jsem se to léta snažil dělat já, dávej jí znamení, když budeš mít pocit, že se řítí do záhuby. Buď to bude vnímat, nebo ne. Riskneš to? Pomůžu ti.“

Štval mě. Strašně mě štval. Protože měl pravdu. Kývla jsem neznatelně hlavou.

Barbora

„Co tady děláš?“ vypadlo ze mě, když jsem došla následujícího dne z práce k domu a tam stál Václav s kyticí, takže ta moje otázka byla vlastně úplně debilní, protože bylo celkem jasný, co tam dělal. Snažil se mě ohromit tim, že mi přinesl svazek mrtvejch stonků. Teď je budu několik dní sledovat, jak dál umíraj. „Díky,“ řekla jsem mu a rádoby klidně a jakoby nic odemykala dveře do baráku. V hlavě mi to samozřejmě šrotovalo a rychle jsem vymejšlela, jak vypadat, že je mi to všechno strašně jedno, a udržet si tu pózu aspoň k výtahu. Šel za mnou. Celou dobu jsem si upřeně zírala na špičky bot a mnula v ruce klíče.

„Nic? Nic mi neřekneš?“ zeptal se.

„Ne.“

Odemkla jsem byt a on vlezl dovnitř, to už jsem trochu znejistěla a rozhodla se ho odkázat do příslušných mezí, ačkoliv mi vlastně dost lichotilo to, co dělá a že na mě čekal, a i ta kytka je v nějakym paralelním vesmíru hezký gesto.

„To jako teď budeš dolejzat?“ prohodila jsem rádoby nenuceně a otráveně.

„Budu, dokud se se mnou nezačneš bavit.“

„Neni o čem.“

„Nepřeháněj, já vim, že to včera bylo blbý, ale tys mi nedala vědět předem, spal jsem a byl jsem protivnej, překvapení prostě nejsou nic pro mě.“

„Hm.“

„Tak já už nevim, mám se ti omlouvat za to, žes ke mně dorazila v noci neohlášeně opilá?“

„Aby ses neposral.“

„Cože???“

„Aby ses neposral! Tvoje holka ti chtěla udělat radost, a ty z toho vyrobíš shakespearovský drama.“

„Báro…“ Snažil se mi dát pusu. A nakonec se mu to podařilo. Jsem blbá, blbá, blbá.

Do kuchyně, kde jsme stáli, přišla Petra, měla na sobě jen kalhotky a triko s dírou a nápisem Mallorca. „Jé, tys byla na Mallorce,“ říkala jsem jí, když jsem ho na ní viděla poprvé. „Ne, nebyla,“ odpověděla. „To mám ze sekáče, prodávaj tam hadry na kila.“

Petru přítomnost Václava nijak nerozhodila, co bych za to dala, bejt takovej salámista jako ona. Řekla mu prostě ahoj, vyndala si z lednice rajče a odťapkala do pokoje.

„To byla ta Petra?“

„Jo.“

„Je přesně taková, jak jsem si představoval.“

„Hm, a co teď? Dáš si něco k jídlu?“ Nebudu v něm ani náhodou podporovat pocit, že jsme snad nějaký spojenci a že teď společně budem pomlouvat Petru. Zaprvý proto, aby si nemyslel, že jsme zase kámoši, a zadruhý proto, že mě hryzalo svědomí kvůli tomu, co mi Petra řekla předchozí večer.

Když jsem se jala vymýšlet, co teda sakra budeme jíst, Václav kouknul zběžně na telefon a něco ho tam zaujalo. Rychle párkrát kliknul a omluvil se mi, že má teď něco urgentního kvůli práci a před spaním se mi ozve a domluvíme se na zejtra. No tak dobře, stejně mi udělal radost, nerada to přiznávám, prostě je hezký, že o mě někdo stojí a nepřipadám si nepotřebná.

Ten večer jsem tak bohužel měla volno, a tudíž spoustu času myslet na babi a na smrt. Byl to takovej wallpaper v mý hlavě, někde v pozadí to vlastně furt trčelo, a já jsem se celý tejdny a měsíce jen snažila ochcávat svoji pozornost a vědomí a dělat, že tam vzadu vůbec nic takovýho netrčí. Jenže takhle večer, když je spíš ticho než hluk a moje smysly nemaj okolo sebe milion jinejch podnětů, každičká buňka mýho těla naplno pociťuje tu šílenou prázdnotu. Blbě se mi dejchá, poklepávám nohou jak blázen a jen přecházim od okna k posteli a zpátky. Z wallpaperu je najednou hlavní otevřená složka a její obsah na mě řve silou milionu decibelů, i když je okolo vlastně ticho. Anebo možná právě proto. Vždycky mě znova překvapilo, s jakou šílenou silou mě tenhle smutek dokázal sundat. Namlouvala jsem si, že se to lepší, ale vůbec ne, spíš se to ve mně zavrtávalo čím dál hloubš a panikařila jsem, že se to brzo stane mojí součástí a nezbavim se toho nikdy, je to taková jizva v mozku, nechtěný siamský dvojče, co ke mně přirostlo. Nejlepší v těchhle situacích samozřejmě bylo jít to zaspat, ale to se mi podařilo málokdy a prášky na spaní mi naháněj hrůzu, mám pocit, že si vezmu dva a už je ze mě feťák, takže večery a noci jsem většinou trávila čuměním do stropu a do telefonu. A nejhorší na tom všem byl ten pocit, že nikdy, nikdy nemůžu dojít k nějakýmu rozřešení, závěru, pointě, satisfakci, protože i mě ten konec, koneckonců, čeká. Třeba zrovna teď. Anebo teď. Nebo teď.

Babičko moje, já asi fakt začínám bláznit, strašně bych potřebovala, aby ses mi vrátila, strašně moc.

Milada

„Vidíš to? Chce, abych se vrátila!“ vykřikla jsem na Jiřího před televizí. Ten se na mě podíval, jako kdybych byla štěně dožadující se pozornosti, usrknul si čaje a zhluboka vydechl. Pak se vzpřímil na sedačce, zadíval se na obrazovku a lusknul prsty. Nejdřív jsem nechápala, co se děje, ale po pár vteřinách zmatení mi to došlo. Bárce v pokoji vypadla z poličky na zem knížka. Trhla sebou, posadila se na posteli, chvíli se zmateně rozhlížela, vstala, u toho si utírala slzy a posmrkávala a šla zvednout knížku z podlahy. Vzala ji do ruky a chvíli nevěřícně kroutila hlavou. Já také, když jsem viděla její titul. Babička od Boženy Němcové.

Jiří se usmál a podíval se na mě. „Už to chápeš? Můžeš s ní být, ale jen náznakem. Je chytrá, pochopí to. Pojď si to zkusit.“

Nechtěla jsem dávat najevo přílišné nadšení a tak jsem k němu beze slova přisedla. Občas se fakt dokážu chovat hůř než moje o dvě generace mladší vnučka. Jiří se ke mně naklonil, ucítila jsem závan jeho vůně a projela mnou zvláštní vlna vzrušení, i po těch letech, těžko říct, jestli je to tím, jak dlouho jsme nebyli spolu, nebo tím, že poslední dny tohle úplně ignoruji. Vzal mě za ruku. „Zavři oči a soustřeď se na to, co bys chtěla Báře sdělit. Soustřeď se tak dlouho, dokud nebudeš mít pocit, že máš v hlavě jen tuhle jednu jedinou myšlenku. Až se ti bude zdát, že k tomu došlo, otevři oči a luskni prsty. Rozumíš? Tak to pojď zkusit.“

Zavřela jsem oči a myslela vší silou na Bárku. Přede mnou se objevil její obličej, jako fotografie, bylo jí na ní tak dvanáct let, ježiš, to byl šílený věk, věčně v opozici, já se bláhově domnívala, že náš vztah babička–vnučka trochu otupí její pubertu, a to se vůbec nestalo. Ale slušelo jí to takhle, ty vlasy měla delší a ještě netrpěla pocitem, že je ošklivá, naopak, parádila se, jak mohla… Musí vědět, že to všechno pořád vím a jsem s ní.

