Obsah

/ 1 /

/ 2 /

/ 3 /

/ 4 /

/ 5 /

/ 6 /

/ 7 /

/ 8 /

/ 9 /

/ 10 /

/ 11 /

/ 12 /

/ 13 /

/ 14 /

/ 15 /

/ 16 /

/ 17 /

/ 18 /

/ 19 /

/ 20 /

/ 21 /

/ 22 /

/ 23 /

/ 24 /

/ 25 /

/ 26 /

/ 27 /

/ 28 /

/ 29 /

/ 30 /

/ 31 /

/ 32 /

/ 33 /

/ 34 /

Poděkování

_____

DAVID LODGE

Profesorské hrátky

ACADEMIA

_____

© David Lodge, 2001

Translation © Eva Kondrysová, 2002

ISBN 80-200-1038-6

_____

Julii a Stephenovi s láskou

_____

Autorova poznámka:

Gloucesterská univerzita je instituce zcela fiktivní. Nebo alespoň byla v čase, kdy jsem tohle psal.

D. L.

_____

/ 1 /

JEDNA, dvě, tři, zkouška, zkouška… diktafon funguje… Olympus Pearlcorder, koupil jsem ho na Heathrow v bezcelním prostoru, když jsem letěl… kam… už si nevzpomínám, na tom nesejde… Účelem tohoto pokusu je zaznamenat co nejpřesněji myšlenky, které se mi honí hlavou právě teď, což je, moment… 10.13 v neděli 23. úno… do San Diega! Koupil jsem ho, když jsem letěl na konferenci do… Isabel Hotchkissová. Ovšem, San Diego, „Vidění a mozek“.

Koncem osmdesátých let. Isabel Hotchkissová. Zkoušel jsem dosah kondenzátorového mikrofonu… ano… Co jsem to chtěl? Ale o to právě jde, nechtěl jsem nic, rozhodl jsem se nepřemýšlet o ničem určitém, smyslem tohoto pokusu je prostě zaznamenávat náhodné myšlenky, pokud můžeme náhodu považovat za určující moment, náhodné myšlenky, které člověku táhnou hlavou, přesně řečeno mou hlavou, v náhodném čase a na náhodném místě… tedy nikoli skutečně náhodném, přišel jsem do ústavu dnes ráno úmyslně, jelikož vím, že tu v neděli bude pusto a prázdno, že mě lidi nebudou vyrušovat, rozptylovat, špehovat, nikdo tu není, telefony a faxy mlčí, počítače a tiskárny v kancelářích a pracovnách jsou přepnuté do úsporného režimu. Jediný přístroj, který si pro sebe brouká, krom těch v Mozku, je kávovar v klubovně, kde jsem si udělal tohle cappuccino se skořicí bez cukru, než jsem zahájil svůj experiment, pokud to nezní příliš vznešeně… Chtěl bych se jeho prostřednictvím pokusit popsat strukturu, nebo spíš vyprodukovat vzorek, tedy hrubá data, na jejichž základě bych zkusil popsat strukturu nebo z nichž by bylo možno odvodit strukturu… myšlení. Jestli je to proud, jak říkal William James, ten také velmi krásně připodobnil myšlení k ptáku, který letí vzduchem, pak na okamžik usedne, než se opět vznese, a jeho let se vyznačuje… mimochodem, jak já vyznačím písařce, kde končí věta? Budu jí muset k tomu dát pokyny, řekněme krátké odmlčení znamená tři tečky, delší odmlčení tečku za větou, a nový odstavec po výrazně dlouhé pauze… jenže tahle věcička je aktivovaná na hlas, zastaví se, když asi tři vteřiny nic neříkáte, ale v proudu slov nastanou určitě delší odmlky mimo tenhle rámec… Šikovná hračička… Isabel Hotchkissová… Nahrával jsem si nás v posteli, abych vyzkoušel rozsah kondenzátorového mikrofonu, nechal jsem Perličku zapnutou na židli, kde jsem si odložil šaty, jí jsem nic neřekl… prožívala milování s velkým randálem, to mám u ženské rád…

Carrie nechce křičet, leda když jsme doma sami, což se často nestá… Jéžišikriste, tohle si přece nemůžu dát přepsat, vyloučeno, i kdybych to poslal do nějaké agentury pod pseudonymem, z poštovní schránky v Cheltenhamu, bylo by to příliš riskantní… i kdybych předstíral, že je to kus avantgardního románu, ta jména… vždycky je tu riziko, že by jména někdo poznal a poslal text do Private Eye, taky by mě mohli vydírat, do prdele, přece nemůžu celou tu dobu měnit jména, kam bych přišel, narušuje to soustředění, budu si muset ten krám přepisovat sám, do prdele, to je otrava. Ale na druhou stranu je to možná dobře, protože jinak bych podvědomě kvůli písařce své myšlení cenzuroval… Vlastně k tomu možná už došlo, jak jsem si vzpomněl na Isabel Hotchkissovou… koneckonců myšlení charakterizuje především to, že se děje v soukromí, potají, a kdybych věděl, že někdo druhý, třeba i anonymní písařka, mé úvahy vyposlechne, úplně by to celý experiment znehodnotilo, mohlo mě to hned napadnout… Jenomže já si ho vymyslel dnes ráno v posteli, probudil jsem se, byla ještě tma, moc brzy, abych vstal, nespal jsem dobře, bolel mě žaludek, ten předkrm, co Marianna podávala, mi moc nechutnal, krabí paštika nebo co… Potřeboval bych ten software pro rozpoznávání hlasu, kdy se může diktovat rovnou do počítače… ovšem pokud vím, musí se přitom mluvit velice pomalu a zřetelně, což člověka omezuje, brání mu v spontánním projevu, když musí dělat pauzy… takhle… za… každým… slovem… měl bych se o to asi zajímat, zvlášť kdybych dělal víc takovýchto pokusů, a nepochybně se ty programy stále zdokonalují… O čem jsem to mluvil? Nemluvil jsi o ničem specifickém, uvědom si to. Ale bylo to něco zajímavého… Isabel Hotchkissová, ne, ta ne… tedy ne že by nebyla zajímavá… měla dole tak bohaté chloupky, černé a kudrnaté a hustě spletené, jako ptačí hnízdo, skoro bych byl čekal, že tam najdu malé bílé vajíčko, které si zahřívá mezi pysky… James, ano, William James a proud vědomí nebo ptáče vědomí, to je ono… Jen bych rád věděl, kde je ta páska, smazal jsem ji? Nechtěl bych, aby na ni přišla Carrie… zlobila se na mě včera večer, že jsem zesměšňoval, teda podle ní jsem zesměšňoval Laetitii před celou společností, já bych řekl, že jsem s ní debatoval, uváděl věci na pravou míru, Laetitia jedna, kdo se taky může jmenovat Laetitia, Letty není o moc lepší, Laetitia Gloverová a ty její kecy o indiánech a o zemi a náčelníkovi Seattlovi… Ten biftek ve středu byl výtečný… postrádá to ovšem logiku, dát si biftek v restauraci, i když jsem večeřel v grilu hotelu Savoy, tam jistě kupují maso z vybraných stád… ale i tak, je pitomost zavrhnout hovězí doma a dát si ho v restauraci, to musím doznat, jenže doma nepředkládají člověku jídelní lístek, a tak není v pokušení… já k smrti rád šťavnatý biftek, středně propečený, s vypáleným roštem na povrchu, uvnitř růžovoučký a lehce krvavý… (povzdech) … nemoc šílených krav mě připravila, nemoc šílených krav a AIDS mě připravily o dvě největší životní rozkoše, hovězí svíčkovou a šoustačky na divoko, proměnily je v hrozby příšerné smrti… jak smutné. Ani domácí šoustačka už není, co to bývalo, dokud jsme… jestlipak opravdu přestala brát pilulky ze zdravotních důvodů, anebo aby mě donutila používat kondom? Přitom jí sotva můžu vykládat, že už jsem přestal klátit cizí ženské, protože bych tím připustil… ostatně jistě vytušila, že jsem jí celá ta léta nebyl vždycky stoprocentně věrný, ale jaksi mezi námi platilo, že nebude vyvádět, pokud se o tom nedozví… Když se mě zeptala, co jsem si dal na obědě s nakladatelem, řekl jsem kuře, a ona chtěla vědět: „Jaké kuře?“ Plácl jsem, co mi slina na jazyk přinesla, kuře po kyjevsku, což na gril v Savoyi neznělo zvlášť věrohodně, taky ze mě netáhl česnek, Carrie z toho asi vydedukovala, že jsem si to v Londýně s někým rozdával, a oběd s nakladatelem byl jen záminka, to je ironie… Možná že v dohledné vegetariánské budoucnosti lidi budou používat nevěru jako alibi za pojídání masa… šoustat se bude veřejně, a pak se zmizí do nějakého podezřelého masového hotelu, kde se budou pronajímat soukromé jídelny na hodinu… Proč pořád myslím na hovězí? Myslel jsem přece na… na Williama Jamese a vědomí jako proud vědomí, jako pták, co letí a usedá… to je zajímavá otázka: když pták usedne, znamená to, že byla myšlenka dovršena, anebo že v myšlení nastala přestávka, okno, bílé místo nebo spíš bílý šum, protože nějaká činnost v mozku probíhá vždycky, dokud nejste po smrti… Myslím, tedy jsem je v tomhle smyslu pravda… Bude to zřejmě nejznámější věta v celých dějinách filozofie. Která je asi druhá nejznámější? Probíhá myšlení stále, nevyhnutelně, anebo je to tak, jak kdosi oponoval Descartesovi: někdy myslím, a někdy jen jsem… Můžu být bez myšlení? Já jsem, ty jsi, on, ona, ono, oni jsou, to by znamenalo pouhé bytí bez myšlení… ale je myšlení totéž jako být při vědomí, ne… Je přece rozdíl mezi tím, když jsem pasivně při vědomí, přijímám, určuju, organizuju signály smyslům, uvědomuju si, že žiju, že bdím, že reaguju na podněty… takže nikoli v zcela pasivním stavu… ale koherentní myšlenky neformuluju… Takže co když nejde o rozdíl, ale o přetrvávající souvislost mezi téměř vegetativním stavem, ne, to škrtnout, vegetace neznamená být při vědomí, i když si princ Charles tu a tam rád se svými pelargoniemi popovídá… řekněme, že existuje souvislost mezi pouhým zpracováváním smyslových údajů, jako je mi horko, je mi zima, svědí mě tam a tam, na jedné straně a abstraktním filozofickým myšlením na straně opačné, a mezi tím je nekonečné množství odstupňovaných stavů… Ano, ale je možné vykonávat obojí současně, například řídit, je možné řídit auto a neuvědomovat si, co všechno přitom člověk dělá, řadí, brzdí, přidává plyn, etcetera, naprosto suverénně a bezpečně, avšak zároveň přemýšlí o něčem úplně jiném, například o vědomí. Takže co z toho vydedukujeme?

Nic, naprosto nic, na okamžik, i když netrval dlouho, jsem neměl vyjádřitelnou myšlenku ani smyslový vjem, v hlavě prázdno, nemyslel jsem na nic. Já jen byl… Takže když průběh myšlení náhle vypoví, zhroutí se a člověk pouze existuje, přepne se do úsporného režimu, schopen přemýšlení, ale nepřemýšlí… jako pevný disk v počítači, který je zapnutý, ale momentálně se na něm nepracuje, jako kávovar, který si hučí, připraven uvařit kávu, ale momentálně v nečinnosti… Můj experiment je ovšem beznadějně umělý, jelikož když se rozhodnu zaznamenat své myšlenky, nevyhnutelně tím určuji, nebo aspoň ovlivňuji, nač budu myslet… Tak třeba v této chvíli vnímám jistou strnulost v šíji, hýbu hlavou, protahuji se, otáčím křeslem, vstávám, přecházím od psacího stolu k oknu… tohle všechno bych normálně činil bez přemýšlení, dělal bych to „podvědomě“, jak říkáme, avšak dnes dopoledne si své počínání uvědomuji, protože v ruce držím diktafon, Olympus Pearlcorder, zvlášť za účelem… Isabel přednesla v San Diegu velice dobrý referát… o modelování trojrozměrných objektů, poslala mi pak kopii, to je pravá vědátorka, nechá se vomrdat do bezvědomí v hotelovém pokoji, a pak pošle chlapovi kopii svého konferenčního referátu jako pozdrav a vzpomínku… Je už po smrti, chudinka Isabel Hotchkissová, rakovina prsu, někdo mi to řekl, ubohé ženské, hrozí jim pravděpodobnost jedna ku dvanácti, že je vlastní kozy připraví o život… A že měla pěkné kozy, pěkné trojrozměrné objekty, řekl jsem jí, jak si vzpomínám, když jsem jí rozepjal podprsenku a vzal je do ruky… musím se podívat po té pásce, jestli jsem ji nesmazal, s chutí bych si ji znovu poslechl a masturboval přitom na památku Isabel Hotchkissové.

Teď přijde tečka… smrt taky udělá tečku za vším… přestaň s tím, přestaň… na kampusu je liduprázdno, ani se nedi… tak to je zajímavé, koukám teď už chvíli z okna, ale nemyslel jsem na to, co je venku k vidění, namísto toho jsem myslel na Isabel Hotchkissovou, mysl je jako filmová kamera, nemůže zabírat detail a zároveň panorámovat po krajině… a jak jsem přestal myslet na Isabel, vidím najednou kampus nebo to, co je z něho vidět právě teď, kdy na okenní skla dopadají kapky a rozmazávají na nich špínu, to je hlavní nevýhoda těchhle celoskleněných budov, pořád potřebují čistit, musím poslat připiš Správě budov, zbytečně by ses namáhal, zkrouhli jsme jim rozpočet… to je jiná záležitost… Jde o to, nač soustředit pozornost, nemůžete se věnovat víc než jednomu subjektu, jako v obrázkové knížce o kačeru a králíkovi, nevidíte oba najednou, můžete si v ní nanejvýš zalistovat… Venku nechodí moc lidí, není se co divit, deštivá neděle, univerzitní pracovníci sedí doma a probírají se nedělními novinami nad pozdní snídaní, studenti vyspávají chlast a drogy a bitky a šoustání ze sobotní noci, támhle se někdo vypravil běhat, čvachtá kalužemi… měl bych si taky někdy zasportovat, co kdybych zase začal hrát squash, běhat nebudu, nesnáším běhání jen tak… sex je taky dobrý sport, na to nezapomínejme, jedno zašoustání se rovná běhu na jednu míli, a je o hodně příjemnější… Támhle někdo jde, kdopak to je, žena v pršiplášti a s deštníkem, studentka to nebude, ty nenosí pršipláště, chodí ve svetrech a bundách nebo prostě moknou… a je to elegantní pršiplášť, s kapuci a dlouhou volnou sukní, kdo je to… vysoké kozačky… Carrie mívala podobné, taky s vysokými podpatky, procházela se v nich po ložnici jinak nahá, aby mě potěšila… už toho nechala, včera nebyla ochotná ani k rychlovce… já byl pořád ještě nažhavený po tom špásování s Mariannou, ale neměl jsem štěstí… zlobila se na mě, že jsem se vytahoval u večeře, ale proč lidi vypouštějí do světa tak příšerné bláboly… Kdo se to sakra toulá po kampusu v dešti, nezdá se, že má někam namířeno, spíš jako by si jen tak vyšla na procházku, ale kdo by se procházel v tomhle… výborně, sklapla deštník, asi přestává pršet… je to ta ženská, ta spisovatelka, co byla včera taky na večírku, záskok za Russella Marsdena, Helena, jak dál… Helena Reedová, ovšem, bydlí na kampusu v jednom z mezonetků na západním okruhu mezi Severn Hall a squashovými kurty, před večeří mi říkala, že svůj dům na semestr pronajala. „Takže nebudete spěchat do Londýna ve čtvrtek večer a vracet se v úterý ráno jako většina našich hostujících spisovatelů,“ nadhodil jsem. „Nebudu,“ řekla, „spálila jsem za sebou všechny lodě, nebo se říká mosty?“ a usmála se, ale v očích měla pohled jako zvířátko v pasti, když to říkala, má hezké oči, hodně tmavohnědé duhovky, půvabnou tvářičku, rty tvarované do dokonalých oblouků, s velice jemným chmýřím na horním rtu, dlouhý něžný krk, jakou má postavu nebo nohy, to nebylo vidět, měla na sobě dlouhou sukni a volnou halenu, ale není ani hubená, ani tlustá… jak stará, no co, musí jí být nejmíň čtyřicet, jedno dítě má na univerzitě, druhé právě maturovalo, ale nevypadá na to… A co váš manžel, podotkl jsem, všiml jsem si, že má prstýnek, ale nedošlo mi, že říkala můj dům, nikoli náš dům. „Manžel zemřel, bude to už rok,“ odpověděla, a v té chvíli Marianna zatleskala, abychom zasedli k večeři, a já už pak neměl příležitost s ní promluvit, protože jsme seděli u stolu na opačných koncích… zasedací pořádek určila Marianna, zřejmě nechtěla, abych se moc skamarádil s touhle atraktivní novou lektorkou, ještě k tomu vdovou, manžel zemřel na krvácení do mozku, zašeptala mi později Marianna: „Zcela náhle, tragický případ, bylo mu teprve čtyřiačtyřicet, rozhlasový redaktor z BBC…“ Támhle kráčí, vynořila se za rohem Metalurgie, kampak asi jde, co má v úmyslu v neděli o půl jedenácté, když venku prší, jistě je jí smutno, žít tu takhle sama… „Musíte přijít některou neděli na oběd,“ řekla jí Carrie, když jsme včera odcházeli, a ona odpověděla, že by to bylo moc pěkné, zřejmě si padly do oka, Marianna to taky říkala… s Mariannou jsme se fajnově pomazlili v kuchyni mezi hlavním chodem a moučníkem, jezdil jsem jí jazykem v puse a ona mi hnětla zadek, že se mi i teď staví, jen na to pomyslím… Je to náramně vzrušující, tohle večírkové krátké pomazlení beze slov, jak to praktikujeme od předvánočního večírku u Gloverových, kdy jsme oba měli upito, pokaždé když se sejdeme, ačkoli o tom nikdy nemluvíme, rozumí se jaksi samo sebou, že si k tomu musíme vytvořit příležitost, je to taková hra… nebezpečná, a právě proto vzrušující… Marianna to včera zaonačila moc šikovně, když mě požádala, abych jí pomohl odnést špinavé talíře a nechal Laetitii Gloverovou na pokoji, všiml jsem si ale, že se Carrie trochu podivila, s jakou ochotou jsem jí vyhověl, a kdosi, myslím Annabella Riverdaleová, k ní žertem prohodila: „Vidím, že ho máte dobře vycvičeného…“ Jestlipak by Marianna zašla dál? Ne, myslím, že ne, nejspíš si jen ráda představuje, že jsme milenci, Jasper je takový suchar, potřebuje si asi něco v duchu představovat, když ji píchá, a kdybych na ni při tom mazlení promluvil, třeba jen zašeptal „miláčku“, zaznělo by jí to jako zvonění na poplach, ucukla by a učinila všemu konec, protože by z toho byl vážný vztah, a nikoli jen hra… taky dobře, děje se to moc blízko domova.

Další pauza, další okno… Olympus Pearlcorder – proč ho tak pojmenovali? Jistě ne proto, že by z Olympu rozséval perly moudrosti, to by bylo fakt praštěný, ale jak jinak si to vyložit? Vracím se k psacímu stolu, usedám do otáčivého křesla, vzhlížím k oknu plnému bezvýrazné šedé oblohy, jak já nesnáším hnusné anglické podnebí, jen si představte, jak je teď v Bostonu, čirý mrazivý vzduch, oslnivě modré nebe, sníh na zemi jiskří ve slunci, anebo ještě líp je v Pasadeně, pomeranče a citrony visí na větvích v zahradě za domem, na dvorku, jak tomu říkají, i když zmíněný dvůr má tolik akrů jako zázemí papá Thurlowa v Palm Springs… Neměl bych se podívat na e-mail? Ne, stanovil jsem si, že nebudu pracovat, nebudu plnit žádný konkrétní úkol, který by prosadil vlastní strukturu do proudu vědomí, pokud je to proud, v tvém případě spíš stoka, řekla mi jednou Carrie… Protože je lehké simulovat lidské myšlení soustředěné na nějaký úkol, zaměřené k určitému cíli, jako vyhrát v šachách nebo vyřešit matematický úkol, ale jak sestrojit náhodnost, nepředvídatelnost všedního nespecializovaného myšlení, tápavého myšlení, jak reprezentovat jeho architekturu, to je skutečný problém umělé inteligence, jejž by tento pokus možná napomohl řešit…

Mohl bych ji dohonit a předstírat, že se potkáváme náhodou, nebo jí říct: „Zahlédl jsem vás z okna a zdála jste se mi taková opuštěná…“ Ne, to neříkej, lidé neslyší rádi, když se… „Zahlédl jsem vás procházet kolem a napadlo mě, že by vám třeba přišel k chuti šálek kávy, neměli jsme včera možnost trochu si popovídat…“ proč ne?

Je 11.03. Vyšel jsem ven s úmyslem, že ji dohoním, ale zmizela mi, rozplynula se, běhal jsem po kampusu skoro půl hodiny, nikde nebyla, ani v krámě, ani u jezera, knihovna se otvírá až odpoledne, možná že zašla do některé koleje k někomu na kávu, ale to se mi nezdá pravděpodobné, nejspíš se vrátila domů, ale nechtělo se mi zaklepat u ní na dveře, i kdybych si zjistil, kde vlastně bydlí, a pozvat ji sem do ústavu na kávu, chtěl jsem, aby to vyznělo jako spontánní nebo náhodné pozvání, a začal jsem si připadat jako pitomec, zvlášť když se znovu rozpršelo, tak jsem se vrátil a právě včas, protože mě volala Carrie, abych jí někde u pumpy koupil mléko, až se budu vracet k nám na venkov k Podkovám. Říkala, ať přijedu k obědu včas, já se zeptal, co budeme mít, řekla, že vepřovou pečeni na jablkách, zeptal jsem se, jestli bude mít naříznutou křupavou kůrčičku, Carrie řekla, že samozřejmě, a já na to, že v tom případě se určitě neopozdím… Carrie umí nejlepší křupavou kůrčičku, jakou jsem kdy okusil, je křehká a šťavnatá, sliny se mi sbíhají, jen na ni pomyslím. A po obědě, říkala, by Polo a Sok chtěli, abych si s nimi vyjel na horských kolech. „Doufal jsem,“ řekl jsem jí, „že by se kluci mohli dnes odpoledne zabavit sami, a ty a já bychom si mohli v ložnici dát šlofíka.“ „Vyloučeno,“ řekla a položila telefon, ale znělo to spíš pobaveně než naštvaně. Večer už by tedy mělo být všechno v pořádku… Protože mi včera nechtěla dát, tak ji chci… jedině to mě opravdu nažhaví, když mi nechce dát… jinak o tom moc nepřemýšlím, myslím jako předem, ale když jí to navrhnu, a ona z nějakého důvodu nechce, tak mi to nedá, a musím ji mít… Je to vlastně smutné, ale co naděláš. Takoví jsou muži. Takový jsem já. (záznam končí)

_____

/ 2 /

PONDĚLÍ 17. ÚNORA. Tak jsem tady, a už jsem se víceméně i zabydlela. Dali mi domek na kampusu, říkají tomu mezonet (afektovaný pofrancouzštělý výraz, mně odjakživa protivný), stojí jako poslední v řadě pěti podobných, vyhrazených hostujícím profesorům nebo nově přijatým zaměstnancům. Otevřený obývací pokoj s kuchyňkou dole, ložnička s koupelničkou v patře, kam vede volné schodiště. Mně to docela stačí, ale bude se mi stýskat po prostorných pokojích a vysokých štukových stropech doma v Bloomfield Crescent. Celková architektura a zařízení odpovídají přibližně skandinávskému stylu – holé cihly a obílené stěny, nábytek standardní borovice, umělý buklé koberec – připomíná mi to novotel, funkční, ale nudný. Pochopila jsem, že to tady na mou počest renovovali, a tím mi ten interiér bůhvíproč připadá ještě depresivnější. Musím si koupit nějaké plakáty, aby stěny trochu ožily. Škoda že mě nenapadlo přivézt si některý mně milý obrázek – třeba tu litografii Vanessy Bellové, co mám doma. Doma. Musím přestat myslet na domov. Příštích šestnáct týdnů letního semestru jsem doma tady.