Otevřela jsem oči a luskla prsty.

Barbora

U mě doma asi začalo strašit nebo co. Když jsem se zrovna topila v největším hysterickým záchvatu svýho života, spadla jen tak zničehonic z police knížka, i když pro to absolutně neměla důvod. A ještě k tomu Babička od Boženy Němcový? Dobrej výsměch. Vzala jsem ji do ruky a šla se mrknout, jestli náhodou Petra není ještě vzhůru. Byla. Seděla v kuchyni na židli v tureckým sedu, jedla jablko a četla si.

„Podívej, co se stalo. Vypadla z police, jen tak, sama od sebe.“

Vzhlídla od knihy, odložila jablko a soustředěně se zadívala na přebal Babičky. „Jasný znamení,“ řekla jakoby nic a zas se vrátila ke svojí četbě.

„Znamení? Ty na to věříš? No, ne že by mě to překvapovalo.“ Sebrala jsem knížku ze stolu a otočila se k odchodu.

„A proč se mě na to teda ptáš, když nechceš znát můj názor?“ křikla za mnou. „Bojíš se? Nebo v čem je problém?“

Já vlastně nevim. „To bys nepochopila.“

„Zkus to.“

„Tak jo, víš v čem je problém?“ taky jsem trochu zvýšila hlas. „V tom, že odmítám věřit tomu, že by to nahoře někdo nějak řídil, protože pak bych musela přijmout fakt, že mi dělá samý sviňárny. Copak já bych si tohleto zasloužila?!“

Zarazila jsem ji. Zamrkala. A než mi stačila cokoliv odpovědět, obě jsme sebou trhly, protože v Petřině pokoji se ozvala strašná rána. Vběhly jsme tam a zůstaly překvapeně stát a koukaly na tu spoušť. Průvan otevřel okno a shodil ze stolu zapálenou svíčku, ta se skutálela do koše s časopisy a ty začaly hořet. Kdyby to člověk takhle plánoval, tak to nikdy neklapne, to je neuvěřitelný, začalo se mi honit hlavou úplně nesmyslně. Petra se naštěstí vzpamatovala o něco rychlejc než já („Ježišikriste, hoří!“) a běžela pro sklenici s vodou. Když ji vychrstla na časopisy, odložila sklenku na stůl a padla naznak do postele. Já tam stála jak tvrdý Y a nevěděla co říct.

„To bylo taky trochu jak z nějakýho hororu, ne?“

„To teda bylo.“

„Taky znamení podle tebe?“

„No to nevim, to by tam nahoře měl někdo hodně zvrácenou představu o tom, co si z tohohle máme odnést.“

„Předtím jsi mi neřekla, jak si celou tady tu věc mám pro sebe přežvejkat.“

„Báro, ale já ti to ani neřeknu. Na to si musíš přijít sama. Samozřejmě je to založený čistě jen na tom, čemu chceš věřit.“

„Nechápu.“

„No, bude se ti tak nějak se vším v životě vyrovnávat líp, když budeš věřit tomu, že se to neděje jen tak samovolně, ale že to má nějakej význam a přesah.“

„Takže mi chceš tvrdit, že je jedno, kde je pravda, ale důležitý je, čemu věřim a jak si to vykládám.“

„Přesně. Je to tvůj svět, co si okolo sebe vytváříš, ty si do něj pouštíš věci a lidi a filtruješ, co tam nechceš mít, všechno vnímáš subjektivně podle momentální nálady. To, v jakým světě žiješ, je na tobě. A je fajn žít ve světě, kde každý bliknutí červený na semaforu má nějakej skrytej význam.“

„Zní to dost ujetě.“

„A co jinýho bys ode mě čekala?“ Petra se zasmála a já vlastně taky. Tyhle její ezo kecy jsou na mě moc, mám pocit, že se začnu řídit její životní filozofií, a za tejden si budu šít šaty z pšenice a propagovat porody do bahna, ale musim uznat, že v lecčems má pravdu.

Ještě dlouho jsem pak ležela a přemejšlela nad tím vším. Je možný, že mámin odchod a babi smrt měly nějakej smysl? Že se to stalo, aby něco? Nemohla jsem usnout, a tak jsem bezmyšlenkovitě projížděla Facebook a hodnotila životy jinejch lidí. To mi jde dobře. Třeba tahle holka, už byla dvakrát zasnoubená a nic z toho nebylo, teď je očividně na lovu další oběti, ačkoliv má zeď plnou statusů o tom, že no men, no problem a jak je skvělej ten single život. Vždycky říkáme nahlas opak toho, po čem toužíme, je to tak jednoduchý, děvče, ty se nikdy nevdáš.

Václav je on-line. Počkám, jestli mi něco nenapíše. Hm, nic se neděje, tak asi u toho nesedí, ale přece jen ve mně začal hlodat červíček pochybností a v hlavě mi najížděly představy toho, jak je tam s jinou holkou a teď si společně prohlížej moje fotky a smějou se jim na celý kolo.

„Jaktoze nespis?“ napsala jsem mu vzápětí. Hned si to přečetl. Ha, takže u toho sedí celou dobu.

„Mam nejakou praci. Co ty, princezno?“

Trochu mě to zahřálo u srdce. „Nevim, asi mi tu strasi.“

„Prosim te, to jsou blbosti. Zejtra budem spolu a usnes razdva.“

Tak jo, tohle mi stačí. „Diky, tak dobrou a zejtra!“

„Tesim se na tebe.“

Všechno je krásný a skvělý a tamto byl jen blbej průvan.

Milada

Můj poslední pokus předat znamení se tak úplně nepovedl a málem skončil požárem. Jiří se smál, ale mně to teda moc vtipné nepřišlo. Budu to muset trénovat a dávat si velký pozor na to, abych někomu neublížila.

„Musíš si opravdu dobře ujasnit, co jí vlastně chceš říct, kam ji chceš dovést, s čím jí chceš pomoct.“

„Tobě se to řekne, ty už to děláš dvacet let!“

„To máš pravdu, pamatuješ tehdy, jak jste měly jet s Bárou na lyže do Beskyd, a nenastartovala jsi auto?“

„Tos byl ty?!“

„Jo, na dálnici byly šílený kalamity a já měl o vás strach.“

„Tehdy nám propadlo ubytování, na který jsem šetřila několik měsíců!“

„Víš, že za volantem umíš být hodně nervózní. Ale no tak, nečerti se, vždyť je to už asi patnáct let.“ Pokusil se mě obejmout. Jenže mně došlo, že spousta věcí, co se mi v životě staly, se řídila něčím, co jsem nemohla ovlivnit svými schopnostmi ani inteligencí.

„To je prostě nefér! Já bych to určitě tehdy zvládla!“

„Divíš se, že je ta holka jak dubová palice? A Jana taky? Po kom to asi mají, viď?“ usmál se, čímž mě rozčílil ještě víc.

„Takže je to moje vina všechno.“

„Milado, už zase se chováš jako ženská.“

„To bude asi tím, že jsem ženská. Měl sis vzít chlapa, když ti to vadí.“

„Nechceš se radši jít někam projít? Venku je krásně.“

„Jsme v nebi, tady je krásně pořád,“ odsekla jsem. Pak mi došla absurdita toho, co jsem mu právě vpálila, a trochu jsem se usmála. Chtěl mě obejmout, ale vysmekla jsem se mu. Tak to zase pr, ani náhodou neuznám, že jsem to přehnala. „Tak jdeme ven?“

Ano, bylo tam krásně. Všechno bylo ten den zahalené ve zvláštním mlžném oparu, slunce jako by svítilo přes vrstvu látky. Vydali jsme se pěšky po nábřeží do centra města, Jiří mě chytl za ruku a já si v tu chvíli připadala jak šestnáctiletá. Vlastně vždycky jsem si s ním připadala mladší, než jsem, měl klukovskou duši, nezkaže-nou a optimistickou, lačnou po životě. O to větší ironie byla, když tak předčasně odešel, a ještě ke všemu kvůli infarktu. Infarkt, to se k němu přece vůbec nehodilo. Na infarkt umírají obtloustlí zarudlí dědci, ne čtyřicátník v nejlepší formě. Pamatuju si ten den naprosto dokonale, jeho smrt se mi nesmazatelně vypálila do mozku, jako když ocejchujete krávě zadek. Měli jsme tehdy spolu namířeno do divadla, byla to taková ta zvláštní příležitost, těšila jsem se jak blázen asi měsíc dopředu. Všechno klaplo, sehnala jsem lístky přes kolegyni na beznadějně vyprodanou hru s Jiřinou Jiráskovou, kterou jsem tehdy milovala, sehnala jsem hlídání pro děti, zrovna jsem si došila šaty podle jednoho šik střihu a Jiří nám zajistil místo v jedné na tehdejší poměry luxusní restauraci. Dneska se tomu „luxusu“ směju, v podstatě šlo o to, že jídelní lístek nebyl napsaný na stroji a na stolech měli živý karafiát místo olezlého stojánku na podtácky. Začátek divokých devadesátek, tenkrát jsme nic lepšího neznali. Došli jsme tehdy do restaurace, a když jsme vcházeli dovnitř, Jiří mě chytl za ruku, přesně jako dnes, připadala jsem si tak mladě a bezstarostně a po letech pachtění a řešení neštovic a složenek zase jako na rande. Potom co jsme si přiťukli, Jiří poznamenal, že mu nějak není dobře, svedli jsme to na tlak, bylo zrovna před bouřkou. Postupem večera jsem na něm viděla, že se potí, je trochu pobledlý, ale naprosto jsem tomu nepřikládala význam, nepřipouštěla jsem si, že dnešní dokonalý večer může něco zkazit. Plánovali jsme letní dovolenou na Moravě, vyprávěl, jak mu kolega z práce doporučoval jeden fajn penzion. Jmenoval se Jitřenka, nechápu, že si takovou pitomost dodnes pamatuju, ale to asi tak bývá, že ty nejstrašnější chvíle v životě si vybavujeme do nejmenších detailů. Po jídle se zvedl a omluvil, že si skočí na toaletu. Hrála jsem si s ubrouskem a vymýšlela, co všechno budeme dělat, až budem bydlet v Jitřence a děti po večeři padnou za vlast. Když se mě číšník přišel zeptat, jestli si budeme dávat ještě něco k pití, došlo mi, že Jiří už je pryč hrozně dlouho.

„Kolik je hodin?“ vyhrkla jsem na mladíka v nepadnoucím obleku.

„Za deset osm…,“ odpověděl tak, jako by se bál, že mu za to následně vynadám.

V jedné vteřině mě stačil polít studený pot a uvnitř se mi něco sevřelo. Už když jsem vyběhla směrem k toaletám, věděla jsem, že se něco stalo. Něco strašného. Ale přesto, těch pár desítek vteřin, co mi trvalo, než jsem tam doběhla, jsem samu sebe přesvědčovala, že jen zbytečně panikařím, a zároveň, snad někoho nahoře, úpěnlivě prosila, ať je to všechno jen nějaké strašné nedorozumění. Bez rozmyslu jsem vrazila na pánské záchody a zůstala stát, jako kdyby přede mě někdo vmžiku postavil neviditelnou zeď. Jiří ležel na zemi u umyvadel, z kohoutku tekla voda proudem, na umyvadle byla vidět stopa krve, která se shodovala s ranou na jeho čele. Byl v bezvědomí. Najednou jsem měla tak těžké nohy, přilepené k podlaze, neschopné pohybu. Celá jsem ztuhla a připadalo mi, že už se nikdy nebudu moct pohnout. Tělo mi postupně zaplavovala vlna omračujícího děsu a hysterie. Teď už vím, že jsem se vzpamatovala během pár vteřin, ale tehdy se mi zdálo, že tam takhle stojím několik dní. Rozběhla jsem se k němu a počínala si naprosto chladně a racionálně, jako robot v automatickém režimu. Zkontrolovala jsem pulz, přiložila ucho k hrudníku… a nic. Ticho. Tak šíleně ohlušující ticho.

„Ne ne ne ne ne ne,“ mumlala jsem si pro sebe a začala s Jiřím vší silou lomcovat, jako by se snad dokázal z takhle hlubokého spánku probrat. V tu chvíli na záchod vrazil nějaký muž, vylekal se, a než stačil cokoliv říct, křikla jsem na něj, ať zavolá sanitku. Pak jsem se v hysterickém pláči přitulila ke svému manželovi a věděla, že to je naposledy, co jsme si takhle nablízku.

Lékař konstatoval smrt, podle všeho šlo o infarkt. Prý měl nějakou vrozenou srdeční vadu, na kterou se nikdy nepřišlo. Mně srdce po jeho smrti také už nikdy nefungovalo naplno.

Barbora

„Jsem tlustá.“

„Nejseš.“

„Jo, jsem.“

„Tak zhubni, no.“

„Takže jsem tlustá, že jo.“

„Jestli si připadáš tlustá, tak zhubni, co jinýho ti mám na to říct?“ Šárka si nasupeně srkla svýho sójovýho cappuccina. I její střeva totiž trpí obsedantně kompulzivní poruchou, a kdyby se k nim dostalo něco tak strašně nerostlinnýho jako mlíko, vyhlásily by stávku, protože jim to neoznámila předem. Jenže já prostě jsem tlustá a potřebuju slyšet, že nejsem, a hubnout nepotřebuju, protože k tomu bych se stejně nikdy v životě nedokopala, že jo, a ona by to mohla vědět, poté co jsem vzteky málem činkou zmlátila toho nafrčenýho osvalenýho blba, co na mě vřískal na kruhovým tréninku.

„A nemám co na sebe.“

„Baruno, chováš se jak pětiletý dítě. Navíc se nevidíte poprvý ani podruhý, vždyť vy spolu dokonce už chodíte podruhý, tak to on tě asi chce, i když seš tlustá a bez oblečení.“

„Tak já jsem tlustá fakt, jo.“

„Tohle nikam nevede. Vezmi si na sebe takový to černý průsvitný s límečkem, to ti sluší.“

„Tu košili? A nevypadám v ní jak kurva?“

„Vypadáš, a proto ti to v ní sluší.“

„Vtipný.“

Nechápu, proč už tohle neumim mít trošku víc na háku, vždyť je to Václav, navíc ten samej Václav, kterej mi byl ještě před pár měsícema odpornej. Jsem přece teďka na koni, musel mě sbalit, jo, jasně, chce mě. Budu sebevědomá a neohrožená. A jak jsem byla sebevědomá a neohrožená, tak jsem si na tu svoji kurví sexy halenku vymáčkla zubní pastu. Jak jinak, to se prostě stává vždycky v těchhle situacích, ale já zachovám chladnou hlavu a prostě to vydrhnu s troškou pracího prášku, my prasátka už tohleto máme vychytaný. Na halence potom zůstal obří mokrej flek, já jsem pobíhala v panice po bytě v kalhotkách a s mokrou hlavou, a čím víc jsem spěchala, tím víc jsem nevěděla, jestli jdu do koupelny, nebo do kuchyně, halenku jsem si na sebe nakonec oblíkla a začala sušit fénem na těle. A tak jsem si spálila dekolt, že jo, a pak se mi přehřál fén a pojistka ho vypnula. To snad není možný, to je, jako by někdo nechtěl, abych na to rande šla. V tu chvíli jsem si vzpomněla na včerejší děsivou epizodu, a přejel mi mráz po zádech. Z přemejšlení mě vytrhla Petra, protože vlezla do koupelny a mně její svítivě oranžovej top vypálil sítnici.

„Kam se chystáš?“ vyhrkly jsme na sebe unisono.

„Na rande.“

„Do kina.“ Odpověděly jsme každá po svým.

„S někým?“

„Ne, já ráda chodim do kina sama, víc si to užiju.“ Ta holka mě nepřestává překvapovat.