Semestr. Kampus. Jak se ty naše vysoké školy od mých mladých let zamerikanizovaly – anebo mi to možná jen tak připadá, protože jsem sama studovala na tradiční univerzitě. Ačkoli v době, kdy jsem byla v Oxfordu, zdejší škola už existovala. Podobným ústavům se říká, pokud vím, univerzita na zelené louce – a krajina je opravdu zelená v místech, kde řeka Severn protéká Cotswolds. Gloucesterská univerzita – ačkoli blíž vlastně leží Cheltenham. Otcové zakladatelé možná usoudili, že jméno katedrálního města dodá škole na vážnosti. „Cheltenhamská univerzita“, to by patrně tak neznělo. Ať tak či tak, dnes je tady, spočívá jak obrovitý betonový vor na zelené krajině gloucestershirské – přesněji řečeno jak dva vory volně k sobě připoutané, jelikož většina budov patří k jednomu ze dvou bloků, navzájem oddělených anglickým parkem s umělým jezerem. Univerzitní areál objíždí celý den školní autobus a lidé ho zdarma využívají podobně jako dopravní servis na letišti. Jasper Richmond, šéf katedry anglistiky a děkan fakulty humanitních věd, mi sdělil, že podle původního záměru z utopických let šedesátých zde mělo vzniknout univerzitní městečko na způsob amerických státních univerzit pro třicet tisíc studentů. Začali tedy stavět z opačných stran stávajících pozemků, humanitní obory z jedné strany a technika a přírodní vědy z druhé, za předpokladu, že meziprostor bude v dohledné době zastavěn. Jenomže výdaje rostly, financí ubývalo a v osmdesátých letech vláda dospěla k závěru, že bude mnohem levnější dosavadní polytechniky proměnit škrtem pera na vysoké školy než stavět další fakulty. Takže Gloucesterská univerzita sotva kdy přesáhne nynější počet osmi tisíc studentů a prostranství mezi humanitními a technickými obory zůstane parkem. „Je z nás teď želbohu architektonická alegorie střetu dvou kultur,“ poznamenal Jasper Richmond s hořkým úsměvem, když jsme vyhlíželi z okna jeho kanceláře v desátém patře věžáku fakulty humanitních věd do parku. Měla jsem dojem, že tuto větu nepronáší před někým nově příchozím poprvé. Vlastně všechno, co říkal, mělo lehce opotřebovaný ráz, jako papír, který po čase, jak jde z ruky do ruky, přestane šustit. Učitelům se to asi nevyhnutelně stává, i univerzitním učitelům, když musí opakovat jedno a totéž pořád dokola.

Přepadají mne výčitky svědomí. Neměla bych mluvit uštěpačně o univerzitních učitelích, když k nim teď sama patřím. Jasper Richmond mi ukázal odstavec v studijních plánech:

Magisterský seminář tvůrčího psaní. Prozaické vyprávění. Úterý a čtvrtek, 14-16 hod. Lektorka: Helena Reedová (dr. R. P. Marsden má tvůrčí dovolenou).

Russell Marsden, kritik, editor a zamlada nadějný autor dvou románů, jednoho zdařilého a druhého už méně, jenž vedl tenhle seminář od prvopočátku, se uchýlil na svou venkovskou chalupu v Dordogne, aby dopsal, anebo možná (jak Jasper Richmond poněkud zlomyslně naznačil) aby začal psát svůj netrpělivě očekávaný třetí román. Dost nemile mne zaskočilo, když jsem po příjezdu zjistila, že Russell Marsden do jižní Francie už odjel, jelikož jsem doufala, že mi s tím seminářem trochu poradí. Zkusila jsem něco podobného jen jednou, když jsem v Morley College vedla večerní kurz, navštěvovaný hrstkou dost nesourodých zájemců, od žen z domácnosti přes nezaměstnané až k penzistům; přijat byl, kdo přišel, někteří k tomu neměli žádné konkrétní předpoklady, a to je sotva odpovídající průprava, abych převzala jeden z nejvyhlášenějších programů tvůrčího psaní v zemi. Studenti, kteří prošli náročným výběrovým řízením z velkého počtu dychtivých uchazečů, jistě vládnou břitkým rozumem a vědí první poslední o postmodernismu a poststrukturalismu, disciplínách, o nichž se šířily jen mlhavé zvěsti ze zámoří, když jsem já byla v Oxfordu, doléhalo to k nám jako vzdálený rachot dřevěných kol na intelektuálních kočičích hlavách Paříže, jako chabá odezva neprostupného žargonu amerických tlustých žurnálů. Když jsem se svěřila se svými obavami Jasperu Richmondovi, řekl mi: „No, já odjakživa zastávám názor, že dobří studenti se nejvíc naučí jeden od druhého.“ Tuším, že mne tím chtěl uklidnit.

Zeptala jsem se ho, jak dlouho je už v Gloucesteru. Povzdychl si: „Tak dlouho, že na to ani nechci pomyslet. Jsem jeden z prvních pionýrů. Od těch dob, kdy tohle všechno (opsal gestem výhled) bylo jedno velikánské staveniště. Na schůzi katedry jsme chodili v holinkách.“ Pronesl to s melancholickou nostalgií.

Jako by se tu stmívalo dřív než doma (už zase), ale to se mi samozřejmě jen zdá. V Londýně se nikdy doopravdy nesetmí. Od milionů pouličních luceren a světelných značek a nasvícených výloh se po obloze šíří tlumená zář, takže se nikdy nezdá černá, spíš pastelově žlutošedá. Tady lucerny zasazené v pravidelných vzdálenostech podél příjezdových cest a bezpečnostní osvětlení lemující pěšiny pro chodce a schodiště působí spíš jako nemohoucí pokusy rozptýlit hutnou tmu zimní noci. Za vnějším oplocením leží jen temná pole a ještě temnější skupinky stromů a z rozsetých farmářských stavení probleskují světélka jak z lodí plujících daleko na moři.

A je tu až strašidelné ticho. Kolem páté zavládla jakási dopravní minišpička, když si univerzitní zaměstnanci vyzvedávali auta z několikapatrového parkoviště (které se sem vůbec nehodí a v tomto pastorálním prostředí působí zvlášť ohavně) a rozjížděli se do svých obydlí v cotswoldských vesnicích nebo do městských činžáků v Cheltenhamu, a skromnější zaměstnanci spolu se studenty, kteří nebydlí na kampusu, nastupovali do autobusů rozvážejících je do jejich domovů a útočišť po kraji; avšak krátce po šesté se na univerzitu sneslo hluboké venkovské ticho. Tady rozeznávám zvuky jednotlivých aut, jak se přibližují, míjejí a vzdalují po silnici před mými domovními dveřmi, na rozdíl od nepřetržitého dopravního hukotu, který tvoří pozadí Londýna.

Kristepane, jak já jsem nešťastná!

Proč jsem sem jen jezdila, to jsem udělala velkou chybu, chci pryč, chci zpátky domů do Londýna, ano, tam jsem doma, ne v téhle fórové škatuli. Mám si troufnout? Proč ne? Ještě jsem tu prakticky nezačala. Se studenty jsem se ještě nesešla, nepřijala jsem od školy žádné peníze. Na tu práci lehce najdou někoho jiného – je plno skvělých spisovatelů, kteří by to brali všemi deseti. Co kdybych zítra časně ráno prostě odjela? Už se vidím: plížím se z domu ještě před svítáním jako zlodějka, házím věci do auta, opatrně zaklapnu kufr, tichounce, abych nikoho nevzbudila, Jasperu Richmondovi nechám lístek na stole v obývacím pokoji spolu s klíči od domu: „Moc se omlouvám, byl to zásadní omyl, vina je jen na mně, neměla jsem se o to místo neházet, prosím, odpusťte mi.“ A pak zabouchnu dveře téhle skandinávské králíkárny, rozjedu se po prázdné silnici, kolem pouličních luceren se vinou mlžné pásy, zpomalím u výjezdní brány a zamávám černému šerifovi, který zívá v jasně osvětlené budce na svém stanovišti. Také mi pokyne, nezdá se mu to divné, zvedne závoru jako na Checkpoint Charlie ve špionážním filmu z dob studené války, a jsem na svobodě! Hurá po cestě k hlavní silnici a na dálnici M5, pak po M42, po M40, a Londýn, Bloomfield Crescent, domov.

Až na to, že čp. 58 na Bloomfield Crescent bylo na dobu nadcházejících tří měsíců pronajato jednomu americkému kunsthistorikovi na tvůrčí dovolené a ten přiletí i s chotí v pátek. No a co, pošlu jim fax: „Omlouvám se, všechno je jinak, byt bohužel není k dispozici.“ Mohli by mě zažalovat? Nepodepsali jsme žádnou smlouvu, ale možná má korespondence také právní platnost… Jenže tyhle plané spekulace jsou stejně k ničemu, když všichni dobře víme (tím „všichni“ myslím své neurotické já a své rozumnější, vnímavé, zapisující já), když víme, no jasně, že je to jen plané fantazírování? A pravý důvod, proč zítra ráno neprásknu do bot, není strach, že by na mě mí američtí nájemníci podali žalobu (a nakonec třeba i Gloucesterská univerzita, která by mě nepochybně mohla obvinit z porušení smlouvy, ačkoli silně pochybuji, že by jim to stálo za námahu), ale protože mi chybí odvaha. Protože bych nesnesla pocit viny, tu ostudu, že jsem se tak ztrapnila, vědomí, že všichni mí známí by se dověděli, že jsem to nedokázala, že jsem zpanikařila, utekla. Když si představím, že bych musela zavolat Paulovi a Lucy a říct jim to, že bych slyšela zklamání v jejich hlase, i když by se jistě snažili svou šílenou matku podržet. Když si představím, jak by se lidé na literárních večírcích pošklebovali a usmívali a marně by se to snažili zaretušovat, až by si šeptem sdělovali nad sklenkami bílého vína: „Támhle je Helena Reedová, jestlipak víš, že šla dělat hostujícího spisovatele na Gloucesterskou univerzitu a hned první den semestru utekla, protože se toho zděsila?“ A možná by dodali: „Ani se jí nedivím, mě by to děsilo taky,“ ale stejně by mi to předhazovali, a já bych si to předhazovala sama.

Příjemně se mi ale takhle fantazírovalo. Dokonce jsem se už rozhodla, kterou kazetu bych si pustila v autě na M5, Vivaldiho koncert pro dechové nástroje, s jeho bujarými, radostnými allegry.

ÚTERÝ 18. ÚNORA. Dnes odpoledne jsem se poprvé sešla se svými studenty v dosti pochmurné posluchárně v osmém patře věžáku fakulty humanitních věd. Rozsadili jsme se na lisovaných plastových židlích kolem velkého stolu, pokrytého lehkým nánosem křídového prachu. Na stěně byly připíchnuté cedule jak dopravní značky s karikaturami a tlustými X, hlásající, že se zde nesmí kouřit, jíst a popíjet. Cožpak se dnes musí mladým lidem výslovně zapovídat, aby ve třídě nejedli a nepili? Moji posluchači se zdáli celkem povzbudivě slušní. Atmosféra byla samozřejmě poněkud napjatá, jak jsme se vzájemně oťukávali. Oni měli tu výhodu, že se znali, protože studovali minulý semestr u Rusella Marsdena. Utvořili už vyhraněnou skupinu, kde si každý přisvojil nebo dostal určitou roli: extrovert, skeptik, šašek, intelektuál, věčný nespokojenec, matička, zlobivé dítě, záhadná bytost atakdále. Měli za úkol ohodnotit to odpoledne pouze jednu osobu; já jsem si musela zapamatovat dvanáctičlenný soubor a rozlišit je. Většinou je jim málo přes dvacet, ale jen pár jich přešlo přímo z prvního ročníku. Víc jich má za sebou už nějaký rok v zaměstnání, přerušili práci, aby mohli studovat, žijí z toho, co si naspořili, nebo si vzali půjčku, a to věru není žádná legrace a mé obavy se tím rozhodně nemírní. Co jim mohu za jejich peníze nabídnout?

Řekla jsem si, že prolomíme ledy, když jim přečtu něco svého. Na prvním semináři to mívalo v Morley College docela dobrý ohlas, ale nevím, jestli to byl dobrý nápad i zde. Přečetla jsem jim pasáž z Oka uragánu. Nikoli z chystaného díla, protože žádné nemám. Co Martin zemřel, nejsem schopna krom tohoto deníku nic psát. Loni v září jsem se pokusila rozepsat nový román, ale prostě to nešlo. Udělalo se mi až fyzicky špatně, jak jsem do toho nutila, a tak jsem to vzdala. Vymýšlet si fiktivní postavy a nechat je dělat různé věci mi připadalo tak marné, tak vyumělkované, když člověk skutečný a blízký a vám drahý byl náhle krutě zbaven života, jako by něčí prsty zamáčkly plamen svíčky, a ----

(Krátké přerušení, protože jsem se rozplakala. Špatné znamení: myslela jsem, že už jsem plakat přestala. Jenže stále znovu objevuji, jakou prázdnotu v mém životě jeho smrt zanechala, je to otřesná hluboká propast, něco podobného, jako když vám vytrhnou zub a vy jazykem pořád ohmatáváte místo, kde býval. Nebo jako neexistující končetina, která, jak je známo, se i po amputaci stále bolestně připomíná.)

Takže jsem jim četla z Oka uragánu, tu pasáž s pouštěním draků. Studenti poslouchali pozorně, zasmáli se nebo usmáli na správných místech, a potom mi kladli inteligentní otázky. Vycítila jsem však jisté zdráhání, jako by se chtěli vyjádřit víc kriticky, ale netroufali si. Možná jen reaguji paranoidně.

STŘEDA 19. ÚNORA. Dnes za mnou přišlo několik studentů na individuální konzultaci do pracovny Russella Marsdena v desátém patře fakulty humanitních věd. Někdo načmáral mé jméno na lístek a dost amatérsky ho připíchl nad jeho štítek. Marsden mi vyklidil pár polic v knihovně a vyprázdnil zásuvky kovového psacího stolu, ale zamkl si skříňku se šanony a zanechal své umělecké plakáty na betonových tvárnicích stěn. Bez nich by ta místnůstka rozhodně působila uboze a depresivně, ale tváří v tvář oněm výrazným dokladům Marsdenova výtvarného vkusu (Mapplethorpe, Francis Bacon, Lucian Freud) se musím bránit neodbytnému pocitu, že jsem tu vetřelec.

První zaklepal Simon Bellamy. Využila jsem té příležitosti a zeptala se ho, proč si včera na semináři posluchači počínali poněkud zaraženě. Simon je třídní extrovert – pěkný kluk, veselý, kudrnatý, umí se vyjadřovat. Skupina si ho zvolila (bez debaty, skoro bezděčně) za svého mluvčího, a proto mi připadalo vhodné, zeptat se právě jeho. Vysvětlil mi, že nevěděli dost dobře, jak se zachovat, protože Russell Marsden jim svá díla nikdy nepředčítal. „Asi nám připadalo,“ prohodil s odzbrojujícím úsměvem, „že kdybychom vaši tvorbu chválili, vypadalo by to jako podlejzání, a zkritizovat ji by nebylo zdvořilé.“ Nato dodal: „Mně ta pasáž fakticky připadala brilantní,“ a spolu jsme se zasmáli nad tím, jak svou chválu předem shodil. Přitom jsem mu uvěřila. Chvále nejspíš uvěříme vždycky. I když víme, že není nezaujatá, usoudíme, že je zasloužená.

Marianna Richmondová, Jasperova žena, mi dnes večer zavolala a pozvala mne v sobotu na večeři, že k nim přijde „pár přátel“, takže se aspoň mám na co těšit. Hrozím se víkendů, zvlášť neděle – tu jsem nikdy ráda neměla. Ta opuštěnost. Ta prázdnota.

V uličce U mezonetů panuje klid. Vedlejší domek je prázdný V dalším bydlí pán z Afriky, který časně ráno odejde a pozdě večer se vrací. Zahlédla jsem ho v čítárně univerzitní knihovny, v sekci společenských věd, a předpokládám tudíž, že tam tráví svůj čas. Za ním je ubytovaný postarší hostující profesor ekonomie z Kanady, přátelský, ale silně nahluchlý. V posledním domku na opačném konci sídlí usměvavá a nemluvná japonská dvojice, jejíž postavení a akademické poslání mi zůstávají utajeny. Pro společenské vyžití se tu mnoho šancí nenabízí. Stále ještě toužebně přemýšlím o útěku, ale jak dny plynou, jeví se to čím dál tím víc vyloučeno, pravděpodobné důsledky stále závažnější, a tak tu přetrvávám a doufám, že dospěji k psychologickému přelomu, k bodu nenávratna, a smířím se s daným údělem. Mezitím mi rozum velí, abych si zrevidovala minulost a zapsala ji: ucházím se zde o místo, nabídnou mi ho, ale když obejdu kampus a důkladně si všechno rozmyslím, zdvořile a s úctou odmítnu a odjíždím, přičemž si celou cestu šťastně pobrukuju s kazetou, vrátím se zpátky do Londýna a k navyklému způsobu života. Vytáhnu ze šuplete trosky zavrženého románu a zjistím, že se to přece jen rozbíhá. V suterénu čísla 58 na Bloomfield Crescent zřídím (bez většího úsilí) samostatný byt, kam se nastěhuje sympatická žena mého věku, rovněž vdova nebo rozvedená, a já v ní získám vítanou společnici a drahou přítelkyni. Opakovaně se přistihnu, jak se takto zasním. Občas si ten byt pronajme muž, a příběh se pak rozvíjí tak ostudně harlekýnovsky, že jej tady ani nemohu zaznamenat. Je to, jako by ve mně existovaly dvě bytosti: ta Helena Reedová, jak ji vidí ostatní lidé, která si zvyká v novém zaměstnání na univerzitě, klidná, výkonná, svědomitá, a jiná, šílená, nehmotná Helena Reedová, která žije svým paralelním životem někde jinde, v hlavě té první.

Oba tyhle životy udržuji v běhu za cenu námahy téměř nesnesitelné. Čekám jen, kdy už nastane noc, a já je budu moci na pár hodin odložit. Spánek je hotové požehnání – želbohu ale požehnání, jímž se není možné vinou jeho samé podstaty vědomě kochat. Nanejvýš nadejde kratičká chvíle příjemné omámenosti, kdy cítíte, že se propadáte do snu, jako po anestetiku, ale zakrátko je konec, probudíte se, nejčastěji ještě před svítáním, trápení a žal na vás dolehnou s novou silou, a vy se nedokážete vpravit do stavu blahého nevědomí. Nejraději bych si zašla na zdravotní středisko a dala si předepsat prášky na spaní, jenže já jsem si na ně tak zvykla v dobách po Martinově smrti a ráno jsem si po nich vždycky připadala jako zombie, že jsem se rozhodla obejít bez nich, pokud to dokážu.

ČTVRTEK 20. ÚNORA. Absolvovala jsem seminář se svými studenty už podruhé. Byl to workshop, což znamená, že někdo čte z rozpracovaného díla (v budoucnu dostanou text předem), ostatní je rozcupují a já zastávám funkci rozhodčího. Takhle je naprogramován celý kurz. Ve čtvrtek odpoledne je workshop. Náplň úterního semináře si určím sama: mohu jim zadat zpracování určitého námětu nebo budeme rozebírat ukázku, kterou vyberu.

Russell Marsden jim kladl na srdce, aby vyjadřovali své názory co nejotevřeněji, a to mne trochu znepokojuje, jelikož jsem byla zvyklá na vzájemně povzbuzovací atmosféru večerních kurzů na Morley. Ráchel McNultyová přečetla úryvek ze svého rozpracovaného románu o mladé holce, vyrůstající na farmě v Ulsteru. Mně připadalo, že prostředí zachytila citlivě a přesvědčivě, i když trochu ploše, ale dva jiní posluchači jí vytkli, že se nezmiňuje o Konfliktu. Vyvstala otázka: je možno psát o Severním Irsku a pominout přitom politickou situaci? Nadhodila jsem diplomaticky, že napjaté rodinné vztahy, jak je Ráchel líčí ve svém románu, mohou symbolizovat rozpolcení celé společnosti, avšak Ráchel, což jí slouží ke cti, zavrhla tento úhybný manévr a prohlásila, že některé věci jsou všeobsáhlejší než politika, a právě o nich by chtěla psát. Tajně jsem s ní souhlasila.

PÁTEK 21. ÚNORA. Pokud vím, snad žádný z mých studentů nebydlí na univerzitě. Většinou si společně najmou byt nebo zařízený podnájem v Cheltenhamu nebo Gloucesteru, někteří zůstávají tam, kde jsou trvale doma, v Londýně nebo jinde, sem dojíždějí jen na tři dny v týdnu a v úterý a ve středu přespávají v penzionech nebo na gaučích u kamarádů. Mám zvláštní pocit, že žiju víc po studentsku než oni. Po včerejším workshopu jsme se všichni odebrali do kavárny Kulturního střediska na šálek čaje, poopravený na časně podvečerní drink, a já poslouchala s jistou závistí, jak si dělají plány na nadcházející víkend mimo kampus. Čím blíž zdejší prostředí poznávám, tím méně se mi zamlouvá jako příprava mladých lidí na budoucí život. Pokud studenti nemají vlastní auta, těžko se dostávají do Cheltenhamu nebo Gloucesteru, a krom toho je nic příliš neláká, aby vynaložili tu námahu. Všechno, co potřebují, si mohou obstarat tady: v univerzitním areálu je minimarket, prádelna, banka, pánské a dámské kadeřnictví, knihkupectví spojené s papírnictvím, několik barů, kaváren a jídelen. V kulturním středisku mají docela dobrou nabídku koncertů, představení zájezdových divadel, výstav i filmů. Podle Simona Bellamyho, který tu byl před pár lety jako řádný posluchač, spousta studentů odsud za celý semestr ani nevytáhne paty. S normálním životem jsou v kontaktu asi tak, jako by žili v manželských ubytovnách na nějaké přísně tajné letecké základně, obehnané elektřinou nabitým ostnatým drátem, nebo obývali umělou družici obíhající zeměkouli. Simon mne ujistil, že jim to bohatě stačí ke štěstí. „Pochopte, že mnozí z nich se poprvé dostanou z domova. Můžou si zaexperimentovat se sexem, pitím, drogami, a to vše s minimálním rizikem vážnějších malérů. Na zdravotním středisku je antikoncepce k mání zdarma. Odpadají problémy s řízením v opilosti. Žádný fízl po vás nechce, abyste ukázali, co máte v kapsách. Nikdo vám neříká, kdy máte jít spát a kdy vstávat, a ať si uklidíte pokoj. Pro většinu puberťáků je to rajský sen. Havaj.“ Zubil se, když vypočítával všechna ta lákadla. Stejně mi ale vrtalo hlavou, jestli po čase jejich kouzlo nevybledne, a co pak? Hrozně depresivní pohled je třeba do nevábné, zakouřené místnosti v přízemí budovy Studentské unie, s linoleem na podlaze, plné hracích automatů a počítačových her. Vypadá to, že mají otevřeno čtyřiadvacet hodin denně, a pokaždé zahlédnu uvnitř pár strnulých postav, které upřeně zírají na obrazovky a ukazatele a občas rozechvěle zapracují s různými tlačítky a páčkami. Pro tohle dřeli k maturitě, dumali nad testy u přijímaček a tahají rodičům peníze z kapes? Jsem tak ráda, že Paul je v Manchesteru a Lucy se dostala do Oxfordu, to jsou aspoň opravdové školy s opravdovými lidmi.

Vidím, že si tady osvojuji špatné návyky. Můj domek je vybaven televizí a já se na ni tenhle týden často dívala. Doma ji málokdy zapnu před zprávami v devět večer, obvykle ještě později, když dávají nějaký umělecký dokumentární pořad nebo film. Tenhle týden jsem při televizi osaměle večeřela, a pak jsem ji nechala běžet, protože kdybych ji vypnula, zavládne tu mrtvé ticho, a hudba vycházející z mého maličkého tranzistorového rádia mi rve uši. A tak jsem viděla všelijaké programy, na které normálně nekoukám, telenovely a rodinné komedie a detektivní seriály, vstřebávala jsem je vytrvale a bez výběru, jako když dítě mlsá z pytlíčku namíchaných bonbonů. Pro jednoduché nenáročné rozptýlení není nic lepšího než podvečerní televize. Žádný výstup netrvá déle než třicet vteřin a příběh skáče z postavy na postavu tak rychle, že skoro ani nepostřehnete, jak šustí papírem.