„Hele, tomu neuvěříš, jakou mám smůlu, nejdřív zubní pasta, teď pokaženej fén.“

„To skoro vypadá, jako by někdo nechtěl, abys tam došla, viď?“

Došla jsem tam. Tentokrát jsme se rozhodli strávit večer u něj, žádný kina a večeře a nesmysly, pustíme si možná nějakej seriál a pak budem dělat úplně jiný věci. Samozřejmě že tím pádem jsem se mohla vykašlat na nějaký zkrášlování a zdlouhavý vybírání outfitu, když on to ze mě pět minut po příchodu zase všechno sundal, ale tady jde v první řadě o můj dobrej pocit, ne o ten jeho. To je věc, která se od minula změnila. Předtím jsem řešila hlavně to, jestli jemu nepřipadám tlustá, teď řešim jenom to, jestli tak nepřipadám sobě. Opravdu velkej pokrok, Barboro.

Potom co jsme se spolu příjemně zpotili, vypili u toho asi dvě lahve vína a vykouřili asi karton cigaret u otevřenýho okna, odebrala jsem se do koupelny, trochu se mi motaly nohy, ale cejtila jsem, že sprcha mi bodne. Usadila jsem se do malý vany, vždycky se schoulim do takovýho klubíčka a pouštim na sebe vodu nazdařbůh a přemejšlim u toho o životě. Teď se mi u toho přemejšlelo hezky, protože jsem byla přiopilá, život byl nádhernej a s Václavem to teď všechno vyjde. Zkoumala jsem svůj odraz na stříbrný baterii a sprchový hlavici, dělala na sebe ksichty a můj odraz se legračně kroutil. A tak jsem si tak bezstarostně seděla v tý směšně malý vaně a zírala tupě před sebe, když mi najednou došlo, že přímo přede mnou na okraji vany leží připláclej dlouhej blonďatej vlas.

Milada

Naše procházka dopadla úplně katastrofálně. Posadili jsme se spolu do kavárny Slavia, kam jsme chodili kdysi. Ten výhled na řeku a na Prahu se prostě nikdy neomrzí. Všechno navíc vypadalo tak nádherně idylicky, osazenstvo podniku se usmívalo, nějaký mladý kluk hrál na klavír a já dostala chuť na lívance s ovocem. Jiří mě hladil po ruce, když si objednával espreso, a já se spokojeně rozhlížela okolo sebe, jako bych snad doufala, že narazím na nějakou známou tvář. A stalo se. Na druhém konci místnosti v rohu u prosklené výlohy seděla moje matka a zády ke mně stoprocentně můj otec.

Jak se to sakra… Stiskla jsem Jiřímu ruku. „Nenápadně se ohlídni za sebe, až budeš moct.“ Po chvilce to udělal.

„No jo, už jsem je párkrát potkal,“ řekl úplně klidně.

„A proč jsi mi nic neřekl?“

„Protože vím, že by ses s nima nechtěla vidět a asi o nich ani nechceš nic vědět, tak jsem ti tím nechtěl přidělávat starosti.“ Koukal na mě tak bezelstně a upřímně a já věděla, že to vlastně opravdu myslel pro moje dobro.

„Víš, že mě vždycky měli rádi, když jsme se potkali, prohodili jsme pár zdvořilostních vět, nic zásadního, tvoje matka mě zvala na kafe, ale nikdy jsem tam nešel, cejtil bych, jako že bych tě zradil, i když jsi tu nebyla.“

To, co říkal, mě pochopitelně těšilo, ale nedokázalo to v tu chvíli přebít ten pocit hořkosti v puse. Nejvíc mě vlastně naštvalo, že se ve mně téměř okamžitě ozvala ta poslušná Miládka, která se o rodiče starala do jejich poslední chvíle, a hned jsem měla nutkání za nimi jít a pokorně navázat konverzaci.

„Tak za nima běž na chvíli, to tě nezabije,“ řekl Jiří, který mi jako vždy četl myšlenky.

„Nezabije, jasně,“ ušklíbla jsem se na jeho vtípek, zhluboka se nadechla a zvedla se od stolu. Cestou jsem si připravovala, co jim řeknu, rekapitulovala, jak vypadám, co mám na sobě, ach jo, už zase jen přemýšlím, jestli jim budu dost dobrá. „Ahoj mami.“

Sjela mě pohledem od hlavy k patě. „Co tady děláš?“

„To je milé přivítání. Ahoj tati.“

„Miládko, ty jsi…“ Táta se zvedl od stolu a objal mě.

Uf, takže aspoň jedno vstřícné gesto z nich umím vymáčknout.

„Jak ses sem dostala?“ Matka prostě odmítala láskyplná gesta, když neměla ujasněná fakta.

„Rakovina, mami. Stejně jako ty,“ připomněla jsem jí a poprvé získala odvahu si ji pořádně prohlédnout. Legrační na tom bylo, že vlastně nebyla o moc starší, než jsem já. Taky bylo zvláštní, že mi přišla taková podivně neupravená, skoro bych řekla až rozcuchaná, měla na sobě divnou nevyžehlenou halenku, to mi k ní vůbec nesedělo. Oproti tomu táta vypadal skvěle, měl na sobě nažehlenou košili a pletenou vestu, byl čerstvě oholený a ostříhaný a upíjel velkou kávu s horou šlehačky. Tu měl vždycky moc rád, když jsem byla malá, šlehačka byla velká vzácnost, a když ji moje babička ušlehala na koláč, s tátou jsme pak vylizovali misku. Polil mě příjemný pocit, nejen z té vzpomínky, ale i z pohledu na něj, byl očividně spokojený. Matka se mi nezdála, jen jsem nedokázala přesně určit, v čem to celé vězí.

„Jiří je tu s tebou?“ ožila po chvíli trochu trapného ticha.

„Jo, sedí támhle.“

„Takže jste spolu…,“ řekla tak zvláštně zamyšleně. „A jste oba v… nebi?“

„Ano, no jasně, to by mě samotnou zajímalo, kdo se dostane na opačnou stranu.“

Nastalo hrobové ticho a matka si usrkla ze svého šálku, který měl oprýskané okraje, a přísahala bych, že to byl obyčejný turek za dvacet korun. Všimla jsem si, že má vedle kabelky na zemi o stůl opřený deštník, ačkoliv venku bylo úplně jasno. V tu chvíli mi to celé došlo.

„Matka je v pekle!“ vyhrkla jsem na Jiřího, když jsem se vrátila k našemu stolu.

„Jo, všiml jsem si toho, když jsme se jednou potkali.“

„Ani tohle ti nepřišlo dostatečně důležité natolik, abys mi to řekl?“

„Ne, a přestaň se ke mně zase chovat jako kárající učitelka. Jsou to tvoji rodiče, já do toho nechci zasahovat.“

Trochu jsem se zastyděla, má pravdu. Ale to, že matka je na druhé straně, to mě opravdu zaskočilo, a dokonce jsem se přistihla, že je mi jí líto. Při pocitu, že si to nezaslouží. Ale zároveň vím, že tady to všechno má nějaká jasně daná pravidla a že zřejmě ve svém životě provedla i horší věci než to, že mi systematicky dávala najevo, jaká jsem nula.

Po příchodu domů jsme zapnuli televizi a já si chvíli na Bárce testovala posílání znamení. Už se v tom lepším, ne že by to tedy něčemu pomohlo, chudák, akorát si spálila kůži ve výstřihu, ale i díky událostem uplynulého odpoledne jsem měla najednou pocit, že všechno se děje, jak má, a že i tohle dopadne tak, jak by mělo.

Barbora

Nejdřív jsem si myslela, že ještě nahá a mokrá vylítnu z koupelny a narvu Václavovi tenhleten corpus delicti do chřtánu a pak ho vyhodim z okna. Ale nával vzteku mě po chvilce přešel a v hlavě mi to začalo šrotovat. Tohle celý totiž strašně nedává smysl. Proč by se tak strašně chtěl se mnou dávat zpátky dohromady, kdyby měl nějakou další holku. Proč by si dobrovolně komplikoval situaci a dobrovolně se vrhal do dvojitýho randění a nekonečnýho skrejvání a lhaní na obě strany. Nebo snad ta blonďatá fuchtle (no jo, je to stoprocentně fuchtle, že jo) o mně ví? Ne, to není možný, žádná holka přece není taková, že by jí to nevadilo. V tom musí bejt i něco dalšího, sakra. A já na to přijdu. Vylezla jsem z vany, několikrát se zhluboka nadechla a vydechla, na telefonu rychle naťukala SOS zprávu Šárce, zabalila se do ručníku a odhopkala k tomu hajzlovi do postele. Ještě než jsme zhasli, snažila jsem se co nejdůkladnějc pohledem proskenovat celej zbytek pokoje, jestli nenarazim na nějakej další důkaz toho, že se tady střídám s jinou návštěvnicí. Přece jen jeden blond vlas je málo a existuje asi tak půlprocentní šance, že to je jen nějaká blbá náhoda a dá se to celý vysvětlit. Jenže já už na náhody přestávám věřit.