SOBOTA 22. ÚNORA. Včera večer dávali v televizi po večerních zprávách film Duch, a já se rozhodla, že se na něj podívám znovu, ačkoli jsem ho už viděla – s Martinem – nebo spíš jsem se na něj dívala kvůli tomu, že jsem ho předtím viděla s Martinem. Ten film měl po premiéře překvapivý úspěch, kdekdo o něm mluvil. Nám se také líbil, pokud si vzpomínám, i když jsme dost odsuzovali, že tak lacině využívá nadpřirozena. Zapamatovala jsem si jen holou kostru zápletky: mladý muž je zavražděn, když jde večer se svou dívkou domů, a pak se ji snaží ochránit před darebáky, kteří ho zabili, jenomže jako duch je neviditelný a může s ní komunikovat jen prostřednictvím média. Zvlášť jasně mi v paměti uvízly efekty provázející smrt postav: tak například hrdina se zvedne ze země zdánlivě nezraněn a pochopí, že je mrtvý, až když vidí, jak jeho přítelkyně v zoufalství svírá jeho nehybné tělo v náručí; a když zemřou darebáci, vrhnou se na ně okamžitě černé povykující příšery a kvílící je odvlečou do pekla (tohle provází překvapivý pocit zadostiučinění). A vybavovala jsem si taky, že Whoopi Goldbergová byla ohromně legrační v roli falešného média, a jak je z toho celá pryč, když zjistí, že opravdu navázala kontakt se záhrobím. Tyhle okolnosti zůstaly stejně působivé jako poprvé. Nečekala jsem však, že se mnou tak zamává milostný příběh. Považovala jsem odjakživa Demi Mooreovou za dost prkennou herečku, ale teď se mi jako hrdinka, která ztratila milého, zdála neuvěřitelně dojemná. Když jí oči plavaly v slzách, i já jsem zaslzela. Po pravdě řečeno, proplakala jsem skoro celý film a nad Whoopi Goldbergovou jsem se smála v slzách. Rozum mi říkal, že ten film je laciný, sentimentální, na efekt vypočítaný cajdák, ale bylo to málo platné. Nemohla jsem odolat, ani jsem odolat nechtěla, toužila jsem nechat se unášet mocnou vlnou uvolněných citů. Když hrdinův duch připomíná skeptické hrdince prostřednictvím postavy Whoopi Goldbergové důvěrné i běžné detaily z jejich společného života, které nikdo jiný nemůže znát, a Demi Mooreová pochopí, že s ní mrtvý milenec opravdu navázal spojení, naskočila mi husí kůže. Když si hrdina (nepamatuji si už jeho jméno, ani jméno herce, který ho představoval) osvojí schopnosti poltergeista a využívá jich k zastrašení darebáka, který ohrožuje Demi Mooreovou, radostně jsem zavýskla a zatleskala. A když v neúměrně pošetilé scéně na závěr Whoopi Goldbergová propůjčí hrdinovi své tělo, aby si mohl naposledy v těsném objetí s Demi Mooreovou zatančit na melodii, při níž se na začátku milovali… tak jsem přímo omdlévala přejatou rozkoší a touhou. Potom jsem dlouho ležela ve vaně s horkou vodou, upíjela sklenici vína a v duchu si znovu přehrávala klíčové scény z filmu, a než jsem usnula, tak jsem masturbovala, což jsem dělala naposledy v pubertě, a představovala jsem si, že Martin jako duch vložil svou ruku do mé a že se spolu milujeme.

Když jsem se pak uprostřed noci probudila, měla jsem depresi jako vždycky, ale nestyděla jsem se. Ukázalo se kupodivu, že to byl katarzní zážitek.

NEDĚLE 23. ÚNORA. Ohledně včerejšího večírku u Richmondových – vrcholné společenské události mého prvního týdne na Gloucesterské univerzitě. Bylo to docela zajímavé. Mají pěkný dům ve vesnici asi deset mil odsud – moderní, ale vkusně postavený tradičním způsobem z cotswoldského kamene. Zabloudila jsem na tmavých venkovských cestách, a tak jsem k nim přijela jako poslední. Bylo by těžké zapamatovat si tolik nových tváří najednou, ale Jasper mi naštěstí sdělil, kdo přijde, nad páteční dopolední kávou v profesorské klubovně.

Otevřít mi přišel sám Jasper a trochu mne překvapilo, když mě na uvítanou rázně políbil na tvář. Na to se známe dost krátce, pomyslela jsem si – ale přijala jsem to s pochopením. Držel v ruce sklenici bílého vína a já tušila, že to není první, kterou ten večer vyprázdnil. Vedle něho postával pubertální mladíček, klátil se a neklidně přešlapoval. „Odnes Helenin kabát, Olivere,“ vyzval ho Jasper a představil nás. „Můj syn Oliver – Helena Reedová. Je spisovatelka, Olivere. Píše romány.“

„Egg píše román,“ pronesl Oliver, aniž na mne pohlédl.

„Opravdu?“ odvětila jsem zdvořile. „A kdo je Egg?“

„Egg bydlí v Londýně s Milly a Annou a Milesem.“

„Jsou to postavy z televizního seriálu,“ vysvětlil Jasper. Volnou rukou mi pomohl z kabátu. „Je to o mladých právnících, kteří si společně pronajali dům.“

„Poslední dobou jsem se dost dívala na televizi, ale tohle jsem zřejmě promeškala.“

„Já mám nejradši Milese,“ řekl Oliver s pohledem upřeným někam nad mou hlavu.

„Jdi a pověs Helenin kabát, Olivere, buď tak hodný,“ řekl Jasper a podal mu ho. „Pak můžeš jít a koukat na televizi. Nikdo jiný už nepřijde. Mazej.“

Když Oliver odnášel můj kabát, Jasper řekl: „Oliver je autistický. Měl jsem vás předem upozornit, ale nevzpomněl jsem si.“

„To je v pořádku,“ řekla jsem.

„Považuje seriálové postavy za skutečné lidi.“

„V tom není sám,“ řekla jsem.

„Máte pravdu,“ usmál se Jasper.

Dovedl mě do obývacího pokoje a seznámil s Mariannou, která stála za dveřmi v perfektních černých šatičkách, odlehčených draze vypadající zlatou broží, a manipulovala se světly. V pokoji impozantních rozměrů, s falešným krbem, kde plynem zahřívaná polena poskytují iluzi planoucího ohně, byla spousta hi-tech bodového osvětlení a lamp, jejichž světlo se zesilovalo a tlumilo pomocí vypínačů, jak je Marianna stále dolaďovala, takže člověk měl pocit, jako by se ocitl na jevišti, možná v některém muzikálu Stephena Sondheima: stojíte v koutě a tiše se s někým bavíte, když tu vás náhle zaplaví světlo a všechny tváře se k vám otočí jakoby v očekávání, že teď něco zapějete. Marianna kdysi pracovala v nakladatelství a zjistily jsme, že máme pár společných známých. Teď je doma jako redaktorka na volné noze. Je mladší než Jasper, tuším, že je to jeho druhá manželka. Je hezká takovým velice pečlivě upraveným způsobem (zlatý lak na nehtech ladil s broží) a má emotivní, energické společenské způsoby; očima jezdí po celé místnosti a monitoruje ostatní hosty, zatímco se baví s vámi.

Ostatní hosté byli: profesor Reginald Glover, zarostlý, výrazně obrýlený, marxistický historik, a jeho žena Laetitia, hudební léčitelka, vegetariánka a (jak v průběhu večera vyšlo najevo) zanícená stoupenkyně Přátel Země. Colin Riverdale, svěží mladý asistent na anglistice, a jeho žena Annabella. Colin, zřejmý Jasperův chráněnec, se snažil udělat dobrý dojem. Pronesl ke mně několik lichotivých poznámek ohledně Oka uragánu, natolik specifických, až jsem pojala silné podezření, že se tím v posledních dnech prokousal, aby byl v obraze, až se setkáme. Specializuje se na osmnácté století, podobně jako Jasper. Annabella pracuje v Univerzitní knihovně a zdála se pochopitelně vyčerpaná úsilím zastat zaměstnání při třech malých dětech, z nichž nejmladší spalo v nosítku nahoře v ložnici Richmondových. Za celý večer toho řekla jen málo a v jedné chvíli prakticky usínala. Nicholas Beck, stříbrovlasý profesor dějin umění, byl pozván, aby mi dělal společníka, ale pouze ve smyslu zasedacího pořádku u stolu, protože je to, jak mne Jasper informoval, neženatý homosexuál – odkud to ví, netuším. Přibyl do Gloucesteru poměrně nedávno z Cambridge a ovládá trik tamního výlučného univerzitního stolování, spočívající ve schopnosti zdvořile konverzovat o všem možném, aniž se pronese cokoliv pamětihodného či hlubokomyslného. Jasper se ho stále rozechvěle vyptával, co soudí o vínu – očividně předtím obstarával víno pro svou fakultu. Beck byl zdvořile uznalý, avšak zastřeně kritický vůči Jasperově nabídce, např.: „Australská červená vína se až neuvěřitelně zlepšila.“

Nejpozoruhodnější hosté, o nichž mne Jasper poučil nejpodrobněji, byli Ralph a Caroline Messengerovi. O něm jsem ovšem už něco věděla, protože vystupuje často v rozhlase i v televizi, zvlášť v programu Týden začíná, a recenzuje populárně naučné knihy o přírodních vědách a psychologii v nedělních přílohách. Na zdejší univerzitě je za hvězdu, řádný profesor a ředitel prestižního Holt Bellingova Ústavu pro kognitivní vědu, nevšedně vyhlížející budovy, která trochu připomíná observatoř: Jasper mě na ni upozornil hned první den, když jsme vyhlíželi z okna jeho kanceláře. Odhadla bych, že Messengerovi táhne na padesát, má mohutnou pěknou hlavu: husté kučeravé vlasy nad širokým čelem sčesané dozadu, orlí nos, výrazná brada. V profilu připomíná římského imperátora na staré minci. Caroline, nebo Carrie, jak se jí říká, je Američanka. Zamlada to musela být nevšední krasavice a má stále ještě přitažlivý obličej s velkýma vlhkýma kulatýma očima, husté spletené plavé vlasy, ale její postava je na dnešní náročný vkus příliš kyprá. Měla na sobě nádhernou splývavou hedvábnou róbu, v níž se její barokní tvary dobře uplatnily. Rozhodně je to zajímavá dvojice. Manželovi říká „Messenger“, což má zvláštní dvojsmyslný efekt: napůl je to uctivé, napůl ironické. Na jednu stranu jako by ho to jistým způsobem automaticky vyvyšovalo nad obyčejné smrtelníky, kteří mají křestní jména pro soukromí a příjmení pro profesní prezentaci; ale na druhou stranu takovým absurdně formálním oslovením jako by shazovala manželovy ambice a vymezovala si k němu chladný odstup. S ním jsem si mohla vyměnit jen pár vět, než jsme byli vybídnuti, abychom zasedli k večeři. Hovoří otevřeně, živě, americké výrazivo občas kombinuje s lehce plebejským londýnským přízvukem. Proto je v médiích tak oblíbený, tvrdí Jasper: nepůsobí jako suchý akademik.

Seděla jsem při večeři proti Carrii a zjistila jsem, že se s ní lehko navazuje kontakt, je otevřená a přátelská, jak Američané často bývají. Řekla, že se jí moje romány moc líbily, ale necítila nutnost dokazovat svou obeznalost převyprávěnými pasážemi jako doktor Riverdale. Dala mi pár užitečných rad ohledně nakupování v Cheltenhamu, čímž se zřejmě často zabývá. Jasper mi sdělil, že má vlastní jmění, a dodal: „Mám dojem, že proto jí Ralph zůstává svým způsobem věrný.“ Zeptala jsem se, jaký způsob to je. „No, Carrie vyprávěla Marianně o dohodě, kterou spolu uzavřeli, totiž že ji neuvede do trapné situace na domácím hřišti. Má dost možností pobavit se mimo domov. Na konferencích, na výpravách do médií. Jednou se o něm psalo v Private Eye jako o ‚mediálním vědátorovi‘“. Jasper se nad tou vzpomínkou zachichotal a zeptal se mne, jestli jsem sledovala v televizi Messengerův program o vzájemné interakci mysli a těla. „Jednou jsem z toho kousek viděla,“ řekla jsem.

Po pravdě řečeno, zachytila jsem posledních deset minut závěrečné části zmíněného programu, a to ještě jen náhodou. Vysílalo se to na mne příliš brzy v podvečer, a krom toho mám sklon z lenosti vědecké pořady pomíjet, ale teď lituji, že jsem se nedívala. Utkvělo mi v paměti, jak se ta velká římská hlava odvrátila od nějakého přístroje (mozkový skener nebo něco takového, kde se ležící pacient šoupne dovnitř, jako by se ho chystali vystřelit z děla), načež se naklonila ke kameře a v detailním záběru pronesla téměř vítězoslavně: „Je tedy pocit štěstí – nebo neštěstí – jen otázka ‚zadrátování‘ v hardwaru vašeho mozku?“

Messengerova hlava se zdá neúměrně velká, když ho spatříte celého, protože nohy jsou u něho spíš kratší. Má mohutnou býčí šíji a široká nahrbená ramena, která vysunují hlavu kupředu do vyzývavého, téměř hrozivého postoje. Nepochybně je to impresivní osobnost, v tom se s ním nikdo z ostatních přítomných mužů nemohl měřit – působí výrazně svou přítomností, podobně jako filmové hvězdy nebo významní státníci. Pokukovala jsem po něm napříč přes stůl a pokoušela se analyzovat, v čem spočívá ten efekt: jako by trvale stál v záři reflektorů a ani přitom nezamrkal. Jednou jsem zachytila jeho pohled, a to se na mne mile usmál. Seděli jsme příliš daleko od sebe, abychom si povídali. Jídelní stůl byl tak dlouhý a hostů tolik, že to vylučovalo, aby se všichni bavili společně. Na našem konci, jemuž předsedal Jasper, se debatovalo o současné vášni pro filmové adaptace klasických románových děl a porovnávaly se dvě konkurenční verze Emmy (Nicolas Beck si pedanticky stěžoval, že trávníky v obou adaptacích očividně a anachronicky žali sekačkou), když tu na druhém konci zazněly zvýšené hlasy. Laetitia Gloverová a Ralph Messenger se dostali do sporu kvůli životnímu prostředí.

„Země nám nepatří, my patříme jí,“ prohlásila Laetitia upjatě. „To věděli už indiáni.“

„Indiáni?“ opáčil Ralph Messenger. „Tím máte na mysli ty chlapy, co dokázali zahnat celé stádo bizonů ze skal do propasti, aby si obstarali biftek k večeři?“

„Cituji projev náčelníka Seattla z poloviny devatenáctého století, když americká vláda chtěla vykoupit půdu jeho kmene,“ pronesla Laetitia škrobeně.

„Znám ten projev,“ řekl Ralph. „Napsal ho jistý scenárista pro zdramatizovaný dokument americké televize v roce 1971.“ Annabella Riverdaleová, kterou tahle názorová výměna vytrhla z malátné únavy, se krátce zasmála, a když se vzápětí rozhostilo ticho, honem se to snažila zakamuflovat.

„O žádném takovém televizním programu mi není nic známo,“ ohradila se Laetitia celá rudá. „Četla jsem to v jedné knize. Onen scenárista patrně rovněž.“

„Ten si to celé vymyslel,“ tvrdil Ralph, „a pak to lidé začali citovat v traktátech o životním prostředí, jako by šlo o historickou událost.“

Laetitia hledala pohledem podporu u manžela, ten však seděl se sklopenou hlavou, snad aby neriskoval své akademické renomé na tak nejisté půdě. Laetitii přispěchal galantně na pomoc Jasper.

„I když nejde o historickou událost, Ralphe, v takovém pocitu přesto může být kus opravdovosti.“

„V žádném případě, je to pocit zcela falešný,“ namítl Ralph. „My nepatříme zemi. Země patří nám, protože jsme nejchytřejší z živočichů, kteří na ní žijí.“

„To je názor tak arogantní, tak eurocentrický,“ povzdechla si Laetitia a zavřela oči, aby se sama distancovala co nejpádněji od takové nehoráznosti.

„Proč myslíte, že eurocentrický?“ nadhodil Ralph a bojovně na ni vystrčil hlavu. My ostatní jsme jeden po druhém zmlkli a přestali jíst.

„Právě evropští kolonialisté chápali zemi jako věc, která se dá kupovat a prodávat a zneužívat,“ pravila Laetitia. „Původní domorodci s vrozeným instinktem chrání svá sídliště a využívají jejich zdrojů střídmě.“

„Ale kdepak, primitivním lidem pouze jejich nedostatečná technologie bránila ničit životní prostředí v dosahu pro nás zcela děsivém,“ řekl Ralph.

„Neumím si představit, jak si tím můžete být tak jist,“ namítla.

„Polynésané vyhubili polovinu ptačích druhů na Havajských ostrovech dlouho předtím, než tam přistál kapitán Cook,“ uvedl Ralph. „Maorové na Novém Zélandu vyhubili všechny pštrosy moa a převážnou část mrtvých zvířat ani nespotřebovali. Dodnes indiáni kmene Yuqui v bolivijském deštném pralese češou ovoce tím způsobem, že pokácejí stromy. Ochrana přírody je pojem rozvinutých civilizací.“

„Přestaň se předvádět, Messengere,“ řekla Caroline a my ostatní jsme se s úlevou zasmáli.

„Snažím se jen vyvést Laetitii z omylu,“ bránil se mírně.

„Kdepak, utloukáš ji svou argumentací.“

„Správně,“ vložila se do toho Marianna, která seděla v čele stolu s Ralphem po své pravici a Laetitii o dvě místa dál vlevo. „Dej už Letty pokoj a pomoz mi odnést tohle nádobí do kuchyně.“

A Messenger se usmál a odkráčel za ní z jídelny s hromadou špinavých talířů a se spokojeným výrazem ve tváři jako kluk, který něco provedl, ale nijak se za to nekaje, zatímco Laetitia dotčeně prohlašovala, že by se moc dobře dokázala ubránit sama.

Jasper otevřel další láhve Pinot Noir Gum (nebo co to bylo) a obcházel kolem stolu a naléval. Využila jsem té chvíle, abych si zašla na toaletu, ale zřejmě jsem špatně pochopila Jasperovy pokyny, protože první dveře, které jsem otevřela, vedly do komory s věcmi na úklid a druhé byl zadní východ z domu. Vyšla jsem ven, abych se příjemně nadechla čistého mrazivého vzduchu, a tam se mi přes malý dlážděný dvorek naskytl pohled do jasně osvětlené kuchyně. Ralph Messenger tiskl naši hostitelku na kuchyňské dveře ve vášnivém objetí a ona mu zatínala zlatě nalakované drápy do zadku. Měla zavřené oči – ale stejně by mne byla ve tmě nezahlédla. Vypadalo to, že Jasper Richmond nemá spolehlivé informace o ‚dohodě‘ manželů Messengerových: buď žádná neexistuje, anebo je porušována.

Dnes ráno jsem se probudila s lehkou kocovinou a žaludkem jako na vodě po včerejším hodování a popíjení (obávám se, že jsem měla trochu přebráno, když jsem jela domů, a to velice pomalu a opatrně), tak jsem se šla po snídani projít, abych se nalokala čerstvého vzduchu. Obloha nevypadala slibně – temně šedá houně se prostírala od obzoru k obzoru – a sotva jsem vyšla z domu, začalo pršet. Courat se po kampusu za deštivého nedělního rána nebyl zrovna povznášející zážitek, nicméně jsem to nevzdala a snažila jsem se využít té příležitosti, abych se zorientovala ve zdejším zeměpisném uspořádání, a zjistila, kde jsou různé katedry a fakulty. Budovy ze šedesátých a sedmdesátých let ohlodal už zub času. Betonové fasády vstřebávají déšť nestejnou měrou, jako pijáky, a zářivě barevné panely a dlaždice, jimiž jsou zdi olemovány, aby se oživila převládající šeď, jsou otlučené nebo popraskané a na mnohých místech chybějí. Messengerův Ústav pro kognitivní vědu se zřejmě stavěl teprve nedávno a v náročnějším provedení. Je to kulatá třípatrová budova s kopulí, přeťatou uprostřed mělkou proláklinou: vypadá jako observatoř, až na to, že chybí otvor pro teleskop. Podle Jaspera Richmonda stavbu financovala počítačová firma Holt Belling a byla na to vypsána mezinárodní soutěž. Rozpůlená kopule má symbolizovat dvě mozkové hemisféry. Stěny jsou ze zrcadlových skel. Ráda bych věděla, co ta mají symbolizovat – marnivost kognitivních vědců? O kus dál jsem přišla k další podivně tvarované budově, tentokrát to byl osmihran. Ukázalo se, že jde o ekumenickou kapli a místo sloužící setkáním a bohoslužbám různých křesťanských církví a také (jak vyplývalo z oznámení visících ve vstupním prostoru) buddhistům, bahájcům, transcendentálním meditacím, nadšencům pro jógu, stoupencům taj-či a podobným postmoderním seskupením. Mne ale přilákalo, že se zevnitř ozvaly tóny známé nábožné písně, kterou jsme zpívávali u nás ve farním kostele, když jsem byla malá. „Hospodine, Pane můj, když v bázni boží tápu…“ Ověřila jsem si to na nástěnce: ano, právě začínala katolická mše. Bez rozmýšlení jsem vklouzla do kaple a usedla do poslední řady.

Možná nadešel čas, kdy bych si měla sama doznat, že ve vztahu k náboženství hodně tápu a kolísám. Jsem hluboce vděčná rodičům, že se mi dostalo katolické výchovy, i když jsem si kvůli tomu protrpěla zbytečné výčitky svědomí, frustrace a nudu v dětství a v pubertě; ohlédnu-li se do minulosti, vzpomínám s láskyplnou nostalgií na jeptišky, které mne učily, přestože většinou to byly osoby více či méně vyšinuté vinou pověr a potlačené sexuality, což se i mně usilovně snažily vštípit. Přestala jsem být pravověrnou katoličkou v druhém semestru na Oxfordu, ve stejném čase, kdy jsem přišla o panenství. Mezi oběma událostmi je spojitost – nemohla jsem se poctivě vyzpovídat, že jsem zhřešila, když to byl zážitek tak osvobozující, ani slíbit, že už se toho nedopustím. Intelektuální rozchod s ostatní katolickou doktrínou následoval vzápětí, zda jako důsledek nebo racionální domyšlení onoho morálního rozhodnutí, to je těžko říct. Za pár let jsem se po jistém pokryteckém nátlaku vdávala v katolickém kostele, aby se kvůli mně moji rodiče netrápili, ale také proto, že když se to tak všechno vezme kolem a kolem, nebyla bych si připadala pořádně vdaná, kdyby se to odbylo jen na úřadě. Když se mi pak narodily děti, dala jsem je pokřtít, opět údajně proto, abych vyhověla mamince a tatínkovi, ale tajně i kvůli tomu, že bych jinak cítila jisté znepokojení. Také nám to časem umožnilo posílat je do katolické základní školy. Martinovi to nevadilo, přestože sám byl nevěřící, jelikož uznával, že místní katolická škola je lepší než ty státní a soukromé vzdělávání jsme si v té době ještě nemohli dovolit. Usoudil, že dětem neuškodí, když budou obeznámeny s vlídnějšími mýty katolické věrouky, jako jsou Vánoce a strážní andělé a že lidé po smrti přijdou do nebe, pokud my sami budeme dbát, abychom včas podchytili případné sklony k morbiditě či fanatismu, a že časem z jakýchkoli převzatých náboženských názorů vyrostou, což se i stalo. Děti jsou neuvěřitelně bystré. Paul a Lucy jako by instinktivně pochopili, už od věku pěti – šesti let, že ve škole se musí předstírat víra, která neplatí doma, a snad i naopak, a praktikovali tento dvojí život s pozoruhodnou suverenitou. Na světské střední škole zaujali vůči náboženství zakrátko stejně lhostejný postoj jako většina jejich vrstevníků, mne však těšilo pomyšlení, že v nich raná výchova vypěstovala nadprůměrnou etickou vnímavost a navíc jim poskytla nedocenitelný přístup k literatuře a umění minulých dvou tisíciletí. (Zděsila jsem se, když jsem na semináři minulý čtvrtek seznala, že někteří studenti nepochopili narážku Ráchel McNultyové na novozákonní příběh Marie a Marty).

Poté, co si Paul a Lucy odbyli první přijímání, jsme jako rodina do kostela už nechodili, leda příležitostně na svatby, pohřby a na půlnoční mši o Vánocích s mými rodiči, z úcty k tradici. Po Martinově smrti jsem však sama začala znovu docházet na nedělní mše, vedena řadou zmatených pohnutek. Zoufale jsem potřebovala nějak se utěšit a upokojit, a snad jsem z pověrčivosti i dostala strach, že katolický Hospodin mne potrestal za mé odpadlictví a že bych si ho raději měla znovu usmířit, než stihne nějakou další hroznou pohromou mne nebo děti. Útěchy se mi však nedostalo a strach se mi jevil, jak čas plynul, stále míň důstojný. Potěšilo mne, když jsem viděla ministrovat i děvčata, ale jinak se toho mnoho nezměnilo od té doby, kdy jsem pravidelně navštěvovala katolický kostel. Místní farář byl necharismatický Ir, odsloužil mši, jako by to byla sériová práce, kterou někdo dělat musí, a čím dřív se to odbude, tím líp, a jeho kázání byla urážlivě prostoduchá. Nezašla jsem ke zpovědi ani k přijímání, to se rozumí samo sebou, a po pár týdnech jsem přestala do kostela chodit.

Proč jsem vstoupila do kaple dnes? Moje morálka poklesla hodně hluboko a zřejmě jsem doufala, že tady vládne jiná atmosféra než ve farním kostele: jiná byla, sotva však povznášející. Vnitřní prostor je depresivně pochmurný a holý, prostý sebemenší ukázky religiózního umění nebo symbolismu, aby se tím nikdo z uživatelů nemohl cítit dotčen. Prostý dřevěný stůl slouží za oltář, židle jsou kolem něj rozestaveny do nepravidelného okruhu. Mezi věřícími převládala pochopitelně mládež, doplněná členy učitelského sboru a jejich rodinami. Překvapilo mne a nijak zvlášť nepotěšilo, když jsem na druhé straně místnosti zahlédla Riverdalovy s dvěma batolaty Snažila jsem se chovat naprosto nenápadně, ale neušlo mi, že se na mne Colin usmívá uprostřed „Gloria“.

Liturgie byla vedená neformálním stylem: ministrant měl na sobě sportovní soupravu a tenisky a v hudbě, kterou řídila mladá holka v džínách a s kytarou, převládaly lidové melodie a rytmy. Fakultní dětičky volně pobíhaly a lezly všude kolem, strkaly a tahaly hračky – možná mladý kněz sloužící mši nesebral odvahu vyzvat rodiče, aby jim to nedovolili. Uvědomila jsem si, že je druhá postní neděle. (Půst! Jaký komplex zasutých vzpomínek a pocitů to slovo vyvolává! Jak jsme se postili a zachovávali zdrženlivost na Popeleční středu, a ve škole na čelech děvčat i učitelek tmavé šmouhy popela, které jsme si zbožně celý den nesetřely… „Odříkat si“ sladkosti i cukr do čaje… A s jakou chutí jsme pak baštily čokoládu na Hod boží velikonoční… Rozkoše, jaké přináší odpírání, mnozí mladí lidé nikdy nepoznají.) Kněz na začátek přečetl starozákonní příběh o Abrahamovi a Izákovi – je to dobrý příběh, ale i dost děsivý, jak zdůrazňuje Kierkegaard. Člověk by čekal, že v homilii k tomuto textu při mši na univerzitní půdě zazní výzva, aby věřící s bázní a chvěním uváděli ve skutek své spasení, ale kdepak. Mladý kněz to vykládal jako prostý příklad poslušenství vůli boží, a soustředil se na „požehnání“, jichž se v důsledku toho Abrahamovi dostalo. Z evangelií přišlo na řadu Proměnění Páně, a jak nakonec apoštolově „mezi sebou se dohadovali, co to asi znamená, že ‚vstal z mrtvých‘.“ No ne!

Po mši nebylo možné vyhnout se Riverdaleovým. „Netušil jsem, že jste papeženka,“ pronesl Colin s úsměvem a poslední slovo vyřkl s ironickým otazníkem. Kdyby byl četl ještě další mé romány kromě Oka uragánu, poznal by, že se mi dostalo katolické výchovy.

„Nejsem přísně pravověrná,“ řekla jsem. „Vešla jsem dovnitř jen tak – náhodou jsem měla cestu kolem.“

„Nu, zbloudilé ovečky jsou vždy vítané,“ řekl, což mi připadalo poněkud dovolené, i když to měl být žert. „Smím vás seznámit s otcem Stevem, naším zastupujícím kaplanem?“ pokračoval.

„Ne, díky,“ odvětila jsem chladně, „mám naspěch.“ Annabella se na mne melancholicky a zpola omluvně usmála, když jsem je opouštěla.

Na zpáteční cestě do „la maisonnette“ jsem se zastavila v minimarketu, koupila si troje obsáhlé nedělní noviny a celé odpoledne jsem si pak nostalgicky četla o nových hrách, filmech, výstavách atd., uváděných v Londýně. Než se zešeřilo, šla jsem se znovu projít. Tou dobou se už vyčasilo a nastal rudý zimní západ slunce. Drátěný okolní plot zachytil šikmé paprsky, nakrátko se rozsvítil jako elektrická spirála v toastovači a vzápětí pohasl, když se slunce schovalo za vzdálený kopec. Čím dál víc si tu připadám jako v otevřeném vězení: hravě bych mohla odejít, tak ráda bych odešla, ale předvídatelné důsledky takového počinu mne tu zdržují na čestné slovo. Musím si trest odkroutit.

_____

/ 3 /

Ve středu druhého týdne po začátku semestru se Ralph Messenger a Helena Reedová náhodou potkají na rektorátu v době oběda. Helena stojí ve vstupní hale a prohlíží si výstavu obrazů místního malíře. Ralph ji zahlédne, když projde otáčivými dveřmi, a přistoupí k ní.

„Co o nich soudíte?“ pronese jí za zády, až sebou Helena trhne.

„Jejej… dobrý den. Právě si říkám, že kdyby se ty obrazy nabízely opravdu hodně lacino, možná bych si jeden koupila, abych dodala obývacímu pokoji trochu barevnosti.“

„Barevné jsou, to ano,“ podotkne Ralph, hlavu skloněnou ke straně v hodnotícím pohledu. Jsou to krajinky, vyvedené v křiklavých akrylových barvách, jaké se v přírodě vyskytují zřídka, pokud vůbec kdy.

„Ano, a laciné jsou také. Ale nějak se zdají…“

„Nějak se zdají příšerné.“

Helena se zasměje. „Obávám se, že máte pravdu.“

„Byla jste už na obědě?“

„Právě kráčím do kafeterie.“

„Můžu se k vám přidat?“

„Prosím. Budu ráda.“

„Ale ne v kafeterii.“

„Já obvykle neobědvám příliš opulentně.“

„Ani já, ale dávám přitom přednost pohodlnému prostředí,“ odpoví.

Restaurace v druhém patře je s obsluhou, na stolech jsou ubrusy a vázičky s umělými květinami. Posadí se u okna, odkud je výhled na jezero. Helena si objedná salát, Ralph těstoviny z „Dnes doporučujeme“ a oba se podělí o velkou láhev perlivé minerálky.

„Vlastně jsem vás chtěl pozvat na šálek kávy minulou neděli dopoledne,“ řekne Ralph. „Zahlédl jsem vás, když jste bloudila v dešti jako ztracená –“

„Jak to, že jste mě viděl?“ Zdá se, že ji jeho slova zarazila a zvlášť nepotěšila.

„Z okna mé pracovny. Procházela jste kolem ústavu, když jsem náhodou vyhlédl z okna.“

„Co jste dělal v ústavu v neděli ráno?“

„To víte… resty,“ odpoví neurčitě. „Vyšel jsem ven, ale marně jsem se po vás rozhlížel. Jako byste se rozplynula do vzduchu.“

„Neříkejte.“ Zatváří se trochu rozpačitě.

„Kam jste zmizela?“

„Zašla jsem do kaple.“

„Proč to?“

„Proč asi lidé chodí v neděli do kaple?“

„Jste tedy pobožná?“ V hlase mu zazní jakoby nesouhlas, možná i zklamání.

„Jsem z katolické rodiny. Odpadla jsem od víry, ale –“

„Výborně!“

„Proč to říkáte?“

„Protože s pobožnými lidmi se nedá rozumně o ničem důležitém mluvit. Proto mě asi nenapadlo hledat vás v kapli. Zařadil jsem si vás jako inteligentní, rozumnou osobu. Co jste tedy dělala v kapli, když jste nevěřící?“

„Nevěřím doslova na celou tu komedii kolem,“ odpoví Helena. „Chápete, na neposkvrněné početí a transubstanciaci a papežovu neomylnost a podobně. Někdy se mi ale zdá, že za tím vším musí být jakási pravda. Aspoň doufám.“

„Proč?“

„Protože jinak život nedává smysl.“

„Mně se tak nejeví. Jeví se mi jako nesmírně zajímavý a hluboce uspokojivý.“ „Jste šťastný člověk. Zdraví vám slouží, nemáte hmotné starosti, jste úspěšný v práci –“

„A vy snad ne?“ podotkne Ralph.

„Do jisté míry ano. Ale miliony lidí na tom nejsou tak dobře.“

„Nechme je prozatím stranou. Jak je to s vámi? Proč vás pozemský život neuspokojuje? Nač potřebujete náboženství?“

„Já ho přísně vzato nepotřebuju. V dospělosti jsem se bez něj většinou obešla, ale přijdou chvíle… ztratila jsem manžela, chápete, stalo se to před rokem.“

„Ano, slyšel jsem o tom.“

Helena se odmlčí, jako by čekala, že něco dodá, třeba: „To je smutné,“ ale nestane se tak.

„Došlo k tomu naprosto nečekaně, bez varování. Aneuryzma v mozku. Začalo se nám právě dobře dařit, když se to stalo. Martin byl zrovna povýšen, můj poslední román dostal cenu – chtěli jsme si za část těch peněz dopřát dovolenou. Vlastně jsme si právě prohlíželi katalogy, když…“ Odmlčí se, zřejmě tou vzpomínkou rozrušená. Ralph Messenger trpělivě vyčkává, až se vzpamatuje. „Když omdlel. Upadl do komatu a den nato v nemocnici zemřel.“

„To bylo pro vás jistě kruté, ale pro něho krásná smrt.“

„Jak můžete něco takového říci?“ Zatváří se šokované, pak rozhořčeně, natolik rozhořčeně, že se snad zvedne a odejde pryč. „Bylo mu teprve čtyřiačtyřicet. Mohl se ještě dlouhá léta těšit ze života.“

„Kdoví? Třeba by ho do roka postihla nějaká úděsně bolestivá degenerativní choroba.“

„A třeba taky ne.“

„Pravda, třeba ne,“ uzná Ralph.

„Mohl prožít dlouhý spokojený život, mohl vytvořit spoustu brilantních rozhlasových dokumentárních pořadů, mohl mít vnoučata a vydat se na cestu kolem světa… a kdovíco ještě.“

„Ale o tom on už neví. A neměl ani čas na to před smrtí pomyslet. Zemřel pln naděje. Proto říkám, že to byla krásná smrt.“

Servírka jim přinese jídlo a rozhovor na chvíli umlká, než je obslouží. Heleně tím poskytne možnost, aby se uklidnila.

„Domníváte se tedy, že prostě přestaneme existovat, když zemřeme?“

„Nikoli v absolutním smyslu. Atomy našeho těla jsou nezničitelné.“

„Ale co naše já, naše vědomí, naše duše…?“

„Podle mne to jsou jen pojmy vyjadřující jisté druhy mozkových aktivit. Ty nezbytně zmizí, když mozek přestane pracovat.“

„A nenaplňuje vás to pomyšlení zoufalstvím?“

„Ani ne,“ odpoví v pohodě a natáčí si smetanové stužky tagliatelle na vidličku. „Proč také?“ Strčí si kouřící těstoviny do úst a energicky žvýká.

„Připadalo by mi tak marné trávit dlouhé roky tím, že se vzděláváme, získáváme zkušenosti, snažíme se konat dobro, usilujeme, aby z nás něco bylo, jak se říká, kdyby nic z naší osobnosti po smrti nepřetrvalo. Bylo by to jako stavět krásné hrady z písku pod hranicí přílivu.“

„To je také jediné místo na pláži, kde se hrady z písku dají stavět,“ řekne Ralph. „Krom toho doufám, že zanechám trvalý přínos ve vývoji kognitivní vědy, než zmizím ze scény. Stejně jako vy jistě chováte obdobnou naději v literatuře. V tom spočívá jistý druh života po smrti. Jiný není.“

„No dobře, ale počet autorů, které lidé opravdu čtou i po jejich smrti, je miniaturní. Převážná většina děl se nakonec sešrotuje, doslova i metaforicky.“ Helena odsune pár seschlých lístků salátu s nahnědlými žebry na kraj talíře a ostatní rozkrájí. „Co je to vůbec kognitivní věda?“

„Systematické studium mysli,“ odpoví Ralph. „Je to poslední panenské teritorium vědeckého bádání.“

„Opravdu?“

„Fyzikové mají kosmos prakticky zpracovaný. Je to jen otázka času, kdy vyrukují s nějakou jednotnou teorií. Objev DNA zásadně transformoval biologii. Vědomí je největší bílé místo na mapě lidského poznání. Je vám známo, že teď máme Desetiletí mozku?“

„To jsem nevěděla. Kdo to stanovil?“

„Mám dojem, že to vlastně byl prezident Bush,“ praví Ralph. „Říkal to ovšem na shromáždění vědecké obce. O tenhle obor se poslední dobou zajímají nejrůznější lidé – fyzikové, biologové, zoologové, neurologové, evoluční psychologové, matematici…“

„Ke které skupině patříte vy?“ zeptá se Helena.

„Já jsem začínal jako filozof. V Cambridgi jsem se specializoval na etiku a v doktorské práci jsem se zamýšlel nad filozofií myšlení. Potom jsem odjel na stáž do Ameriky a tam jsem se začal zabývat počítači a UI –“

„Co je UI?“

„Umělá inteligence. Bývaly doby, kdy nad problémem lidského vědomí spekulovalo jen pár filozofů, nikoho jiného to nezajímalo. Dnes je to nejžhavější pole působnosti.“

„A jaké problémy kolem toho jsou?“ zeptá se Helena.

Ralph se zasměje. „Neshledáváte nic překvapivého či zarážejícího na skutečnosti, že jste bytost vybavená vědomím?“

„Ani ne. Co se obsahu mého vědomí týká, ano, to je něco jiného. Emoce, vzpomínky, pocity. Ty jsou velmi problematické. Tohle jste měl na mysli?“

„Také k tomu patří. V odborné literatuře se nazývají qualia.“

„Qualia?“

„To je specifická kvalita našich subjektivních zkušeností z okolního světa – jako je třeba vůně kávy nebo chuť ananasu. Jsou charakteristické, avšak těžko popsatelné. Nikdo zatím nevypátral, jak je vysvětlit. Nikdo nedokázal, že skutečně existují.“ Když vidí, že hodlá oponovat, dodá: „Jistě, zdají se docela reálné, ale mohou to být jen implementace něčeho mnohem fundamentálnějšího a mechaničtějšího.“

„‚Zadrátováni‘ v hardwaru vašeho mozku?“ nadhodí Helena a svou intonací tomu dodá výrazný tázací tón.

Ralph se usměje, zřejmě potěšen. „Sledovala jste tedy můj televizní program?“

„Bohužel jen zčásti.“

„Neztotožňuji se s neurology ve všem. No prosím, mysl je stroj, ale virtuální stroj. Systém systémů.“

„Možná to ani není systém.“

„Ale ano. Všechno ve vesmíru je systém. Jako vědec musíte z takového předpokladu vycházet.“

„Řekla bych, že právě proto jsem se ve škole zbavila přírodních věd hned, jak to bylo možné.“

„Ne, zbavila jste se jich, protože vám je nalévali do hlavy po lžičkách čiré nudy… Každopádně je problém vědomí v podstatě starý princip mysl kontra tělo, jak nám jej odkázal Descartes. Moji doktorandi nazývají náš ústav ‚krám s myslí a tělem‘. Víme, že mysl nepozůstává z nějaké nehmotné strašidelné materie, že to není duch ve stroji. Ale z čeho tedy pozůstává? Jak vysvětlíte fenomén vědomí? Je to pouze elektrochemická aktivita mozku? Vysílají neurony výstupní signály a neuronové spoje je přenášejí po synapsích? V jistém smyslu ano, tohle můžeme verifikovat pozorováním. Dnes už se vám na skenech PET a MRI jednotlivé části mozku rozsvěcují jak hrací automaty, když v pokusné osobě vyvoláte různé emoce a vjemy. Ale jak se tato aktivita přetlumočí na myšlení? Pokud přetlumočení je správný pojem, což nejspíš není. Existuje nějaké anteverbální médium vědomí – ‚mentálština‘, která se v jistém momentu a za jistým účelem změní v artikulovanou mluvu prostřednictvím specifických částí mozku, specializovaných na řeč? Takovéhle otázky mne zajímají.“

„A co když na ně odpověď neexistuje?“

„V oboru jsou lidé, kteří takový názor zastávají. Říkáme jim mysteriáni.“

„Mysteriáni. To má zvuk. Myslím, že jsem také mysteriánka,“ praví Helena.

„Domnívají se, že vědomí je nereprodukovatelný evidentní fakt o světě, který nelze jinak vyjádřit.“

„Hm, já myslela, že je to něco jako Keatsova ‚negativní schopnost‘,“ podotkne Helena. Z jejího hlasu zaznívá jisté zklamání.

„Co je to?“

„‚Když je člověk schopen tápat v nejistotách, záhadách, pochybách, aniž ho podráždění donutí usilovat o fakta a hlas rozumu.‘“

„Ne, tihle chlapi jsou vědci a filozofové, nikoli básníci. Ale dělají chybu, když přestávají usilovat o vysvětlení.“

„A jak si to vysvětlujete vy?“

„Já jsem toho názoru, že mysl je jako počítač – používáte počítač?“

„Mám laptop. Používám ho jako dokonalejší psací stroj. Nemám potuchy, jak dokáže všechny ty kousky, co umí.“

„Fajn. Váš PC je lineární počítač. Vykonává celou spoustu úkolů, jeden po druhém, obrovskou rychlostí. Mozek je spíš jako paralelní počítač, jinými slovy, spouští spoustu programů naráz. To, čemu říkáme ‚pozornost‘, je specifická interakce mezi rozličnými částmi celého systému. Subsystémy a možné vzájemné spoje a kombinace jsou tak početné a složité, že je velmi těžké celý proces simulovat – prakticky nemožné při současném stavu našich znalostí. Ale dojedeme tam, jak s oblibou prohlašovaly Britské dráhy.“

„Chcete tím říct, že se pokoušíte sestavit počítač, který by myslel jako lidská bytost?“

„V podstatě ano, to je konečný cíl.“

„A měl i city jako lidská bytost? Počítač, který by prožíval kocovinu a zamilovával se a trpěl, když ztratí blízkou bytost?“

„Kocovina je bolestný stav, a bolest byla odjakživa těžký oříšek k rozlousknutí,“ pronese Ralph opatrně. „Avšak nejeví se mi jako natrvalo vyloučené vyprojektovat a naprogramovat robota, který by mohl vstoupit do symbiotického vztahu s jiným robotem a posléze jevit symptomy smutku, kdyby onen robot byl vyřazen z provozu.“

„Teď ovšem žertujete.“

„Vůbec ne.“

„Ale vždyť je to absurdní!“ vybuchne Helena. „Jak by mohl robot něco cítit? Vždyť je to jen hromada součástek z kovu a drátů a plastů.“

„V současné době ano,“ řekne Ralph. „Ale není nikde psáno, že by jeho hardware nemohl být v budoucnu zapuštěn do nějaké organické matérie. Ve Státech už vyvinuli syntetickou elektro-mechanickou svalovou tkáň pro roboty. Anebo můžeme vyvinout počítače založené podobně jako biologické organismy na uhlíku namísto na křemíku.“

„Váš krám s myslí a tělem připomíná moderní obdobu Frankensteinovy laboratoře.“

„Kéž by tomu tak bylo,“ povzdechne si se smutným úsměvem Ralph. „Nemáme prostředky na to, abychom si konstruovali vlastní roboty. Naše práce se většinou soustředúje na teorii a modelování. Vyjde to levněji – ale není to zdaleka tak vzrušující. Frankensteinovu laboratoř u nás ještě tak připomíná stěna Maxe Karinthyho.“

„A to je co?“

„Ukážu vám ji, jestli máte čas. A nabídnu vám nejlepší kávovarové kafe, jaké jste kdy ochutnala.“

„Tak ano,“ řekne Helena, „díky.“

Když servírka přinese účet, Ralph si ho vezme, ale Helena trvá na tom, že za sebe zaplatí sama, a on jí to nevymlouvá.

„Nevadí vám jít pěšky?“ zeptá se Ralph, když sestoupí po schodišti do vestibulu.

„Vůbec ne.“

„Kampusový autobus tu staví…“ Pohlédne na bytelné hodinky z eloxovaného kovu. „Přibližně za deset minut.“

„Ráda se projdu,“ řekne Helena. „Je to jediný pohyb, který si tady dopřávám.“

„Já taky. Po kampusu chodím vždycky pěšky, pokud neprší.“

Momentálně sice neprší, ale vypadá to, že co nevidět začne. Nad parkem se pod nízkými šedými mraky prohání vlhký vítr. Vydají se po pěšině kolem jezera, občas v husím pochodu za sebou, když je zazvonění upozorní, že se blíží cyklista. Je středeční odpoledne, a tak se všude projevují známky sportovních aktivit. Z hřišť na východním okruhu sem chabě doléhají povely a pokřik, ragbyový míč stoupá a klesá v točitých spirálách proti nebi. Na jezeru surfuje pár studentů v neoprenových oblecích. Jasně barevná prkna na tmavé hladině jsou pěkná na pohled, ale jezero není na tuhle aktivitu dostatečně rozlehlé: jen se plavidlo trochu víc rozjede, už musí jít do rychlého obratu, aby nenaletělo na břeh nebo do druhého prkna. Každou chvíli končí někdo ve vodě.

„Už vím, co mi to tady připomíná,“ prohlásí Helena najednou. „Gladeworld. Byl jste tam?“

„Ne, co je to?“

„Taková ukázková vesnice vyšší turistické kategorie. Byla jsem tam loni v létě se sestrou a s její rodinou. Rozkládá se na dost velké ploše zalesněné krajiny, kolem dokola obehnaná drátěným plotem. Ubytujete se v domečkách mezi stromy. Uprostřed trčí velká plastiková kopule a pod ní je bazén s takovou jako botanickou zahradou a plno skluzavek a vířivek a podobně. A je tam také supermarket a restaurace a sportovní haly – a umělé jezero na plachtění a windsurfing, jenže na to není dost velké. Tím se mi to připomnělo. Windsurfing a kola. V Gladeworldu není dovoleno jezdit autem, jakmile si vyložíte věci. Kdekdo si pronajímá kola nebo chodí pěšky. Všechno, co na dovolené potřebujete, najdete uvnitř. Za plot se vydat nemusíte.“

„Děsivá představa.“

„Sestřiny děti byly nadšené, to musím uznat. Ale já si připadala trochu jako v zajetí. U vchodu je bezpečnostní stráž, údajně proto, aby se nikdo nepovolaný nedostal dovnitř, ale já se nemohla ubránit pocitu, že tam jsou také proto, aby nás to odradilo od vycházení ven.“

Chvíli kráčejí mlčky.

„Mám takový dojem, jako byste litovala, že jste sem přijela,“ prohodí Ralph.