„Kdo ti píše takhle pozdě?“ zeptala jsem se ho rádoby nenuceně, když si těsně před usnutím zuřivě klikal na telefonu otočenej zády ke mně.

„Co? Jo, no, řeším něco s kolegou.“

„V tuhle hodinu?“

„Jo jo, on je občas takhle otravnej.“

„Týjo, no to je teda pitomý, viď,“ říkám účastně a snažim se k němu zezadu přitulit a jen tak mimochodem zahlídnout na displeji nějaký jméno. Jenže on je rychlejší než já a telefon zhasíná a pokládá na stolek vedle sebe.

„Ty seš nějaká přítulná, hele!“ Následně jsem si při sexu vymínila, že budu nahoře, a pod záminkou strašný vášně jsem ho preventivně profackovala. Já ti dám přítulná, ty zmetku.

Šárce jsem to vybalila druhej den na obědě. „Jestli něco nesnášim, tak to jsou nespláchlý vlasy a chlupy ve vaně,“ prohlásila s krajním znechucením a úplně se při tý představě ošívala.

„A když se oprostíš od toho, že na světě je potřeba řešit jen úklid a pravý úhly, co si o tom myslíš?“

„Že je to hajzl a že jsem ti to říkala od začátku.“

„Jenže to prostě nedává smysl! Proč by tohle dělal? Aby si dokázal, jakej je macho, že může mít dvě? To mi k němu nějak nesedí. Bude za tim něco víc.“

„Já si nějak nedovedu představit, co by to mohlo bejt.“

„Taky ne. Ale zejtra zas k němu půjdu a prostě na to přijdu. Mimochodem, nechceš se dneska stavit u nás? Mám v lednici nějaký víno, Petra přivezla z Moravy.“

„Odkdy se bavíte s Petrou?“

„Já ti ani nevim, chvíli. Je to celkem fajn.“

„No prosim tě, já tě nepoznávám.“

Já sebe vlastně taky ne.

Milada

Pár dní mi trvalo, než jsem se vzpamatovala ze šokujícího setkání s vlastní matkou, a sama sobě jsem slíbila, že až ucítím, že je čas, sejdu se s ní znovu. Ale teprve ve chvíli, kdy budu přesně vědět, co jí chci říct. Do té doby budu radši řešit Bárku a toho gaunera. Nevím přesně, co on má za lubem, zdejší předpisy mi nedovolují sledovat pouze jeho, vidím ho jen tehdy, když je s Bárkou. Ona u něj našla vlas cizí holky, ale stejně jako ona si pokládám otázku – proč by to on všechno dělal? Musím tomu přijít na kloub, tedy ne já, ale Bárka, a já jí v tom nějak musím pomoct. Zatím nevím jak.

Měla jsem toho v hlavě moc, byl víkend, Jiří odešel do knihovny a já se rozhodla jít na dlouhou procházku a trochu si ten nepořádek v myšlenkách utřídit. Vyšla jsem z domu a zamířila pěšky směrem do města. Bylo těžké soustředit se na to, co mě trápí, rozptylovalo mě okolí, tolik krásy, ta architektura, samozřejmě že dřív jsem si toho nevšímala, nebyl čas zaobírat se takovými nesmysly, mnohem zásadnější bylo stresovat se kvůli tomu, že někam nestíhám dojet nebo že na něco musím vydělat peníze. A přitom, takhle zpětně, k čemu mi bylo, že jsem někam dojela včas a že jsem si mohla koupit drahou kabelku? K ničemu. Teď tu naopak zůstávají jen ty věci, kterým jsem nevěnovala pozornost. Kdybych tak mohla žít ještě jednou a udělat to jinak, to si tady beztak určitě říká každý. Já se alespoň musím snažit, aby jinak žila Bárka.

A jak se mi tak hlavou honilo kdeco, ocitla jsem se najednou u dětského hřiště. Ach ty děti, tady je to vážně srdcervoucí pohled, i když pobíhají a smějí se, člověk ví, proč tady jsou. Sedla jsem si na lavičku k nim a chvíli je pozorovala. Dětský svět je nenapodobitelný, vybavilo se mi, co mi Illam říkala o tom, jak se dají do určitého věku změnit a pak už nikdy, koukala jsem na ně a napadaly mě morbidní myšlenky, na co asi umřela tamhleta malá holčička s culíkem a na co asi tady ten kluk, co tahá kyblík písku, a v tu chvíli mě za rukáv zatahala malá copatá holka, mohlo jí být tak pět let.

„Ahoj teto, budeš si s náma hrát?“ zeptala se legračně.

„To asi nebudu děvenko, já už jsem na tohle moc stará, víš.“

„Nejseš stará, vždyť nemáš žádný šedivý vlasy!“ vykřikla naprosto logicky a přesvědčivě.

„No to nemám, protože si je barvím.“

„Barvíš? Jako barvou?“ Rozesmála se a otočila se na nějakou svoji kamarádku. „Hele tahle pani si prej barví vlasy barvou!“ Ostatní děti se taky začaly smát. „Teto, a mohla bych si nabarvit taky svoje vlasy barvama, třeba na filajovou? Mám doma vodovky a mám tam ještě hodně filajový.“

„Říká se fialovou. Já nemyslela vodovou barvu, to je speciální barva, co se kupuje v drogerii.“

„A půjdem spolu do tý drogérije?“

„Teď?“

„Jo, ale musíš počkat, až si uklidím hračky a řeknu to naší hlídací tetě.“ Děvčátko odběhlo a já jsem jen zírala, do čeho jsem se to zase nechala uvrtat. Po chvilce za mnou přišla zpátky, za ruku ji držela asi padesátiletá sympatická žena.

„Tady Lucinka říká, že jste se prý domluvily a půjdete spolu do drogerie.“

„No, asi už to tak bude,“ přitakala jsem nejistě.

„Výborně, tak ji potom odveďte na tuhle adresu a ať to, prosím, není později než v šest.“ Podala mi vizitku a klidně odešla. To se o to dítě nebojí?

Zvedla jsem se z lavičky, vzala Lucinku za ruku a vyrazily jsme pěšky tam, kde jsem doufala, že narazíme na drogerii. Celou dobu mi vyprávěla různé příhody, páté přes deváté, o kamarádech, o bábovičkách, o školce, o pohádkách a pak najednou padlo slovo „maminka“.

„A kde je tvoje maminka teď?“

„Nevim, já jsem jednou byla nemocná s křipkou dlouho a maminka seděla u mojí postele a já jsem byla moc unavená a usnula jsem a pak jsem se ráno vzbudila a maminka tam nebyla a přišla teta. A teď tu jsem s kamarádama. Maminka asi někam odjela na dlouho.“ Pokrčila rameny, důležité je, že ona si to v hlavičce srovnala po svém. To téma jsem raději rychle opustila, draly se mi slzy do očí.

Dorazily jsme spolu do drogerie a Lucinka se rozběhla k regálům se značkami líčidel. „Tetooo, koupila bys mi rytěnku?“

„Říká se rtěnku!“

„Tak rrrrtěnku,“ zopakovala a já se rozesmála.