„Asi se mi jen stýská po domově,“ odpoví Helena. „Jistě si brzo zvyknu a bude se mi tu líbit.“

„Proč jste se o to místo ucházela?“

„Přijde mi vhod ten plat, to za prvé.“

„Vždyť vám dávají žebráckou almužnu!“ prohlásí Ralph a dodá: „Něco o tom vím, protože jsem členem senátní komise pro obsazování akademických funkcí. Projednávali jsme vaši žádost.“

„Vám to možná přijde jako žebrácká almužna, ale já to dost potřebuju,“ praví Helena. „Moje romány mi bohužel příliš nevynášejí. A Martin sice měl uzavřenou životní pojistku, ale z té plyne jen malá roční renta, jinak ale máte pravdu, zdejší plat nebyl jediný důvod. Moje dcera chtěla mít volný rok mezi střední a vysokou školou a tráví ho v Austrálii. Rozhodlo se to ještě za Martinova života a já jí to nechtěla překazit. Dnes se takhle vydávají do světa všichni. A syn je na výměnném studijním pobytu v Iowě – studuje amerikanistiku v Manchesteru. Bez nich se dům zdál najednou moc velký a každý zvuk se tak rozléhal. A všude mi něco připomínalo… Usoudila jsem, že mi změna prostředí prospěje…“

Odmlčí se. Ralph bručivě přitaká.

„A co vy?“ zeptá se Helena. „Vám se tu líbí?“

„Ujde to,“ odpoví, „ale šlo by mi to na mozek, kdybych čas od času nevypadl.“

„Na konference a nájezdy do médií?“

Pohlédne na ni zkoumavě, jako by ho zarazil její způsob vyjádření. „Tak nějak, ano. Na světě jsou horší místa, ale Gloucester je trochu ospalý a provinční. V sedmdesátých letech byla zdejší univerzita v módě, nedostala však do vínku dost financí, aby se mohla rozvinout na životaschopnou úroveň, k serióznímu vědeckému výzkumu to rozhodně nestačí. V současné době upadá, mám-li být upřímný. Je jako fotbalový klub, který se zoufale snaží nevypadnout z ligy. Neuvědomil jsem si to do všech důsledků, když mi nabídli, abych řediteloval ústav. Byl jsem docela spokojený na Cal Tech, ale tohle mi připadalo jako nabídka, která se nedá odmítnout: že si budu práci řídit po svém, v budově k tomu účelu právě postavené podle vítězného návrhu ze soutěže.“ Ukáže směrem k širokému válci, který se teď objevil před jejich očima, s přeťatou kopulí a matnými skleněnými zdmi.

„Bylo mi řečeno, že ta kopule představuje obě mozkové hemisféry,“ prohodí Helena.

„Správně.“

„Proč jsou zdi z reflexních skel?“

„Neuhádla byste to?“

Helena se usměje, jako by si připamatovala něco komického, pak soustředěně nakrčí čelo. „Protože vidíte ven, nikoli však dovnitř? Jako u lidské mysli?“

„Dobře.“ Ralph, spokojený učitel, přitaká. „To máme první část odpovědi. Když se po setmění uvnitř rozsvítí, vidíte zvenčí všechno, co se v budově děje, což symbolizuje poznávací schopnosti vědeckého výzkumu. Aspoň tak si to architekt představoval.“

„Ale když spustíte rolety –“

„Máte pravdu!“ Ralph se zasměje. „Architekt výslovně vyloučil ze svého návrhu jakékoli rolety nebo závěsy, ale lidé si stěžovali, že v kancelářích je nesnesitelně, když se do oken opírá slunce, a tak je musel dodatečně přijmout, a někteří z nás je zatahují, když se zešeří.“

„A je po symbolech.“

„Ne tak docela. I vědomí můžete skrýt za závěsem. Nikdy s jistotou nevíme, co si druhý člověk doopravdy myslí. I kdyby se rozhodl, že nám to řekne, nemůžeme vědět, jestli říká pravdu a celou pravdu. A naopak zase nikdo nezná naše myšlenky tak, jak je známe sami.“

„Což je možná jen dobře. Jinak bychom ve společnosti těžko obstáli.“

„Samozřejmě. Představte si, jak by dopadl sobotní večírek u Richmondových, kdyby měl každý nad hlavou takové bubliny jako v dětských komiksech a uvnitř: ‚Přemýšlí…‘“ Při těch slovech se zadívá Heleně upřeně do očí, jako by uvažoval, co by se v takové bublině objevilo nad ní.

Tváře jí zrůžovějí. „Proto možná lidé čtou romány,“ prohodí. „Aby poznali, jaké myšlenky se rodí jiným v hlavě.“

„Zjistí ale pouze to, co se zrodilo v hlavě spisovateli. O pravé poznání tady nejde.“

„Ne? A co je tedy pravé poznání?“

„Vědecké poznání. Problém je v tom, že omezíte-li bádání o vědomí na to, co lze empiricky pozorovat a měřit, vynecháte právě to nejpodstatnější.“

„Qualia.“

„Správně. Skoro v každé publikaci pojednávající o vědomí najdete tenhle starý vtip: dvojice psychologů-behavioristů je spolu v posteli, a potom se partner zeptá partnerky: ‚Tobě se mnou bylo fajn, ale jak bylo přitom mně?‘“

Helena tenhle vtip nezná a zasměje se.

„Z toho vidíte jádro problému s vědomím,“ řekne Ralph. „Jak můžeme objektivně poznat a zachytit něčí subjektivní, osobní fenomén?“

„Spisovatelé tohle přece dělají už dobrých dvě stě let,“ prohodí Helena povzneseně.

„Co tím myslíte?“

Helena zůstane stát, pozvedne ruku, zavře oči a zjevně se soustředí. Pak začne plynule odříkávat, bez sebemenšího zaváhání i zaškobrtání: „‚Vyčkávala, Kate Croyová, až se otec dostaví, ten ji však nesvědomitě zdržoval, a nastávaly chvíle, kdy se sama sobě zjevovala, ve skle nad římsou, tvář vysloveně pobledlá z podráždění, které ji dohánělo až na hranici rozhodnutí, že odejde, aniž se s ním setká. Na oné hranici se však zarazila; přemístila se, přesedla z omšelé pohovky do křesla potaženého lesklou látkou, která okamžitě – už si to vyzkoušela – vyvolávala pocit klouzavého a lepkavého.‘“

Zírá na ni. „Co je to?“

„Henry James. Úvodní věty Holubičích křídel.“ Helena vykročí a Ralph se jí zařadí po bok.

„Používáte tenhle trik na večírcích – že zarecitujete pasáže z klasických románů zpaměti?“

„Začala jsem psát disertačku o způsobu pozorování u Henryho Jamese,“ praví Helena. „Želbohu jsem ji nedopsala, ale pár klíčových citátů mi uvízlo v paměti.“

„Zopakujte to.“

Helena znovu odříká celou pasáž a dodá: „Vidíte – tady se vám nabídne Katino vědomí, její myšlenky, její pocity, její netrpělivost, váhání, jestli má zůstat nebo odejít, a jak se sama zahlédne v zrcadle, ohavná textura potahové látky na křesle, pocit klouzavého a lepkavého – zamlouvají se vám taková qualia? A přitom se vypráví v třetí osobě, přesnými, elegantními, krásně formulovanými větami. Je to subjektivní i objektivní zároveň.“

„Musím uznat, že to podává působivě,“ řekne Ralph. „Avšak v tomto případě jde o literární fikci, nikoli o vědu. James si může osobovat právo vědět, co se odehrává dotyčné Kate v hlavě, protože jí to tam sám vložil, vymyslel ji. Na základě vlastních zkušeností a lidové psychologie.“

„Henry James má k lidovosti daleko.“

Ralph tuhle námitku nebere. „Lidová psychologie je vžitý termín,“ praví. „Znamená přijímaná moudra a předpoklady na základě zdravého selského rozumu, týkající se lidského chování a motivací, toho, co lidi pohání. Osvědčuje se pro normální společenský život – bez něho bychom se neobešli. A osvědčuje se i v beletrii, od Holubičích křídel až k poslednímu bestselleru… Jenže není natolik objektivní, aby se dal používat i jako vědecká norma. Kdyby ta Kate Croyová byla opravdová lidská bytost, Henry James by si nemohl troufnout vypovídat o jejích pocitech ohledně křesla, pokud by mu to sama nesdělila.“

„Ale kdyby Kate Croyová byla opravdová lidská bytost, vaše kognitivní věda by nám o ní nedokázala povědět nic, co bychom chtěli znát.“

„Nesouhlasím s tím ‚nic‘. Ale ano, uznávám, že v současné době se musíme spokojit s tím, že dosud máme o vědomí menší znalosti, než na jaké si osobují právo romanopisci. A jsme tady.“

Došli k bráně Holt Bellingova ústavu pro kognitivní vědu.

Dveře ze silného bezpečnostního skla, na nichž je vyryt propletený monogram HB, se před nimi automaticky rozestoupí a tiše jim za zády opět rozkrojí vzduch. Foyer prostupuje namodralé podmořské světlo, filtrované barevnými skly v oknech. Zevnitř je patrné, že konstrukce celé budovy je převážně ze skla a oceli. Kanceláře, pracovny a další místnosti vybíhají z centrálního atria. Jejich zaoblené vnitřní stěny jsou skleněné, takže návštěvník přehlédne všechno, co se v jednotlivých kójích děje, ačkoli na pohled se většina lidí zabývá prakticky stejnou činností, totiž sedí u psacího stolu, koukají na monitor a občas něco vyťukají na klávesnici. Všechna tři patra propojuje šachta výtahu, umístěná naproti vchodu, a také otevřené točité schodiště z nerezové oceli a leštěného dřeva, které vystupuje zprostředka přízemí a v patrech ústí do horizontálních ochozů a galerií.

„Nezdá se vám na tom schodišti něco neobvyklého?“ zeptá se Ralph.

„Působí nesmírně elegantně, zvlášť to zábradlí,“ odpoví Helena.

„Ne, o to nejde. Je levotočivé jako dvojitá šroubovice DNA. Spirála takových schodišť bývá řešená opačně.“

„Aha. To by mě nenapadlo.“

Provede ji celým přízemím: centrální administrativa, malá knihovna, přednáškový sál s vyrovnanými sklápěcími sedadly, postgraduální pracovny s řadami identických počítačových terminálů na stolech a klimatizovaná podzemní místnost, kterou Ralph označí za Mozek budovy, plná počítačů různých tvarů a rozměrů, které si samy pro sebe hučí a blikají a na jejichž discích a záznamech je uložena většina práce konané v ústavu. Muž v bílém laboratorním plášti studuje printout u jednoho z nich. Ralph ho představí Heleně jako Stuarta Phillipse, svého správce kolektivních systémů. Helena podotkne, že všechny počítače mají na skříních bílé štítky se svými jmény: „Haddock“, „Thomson První“, „Thomson Druhý“, „Snowy“ atd.

Stuart Phillips jí vysvětlí: „Docházelo by často k omylu, kdybychom je uváděli podle technických údajů – písmeny a čísly –, proto jim dáváme přezdívky.“

„Proč berete všechny z Tintinek?“ zeptá se Helena.

„To zavedl profesor Messenger,“ řekne Stuart Phillips a obrátí se k Ralphovi.

„Naše děti ty knížky milovaly,“ řekne Ralph. „Čtou je s chutí dodnes, a já nakonec taky.“

Zavede Helenu do společenské místnosti v suterénu, vybavené nízkými moderními pohovkami a křesly, ušpiněnými a ošoupanými stálým používáním, a blyštivým švýcarským nápojovým automatem. V rohu se baví tři mladí muži v džínách, sportovních košilích a teniskách. Ralph je Heleně představí jako své doktorandy: Jima, Carla (z Německa) a Kenjiho (z Japonska). Helena se zeptá, na čem pracují. Jim uvede robotiku, Carl emoční modelování a Kenji pronese cosi nezřetelného, co jí Ralph upřesní jako „genetické algoritmy“.

„Pod robotikou si dovedu i něco představit,“ řekne Helena, „ale co je proboha to druhé?“

Carl jí vysvětlí, že emoční modelování jsou softwarové simulace procesů, jimiž city ovlivňují lidské chování.

„Třeba žal?“ nadhodí Helena a pohlédne na Ralpha.

„Správně,“ potvrdí jí. „Ačkoli Carl momentálně pracuje na programu o mateřské lásce.“

„Ten bych ráda viděla,“ řekne Helena.

„Nemůžu vám to demonstrovat, omlouvám se,“ řekne Carl. „Celý program právě předělávám.“

„Až někdy jindy,“ řekne Ralph.

„A ty genetické tentononc?“ obrátí se Helena na Kenjiho. Mladík, jenž neovládá angličtinu tak suverénně jako Carl, celý zpocený vykoktá jakési vysvětlení a Ralph je taktně Heleně tlumočí: „Genetické algoritmy jsou počítačové programy konstruované tak, aby samy replikovaly biofyzikální děje. Všechny programy dostanou jistý úkol, a ty, které jej vyřeší nejlépe, získají možnost další vlastní reprodukce v zájmu příštího úkolu. Jinými slovy, spárují se a kopulují,“ vyjádří to Ralph pro pobavení studentů. „Rozsekneme každý program na dvě části a ty půlky pak prohodíme. Když to párkrát zopakujete, dostanete někdy programy o větší mohutnosti, než by lidský programátor dokázal zkonstruovat.“

„Ale ty se pak mohou vymknout kontrole a ovládnout svět,“ namítne Helena.

„Spíš by pak v nějakém společenském prostředí debatovaly o tom, zda jsou lidské bytosti vybavené myšlením,“ řekne Ralph.

Mladí muži se zdvořile zasmějí. Poté asi usoudí, že by měli projevit víc píle a zaujetí pro své výzkumy, tak se vzdálí a Ralph s Helenou osamí. Zeptá se jí, jakou kávu by chtěla, a stiskne příslušná tlačítka automatu. Když pak upije capuccino s čokoládou rozprášenou po hladině, vyčkávavě se na ni zahledí.

„Mhm, výtečné,“ řekne Helena. „Jen ten plastikový šálek kazí dojem.“

„My domácí tady máme vlastní nádobí,“ odpoví a přejde k dřevěné tabuli, kde visí různě zdobené hrnky na háčcích označených jmény majitelů. Sundá černý hrnek s velkými bílými písmeny BOSS na boku, zasune jej pod trysku a nalije si dvojité espresso s cukrem.

„Nemáte tady zvláštní profesorskou místnost?“ podotkne Helena. „To je velmi demokratické.“

„Všichni naši studenti jsou doktorandi. Nemáme program pro posluchače nižších ročníků, což se univerzitním pánům vůbec nezamlouvá.“

„Proč?“

„Nechci, aby moji lidé plýtvali časem a energií na výuku elementárního programování.“

„Měla jsem na mysli, proč se to nezamlouvá univerzitním pánům.“

„Na počtu studentů závisejí finance. V dnešní době jsou vysoké školy tržní prostředí, chápete.“ Zadívá se na ni přes šálek s kávou. „Tohle je momentálně naše Achillova pata. Mohl bych vám o tom napovídat tolik, že by vám z toho šla hlava kolem.“

„Zkuste to, já něco vydržím.“

„Tedy krátce: tohle pracoviště vzniklo na základě nadace společnosti Holt Belling – zdejší prorektor byl tenkrát kamarád s předsedou jejich správní rady. Zajistili potřebný kapitál a financují polovinu provozních výdajů s tím, že univerzita doplatí druhou polovinu. Toto ujednání se každých pět let obnovuje. Příští rok vyprší druhé pětileté období a Holt Belling už smlouvu neobnoví. Vyjadřují se s obdivem o naší práci, ale prostě si nemohou dovolit dál nás podporovat. Nemám jim to za zlé. Microsoft jim sebral hodně kšeftů a mají problém s hotovostí. Stejně se odjakživa předpokládalo, že časem odpadnou a univerzita převezme plnou odpovědnost za financování našeho ústavu. Jenže univerzita má také hluboko do kapsy. Nový prorektor a jeho Výbor obecného zabezpečení – tak říká svým administrátorům – mi sdělili, že si nemohou dovolit platit celý provoz.“

„Co tedy nastane?“ zeptá se Helena.

„Podle katastrofického scénáře nás rozpustí.“ Se sardonickým úsměvem dodá: „Možná se tu usadí Ústav tvůrčího psaní. Jasper Richmond si naříká, že jsou na anglistice hrozně stísněni. A programy tvůrčího psaní se Výboru obecného zabezpečení náramně zamlouvají.“

„Neříkejte!“ žasne Helena.

„Ovšem. Tyhle kurzy jsou velice populární, o přijetí se uchází spousta žadatelů, mladších posluchačů i postgraduálních. Američané si výměnu v druhém ročníku často odbývají u nás, protože tady dostanou kredity za tvůrčí psaní. Hodně studentů, hodně poplatků. Katedra anglistiky najímá nepříliš majetné spisovatele jako lektory na základě dočasných, krátkodobých pracovních smluv –“

„Za žebráckou mzdu,“ vpadne mu do řeči Helena.

„Za žebráckou mzdu, správně. Dostanou prostý plat bez příspěvků na důchodové pojištění, bez nároku na tvůrčí nebo mateřskou dovolenou. Režijní výdaje u těchhle kurzů musí být zanedbatelné. Z obchodního hlediska je to vysoce výdělečné podnikání s malými náklady. Jestli svět opravdu potřebuje víc spisovatelů, to je věc názoru.“

„Potřebuje víc kognitivních vědců?“

„Podle mne jasně ano. Budoucnost ovládne kybernetika a genetické inženýrství. Bude třeba lidí, kteří rozumějí fundamentálním problémům a možnostem těchto disciplín, ne pouze jejich aplikaci. Jenomže tohle našemu vedení zřejmě nedochází. Ovšem sehnat peníze na základní teoretický výzkum je těžké v každém oboru.“

„Ale nepočítáte přece doopravdy s tím, že vás rozpustí?“

„Ne. No, leda jako s poslední možností. Jsme jedno z mála zdejších světově proslulých pracovišť, měli jsme ohodnocení 5 v posledním přehledu světového výzkumu. Svědčilo by to o špatném managementu, o negativní publicitě ani nemluvě, kdyby od toho univerzita dala ruce pryč. Spíš to vypadá, že po nás budou chtít, abychom si utáhli opasky nebo zavedli studentské programy.“

„Nenašli byste nového sponzora?“

„To není lehké. Původní nadace totiž stanovila jako jednu z podmínek, že tahle budova navždy ponese jméno Holt Bellingův ústav. Jistě si umíte představit, jak by se k tomu stavěla některá z konkurenčních firem. I financování specifických projektů se kvůli tomu těžko získává. Momentálně je pro nás nejnadějnější perspektiva MNO.“

„Ministerstvo národní obrany?“

„Projevili o některé naše práce zájem a publicita je to poslední, oč by stáli. Ať už to dopadne tak či onak, pro mne to bude znamenat víc papírování. Nechme ale nudné administrativní problémy být,“ řekne a vezme prázdný Helenin šálek a svůj vlastní hrnek, odnese je k dřezu, kde její vyhodí a svůj vypláchne. „Ukážu vám teď Karinthyho stěnu.“

Cestou potkají doktoranda Jima, který chodbou provádí malého robota. Je vysoký asi dvě stopy, pohybuje se na třech kolečkách, má otáčivou hlavu, místo očí objektivy a dva mechanické drápy.

„To je Arthur,“ řekne Ralph. „Poslední přírůstek naší stáje. Konfekční nákup.“

Arthur v té chvíli stojí bez pohnutí, čelem do kouta, jako žáček vykázaný na hanbu za to, že zlobil.

„Co dělá?“ zeptá se Helena.

„Obhlíží okolí a ukládá si je do paměti,“ řekne Jim.

Náhle se Arthur na kolečkách otočí a rozjede se chodbou na druhou stranu, kde dosti prudce narazí do zdi.

„Ach jé,“ zamračí se Jim. „V programu je něco špatně.“ Arthur zacouvá od zdi a jakoby omámeně ji pozoruje.

„Tomu asi ještě chvíli potrvá, než si půjde namlouvat jiné roboty,“ prohodí Helena k Ralphovi.

„Ano,“ uzná Ralph. „Budeme rádi, když ho naučíme sbírat smetí z podlahy. Pojďme.“

Ralph dovede Helenu k výtahu. Ten má nejen skleněné stěny, ale i podlahu, takže vidíte pod nohama všechny kabely a celý mechnismus, pokud vás to zajímá, což není Helenin případ.

Zatímco se plynule a v tichu vznášejí, Ralph jí sdělí, že Max Karinthy je americký filozof maďarského původu a amatérský malíř, před časem strávil rok tady v ústavu jako vědecký pracovník během své tvůrčí dovolené z Princetonu a bavil se tím, že s Ralphovým svolením a vlastně na jeho popud vyzdobil třetí patro budovy nástěnnou malbou, zachycující různé známé teorie a myšlenkové experimenty z oblasti kognitivní vědy, evoluční psychologie a filozofie myšlení.

Výtah zastaví u galerie v třetím podlaží a skleněné dveře se s mechanickým povzdechem rozestoupí. „Propána!“ zvolá Helena, když z nich vyjde. Tady nejsou vnitřní stěny místností ze skla jako v obou nižších patrech, ale zděné s omítkou, a vytvořily tak kolem celého kruhového atria zaoblený malířský podklad. Doprava i doleva od výtahové šachty se rozbíhá série navzájem propojených výjevů, postav, vinětek, vyvedených v odvážném expresionistickém stylu, které se setkávají na protilehlé straně ochozu v jakémsi plynulém panoramatu. Oproti přísné a vysoce technické účelovosti celé budovy tady převládá smršť barev a tvarů.

„Působivé, viďte?“ prohodí Ralph a tváří se spokojeně nad její reakcí. „Přejete si prohlídku s komentářem?“

„Buďte tak laskav.“

Vykročí vlevo, Helena za ním. Hned zkraje jí padne do oka obrovský černý netopýr s roztaženými křídly, obklopený jemnými soustřednými kružnicemi, který letí proti divákovi v úrovni očí jak bombardér Stealth.

„Počátkem sedmdesátých let jistý Thomas Nagel, filozof, sepsal proslulé pojednání jaké to je být netopýrem?,“ vykládá Ralph. „Tvrdil, že nemáme absolutně žádnou možnost dospět k poznání, jaké to je být netopýrem – že k tomu existuje jen jediná možnost, totiž netopýrem se stát. Ergo qualia je nepopsatelná, ergo vědecky zkoumat myšlení je vyloučeno. Velmi zjednodušující argument podle mého mínění, ale dostalo se mu kupodivu za málo peněz hodně muziky. Ovšem vybrat si netopýra pro onen myšlenkový experiment bylo obdivuhodně vynalézavé – jsou to tak zvláštní tvorové. Navigují se echolokátorem, podobně jako radar, věděla jste to?“ Ukáže na soustředné kruhy. „Když o tom ten chlapík, co na to první přišel, referoval na vědecké konferenci, jeden starý profesor ho vzápětí prakticky inzultoval, tak mu ten nápad přišel absurdní.“

„Co dělají ti dva netopýři v pozadí?“ zeptá se Helena a ukáže na párek oněch tvorů, kteří jako by se líbali v disneyovsky laděné parodii lidské lásky.

„To jsou netopýři-upíři. Jeden přelévá ulovenou krev do hrdla druhému.“

„Brr! Neměla jsem se na to ptát.“

„Když se netopýři vracejí z nočních toulek, tak zřejmě ti, jimž štěstí přálo, se někdy podělí o zbytky večeře s kamarády smolaři.“

„A jak to souvisí s problémy myšlení?“ ptá se Helena.

„Souvisí to nějak s motivací. Na první pohled se zdá, že jednají altruisticky, ale úspěšný netopýr se rozdělí o získanou krev pouze s tím netopýrem, s nímž má uzavřenou reciproční dohodu pro případ, že by to dopadlo obráceně, takže je ve skutečnosti motivován osvíceným vlastním zájmem. U lidí to probíhá stejně – jak je vidět na takzvaném vězňově dilematu.“

Ralph ukáže na další obraz, kde dva muži v komických pruhovaných trestaneckých mundurech sedí v celách na opačném konci řady prázdných cel a pochmurně hledí mřížemi ven. Mezi nimi stojí vězeňská stráž. „Jde o to, že oba byli obviněni z jistého zločinu a vyzváni, aby proti sobě svědčili. Všimněte si, že jsou izolováni a nemohou mezi sebou komunikovat. Když se zradí navzájem, budou oba odsouzeni k dlouhému trestu. Když jenom jeden z nich vystoupí jako svědek, bude za odměnu propuštěn na svobodu. Pokud budou oba mlčet, mají naději na lehčí trest pro nedostatek důkazů. Podobná dilemata je možno aplikovat na různé jiné situace: v ekonomice, v politice, v rybolovu, na školním hřišti, kdekoliv. Celý život je možno posuzovat jako stálou průběžnou volbu mezi spoluprací a zradou.“

„Myslíte?“

„Vezměte například poslední experimenty s omezováním výdajů na zdejší univerzitě. Vedení fakult a kateder stojí před rozhodnutím buď si odhlasovat škrty v rozpočtu tak, aby se rozestřely co nejvíc po celé škole – a stejně bolestně zasáhly všechny, nebo hlasovat pro drastické škrty v jiných oborech dřív, než to někdo udělá jim. Spolupráce anebo zrada. Matematici propočítali tisíce hodin ve snaze zjistit nejpříznivější poměry v téhle hře. Věnovaly se tomu celé konference. Byla vypsaná mezinárodní soutěž na nejvýhodnější strategii. A víte, jak to dopadlo?“

„Jak?“

„Oko za oko, zub za zub. O.O.Z.Z. Spolupracujete s protihráčem, pokud a dokud nepřestane spolupracovat s vámi, a v onom případě ho příště zradíte vy. Ovšem když protihráč ví, že mu to hrozí, třeba k žádnému podrazu ani nedojde. Díky tomu společnost přetrvává. To je podstata lidské morálky.“

„Hmmm,“ zamumlá Helena, jako by mohla tento názor zpochybnit, ale rozmyslila si to. Přejde k další sekci panoramatu. „A co je tohle?“ Ukáže na obraz muže usazeného za psacím stolem, na němž leží dvě přihrádky nadepsané ‚Přijmout‘ a ‚Odeslat‘ a hromádka knih. Místnost je jinak prázdná a nemá okna. Přihrádky jsou plné papírových svitků pomalovaných ideogramy a další svitky padají škvírou ve dveřích.

„To je Searlova Čínská komora, velice slavný experiment. Vychází z předpokladu, že ten muž dostává otázky v čínštině, jazyku, jejž neovládá slovem ani písmem, ale má k dispozici rozsáhlý manuál v angličtině, podle něhož vybírá na základě tvarů logické odpovědi v čínštině. Celý den dostává otázky, na které správně odpovídá, avšak nerozumí jedinému slovu. Uvědomoval by si, co dělá?“

„Uvědomoval by si, že dělá neuvěřitelně nudnou práci.“

„Správná námitka,“ řekne Ralph. „O to však Searlovi nejde. Ten tvrdí, že muž, jelikož nesporně nevnímá obsah předávaných informací a přitom výkonně jedná jako naprogramovaný počítač, dokazuje, že právě tak nevnímá předávané informace počítačový program. Tudíž umělá inteligence nemá šanci.“

„Tuším, že s tím nesouhlasíte.“

„Ne, nesouhlasím. Protože ani v rámci experimentu není možné vyvinout počítačový program, který by pracoval podle zmíněného vzoru. Anebo kdyby tak pracoval, postupoval by podle jakýchkoli normálních měřítek vědomě.“

„A tohle jsou patrně Číňané, kteří kladou otázky a přijímají odpovědi,“ podotkne Helena a ukáže na početný dav lidí s asijskými rysy v stejných modrých pracovních oděvech, kteří stojí těsně vedle sebe a tisknou si k uchu cosi připomínající mobilní telefony.

„Ne, to je zas jiný myšlenkový experiment. Kdyby se veškeré obyvatelstvo Číny vybavilo dvoukanálovými vysílačkami, získal by se tak model spojení mezi buňkami lidského mozku.“

„Proč právě Čína?“

„Patrně proto, že tam žije nejpočetnější populace se společným jazykem. Číňanů je přes miliardu, pokud vím.“

„Ale Číňané nemají jedinou společnou mluvenou řeč,“ namítne Helena.

Ralph se zasměje. „Opravdu? Pochybuji, že to chlapík, co si vymyslel tenhle experiment, věděl. Každopádně je v každém lidském mozku sto miliard neuronů a možných spojení mezi nimi je víc než atomů ve vesmíru, takže se celý tenhle experiment realitě ani vzdáleně neblíží.“

„Čemu měl tedy sloužit?“

Ralph pokrčí rameny. „To už mi vypadlo z paměti. Jako další argument proti počítačovému funkcionalismu, myslím. A není to jediný podobný experiment. Tady máte další zajímavý pokus.“

Na obraze je opět místnost jako cela, bez oken, ale přeplněná nábytkem a různým zařízením – je tam psací stůl, skříně s dokumentací, police na knihy, počítače a televize. Všechno je natřeno černě a bíle nebo v šedých odstínech, stejně oblečená je i mladá žena za psacím stolem. Má černé rukavice, černé střevíce, průsvitné černé punčochy a bílý laboratorní plášť. Na televizní obrazovce je černobílý výjev. Celá místnost je v podzemí: nad povrchem je vidět v průřezu utěšenou pastorální krajinu v jásavých barvách.

„To je Mary, teoretička barev, duchovní dítko Franka Jacksona. Vychází se z předpokladu, že se od narození pohybuje a vzdělává v černobílém prostředí. Ví naprosto všechno o barvách z teoretického hlediska – zná třeba kombinace různých vlnových délek, které vyvolávají na sítnici barevné vjemy, ale dosud nikdy žádnou skutečnou barvu neviděla. Všimněte si, že v jejím pokoji nejsou zrcadla, takže nezahlédne ani pigmentaci vlastního obličeje, očí, vlasů, a tělo má zahalené. Pak jednoho dne smí vyjít ven, a první věc, kterou spatří, je dejme tomu rudá růže. Bude to pro ni naprosto nový zážitek?“

„Nesporně ano.“

„Totéž tvrdí Jackson. Je to další argument podporující tvrzení, že qualia jsou nevyjádřitelná a nereprodukovatelná.“

„Připadá mi to jako pádný argument.“

„Je pádnější než řada jiných. Ale stejně se vám v té premise předkládá mnohé k věření. Kdyby Mary znala o barvách naprosto všechno beze zbytku – což je víc, mnohem víc, než o nich dosud víme – možná by dokázala simulovat si v mozku zážitek červeně. Například pomocí jistých drog.“

„Co je tohle za lidi?“ zeptá se Helena a ukáže na skupinu postav, které posedávají, stojí nebo chodí sem a tam. „Působí divně, ačkoli bych neuměla říct proč.“

„Jste dobrá, a dobrý je i Karinthy. To jsou zombieové.“

„Zombieové!“

„Ano, pracujeme s nimi často. Zombieové jsou pro filozofii myšlení totéž co krysy pro psychologii a morčata pro lékařskou biologii. Nedivil bych se, kdyby se někde organizovalo hnutí na obranu zombieů a jejich práv.“

„Ale vždyť neexistují!“ zvolá Helena.

„Na spisovatelku lpíte příliš na realitě,“ podotkne Ralph.

„Já jsem realistická spisovatelka.“

„Pro filozofické účely není nezbytně nutné, aby zombieové existovali, ale aby jejich existence byla logicky možná. Pro myšlenkové experimenty jsou užiteční, protože se zjevem ani chováním neliší od lidských bytostí, ale vědomím v lidském smyslu nevládnou. Tak například tihle dlouhovlasí mladíci,“ ukáže na ně, „to je filozof David Chalmers a jeho dvojče-zombie. Jak vidíte, nepoznáte, který je který.“

„Když už je řeč o právech zvířat, co se děje tady s tou kočkou?“ zeptá se Helena. Zastavila se před vyobrazením horizontálně namalovaném přes dveře pracovny jistého profesora D. C. Douglasse. V řadě orámovaných výjevů, připomínajících techniku komiksových seriálů, je nejprve zachycen kouzelník, kterak vkládá somnolentní zrzavou kočku do dřevěné bedýnky, poté následuje soustava složité vědecké aparatury a zavírání víka. Posléze kouzelník zmizí a zůstane tam pouze bedýnka.

„To je Schrödingerova Kočka, proslulá hádanka kvantové fyziky. Aparatura v krabici propojuje přístroj měřící spin elektronu se spouští smrtící injekce. Při tomto experimentu se vychází z předpokladu, že aparatura kočku usmrtí, kdyby spin elektronu mířil ‚vzhůru‘. Avšak podle kvantové mechaniky stav elektronu není nahoru ani dolů, dokud ho někdo nevypozoruje. Tudíž kočka není ani živá, ani mrtvá, dokud někdo bedýnku neotevře.“

„Tím kouzelníkem je sám Schrödinger?“

„Ne, to je matematik Roger Penrose.“

„Má něco společného s profesorkou Robyn Penroseovou?“

„Kdo je to?“

„Bude tenhle semestr přednášet na anglistice. Měla jsem v ruce příslušný informační leták.“

„Nemyslím, že jsou příbuzní. Penrose zastává názor, že kvantová fyzika by mohla rozřešit problém vědomí. Vědomí jako kolaps vlnové funkce. Kvantové kolapsy v mikrotubusech.“

„Tohle už je na mne moc, obávám se,“ řekne Helena.

„Nevysvětluje se to lehce,“ podotkne Ralph. „Říká se, že ten, kdo tvrdí, že rozumí kvantové mechanice, je buď šílenec, nebo lhář.“

V té chvíli se otevřou dveře a na prahu se objeví pomenší pán, svírající v ruce archy papíru. Zarazí se, když zjistí, že mu stojí v cestě, a zamžourá na ně silnými skly brýlí. Prošedivělé vlasy napovídají, že už není mladý, ale tvář má chlapeckou.

„A, Duggers!“ řekne Ralph. „Duggers vám to může vysvětlit lépe, než bych to dokázal já.“

„Vysvětlit co?“ zeptá se ten člověk.

„Kvantovou mechaniku,“ praví Ralph. „Tohle je Helena Reedová, je to spisovatelka a tenhle semestr učí na anglistice.“ K Heleně pak dodá: „Tohle je kolega Douglas C. Douglass, jemuž nikdo neřekne jinak než Duggers.“

„Ta přezdívka mi nikdy nebyla vhod,“ poznamená Duggers kysele.

„Těší mne, že vás poznávám, pane profesore,“ pronese Helena a podá mu ruku. Jeho ledový výraz o pár stupňů roztaje.

„Chtěl jste se mnou mluvit, Messengere?“ zeptá se Ralpha.

„Ne, ukazoval jsem Heleně naši výzdobu,“ řekne Ralph. „Dostali jsme se právě k Schrödingerově Kočce, když jste se zjevil ve dveřích jako kvantový efekt.“

„Je to velmi zajímavé,“ praví Helena a ukáže na umělecké dílo.

„Být po mém, tak to dáme zabílit,“ prohlásí Douglass.

„Propána, a proč?“

„Je to frivolní. A návštěvníky to jen mate.“

„Helenu mate kvantová teorie, Duggersi. Nechtěl byste nám podat vysvětlení?“

„Teď nemohu, omluvte mne. Musím si něco okopírovat.“

Zamkne svou pracovnu a s krátkou úklonou je opustí.

„V tom případě se musím pokusit vysvětlit vám to sám,“ povzdechne si Ralph.

Než tak může učinit, otevřou se dveře výtahu, vyběhne z nich sekretářka z rektorátu a zvolá: „Pane profesore!“ Přiklape k nim na vysokých podpatcích, celá bez dechu, oči vytřeštěné důležitou zprávou. „Pane profesore – Stuart Phillips vás všude hledá. Kapitán Haddock se nám sesypal.“

Ralph se zašklebí. „A kruci.“ Obrátí se k Heleně. „Musím vás bohužel poprosit, abyste mne omluvila.“

„Samozřejmě,“ odpoví Helena.

„Kapitán Haddock je náš e-mailový server. Jestli to během odpoledne nedáme do pořádku, naše osazenstvo začne pociťovat klaustrofobické symptomy.“ Pousměje se, aby dal najevo, že to říká žertem, ale možná to úplně žertem není.

„Stejně už musím jít,“ podotkne Helena. „Ale moc vám děkuji. Bylo to opravdu zajímavé.“

„Výborně. Doufám, že k nám opět zavítáte,“ řekne Ralph. „Sjedeme dolů společně?“ Ukáže na výtah.

_____

/ 4 /

JEDNA, dvě, tři, zkouška, zkouška… (krkne) Pardon! Teď je, kolik to máme, 18.51, středa, 26. února… Jsem ještě u sebe v pracovně, namísto abych byl doma, hřeju si zadek u krbu a vychutnávám první drink za celý den, protože vyvstal nějaký problém v Mozku… Odpoledne za mnou přiběhli, že se Kapitán Haddock sesypal, a ukázalo se, že to asi bude něco s hardwarem nebo možná chyba v síti… momentálně se to tu hemží techniky a elektroniky, pátrají, co se vlastně stalo, a mně se nechce odejít, dokud nebude jasné, že to dali do pořádku… děsí mě představa, co by se stalo, kdyby uprostřed noci Mozek vyhořel, ačkoliv to není moc pravděpodobné… Tak jsem zavolal Carrii, že přijdu později, a chystal jsem se psát hodnocení zaměstnanců, což jsem už delší dobu odkládal… toho pitomého papírování, co se dneska žádá… ale když jsem odemkl registračku, kde uchovávám důvěrné materiály, oko mi padlo na milou Perličku a neodolal jsem, abych si nevyposlechl, co jsem minulou neděli nahrál… Nedostal jsem se ještě k tomu, abych si to přepsal… vážně bych potřeboval tu pomůcku, co mají naše písařky, sluchátka na uších a nožním pedálem se páska spouští a zastavuje… vím, že to mají dole v kanceláři, ale nechci si nic půjčovat, ty ženské by se divily, proč jim to nedám přepsat… objednal jsem Voicemaster, údajně nejlepší hlasový softwarový program na trhu, ale ještě nepřišel, a prý ho musíte nejprve zacvičit, aby uměl rozpoznávat váš hlas, než se s ním dá pracovat… Zkrátka a dobře, přehrál jsem si teď záznam z Perličky a musím konstatovat, že je to naprosto fantastické… experimentální hodnota bohužel sporná… Nejde jen o to, že experiment sám spoluurčuje směr a náplň našich myšlenek… už tím, že je artikulujeme… jakkoli neformálně… když jim dáme tvar mluveného slova, už tím se o něco vzdálíme fenoménu vlastního vědomí… jelikož… jelikož každá věta, kterou vyslovím, třeba zjevně fragmentární a nedůsažná, je výstupem komplexní interakce… konzultace… střetání… mezi různými komponenty mého mozku… je to jako bulletin, dohodnutý text, vykovaný za zavřenými dveřmi po bouřlivé debatě redakčních čičmundů, a poté předaný řečovým centrům v mozku za účelem vnějšího výstupu… A to redakční zpracování nelze zaznamenat ani zachytit, leda jako vzor elektrochemické aktivity probíhající mezi miliony neuronů, která vytváří hezký obrázek na skeneru… Nevadí, možná by stálo za to ještě chvíli pokračovat, něco užitečného z těch záznamů třeba vzejde, například o povaze pozornosti… nemohl bych z toho sice příliš citovat v referátu, jde o projev příliš osobní, příliš odhalující, místy i neslušný… ale fascinující je, že… že přitom člověk jako by tajně naslouchal vlastním myšlenkám… Skoro jsem zalitoval, že záznam končí, vyrušilo mne, nebo spíš upoutalo, když jsem zahlédl Helenu Reedovou bloudit v dešti po kampusu jako ztracená duše… Ukázalo se, že zašla do kaple, byla tam celou tu dobu, co jsem ji hledal, řekla mi to dneska u oběda… narazil jsem na ni před rektorátem a zašli jsme spolu na oběd… bude to nejspíš kvůli té omáčce na špagetách, že mě teď bolí žaludek… je katolička nebo z katolické rodiny… odpadla od víry, ale nedokáže se rozžehnat s celým tím humbukem, stále ještě lpí na představě osobní nesmrtelnosti, v tom není sama, mnozí jinak inteligentní lidé… včetně vědců… a někteří z Darwinových nejbližších spolupracovníků se klaněli modle spiritualismu… Wallace, Galton, Romanes, ti všichni navštěvovali seance, radili se s médii… jako kdyby poté, co odbourali věrohodnost křesťanského náboženství, začali zoufale hledat náhradu za křesťanské nebe… Galton dokonce jednou přemluvil samého Darwina, stálo to v tom životopise, co jsem recenzoval, aby se zúčastnil seance… ale ke cti starého pána nutno dodat, že se sebral a odešel, ať se ve tmě za staženými záclonami drží za ruce a čekají, až kolem nich začnou duchové rejdit… I George Eliotová a její šamstr, jak se jmenoval, Lewes, ti byli také přítomni, pokud si vzpomínám, ta stará kobyla, která o Bohu prohlásila, jak to bylo… Bůh je nepředstavitelný a nesmrtelnost neuvěřitelná, nebo to bylo obráceně… i ta byla ochotná dát spiritualismu šanci… Zabili Boha a nad důsledky zpanikařili, dokonce i Darwin… mimochodem, že by to byla druhá nejproslulejší věta v dějinách filozofie, Nietzschovo „Bůh je mrtev“? Dokonce i Darwin… dost možná byly jeho chronické zdravotní potíže psychosomatického původu. Jako mladý muž byl zdravý a silný, jinak by byl také nepřestál plavbu na lodi Beagle. Jen co ale promyslí teorii evoluce, jen co napíše O původu druhů a ujasní si, co to bude znamenat pro náboženství, začnou se u něho projevovat nejrůznější potíže – vředy, nadýmání, zvracení, zimnice, mdloby… hemoroidy… hučení v uších… černé tečky před očima… jeden malér za druhým… a žádný doktor neuměl stanovit příčinu ani mu od toho odpomoci… jeden tvrdil, že je to potlačená dna, spíš potlačený pocit viny… posléze vyzkoušel všelijaké babské recepty, jakými by se seriózní vědec ani na okamžik nezabýval… jako třeba, co jen to bylo, aha, spoutal se řetězy z mosazných a zinkových drátů… poléval se octem… vysál každý den šťávu ze dvou citronů… koupal se v ledově studené vodě… nic mu neulevilo… Jestlipak všechny tyhle nesmysly nebyly zástupné sebetrýzně za to, že zasadil náboženství smrtelnou ránu…? Ačkoli to nezpůsobila evoluce, ale smrt jeho milované malé Annie, že ztratil víru v Boha… Musíme mít na paměti, že v oněch časech se umíralo mnohem častěji než dnes, běžné dětské nemoci končily smrtí, porody také… Galton a spol. se uchylovali k spiritualismu ani ne tak z touhy po vlastní nesmrtelnosti jako proto, aby se opět setkali se svými blízkými, zvlášť pokud zemřeli v mladém věku. Nepochybně i Helena Reedová se z podobného důvodu uchýlila v neděli do kaple, stále ještě truchlí kvůli manželovi. Zkusil jsem na ni mírnou šokovou terapii tím, že jsem neprojevil konvenční soucit, když v rozhovoru u oběda zahrála na smuteční notu, jednu chvíli jsem už myslel, že uraženě odejde, ale zachovala chladnou hlavu… a zajímavě jsme si pak popovídali o dualismu, vědomí, UI a podobně… Zavedl jsem ji pak sem a ukázal jí Karinthyho panoráma… Je to inteligentní a taky pěkná ženská, postava, kterou v sobotu večer šaty dost halily, dnes ve svetru a v kalhotách víc vynikla, je nesporně dobře tvarovaná… také pleť má pozoruhodně jemnou na ženu, které už mládí dávno prchlo… Má v sobě ale něco melancholického, na mne to dělá dojem, jako by nutně potřebovala, aby se o ni někdo účinlivě staral, řekl bych, že od manželovy smrti s nikým nic neměla, vyzařuje z ní jakoby nimbus odpřisáhnuté cudnosti po vzoru jeptišek… Zajímalo by mě, jak dlouho bych já vydržel bez sexu, kdyby Carrie náhle zemřela, ne dlouho, tuším, vlastně vím, že by to dlouho netrvalo… Je to hrozné, ale… když pomyslím, že by Carrie mohla zemřít dřív než já, nenapadne mě ze všeho nejdřív, jak by mě to zdrtilo a jak bych truchlil, ale hned si představím, že bych byl volný a mohl šoustat jiné ženské, Mariannu nebo Helenu Reedovou nebo která by se naskytla, bez výčitek svědomí či obav, že se na to přijde… Samozřejmě je mi jasné, že bych byl upřímně zarmoucen a zdrcen, kdyby k tomu opravdu došlo, možná že bych i na čas vůbec ztratil zájem o sex, ačkoli to pochybuju… spíš by to bylo naopak, hledal bych útěchu v náručí jiné ženy, ‚Prosím, zůstaň u mne celou noc, potřebuji jen, abych se mohl k někomu přivinout,‘ to je věta přímo neodolatelná… A samosebou bych zdědil aspoň něco z Carriiných peněz, byl bych nejen volný, ale i bohatý, nemá cenu předstírat, že mě i tohle nenapadne, když si představím, že by zemřela… Jak výstižný příklad toho, o čem jsme mluvili dnes odpoledne, o soukromí našeho vědomí, o utajených myšlenkách, to je ta kartotéka, k níž máme klíč pouze my sami, a buď Kristus pochválen, že je to tak… Carrie by byla zdrcená, kdyby věděla, co se mi teď honí hlavou, v životě by mi to neodpustila… a přitom, co já vím, možná ji taky někdy napadne, co kdybych já náhle a bezbolestně zemřel… a představuje si, jak by našla nového partnera, jak by se znovu zamilovala, možná do někoho mladšího a víc romanticky založeného, než jsem já… Trápí mě to pomyšlení? Ne, vlastně ne, protože tomu nevěřím, je to jen hypotetická představa, nemůžu vstupovat do její fantazie tak jako do své vlastní.

Právě mi telefonicky ohlásili, že objevili, co způsobilo ten kolaps… byla to myš, nikoli počítačová myš, ale opravdová, s čtyřma nohama a fousisky… přehryzala drát a spáchala sebevraždu elektrickým proudem – našli její mrtvolu. Takže padám. (záznam končí)

_____

/ 5 /

ČTVRTEK, 27. ÚNORA. Potkala jsem včera na rektorátě Ralpha Messengera, kolem poledního. Mám-li být upřímná (a proč bych nebyla, když to stejně nebude číst nikdo jiný než já), zahlédla jsem ho zrcadlovými okny na schodech před vchodem, když jsem vycházela z dámské toalety, a otálela jsem pak před nějakými příšernými mazanicemi vystavenými ve foyeru s nadějí, že si mne třeba všimne, až vejde – což se i stalo, a šli jsme spolu na oběd. Zmínil se, že mě zahlédl ze své pracovny minulou neděli, když jsem v dešti bloudila po kampusu – jeho sdělení mne zarazilo. Uvažovala jsem, jak jsem se mu asi jevila. Ucouraná? Smutná? Střelená?

Po obědě mne provedl po svém ústavu a bylo to nečekaně zajímavé, obzvlášť něco, čemu říkají Karinthyho stěna – je to panoráma nástěnných maleb ve třetím patře, které zachycují různé teorie a „myšlenkové experimenty“ týkající se vědomí. Vědomí je zřejmě to, co kognitivní vědci studují – momentálně je to žhavé pole působnosti pro vědce různých oborů. Usoudili, že vědomí je „problém“, který je třeba „řešit“.

To jsem nevěděla, a ta informace mi ani není zvlášť vítaná. Odjakživa jsem totiž předpokládala, že vědomí je sféra umění, především literatury, a z ní hlavně románu. O vědomí přece romány, a ty moje rozhodně, pojednávají. Vědomí je moje živobytí. Možná mne právě proto nikdy ani nenapadlo považovat je za problematický fenomén. Vědomí je prostředí našich životů, z něho čerpáme osobní identitu. Problémem je, jak ho zachytit, zvlášť vědomí toho druhého. V tomto smyslu je možno pokládat i romány za myšlenkové experimenty. Vymyslíte si lidi, zasadíte je do hypotetických situací a rozhodnete, jak zareagují. Kritériem „experimentu“ je, jak dalece se jejich počínání jeví zajímavé, věrohodné, co odhaluje o lidské povaze. Jeví komu? Čtenáři – a to nikoli panu recenzentu Chytrolínovi ani paní publicistce Lichotivé ani vaší milující matce ani žárlivé kolegyni, ale jakémusi ideálnímu čtenáři, bystrému, inteligentnímu, náročnému, ale spravedlivému, do jehož osobnosti se pokoušíte vcítit, když své dílo v průběhu vzniku po sobě zas a znovu čtete. Vadí mi jaksi pomyšlení, že věda strká nos do této oblasti, do mé oblasti. Což si věda už nepřivlastnila z reality dost? Musí si osobovat nárok i na nehmatatelnou, neviditelnou podstatu naší bytosti?