„A jakou bys chtěla?“

„Růžovou!“

„Ale víš, že tohle ještě není pro malý holčičky?“

„No to není, ale já už jsem velká přece.“ A tak jsem jí k tomu u pokladny přihodila ještě bonbony a žvýkačky a plyšový přívěšek. Cestou domů si poskakovala a pozpěvovala a těsně před domem se mě zeptala: „A teto, kde ty máš děti?“

„Jsou taky pryč jako tvoje maminka.“

„A můžeš si s nima volat?“

„No, to nemůžu, ale můžu jim na dálku ukázat, že je mám ráda.“

„Tak jo. Tak to jim ukaž! Tak ahoj!“ Zaběhla do domu. Stála jsem tam pak ještě několik minut.

„Musíme zařídit, aby se Bárka setkala s Janou!“ křikla jsem na Jiřího, když dorazil domů z knihovny.

„Cože? Co se stalo?“

„Dneska mi to celý došlo, to je totiž klíč ke všemu, dcera nesmí vyrůstat bez matky nebo nesmí vyrůstat s matkou, která je tyran!“

„Brzdi, brzdi. Vždyť Bárka už bez matky vyrostla, teď to asi nedoženou a bůhví jak na tom Jana je.“

„Je jedno, v jakým věku se zase dají dohromady, ale mít mámu v životě je strašně důležitý. Já nechci, aby byla sama, nechci to. Navíc, Janu jsme přece tuhle viděli a vypadá to, že na tom není špatně. Jo, a taky už vím, jak pomoct Bárce zjistit, co na ni chystá ten darebák.“ Odkýval mi to, zdálo se mi, že malinko rezignovaně.

Barbora

„Tak mu asi budeš muset projet telefon, až bude spát,“ řekla Petra a napila se vína. Docela mě překvapila, takovou radu bych od ní nečekala.

Šárka přikyvovala. „Hele, ty si prostě jen potřebuješ potvrdit sama pro sebe, že tě podvádí, abys ho mohla s klidným srdcem poslat někam.“

„Jo, za takovou věc přece nepůjdeš do pekla,“ dodala Petra a hodila si do pusy hrst slunečnicových semínek. Chipsy nejí, prej to podporuje opičí genocidu, nebo co.

„Ale víte, že já jsem nikdy nebyla tahleta kráva, co se hrabe klukovi v telefonu…,“ řekla jsem nejistě a zároveň, jako bych se snad snažila samu sebe před nima omluvit.

„Tak je jasný, že to neděláš pro potěšení, ale co máš dělat, když ti očividně lže?“

„Jo,“ přitakala Petra, „myslíš, že by fungovalo, kdybys za nim přišla a řekla: Čau, hele, na vaně byl cizí vlas, takže jak dlouho jste spolu?“

To bylo docela vtipný. A měla pravdu. Václav by mi zapíral do posledního dechu. Vlastně i kdybych ho načapala přímo v posteli s jinou, snažil by se z toho nějak vykroutit. Tak jo, rozhodnuto, udělám to. S holkama jsme si na to připily. A pak ještě několikrát. Už si moc nepamatuju, kdy naposled jsem šla spát střízlivá, a taky nevim, kdo přesně v noci vyžral z lednice Nutellu ze skleničky, nicméně mám svůj tajnej tip, vzhledem k tomu, že jsem měla na polštáři čokoládovej obtisk.

Václav chtěl jít večer na nějakej koncert na Náplavce, ale já jsem ho ukecala, že chci bejt doma, není mi totiž dobře, dostala jsem to. Samozřejmě že nedostala, ale řeším tim dva problémy: nemusíme chodit ven a nemusim s ním spát. A tak jsme si dali večeři a koukli se na film, ze kterýho jsem nic neměla, protože jsem celou dobu pořád pokoutně hypnotizovala jeho telefon a přemýšlela, jestli to udělám, až půjde na záchod, nebo až usne, nebo co. Byla jsem nervózní a bylo mi z toho trochu špatně. Když film skončil, uvědomila jsem si, že jsem neposlala jeden mega důležitej pracovní mail. Vytáhla jsem z tašky notebook, hele, bude to jen minutka, říkám Václavovi, ten zas něco zuřivě klikal na mobilu, zapnula jsem notebook, rozsvítila se obrazovka, a než jsem stačila cokoliv udělat, zničehonic zhasla. Notebook nešel zapnout, prostě přestal fungovat.

„Sakra, už zase. Můžeš se mi na to mrknout?“

Chvíli s tím něco zkoušel a pak konstatoval, že se patrně „posraly kontakty“ a dneska už to nezprovozníme.

„A mohla bych si na chvilku půjčit tvůj komp? Jen na jeden mail, je to fakt urgent.“

„Jasně.“ Podal mi svůj MacBook a nerušeně si dál něco klikal na mobilu. Otevřela jsem internet a zadala Gmail do prohlížeče. Vyskočila na mě Václavova neodhlášená mailová schránka. Hrklo ve mně a došlo mi, že jsem se mimoděk dostala přesně tam, kam jsem celou dobu potřebovala. Hned nahoře měl několik přijatejch mailů se stejným předmětem – Re: PRODÁM BYT. To je divný, Václav prodává nějakej byt? Koutkem oka jsem zkontrolovala situaci, dobrý, furt je přilepenej na mobilu. Rychle jsem rozklikla mail. Byla to fakt odpověď na inzerát s předmětem PRODÁM BYT.

Dobrý den,

zaujala mě Vaše nabídka, rád bych si byt přišla prohlédnout, dejte mi, prosím, vědět, jak jste na tom časově.

Děkuji

Kolářová

Přejela jsem kurzorem až dolů, kde byl odkaz na ten inzerát, a klikla na něj. Podivně mě šimralo v břiše a následně ve mně hrklo tak, že jsem málem zapomněla dejchat. Ten byt, co Václav prodává, je můj byt po babičce. A najednou to všechno do sebe zapadlo jako Tetris. Rychle jsem klikla o řádek níž, kde už s někým proběhla konverzace o tom, kdy se na byt přijdou podívat. Zejtra v šest, fajn. Budu připravená. Zavřela jsem okno, zaklapla MacBook a s úsměvem ho vrátila tomu parchantovi. Dostal pusu na dobrou noc. Myslim, že za tenhle výkon si zasloužim Oscara.

Milada

Mám strašnou radost z toho, že to vyšlo, i za cenu toho, že jsem Bárce tak trochu zničila počítač. Takže ten gauner se snaží prodat můj byt, to je neuvěřitelná drzost. Mě tady nahoře může těšit, že už teď je jasné, že zaručeně půjde do pekla, ale to je trest, který ho stihne za hodně dlouhou dobu. Teď budu doufat, že Bárka to všechno vymyslí tak, aby ho vytrestala o dost dříve.

Co mě trápilo, byla Jana. Od setkání s tou malou holčičkou jsem se nemohla zbavit myšlenky, že se moje dcera a vnučka musí zase spojit. Přemluvila jsem Jiřího, abychom se na Janu spolu ještě jednou podívali. Oba jsme se strašně báli zklamání, přece jen vzhledem k její historii by vůbec nebylo divu, kdyby navzdory minulému výjevu bylo nyní všechno o sto osmdesát stupňů naopak. Posadili jsme se k televizi a s napětím čekali několik vteřin. Před námi se objevila Jana v kuchyni, zrovna se chystala něco vařit. Po chvilce k ní zezadu přistoupil nějaký muž, určitě ten samý, kterého jsme viděli minule, a objal ji kolem pasu. Opět idylický výjev jak z odpolední soap opery, až se mi tomu nechtělo věřit. Jenže mnohem zásadnější otázka zní: kde to je?

„Jak takhle zjistíme, kde je?“ zformuloval Jiří opět moje myšlenky do hlasité věty. To nevím. Jana mi vždycky říkala, tedy když byla ještě normální a než se narodila Bárka, že by jednoho dne chtěla mít dům se zahradou a psa. Ale místo nikdy nezmiňovala, neměla žádné svoje oblíbené, kam by se vracela nebo třeba jezdila s kamarádkou…

„Já už vím! Je to možná úplně zcestné, ale pamatuju si jedno místo, kam kdysi jezdívala s kamarádkou na čundr. Je to nedaleko Prahy, u vyhlídky Máj. Posílala mi odtamtud pohled.“

„Nic víc?“ zeptal se Jiří skepticky.