Píšu na klávesnici neuměle dvěma prsty, se spoustou překlepů (a z toho důvodu děkuji Bohu – a vědě – za počítač). Jsou slova, která napíšu špatně pokaždé. K nim patří „věda“, která se na mi na obrazovce objeví nevyhnutelně jako „věrda“, podtržená vyčítavou červenou vlnovkou z automatické kontroly pravopisu. Kajícně ji opravím, ale připadá mi, že na „věrdě“ je cosi onomatopoicky výstižného, oč nerada přicházím: vyjadřuje chladný, nelítostný, úzce vymezený charakter vědeckých vysvětlení o světě. Vycítila jsem podobně tvrdý, chladný, téměř bezohledný povahový rys u Ralpha Messengera. Jak zareagoval na Martinovu smrt, když na ni při obědě přišla řeč, to bylo, jako by mi vchrstl ledovou vodu do obličeje. Šokovalo mě to – a rozzlobilo tak, že jsem málem odešla. Ale teď jsem ráda, že jsem zůstala. Jinak bych neviděla Karinthyho stěnu ani to ostatní. Je o čem přemýšlet.

Dnes jsem na závěr workshopu rozdala kopie pasáže z Britské encyklopedie o netopýrech a uložila posluchačům, aby na úterní seminář napsali krátký text na téma „Jaké to je být netopýrem“ ve stylu některého známého současného spisovatele.

Když jsem si svrchu uvedený zápis přečetla, napadlo mne, že námitkám ze strany Ralpha Messengera by nebyla vystavena jedině ta beletrie, která se vůbec nepokouší zachytit vědomí.

Která zůstává na povrchu, pouze popisuje chování a zevnějšek, informuje, co si lidé mezi sebou řekli, avšak nikdy nesdělí čtenářům, co si postavy myslí, nikdy nepoužívá vnitřní monology ani polopřímou řeč, abychom se podíleli na jejich soukromých myšlenkách. Jako Ivy Compton-Burnetová, nebožtík Henry Green, někteří z nouveaux romanciers… Ale tento typ tvorby je nakonec málo uspokojivý – anebo je zajímavý především jako výrazná odchylka od normy. Kdyby se všichni spisovatelé vzdali snah zachytit vědomí, u čtenářů by se brzy projevily symptomy loučení.

Myslím, že jsem na Ralpha Messengera udělala dojem, když jsem mu plynně zarecitovala tu pasáž z Holubičích křídel. Neřekla jsem mu, že jsem ji použila den předtím na semináři, takže jsem ji měla čerstvě v paměti.

PÁTEK 28. ÚNORA. Dnes mi přišel vnitřní poštou separát článku z akademického časopisu Kognitivní věda s připojeným lístkem od Ralpha Messengera: Tohle by Vás mohlo zajímat – RM.

Článek se jmenoval Kognitivní architektura emočních stavů se zvláštním ohledem na žal a napsali jej (pokud „napsali“ je odpovídající výraz, spíše „sestavili“) tři akademici ze Suffolkské univerzity. Začíná definicí žalu: „Delší proces kognitivní reorganizace, charakterizované negativně hodnocenými stavy perturbace, zapříčiněnými vztahovou strukturou reagující na událost smrti.“ Teď je mi to tedy jasné. Tohle jsem absolvovala v prvních měsících po Martinově smrti: trochu kognitivní reorganizace. Ten zoufalý pocit osamění, bezmocné záchvaty pláče, nástrahy, které mi paměť kladla na každém kroku (na tenhle televizní program jsme se dívali spolu, tuhle lampu na čtení jsme si kupovali spolu, spolu jsme – Bože na nebesích! – jedli právě tenhle kuřecí salát od Sainsburyho pár hodin předtím, než ho zasáhlo aneuryzma. I když nám ráno do schránky hodili noviny, hned jsem si vzpomněla, jak jsme si je u snídaně vždycky rozdělili, a tak jsem začala kupovat jiné, i když se mi tolik nezamlouvají.)

Uprostřed článku byl diagram údajně znázorňující architekturu mysli, samé obdélníky a kruhy a elipsy naznačující frenetickou aktivitu (chumáč rozvířených šipek a vytečkovaných čar) v reakci vztahové struktury na událost smrti. „Vztahová struktura“ je zřejmě termín, jejž kognitivní věda používá pro lásku.

SOBOTA 1. BŘEZNA. Zajela jsem dnes do Cheltenhamu za účelem nakupovací terapie, ačkoli už jen vypadnout na pár hodin z kampusu je samo o sobě docela účinná terapie.

Byla jsem v Cheltenhamu pouze jednou, je to už pár let, četla jsem něco na Literárním festivalu, ale pobyla jsem tam příliš krátce, abych se ve městě zorientovala. Projížděla jsem zprvu bezmocně jednosměrnými ulicemi, až jsem zahlédla neoklasicistní obrys městské radnice, kde se místní festivaly konají (je to budova z omšelého hnědého kamene, s předimenzovaným nabubřelým vstupním sloupořadím, která působí jako pěst na oko mezi okolními řadovými domky s bílou štukaturou někdy z počátku devatenáctého století), a pak už jsem věděla, kde jsem. Nechala jsem vůz na prvním parkovišti a vydala se do centra.

Den byl chladný, ale jasný a slunečný, a tak jsem se s chutí procházela snad hodinu po promenádě, porozhlédla jsem se u Waterstona, koupila si blůzu u Laury Ashleyové a kalhoty v Módě do přírody, dala jsem si lehký oběd v kavárně, kde obsluhovaly servírky v starobylém oblečení s malými bílými zástěrkami. Krátce jsem nakoukla do dvoupatrové obchodní pasáže, diskrétně zastrčené v postranní ulici, ale rychle jsem prchla z prostoru plného vydýchaného vzduchu a populárních melodií. Podle ukazatele jsem došla ke galerii výtvarného umění a k místnímu muzeu, zaměřenému na dějiny lidového umění a na design – má to svou logiku, protože v Cheltenhamu, kam vám oko padne, se opravují a renovují staré vily a řadové domy, zvenčí i uvnitř, jako by tu vládl kolektivní kult krásného bydlení. V muzeu mají docela zajímavé věci o Williamu Morrisovi i uměleckoprůmyslové exponáty a koupila jsem si tam pár secesních plakátů, aby můj obývák trochu prokoukl.

Vracela jsem se po promenádě, podél impozantní regentské fasády radniční budovy, kolem pořímštělé Neptunovy fontány, na slunci svítivě perlící, kolem Císařských zahrad a hotelu U královny, důstojného, bílého a majestátního jako předválečné parníky společnosti Cunard kotvící u mola, až jsem došla do ulice Montpellier, kterou mi doporučovala Caroline Messengerová, a skutečně je moc pěkná, s butiky, speciálními obchody a galeriemi půvabně zasazenými do dobře udržované široké dopravní tepny. Na jejím konci je podivuhodná rotunda, inspirovaná římským Pantheonem a brilantně adaptovaná na banku Lloyds.

Říkala jsem si v duchu, jak je tu příjemně a že si dnes krásně užívám, ale jedno jediné že tomu chybí – abych měla někoho vedle sebe, s kým bych si o tom povídala; a sotva jsem to domyslela, zatímco jsem nepřítomně zírala do výlohy obchodu se zdravou výživou a už už pociťovala chladný závan počínající deprese, když tu zacinkal starobylý zvonek nad dveřmi a z nich se jako na zavolanou vynořila sama Carrie. Měla na sobě jasně červený kabátek, dlouhé světlé vlasy jí zpod pletené mohérové čapky volně vlály, na tvářích svítil ruměnec a v srpovitě klenutých rtech se ukázaly dokonalé zuby v širokém úsměvu, když mne poznala. Pozvala mne k nim domů na čaj a já jsem po minimálním zdvořilostním zaváhání ráda souhlasila.

Carrie zaparkovala auto v sousední rezidenční ulici Lansdown Crescent, vznosném oblouku městských řadových domů, vestavěných do svahu. „Jeden z nich si koupil Nicolas Beck,“ řekla mi Carrie. „Renovuje ho s vytříbeným vkusem. Je samozřejmě nádherný, ale není to praktické bydlení pro požadavky moderní rodiny. Samé schody, žádné garáže, zahrádky nestojí ani za řeč.“ Poznamenala jsem, že je to typické pro lázeňská města, kde se všechno staví s úmyslem domy pronajímat. „Máte naprostou pravdu,“ uznala a rozjela se. „I my máme zahradu vzhledem k velikosti domu sice malou, ale našim potřebám docela vyhovuje. A máme dům na venkově, jede se tam asi půl hodiny, u Stowu, kde trávíme víkendy. Musíte nás navštívit.“

Messengerovi bydlí v městské části zvané Pittomsville, nazvané po podnikateli Josephu Pittomovi, který ji začal stavět roku 1820. „Američané v tom slyší ‚vily pitomců‘,“ řekla Carrie. „Jistě si umíte představit, jak se přátelé doma chechtají, když jim řeknu, kde bydlíme.“ Předpokládám ale, že je smích přejde, když sem zavítají. Pittomsville je kouzelné zahradní městečko s krásnými vilami a úhlednou terasovitou zástavbou, obklopené udržovanými parky někdejších rozlehlých neoklasických lázní. Voda z pramene ve vřídelní dvoraně se údajně dá pít dodnes, na rozdíl od vody v kopuli banky Lloyds. Messengerovi bydlí ve velkolepé dvouprůčelní samostatné vile novořeckého stylu, s dvěma masivními korintskými sloupy dosahujícími až do druhého patra. Běloskvoucí bílou štukaturou připomíná vila tradiční svatební dort, ale při jejích dokonalých proporcích na ní není nic absurdního ani vulgárního. Carrie nalévala čaj Earl Grey konvicí z doby královny Anny do spodeovských šálků a nabídla mi k tomu toastované čajové pečivo a domácí jahodovou marmeládu. Patří k oněm pozoruhodným Američankám, které zřejmě znají tradiční hodnoty anglického životního způsobu lépe než my – a také mají prostředky k tomu, aby jejich náročné požadavky dodržovaly. Celý dům je krásně zařízený a vybavený v odpovídajícím stylu, včetně napodobenin mosazných kohoutků dole v šatně a raně viktoriánského houpacího koně v rodinném obývacím pokoji. Carrie mi sdělila, že nejcennější kusy nábytku získala díky Nicolasu Beckovi, jenž s velkou oblibou objíždí aukce a starožitnictví v širokém okolí. Početné obrazy na stěnách, převážně americké primitivní malíře a méně známé francouzské impresionisty, však shromáždila Carrie sama. Studovala na univerzitě dějiny umění, jak mi sdělila; disertaci psala o Berthe Morisotové „ještě předtím, než přišla znovu do módy“. Malý olej Morisotové, znázorňující mladou dívku nad knihou, patří k tomu nejcennějšímu, co má – opravdu musí dnes mít závratnou cenu.

Nejmladší z Messengerových čtyř dětí, holčička Hope, se válela na podlouhlém polštáři v obývacím pokoji, když jsme tam nakoukly, a pouštěla si disneyovské video na přenosné televizi, hezká, pihovatá, rozčepýřená osmiletá žabka v křiklavých leginách: zazubila se, řekla mi „ahoj“, když jsme se představily, a ukázala přitom rovnátka v puse. Nejstarší z dětí, sedmnáctiletá Emily, vysoká, půvabná blondýnka kalifornského typu, podobná matce, vstoupila, když jsme seděly u čaje, a ukázala nám nové boty, které si koupila. Napadlo mne, jestli jsou ty vysoké podpatky a silné podrážky při její výšce zrovna vhodné, avšak zdržela jsem se komentáře. Carrie nehnula ani brvou, když se ukázalo, že ty boty stály 89 liber. Matka s dcerou si všimly mých tašek a přemluvily mne, abych jim předvedla své skromné nákupy, a pak jsme mezi sebou vedly ty příjemné triviální ženské řeči o šatech a o módě, jaké jsem nezažila, co Lucy odjela z domova. Když Emily na chvíli vyšla z pokoje, sdělila mi Carrie, že Emily je dcera jejího prvního manžela, s nímž se rozvedla. Emily si uchovala zřetelný americký přízvuk, zatímco ostatní děti mluví britskou angličtinou.

Venku se setmělo, Carrie zatáhla těžké plyšové závěsy, stiskla vypínač vedle krbu a zapálila tak plynem žhavené falešné uhlí – ústupek modernímu pohodlí, který se pokusila zlehčit ujištěním, že mají pravý krb s poleny „U podkov“ – tak se jmenuje jejich venkovské sídlo. Nato přišel Ralph s oběma syny, patnáctiletým Markem a dvanáctiletým Simonem, kteří mi byli představeni jako „Polo“ a „Sok“. Všechny děti mají přezdívky a jejich původ mi byl zakrátko objasněn. „Polo“ vzniklo z Marka Pola a „Sok“ je zkrácenina ze Sokrata, přisouzená Simonovi pro vytrvalé kladení otázek. Nejmladší Hope se říká „Kotě“ vzhledem k drobné postavičce a Emily je „Ploutvička“, protože v dětství milovala delfíny, i když z toho už dávno vyrostla. Rozumí se samo sebou, že všechna tato jména stejně jako přezdívky počítačů v Holt Bellingově ústavu vymyslel Ralph. Snad si tímto osobitým způsobem vyznačuje své teritorium. Carrii občas řekne „Zlatovlásko“. Možná proto mu rodina z dobromyslné pomsty říká „Messengere“.

Simon s Markem okamžitě zamířili do kuchyně sehnat si něco k jídlu a cestou si odmotávali z krku dlouhé šály. Byli v Bathu na ragbyovém zápase. „Chlapská soudržnost,“ prohodil ke mně Ralph s úsměvem. „Carrie tomu přikládá velkou důležitost.“ Byl ve výborné náladě a zřejmě mu vůbec nevadilo, že mne zastihl u nich doma. „Sám na ty zápasy chodíš taky rád,“ řekla mu Carrie a pleskla ho po rameni. „No jo, v mládí jsem to hrával,“ připustil, a já si ho uměla docela dobře představit, hlavu skloněnou jako býk, široká ramena zapřená v skrumáži, jak se dere kupředu a strká v blátě. Je to člověk, který se projevuje výrazně fyzicky – políbil Carrii, když přišel, objal Emily, posadil si Hope na klín – a všechny zareagovaly s nelíčeným potěšením na jeho dotek. Bezděčně jsem s tím zpětně porovnávala omezené tělesné projevy v naší rodině. Martin i já jsme děti málokdy objímali poté, co vyrostly z nejútlejších let; zdálo se nám, že přijímají mazlení s rozpaky – anebo jsme sami měli takové zábrany? Ani my dva jsme si často nepadali do náruče, když o tom tak uvažuji, leda při milování. Přepadla mne náhle lítost, co všechno jsme ve vzájemném dotýkání zanedbali, a že už to nikdy nenapravíme. Zazáviděla jsem Messengerovým přirozenou fyzickou důvěrnost panující v celé rodině, jak se dotýkají, mačkají, poplácávají, opírají jeden o druhého… Pak jsem si vzpomněla, jak Ralph líbal Mariannu Richmondovou, a řekla jsem si, že za všecko se v životě platí. Já jsem si aspoň nikdy nemusela dělat starosti, že je mi Martin nevěrný.

Ralph nabídl pití a já přijala malé sherry s tím, že pak už se musím rozloučit. V útulném pokoji mi bylo dobře, ale nechtěla jsem návštěvu nepatřičně protahovat. „Večeříme dnes mimo dům, jinak bych vás pozvala, abyste zůstala a vzala si s námi, co dům dá,“ řekla Carrie, jako by mi četla myšlenky, a já jí to věřila. „My někde večeříme, Zlatovlásko?“ ozval se bez nadšení Ralph. „Vždyť o tom víš, Messengere,“ odpověděla Carrie. „U prorektorových.“ „Vypadlo mi to z hlavy,“ povzdechl si. „Přijeďte zítra na oběd k Podkovám,“ vyzvala mne Carrie. „Anebo příští neděli.“ Byla bych s chutí přijala její pozvání hned na druhý den, ale z jakýchsi pošetilých zdvořilostních zásad jsem příjemnou nabídku o týden odsunula. Jsou to mimořádně milí a pohostinní manželé. Možná že lidem zámožným a spokojeným přijde víc zalehko chovat se mile k ostatním. Anebo možná – a to je ještě cyničtější představa – takovým způsobem dokážou přeměnit závist druhých na vděčnost.

Když jsem se chystala k odchodu, zeptal se mne Ralph, kde jsem zaparkovala, a trval na tom, že mne tam zaveze, s čímž Carrie vřele souhlasila. Laskavě jsem svolila. V autě (mají velké kombi mercedes) jsem mu poděkovala za ten separát. Zeptal se mě, co o něm soudím. Odpověděla jsem, že je mi ten text dost cizí, že odborná hantýrka a ty diagramy mi připadají vzdálené opravdovému pocitu žalu.

„Je to jen model,“ podotkl.

„Ale pokud chcete sestrojit robota, který by skutečně pociťoval žal…“

„O tom se jen diskutovalo.“

„Podle vás to tedy nelze v praxi uskutečnit?“

„Uskutečnit by to šlo,“ odpověděl. „Byl by to ale nesmírně nákladný a časově náročný projekt, a jaký by to mělo smysl – robot, jehož kognitivní funkce by mohly být drasticky narušovány náhodnými událostmi – podobně jako u lidí?“

„Tak proč o tom psát články?“ zeptala jsem se.

„Mysl je virtuální mechanismus. Někdy se hodně dozvíte i ze studia nedokonalých funkcí, dospějete k teoretickému poznání.“

„Tohle je tedy žal?“ nadhodila jsem. „Nedokonalá funkce?“ Nechtěla jsem mu oponovat poté, co na mne s Carrií byli tak laskaví, ale nepotlačila jsem zcela ironický tón v hlase a Ralph po mně vrhl zvědavý pohled.

„Podívejte,“ řekl, „nevíme dost dobře, jakému účelu žal slouží, tedy v rámci evolučního vývoje. V porovnání například se žárlivostí – která je stejně ochromující, stejně nepříjemná, ale má jasnou funkci: zaručit, aby jiný muž neoplodnil vaši družku.“

„A co ženská žárlivost?“ zeptala jsem se.

„Má velmi podobný účel: zaručit mužův výlučný zájem o nasycení a ochranu ženina potomstva. Mohla byste patrně namítnout,“ pokračoval, jako by přemýšlel nahlas, „že snaha vyhnout se utrpení nad ztrátou blízké bytosti je rovněž podnícena přáním zajistit péči družce a potomstvu. Ale na to existuje i dost jiných mocných podnětů. Krom toho vědomí, že jste učinila všechno možné, abyste se takové ztrátě vyhnula, očividně nezmírní bolest, když k ní přesto dojde.“

„Někdy také není ve vašich silách něco proti tomu dělat,“ prohlásila jsem procítěně, jemu však zřejmě nedošlo, že narážím na Martina.

„Máte pravdu,“ řekl. „Všechny ty pohřby, co vidíte v televizi po teroristických útocích, zemětřeseních a podobně. Lidé naříkají, úpí, lomí rukama. Jednají tak přehnaně, tak disproporčně ve vztahu k jakémukoli eventuálnímu evolučnímu prospěchu. Jak řekl Darwin: ‚Pláč je hlavolam.‘“

Ten výrok mne zaujal. Ralph řekl, že to stojí v Darwinových poznámkách. Slíbil, že mi onu pasáž vyhledá.

Na parkovišti zdvořile vystoupil z vozu a nabídl, že mne doprovodí k mému, ale já řekla, že to není třeba, a tentokrát jsem prosadila svou. Stiskli jsme si ruce a já měla na vteřinu dojem, že mne políbí na tvář, avšak neučinil tak.

_____

/ 6 /

JEDNA, dvě, tři, zkouška, zkouška… Tenhle vynález zkoušet ani nepotřebuje, slova vám hned naskakují před očima na monitoru, jenže já vytvářím zároveň audiozáznam, abych mohl text dodatečně zrevidovat a vyznačit odmlky tečkami… Netušil jsem, jak dokonale tohle hlasové software reaguje… Předpokládali byste, že Ústav pro kognitivní vědu bude mít v daném oboru čerstvé informace, ale když jsem se tady poptával, zjistil jsem k svému údivu, že nikdo z mých lidí takový program nevlastní ani s ním nepracoval… Zřejmě usoudili, že je to jen nová hračička, něco, co se kupuje v obchodním domě dětem k Vánocům, že to nestojí za vážný zájem, a z toho je vidět, jak jsou akademici konzervativní a zaslepení… Každopádně Voicemaster v pátek doručili a já jsem ho několik hodin zapracovával. Musel jsem mu nejdřív přečíst pár odstavců, jednak z Lewise Carrolla, a pak z Timesů, aby si osvojil mou hlasovou modulaci… Zpočátku vyprodukoval hromadu nesmyslů, ale jak mu to na obrazovce opravujete, Voicemaster se učí rozpoznávat vaši osobitou výslovnost samohlásek, ty se odlišují nejvíc, a večer už se pletl pouze tak ob řádek, což není špatný výkon, já sám dělám rozhodně překlepů víc… Software je založeno na tom, že porovnává váš input fonémů s databází často se vyskytujících kolokací… proto volně asociativní monolog je asi nejobtížnější možný úkol, jelikož se kontext stále mění… Program je také poněkud prudérní… ze začátku nechtěl transkribovat slovo „šoustat“… navrhoval mi všelijaké alternativy, „šoupat“, „šourat“, „šustit“, etcetera, ale já už ho naučil mluvit sprostě. Takže můžeme začít… Je neděle, 2. března, 8.45, ano, je 8.45… protože Carrie začala trochu reptat, když jsem jí řekl včera večer cestou od prorektorových, že budu… Kristepane, to byl ale nudný večer… Richmondovi tam byli také, ovšem nenaskytla se příležitost zmizet někam s Mariannou… jednu chvíli po mně koukla, když odcházela na toaletu, ale já to ignoroval, co si proboha myslí, že vyběhnu za ní a zaklepám na dveře záchoda, aby mě vpustila…? Moc si troufá, Carrie mohla ten pohled lehce zachytit, naštěstí v té chvíli klábosila s lady Viv… a já si povídal se Stanem… Sir Stan a lady Viv, to jsou jména pro univerzitního prorektora a jeho choť, zní to jako kabaretní číslo… Ale sdělil mi, že Donaldson přijal čestný doktorát, a to je dobrá zpráva, prý se cítil vysoce polichocen, to by se mělo příznivě projevit na sponzorování… Tak dál… Sedím tu v takovou otřesnou dobu, protože Carrie začala reptat, když jsem se zmínil, že sem hodlám ráno zajít a pokračovat v experimentu. „Netrávíš snad v ústavu i tak dost hodin, prokristapána?“ Je to pravda, uznávám, ale já měl velkou chuť vyzkoušet tenhle software na ukázce proudu vědomí, a tak jsem slíbil, že sem zajdu časně ráno a do deseti se vrátím domů a odvezu je k Podkovám, děti v neděli stejně dřív nevstanou… Mohl bych si samozřejmě přehrát ten software na svůj počítač a pracovat s ním doma, ale nedokázal bych se dost uvolnit, bál bych se, kdo co zaslechne, když uvážím, co se mi taky honí hlavou, jakmile se rozjedu… museli by se sice vyplížit nahoru po schodech a přitisknout ucho na dveře… člověk si ale fakticky připadá velice zranitelný a nechráněný, když vyslovuje nahlas, co si v duchu myslí, potřebuje mít jistotu, že ho nikdo neslyší… A tak sedím opět u psacího stolu tady ve své pracovně v ústavu, u ruky šálek cappuccina se skořicí, bez cukru, ale tentokrát mám na hlavě sluchátka a před sebou u koutku úst mikrofon, jak praví manuál, a jsem připraven začít… Budu teď opravovat jen větší chyby, celý text se může vyčistit později… V autě cestou sem mě napadlo, že by mohlo být zajímavé, kdybych už nezkoušel náhodně se nořit do proudu vědomí, ale stanovil si specifický úkol paměti. V jistém smyslu je ovšem celé vědomí pamětí, nejsme si vědomi budoucnosti, i když se můžeme pokoušet ji předvídat, přísně vzato si ani nejsme vědomi přítomnosti, protože stavy mysli se vždycky opožďují za stavy mozku, jak ten chlap, ten neurolog, jak se jen jmenuje… Libet, ten tvrdil, že vědomě rozpoznáme rozhodnutí jednat vždycky asi o půl vteřiny později, než proběhne příslušná mozková aktivita… takže v jistém smyslu každičký okamžik v našem životě je už minulostí ve chvíli, kdy ho vnímáme… dalo by se říct, že vědomí je stálá reprodukce dění… Jenže já teď mluvím o dlouhodobé paměti, pokusím se vyvolat zážitek z daleké minulosti, a z přepisu pak vydedukuji, nebo se pokusím vydedukovat, jak se v mysli obnovuje… oživuje… rekonstruuje minulost, a do jaké míry krátkodobá paměť pod vlivem asociací tomuto procesu překáží nebo do něho zasahuje… Tak co si zvolím? Kterou dávnou vzpomínku se pokusím oživit?