„Ne, nic víc.“

„Tak ho asi Bárka bude muset najít.“

Barbora

Ten den se v práci táhnul jako smrad. Nemohla jsem se dočkat toho, až bude půl šestý a já se vydám do babiččina bytu a překazím Václavovi jeho pokus o to, připravit mě o něj. Čas jsem si krátila googlením podobných případů, a že jich je hodně, stačí zfalšovat někde můj podpis, mít pár dokumentů, trvat na tom, že prodej nepůjde přes realitku, a je to. Když sežene hodně naivní kupce, má vyhráno. No, vlastně nemá, vyhráno mám já. Dokonce jsem se vyhecovala a překonala svůj odpor k telefonování a zaskypovala strejdovi do USA. Je přece právník a určitě mi dobře poradí. Měl z toho oči navrch hlavy, řekl mi, ať si všechno natočím a nahraju a pak už nic sama neřeším, on že se o všechno postará.

„A kdy už k nam konečne prijedeš?“ zeptal se na konci hovoru.

„Na podzim!“ vyhrkla jsem bez rozmyslu a pak toho litovala, ale vlastně ne tak moc.

„No super! Cool! Tak se ještě domluvime! Take care, Barboro!“

Když odbila šestá hodina, stála jsem schovaná za rohem babiččina baráku a čekala, co se stane. Po chvilce se před domem objevil Václav. Ruku v ruce s nějakou vysokou blondýnou. Krve by se ve mně nedořezal. Jasně, mohla jsem to tušit, ale vidět to na vlastní oči, to bylo snad ještě horší než zjistit, že ten hajzl mě chce okrást. Nebo než mít zánět močáku. Chvilku tam spolu stáli a on ji neustále osahával, ona se hihňala, kráva jedna, měla na sobě hnusnou růžovou bundu, vypadala jak z umělý hmoty. Ta bunda. A ona vlastně taky. Měla jsem chuť sebrat ze země nějakej pořádnej šutr a hodit ho po nich, ale udržela jsem se, protože mám nachystanou mnohem lepší pomstu. Po pár minutách dorazili na místo další dva lidi, zřejmě zájemci o byt, mladej pár, vypadali tak naivně a mile, no jasně, chudáci, chtěj určitě zakládat rodinu, vezmou si hypotéku jak kráva, a tenhle hajzl by jim zničil život. Vlezli do baráku a já po chvilce za nima. Připadala jsem si jak růžovej panter.

Nechala jsem je zalízt do bytu a přikradla se ke dveřím. Přitiskla jsem k nim ucho a nervozitou se mi klepaly nohy.

„My tady s mojí snoubenkou se chcem přestěhovat do jinýho, tenhle byt jsem zdědil po babičce, váže se tu na něj moc vzpomínek, chápete,“ slyšela jsem Václava, jak důležitě promlouvá.

Jakou snoubenkou?! No to snad ne. Už jsem to nevydržela. Odemkla jsem dveře bytu, zapnula na mobilu nahrávání a vkročila dovnitř. Čtveřice v obejváku na mě zůstala ohromeně zírat, Václav se svojí snoubenkou samozřejmě asi o sto procent ohromeněji.

„B– Báro, co tady děláš?“ vypravil ze sebe nakonec.

„No co asi, přišla jsem si do svýho bytu pro nějaký věci. Co tady děláte vy?“

„Já… já jsem tady, no, tohle je Denisa a my jsme…“

„Já vim, to je tvoje snoubenka, těší mě, já jsem ta druhá, co se u něj doma koupala ve vaně.“ Pak jsem se otočila k nechápavě se tvářícímu páru zájemců o byt. „Promiňte mi, asi došlo k nedorozumění, tady pán není vlastníkem bytu, ten patří mně, zdědila jsem ho po svojí babičce.“

Podala jsem jim papíry, které moje tvrzení dokazovaly. Rychle je přelítli očima a pak ty oči upřeli na Václava. Tatam byla jejich naivita a přívětivost. „Ty hajzle,“ řekl ten mladík, vzal slečnu za ruku a vedl ji ven. „Nemysli si, že tohle ti projde, ty svině!“ křiknul od dveří a zabouchnul.

„Tak jsme tu zůstali, co,“ říkám pobaveně. „Co teď? Vlastně proč se ptám, já vám řeknu, co teď. Všechno jsem si to nahrála, můj strejda už řeší s právníkama, za co přesně na tebe podaj žalobu, ty šmejde. Slečno, vám gratuluju, vybrala jste si skvěle, jen vás upozorňuju, že často žere pizzu z mrazáku a má debilní kámoše s hnusnejma hodinkama. Teď když dovolíte, něco si ve svým bytě potřebuju zařídit.“

Oba chvíli koukali, ona vypadala, že se vzteky rozskočí vejpůl, on nevěděl kam s očima a rozhodně věděl, že na mě se dívat nebude.

„Báro, přece to nemusíme hned takhle hrotit, udělal jsem blbost, já vim…,“ začal to na mě zkoušet.

„Vypadni. Okamžitě vypadni, nebo na tebe zavolám policajty!“

Pokynul nádheře, aby se vypakovala, a rozhodl se, že to ještě jednou zkusí: „To vážně chceš, aby to mezi náma skončilo takhle?“

„Ty seš tak ubohá krysa, že to nemá obdoby. Srabe jeden odpornej, vypadni. Hned teď.“

Otočil se a pomalu se šoural ke dveřím, tvářil se jak zpráskanej pes, člověk by mu dal korunu. Když už stál u nich a vzal za kliku, zničehonic se na něj zřítil věšák na kabáty. Takovej obrovskej kovovej, bytelnej, určitě přežil minimálně dvě války. Praštil ho do hlavy a mně se naskytnul nejkomičtější pohled světa: zesměšněnej Václav na útěku, zbitej od věšáku s výrazem psa, kterýho zrovna někdo vykopnul na déšť. Koukla jsem se vzhůru a řekla: Díky, babi!!

Když ten sráč konečně vypadnul, začala jsem uklízet tu malou spoušť, co padající věšák natropil. Nahoře nad nim byla police, kterou strhnul s sebou, a na zemi se rozplácla obrovská krabice plná pohledů a fotek. To mi vlastně nevadilo, teď přesně mám náladu se v takových věcech přehrabovat. Našla jsem spoustu fotek sebe, jak jsem byla malá, ještě s mámou, pak s babi na všech dovolených, taky babi s dědou, když byli mladý a zamilovaný, a pak taky hromadu pohledů ze všech koutů světa. Mě ale zaujal jeden, kterej byl poslanej z místa pár kilometrů od Prahy. Na fotce byla řeka klikatící se ve tvaru U a všude okolo nádherný lesy a božskej výhled. Na pohledu stálo:

Ahoj mami,

tak se Ti hlásím z výletu, jak jsem slíbila. Dnes jsme s Mirkou došly do Teletína a pak do Krňan, je tu úžasná příroda, vyhlídku Máj posílám na pohledu. Tady bych jednou chtěla bydlet.

Pusu!

Jana

Přečetla jsem to celý ještě několikrát. Krňany, sakra, kde už jsem to jméno slyšela?! Trklo mě to po chvilce. Vytočila jsem Petřino číslo. „Čau, prosim tě, pamatuješ na to svý triko, Marmelády Krňany, jak jsem se mu smála? Odkud ho máš?“ vychrlila jsem na ni.

„No, od táty, má tam fabriku. Naši tam teďka poslední roky bydlí.“

„Děláš si prdel?“

„Ne, proč?“

„A znaj tam sousedy a tak?“

„Já myslim, že jo, co potřebuješ?“

„Dáš mi na tátu číslo? Zavolám mu sama.“

Milada

Málem jsem Jiřího samou radostí uškrtila, když jsem viděla, jak Bárka zatočila s Václavem. Ta koncovka s věšákem byla efektní, že? Najednou jsem ale neměla už naprosto žádnou výmluvu k tomu, abych se odmítala setkat se svojí matkou. I pro mě, stejně jako pro Bárku, je důležité, aby tenhle příběh měl nějaký jasný závěr, pointu, abych se mohla přestat vnitřně užírat záležitostmi z minulosti a konečně to celé jednou provždy uzavřít.

„Kam se chystáš?“ ptal se mě Jiří zvědavě, když jsem se už asi půl hodiny parádila před zrcadlem.

„Za našima,“ řekla jsem mu jakoby nic, jako bych za nimi takhle chodila každý týden.

Zakuckal se soustem chleba, co zrovna jedl. „Prosím?“

„No jo, jsou věci, co je potřeba dořešit.“

Vrazil mi na tvář obrovskou pusu upatlanou od marmelády.

Stála jsem před domem svých rodičů. Před domem, kde jsem vyrůstala a na který mám bohužel víc špatných než dobrých vzpomínek. Nesmím nad tím moc dlouho přemýšlet, jinak se neodvážím. Prst na zvonek.

„Ano?“

„Mami, tady Milada.“

Ticho. Po chvíli se ozval bzučák.

Vstoupila jsem do předsíně a ucítila tu typickou vůni našeho doma, kterou jsem necítila už spoustu let. Vyvolalo to ve mně protichůdné emoce všeho druhu.

„Prosim tě, nezouvej se, je tady svinčík.“ Máma stála mezi dveřma do obýváku. „Dáš si kafe?“

„Dám!“ vyhrkla jsem.

Odešla do kuchyně a já se mezitím usadila na gauči. Na poličce v knihovně měla vystavenou fotku mě a Jiřího. Hned vedle malou Bárku s Janou.

„Kde je táta?“

„Šel něco nakoupit.“

„Aha.“

Položila mi na stůl šálek s kafem. „Tak povídej, co se děje?“

Srkla jsem si kafe. „Víš, mami.“ Polkla jsem naprázdno. Sakra, teď, nebo nikdy. „Přišla jsem, abychom si spolu ujasnily pár věcí. Zkus mě, prosím, nechat mluvit. Víš, co mě vždycky trápilo? Od doby, co pamatuju? Že jiný maminky svoje děti chválí, a ty mě jen kritizuješ. Že jsem ti nebyla nikdy dost dobrá, protože jsem nedělala v životě věci, které jsi chtěla ty, a dělala jsem to, co jsem chtěla já. Vždycky si mi akorát předhazovala, kdo je na tom líp, jediná doba, kdys mě vzala na milost, bylo, když jsem si přivedla Jiřího. Jenže, mami, já si vybudovala dobrý život! I přesto, že sama jsem moc jako matka nezazářila, jsem zvládla vychovat svoji vnučku. A skvěle! A to není málo. Strašně mě mrzí, že my dvě jsme k sobě nikdy nenašly cestu, a zároveň mám na tebe šílený vztek proto, žes ze mě udělala nesebevědomou trosku. Že jsem se vždycky podřizovala všem ostatním. Nechci, aby to znělo tak, že na tebe svádím všechny neúspěchy svého života, ale hrozně mě vnitřně užírá, že mi od tebe vždycky něco chybělo. Něco, co se ode mě potom čekalo, že budu předávat dál. Ale kde jsem to měla brát?!“ Nadechla jsem se. Dál už to moc nešlo. Nebudu brečet, nebudu brečet, nebudu brečet. Nebrečela jsem. Brečela ona. „No tak, já jsem to tak nemyslela.“

„A dost!“ řekla mi. „Vidíš, už zase děláš to, o čem jsi teď mluvila. Neomlouvej se mi. Máš pravdu, ve všem. Může tě těšit, že i kvůli tomu na tom teď nejsem dobře jako ty.“

„Víš, že mě taková věc nemůže těšit.“

„Ale škodolibou radost z toho trochu máš.“

„Možná trochu.“

„Dáme si vaječňák? Táta ho tu schovává ve skříňce.“

„Dáme.“

Barbora

„Děkuju vám mockrát, nashle!“

Mávla jsem na stěhováky a koukla na tu šílenou spoušť v babiččině – teď už vlastně mým – bytě. Ale na uklízení teď není čas, mám na práci důležitější záležitosti.

Vyběhla jsem ven z domu a cítila naprosto dokonalou směsici smutku a radosti. Zastavila jsem se a zírala do nebe. Mezitím co jsem to nestihla poslední měsíc vnímat, venku nastalo jaro. Zhluboka jsem se nadechla a vykročila k autu, začnu teď všechno znova a jinak. No, Barboro, dobře, ne všechno, ale aspoň něco, třeba už si nebudu k tělu připouštět kokoty.

Když jsem se chystala nasednout do auta, najednou se za mnou ozvalo: „Haló, Barboro, něco ti vypadlo!“ Otočila jsem se a ke mně se rychlými kroky blížil teď už můj soused, jak on se jmenuje, Petr, vlastně stejně jako můj otec, a v ruce nesl řetízek.

Je to možný, že ta samá situace s tím samým člověkem se odehraje dvakrát? Tak moment. Podívala jsem se k nebi a pousmála se. On stál u mě a podával mi můj poklad.

„Tentokrát už na mě nejseš nabroušená?“ Hezky se smál.

„Ne! Děkuju. Víš, že jsme odteď sousedi?“ mrkla jsem na něj, připnula si řetízek a nasedla do auta.

Zaklepal mi na okýnko. „No tak tě tímto zvu na sousedskou kávu.“

„To je hodně sousedské gesto! Tak děkuju, dneska večer?“

„Tak dneska večer!“

Mávla jsem mu a nastartovala. Ve zpětným zrcátku jsem viděla, jak se za mnou dívá.

Cesta trvala asi půl hodiny, klikatila se podél řeky, všude okolo to vypadalo fakt nádherně, stromy začínaly zelenat, sluníčko se odráželo od skal a od hladiny vody a jediný, co kazilo atmosféru, byla navigace a její monotónní projev. Zaparkovala jsem auto a vyšlapala asi půl kilometru do kopce po travnatý cestě. Prošla jsem kousek lesíka, vyšplhala přes pár šutrů a najednou se přede mnou otevřel pohled na vltavský údolí a koryto řeky ve tvaru U.

Vyhlídka Máj vypadala úplně stejně jako na tom pohledu od mámy. Všechno to do sebe zapadlo a to rozhodnutí bylo najednou tak strašně snadný, možná jen trochu opožděný. Věci se ale dějou tak, jak maj, a v tuhle chvíli už vim, že byl důvod, proč jsem se k tomu mohla dostat až teď.

Vytáhla jsem z batohu sáček s popelem, podívala se na něj, měla tendenci ho pohladit, ale přece nebudu trapná. Otevřela jsem ho a rozprášila ho ze srázu směrem do údolí. Sbohem, babi!

Asi po půlhodině rozjímání jsem doběhla k autu s žaludkem na vodě, namačkala do navigace cílovou destinaci a rozjela se podle ní. Klepaly se mi ruce nervozitou, ale věděla jsem, že dělám správnou věc. Můj cíl se nacházel jen kousek od Máje a v tu chvíli jsem si přála, aby ta cesta byla alespoň o malinko delší.

Když jsem dorazila na místo a zaparkovala, měla jsem srdce až v kalhotách. Adresa souhlasí. Přede mnou stála rodinná vila, která měla krásně řešenou zahradu a nově zrekonstruovanou střechu. Nejistě jsem vykročila k zelené brance a zkusila vzít za kliku. Bylo otevřeno. Našlapovala jsem opatrně po dlážděné cestičce, na přivítanou ke mně přiběhl velký černý labrador, jen mě očuchal a olíznul mi ruku.

„Nazdar kámo,“ zašeptala jsem potichu a pohladila ho po hlavě. Když jsem došla ke dveřím a stiskla tlačítko zvonku, v krku jsem měla snad deset knedlíků.

Za dveřmi se ozval dětský křik. „Někďo žvoní!“ O pár vteřin později se dveře otevřely a v nich stála asi pětačtyřicetiletá dlouhovlasá bruneta.

„Ahoj mami,“ řekla jsem jí.

Losos v kaluži

Markéta Lukášková

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 31 231

Vydání první • Praha 2017 • Ilustrace Lada Brůnová

Grafická úprava Tomáš Cikán • Odpovědná redaktorka

Tereza Macibobová • E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora

Milada

Barbora