Jak jsem přišel o panictví, co třeba tohle, ano, to nebude těžké, její spoďáry… ze všeho nejdřív se mi vybaví, jak si stahovala spoďáry přes boky… a přitom na mě vyzývavě pokukovala zpod vlasů, které jí spadly do tváře, já tam stál jak solný sloup, nikdy předtím jsem neviděl, jak se žena svléká… leda ve filmu ovšem… ale tenkrát jste na plátně nespatřili, jak si žena stahuje kalhotky, nevzpomínám si, že bych… chci říct, že jste zahlédli, jak letí vzduchem, nebo v detailním záběru, jak leží na podlaze, ale nikdy ta žena sama… možná to působí příliš neohrabaně a přízemně, těžko se to dá konat ladně či eroticky, když se má sehnout a pokrčit, zvednout nejdřív jednu nohu a pak tu druhou… Stripérky například je vždycky mívají na patentky nebo suchý zip, takže je strhnou jediným pohybem… no jo, jako ta holka tenkrát v Soho, kde to bylo, odhodila minikalhotky, ještě než si sundala podprsenku… nemyslela na to, co dělá, myslela na něco jiného, zasnila se, bylo teprve odpoledne, taková divná doba, v sále jen pár hráčů, hergot, co já tam dělal, možná zabíjel čas před nějakým zasedáním, trochu namazaný a nadržený po obědě s obchodními partnery, tohle si už nevzpomenu, ale seděl jsem tam spolu s půltuctem osamělých flákačů, rozvalení na židlích v nafialovělém přítmí jsme koukali, jak ta holka v kuželu světla předvádí náměsíčnicky své číslo, odhazovala součásti kostýmu a přitom přešlapovala a kroutila boky do rytmu reprodukované diskohudby, až už měla na sobě jen podprsenku a minikalhotky… a pak roztržitě odhodila kalhotky dřív než podprsenku… a my chlapi v hledišti jsme poposedli, jako by nás lehce zasáhl elektrický proud… holka se zatvářila rozpačitě, vypadla z tanečního rytmu a zpomalila, když si uvědomila, čeho se dopustila, začervenala se, fakticky se začervenala, zamumlala: „Pardon,“ poprvé na tom pódiu promluvila, a vsadil bych se, že jindy vystupuje beze slov, striptérky nikdy nemluví, a pak si zas ty kalhotky natáhla a pokračovala jak robot ve svém mechanickém výkonu… Jak robot, no ano, kdybyste obalili hardware přesvědčivě působícím syntetickým masem, bylo by relativně snadné zkonstruovat robotku-striptérku, chci říct, že by na to stačil jednoduchý program… Ale na okamžik, jen na okamžik vypadala jako normální lidská bytost, nepředvídatelná, chybující, zranitelná… někdo se ve tmě zasmál, krátce, chraptivě, a tím vyprovokoval pár dalších zasmání v sporadickém publiku, nálada podmračené onanické erotiky vyprchala… Striptýz totiž probíhá podle přísného protokolu, v odhalování částí těla musí být zachováván jistý řád… každá odchylka průběh počínání naruší, dodá mu zdání přirozenosti… jako když se svlékáte doma do postele… každý to dělá po svém, má na to vlastní systém, a někdy ho můžete změnit, když se vám zachce… tak třeba Carrie si někdy stáhne kalhotky, říká jim pantíky, dřív než podprsenku, a chodí tak po ložnici, pokud chce ještě použít bidet, aspoň to tak dřív dělávala, teď už moc často nahá nechodí, není spokojená se svou postavou… Marta si stáhla spoďáry až nakonec, jenže ona mi vlastně předváděla striptýz, celou tu dobu na mě koukala, těšilo ji, co to se mnou dělá… já seděl na posteli, erekce mi vydouvala na poklopci horu jak Everest, oči vyvalené, skoro jsem nedýchal, v puse sucho, ale polknout nešlo… natahoval jsem uši, jestli se zvenčí něco neozve, ačkoli jsem ráno na vlastní oči viděl, jak Tom Beard odjíždí ve starém náklaďáku a Sol v kabině vedle něho, na korbě plno přestárlých ovcí, kterých se chtěl na trhu zbavit… jak jim to říkali… bahnice, ano, věděl jsem sice, že se má vrátit až pozdě večer, ale stejně jsem měl strach, aby se něco nestalo, auto může vysadit nebo dojde k nehodě a on se nečekaně objeví doma… „Neboj se, srdce moje,“ řekla mi, když mě vzala za ruku a odváděla z kuchyně po schodech nahoru. „Auťák je tady slyšet zdaleka a ty starý vrata skřípou jak čert…“ Dovedla mě nahoru do ložnice a zatáhla záclony, ale světla v místnosti tím příliš neubylo, slunce prosvěcovalo tenkou látku a koupalo Martu v měkkém růžovém světle jako striptérku na jevišti… začala se svlékat, každý kus oblečení složila a pečlivě urovnala přes opěradlo židle… „Načpak čekáš?“ řekla, protože já na ni jen vejral jak blbec. „Nestyď se, vždyť jsem tě už viděla bez šatů,“ dodala, a tím myslela to odpoledne, kdy mě viděla rachtat se ve vodě se psy… Bylo parno, právě jsme zahnali stádo na novou pastvinu, ovce se chtivě vrhly na šťavnatou svěží trávu, Tom nasedl na traktor a jel spravit poškozený plot a byla tam ta lákavá chladná říčka, kterou jsme výš proti proudu s ovcemi přebrodili, průzračná voda prýštila přes oblázky a úlomky břidlice a tišina u břehu byla dost hluboká, že se tam dalo plavat… Nemohl jsem odolat, shodil jsem šaty a skočil do vody, bylo to báječné… oba skotští ovčáci mě závistivě pozorovali ze břehu, v horku těžce oddechovali, jazyky vyplazené, ale poslušně se ani nepohnuli, dokud jsem na ně nezavolal: „Ke mně!“, a pak se vrhli do vody, rafali a plavali blíž s čumáky nad vodou a kroužili kolem mě jak kolem zaběhnuté ovce… Já je mátl tím, že jsem se potápěl a vynořoval za nimi a bujaře jsem se chechtal, jak jsou z toho tumpachoví, lehl jsem si na vodu, zíral do nekonečné modři letního nebe a nechal se unášet po proudu, až jsem se dostal na mělčinu a ucítil, jak mě kamínky na dně škrábou do zad… postavil jsem se a brodil se proti proudu na hloubku, psi mi u nohou vyskakovali a cákali, a najednou jsem postřehl na protějším břehu Martu, seděla na kole, jednu nohu na zemi, a pozorovala mě s úsměvem, pak se ušklíbla, když jsem si oběma rukama rychle zakryl klín jako fotbalista, který se chrání před faulem… Zavolala na mě, kde je Tom, a když jsem jí to pověděl, šlápla do pedálů a zamávala mi na rozloučenou… já stál jak socha s rukama na vocase, dokud nezmizela z dohledu… začal se mi zvedat a nabíhat, když jsem pomyslel, jak dlouho mě asi pozorovala s tím úsměvem na tváři, a tak jsem se rychle rozhlédl, abych se ujistil, že se nikdo jiný nekouká, a ulevil jsem si, stříkal jsem semeno do prosluněného vzduchu a bystře proudící vody a přihlíželi tomu jen trpěliví, nezvědaví, nepohoršení psi. Protože Marta se mi líbila, to ano, ale do té doby jsem se neodvážil doufat, že by i ona byla podobně zaujatá, ačkoli na mě byla vždycky milá, nakládala mi na talíř nejlepší kousky a ptávala se, jestli nepotřebuju něco vyprat, žehlila mi košile líp než máma, věděl jsem, že na mě drží, jenomže to byla vdaná žena, dvakrát tak stará jako já… Tom byl starší než ona a podle Marty na sex moc nebyl a nijak se v tom nevyžíval… „Deset minut v sobotu večer, na víc se nezmůže…“ Jako zralý muž si vzal mladou ženu v naději, že mu porodí syna, aby měl komu odkázat farmu, a když děti nepřicházely, ztratil zájem, obvinil Martu, že je neplodná, jak mi jednoho dne svěřila, nepřipustil, že by to mohla být i jeho vina, nepřipustil, aby si dal vyšetřit sperma, vůbec o tom odmítal hovořit, ačkoli trávil – anebo možná právě proto, že trávil většinu pracovní doby tím, že organizoval kopulace ovcí… Takže to byla klasická situace, postarší manžel, temperamentní mladá manželka a energií sršící mladý svěřenec, teprve sedmnáctiletý, ještě kluk, ale, jak mi Marta řekla, nebo spíš zašeptala: „Jsi velkej na svůj věk, srdce moje,“ kluk z jižního Londýna, kterého poslali na ovčí farmu v severních hornatých údolích, aby se po prodělané mononukleóze zotavil, aby měl pohyb na čerstvém vzduchu… doporučil to náš rodinný lékař, Tom byl jeho vzdálený příbuzný… a nebyl to vůbec špatný nápad, zotavil jsem se a zesílil prací, při níž jsem každý den prochodil dlouhé míle údolím, šplhal po dvacetistupňových svazích, bojoval jsem s ovcemi, aby si daly prohlédnout kopyta, a držel je, když jim Tom odřezával zanícenou tkáň… svaly mi ztvrdly a ramena se narovnala, asi jsem vypadal docela dobře, když se Marta na mě dívala, jak se brouzdám v potoce, sama mi to vlastně později řekla: „Jako socha v muzeu, jako takovej ten řeckej bůh z bílýho mramoru…“ Zahlédl jsem upřímný obdiv v jejím úsměvu, jak mě pozorovala z toho kola, a tak to nebylo úplně jako blesk z čistého nebe, když tenkrát v kuchyni… ačkoli jsem nemohl uvěřit, že mě potkalo takové štěstí, když se to tak vezme, divím se tomu i teď, představte si, sedmnáctiletý kluk, který měl v těle testosteronovou továrnu trvale na pokraji výbuchu a v hlavě… v hlavě pornografické divadlo, kde se nikdy nespouštěla opona… ale jehož veškeré sexuální zkušenosti pozůstávaly z francouzského líbání s holkama ze sousední dívčí školy o polední přestávce a mačkání jejich ňader přes bundy modrého seržového stejnokroje, pokud se mu to povedlo… a pak přijdu o panictví se zkušenou, horkokrevnou, zralou ženou… která se jen zasmála a řekla mi, ať si z toho nic nedělám, když jsem hned vytek, jak se samozřejmě stalo… ale to předbíhám… kde jsem to přestal, aha, jak Tom a jeho ovčák Sol odjeli na trh a já zůstal na farmě sám s Martou, přišel jsem do kuchyně na oběd, posadil jsem se k dřevěnému stolu, léta ve dřevě se dlouholetým drhnutím prohloubila v drážky, Marta mi dala oběd, a pak se posadila a koukala, jak jím, a já si uvědomoval i při své nezkušenosti, že vzduch houstne sexuální výzvou… poznal jsem to z toho, jak houpala boky, když přecházela po kuchyni, a že neměla vyrudlou květovanou zástěru, kterou obvykle nosila, a že jsem mohl zahlédnout tvar její podprsenky pod upjatou blůzou, dokonce i chabý náznak rýhy mezi prsy, kde zůstal nedopnutý knoflíček, který býval zapnutý, a jak jí čerstvě umyté vlasy zavoněly po šamponu, když se mi naklonila přes rameno a postavila přede mne talíř se šunkou a sýrem, bylo to v lehkém úsměvu, který jí hrál na rtech, když upíjela čaj a pozorovala mě při jídle z opačné strany stolu a vedla přitom běžné řeči, které jsem skoro nevnímal… Ne, nepřišlo to jako blesk z čistého nebe, když jsem se zvedl, že se vrátím do práce, a ona mě zadržela pomocí nejobehranějšího triku na světě: „Mám dojem, že mi něco spadlo do oka, podíval by ses mi tam, Ralphe?“ Přiměla mě, abych se postavil těsně k ní, já se jí tedy zahleděl do oka, zkusmo jsem jí prstem nadzvedl víčko a přitom jsem cítil její dech na tváři, cítil jsem, jak se mi ňadry opírá o hruď, cítil jsem její ruce v kříži, když mě k sobě tiskla a šeptala mi: „Dej mi pusu, Ralfíku, propánaboha…“ A tak jsem ji políbil a ona políbila mě, až jsem ztratil rovnováhu a zapotácel se, a Marta se zasmála a řekla: „Pojď nahoru, tam budeme mít lepší pohodlí,“ a vedla mě za ruku ke schodům, a když jsem namítl, co kdyby se Tom vrátil, řekla: „Ničeho se neboj, srdce moje, auťák je v tomhle zapadákově slyšet na kolik mil,“ jenže já sice měl strach, to ano, ale taky mě trápilo špatné svědomí, protože jsem měl Toma rád, i když to byl takový zarputilec a bručoun… ke mně se choval moc slušně, naučil mě to základní kolem chovu ovcí, a jak se poroučí psům: „k noze“, „stůj“, „sedni“, „kolem“, když má oběhnout stádo zleva, „ke mně“, když zprava, „a dost“, když má přestat… Bylo to vzrušující, ovce takhle řídit, na dálku, jako by psi souviseli s vaším mozkem… nechtěl jsem nasadit parohy muži, který mě tohle všechno naučil, ne že bych byl tenhle výraz tenkrát už znal, ale jak jsme se jednou ocitli v ložnici a Marta se začala svlékat, nedalo se couvnout… „Načpak čekáš?“ vyzvala mě. „Nestyď se, vždyť jsem tě už viděla bez šatů,“ ale já se přece jen styděl, a tak jsem se k ní otočil zády, rychle jsem shodil všechno až na spodky, tím pádem jsem se nekoukal, jak si stahuje punčochy, a když jsem se na ni znovu podíval, rozepínala si právě podprsenku, takový ten staromódní typ, důkladně prošívanou a pevně vytvarovanou, odložila ji, prsy se vyhouply z košíčků a rozprostřely se na hrudním koši v polokruzích stínů… Posadil jsem se na pelest a koukal, ona se nenucené poškrábala, a pak se sehnula a stáhla kalhotky, byly stejně staromódní jak ta podprsenka, myslím, že se jim říká francouzské kalhotky, se širokými nohavičkami, krajkou lemovanými, broskvové barvy, hedvábné nebo možná saténové, musela si je vzít zvlášť pro… Kupodivu mě to dřív nenapadlo, až teď, po třiceti letech… nebyly to kalhotky, jaké by hospodyně na ovčí farmě nosily ve všední den… Vykročila z nich, narovnala je, položila na sedadlo židle a stanula přede mnou, nahá žena ve vší své kráse a nádheře… nebyla klasicky krásná, tahle milá Marta, ani jako nahotinky z pánských časopisů, ňadra měla už trochu pokleslá, pas dost bytelný a nohy krátké, ale byla to první žena z masa a krve, kterou jsem viděl nahou, a když se mě zeptala: „Tak co, pane Messenger, líbí se vám, nač koukáte?“, zašeptal jsem chraptivé „ano“ naprosto upřímně, ona se tiše zasmála a přešla ke mně, až jsem jí koukal přímo do klína, skromně porostlého zrzavými chloupky, které zahalovaly, avšak nezakrývaly růžově hnědé pysky její mušličky… „Stáhneš si ty kalhoty, nebo to mám udělat já?“ nadhodila a já vstal, a když jsem je sundával, musel jsem natáhnout gumu v pase jako katapult, abych je dostal přes zduřeného ptáka… Po pravdě řečeno, mám i teď jisté potíže v spodcích od Ralpha Laurena… tím vzpomínáním mi ohromně narostl… Musím se na chvíli postavit a povolit…

No, už je to lepší. Kampus vypadá liduprázdně, nikdo tu nechodí, po Heleně Reedové dnes ráno ani stopa… zajímavá ženská, bystrá, pohotově reaguje, výřečná, umí obhájit své stanovisko, to se mi zamlouvá, každý druhý člověk si myslí, že debatovat o závažných věcech a obhájit svůj názor se jaksi nesluší… má pěkné nohy, zahlídl jsem je, když včera vystupovala z auta, měla na sobě sukni s rozparkem a ta se rozevřela a odhalila pěkný kus stehna, když se Helena otočila na sedadle… napadlo mě, že bych ji mohl políbit na tvář, když jsme se loučili, ale rozmyslel jsem si to… má v sobě něco… takový ironický odstup… jako by ostražitě číhala na sebemenší náznak pitomosti… usoudil jsem, že by jí to nebylo milé, že by se jí to jevilo jako dovolenost… No co, není naspěch, zdá se, že se budeme dost vídat, Carrii je zřejmě sympatická a ona se v tom mezonetu musí cítit hrozně osamělá, viděl jsem, jak se jí oči rozsvítily, když ji Carrie pozvala na oběd příští neděli… „Pláč je hlavolam,“ slíbil jsem, že jí to vyhledám… teď ale ne, vrátím se za psací stůl a k Martě…

Jednou jsem vyprávěl o Martě Carrii, myslel jsem, že ji tím rozrajcuju, ale namísto toho jsme se pohádali, prohlásila, že šlo o zneužívání, sexuální zneužívání… a já to odmítl jako nesmysl, uvedl jsem, že jsem byl svolný, ochotný… „Na tom nesejde,“ tvrdila Carrie. „Byla to sexuálně frustrovaná dospělá žena a používala tvůj adolescentní penis jako vibrátor…“ Já říkal, že to bylo jinak, že to byla horkokrevná ženská s dobrým srdcem, která mě naučila o sexu víc, než si moji vrstevníci osvojili za dlouhé roky, pokud si to vůbec osvojili… Každý kluk by měl mít nějakou Martu, tvrdil jsem, ta se zasloužila o to, že je ze mě dobrý milenec… „Chceš říct, že díky ní jsi posedlý sexem,“ prohlásila Carrie, obrátila se ke mně zády a usnula, leželi jsme přitom v posteli, bylo to v tom domě v Pasadeně… „posedlý sexem“, to je typická kalifornská psychohantýrka, co to vůbec znamená, posedlý sexem, muži jsou biologicky tak naprogramovaní, že chtějí co možná nejvíc sexu s co možná největším počtem žen… jedině naše kultura nás omezuje v touze kopulovat promiskuitně… v některých případech tu touhu úplně potlačí, jako u farářů a mnichů, chudáků pomýlených, nebo ji silně utlumí, jako v případě Toma Bearda… „Deset minut v sobotu večer, na víc se nezmůže…“ Zůstal moc dlouho svobodný, za holkama nechodil, žil s ovdovělou matkou na farmě v horách, jeho jediná zábava byla zajít si mezi chlapy do místní hospody na pivo, tam si zakouřit, zahrát šipky nebo domino… ale Marta byla jiná, vyrůstala v středoanglickém tržním městě, chodila tancovat a do kavárny a do kina, kluků všude plno… jeden jí zrovna dal kopačky, vyprávěla mi, když se s Tomem seznámila na svatbě, vzala si ho natruc, doma mezi pěti sourozenci ji to už nebavilo, musela spát v jednom pokoji s mladší sestrou, Tom jí nabídl vlastní barák s barevnou televizí a otevřený účet, aby si mohla objednat moderně vybavenou kuchyni, byl pomalý, zamlklý, černovlasý, pěkný chlap, připomínal hrdiny kovbojských filmů, a to se jí líbilo, ale fyzická stránka manželství jí od začátku přinesla jen rozčarování… „To je z toho, že je poráde mezi ovcema, trká jak beran, rychle ho tam šoupnout, rychle ven,“ aby potěšil Martu, o tom nepřemýšlel… to je to klíčové slovo, přemýšlet, právě tím se sex mezi lidmi liší od zvířecího sexu, dokážeme o tom přemýšlet, proto cítíme rozkoš a naše rozkoš se stupňuje rozkoší toho druhého… Stačí se podívat, jak se páří psi nebo opice v kleci nebo jak beran obskakuje ovci, samci z toho mají možná pocit úlevy, jako když si poškrábou svědivé místo nebo jako když se vyserou a vyčurají, ale rozkoš to nijak nepřipomíná, a samice jako by to jen trpně snášely… Jestlipak mají zvířecí samice orgasmus? Pochybuju, musím se na to zeptat někoho ze zoologie, ale vsadil bych se, že ženský orgasmus objevil až homo sapiens… nebo mulier sapiens… a u mužů se vyvinuly větší penisy než u opic vlivem přirozené selekce, protože ženy dávaly přednost partnerům s velkými orgány… tedy ne že by Tom nebyl v tom směru dobře vybaven, viděl jsem ho, když venku čural, měl všechny předpoklady, aby ženu potěšil, jen nevěděl, jak jich využít… tohle mě Marta naučila a já jsem jí za to dodnes vděčen, stejně jako během let mnohé ženy, které neměly zdání, komu poděkovat, že si se mnou pěkně užily… rozhodně jí nikdo nemůže předhazovat, že mě zneužívala, protože to by se musela naštvat, když jsem ji celou postříkal, sotva mi vzala penis do ruky, ale ona se jen zasmála, řekla: „Nic si z toho nedělej, srdíčko moje,“ a laskala mě a hladila, až mi zase ztvrdl… koncem mého pobytu na farmě jsem ho v ní udržel patnáct minut, než jsem se udělal, musel jsem si jen v duchu odříkávat zákony z fyziky, mimochodem, jestli existuje nějaký zvláštní druh smyslných šimpanzů, kteří objevili ženský orgasmus, pochybuju, že by samci oddalovali ejakulaci, aby samice víc potěšili… Marta měla z aktu takovou rozkoš, že jí až vděčné slzy vstoupily do očí… možná že šoustám zralé ženy radši než mladé holky právě díky tomu, co jsem zažil s Martou… přijímají to tak vděčně, že je člověk pak na sebe hrdý… a fyziologicky mají větší potenciál orgasmu… dělali jsme to s Martou ještě šestkrát nebo sedmkrát, když se Tom večer vydal do hospody… jen co rachot jeho pikapu zanikl za kopcem, už jsme šli nahoru… Ale jednou došlo k tomu, čeho jsem se obával, auťák mu cestou do hospody vysadil a Tom se vrátil domů zatelefonovat odtahové službě, zaslechli jsme zaskřípat vrata, právě když jsme u mě v posteli byli v nejlepším, bylo to o fous, Marta jen taktak stačila hodit na sebe šaty, řekla mi, ať zůstanu ležet, jako že mi není dobře… potom už jsme to nedělali, protože jsme se báli, aspoň já se bál… vůbec jsem nepochyboval, že by mě Tom zmlátil, kdyby nás přistihl in flagranti, v duchu jsem už viděl, jak se vracím domů s ostudou, a že bych se musel přiznat rodičům, a na to jsem ani pomyslet nechtěl… Po prázdninách jsem všecko pověděl ve škole nejlepšímu kamarádovi, a ten mi vůbec nevěřil, myslel, že jsem si to vybájil. „Kecáš, vole, to ti nežeru,“ prohlásil. Nevymlouval jsem mu to, vlastně se mi docela ulevilo… cítil jsem to jako podraz vůči Martě, že o tom mluvím, i vůči Tomovi, a přitom jsem to musel někomu říct, byl jsem nabitý k prasknutí novou zkušeností, ale přišlo mi vhod, že se mi nevěří, v tom případě se to zřejmě nerozkřikne a nedonese se to našim… ani našemu doktorovi. Napsal jsem Tomovi a Martě poděkování, že jsem u nich mohl pobýt, a pár let jsme si vyměňovali vánoční blahopřání, ale pak jsme ztratili kontakt a já už ani jednoho ani druhého nikdy neviděl a nic o nich neslyšel… Kristepane, už je tři čtvrtě na deset. (záznam končí)

_____

/ 7 /

PONDĚLÍ 3. BŘEZNA. Strávila jsem celý včerejšek a většinu dnešního dne nad rozpracovanými literárními díly studentů, jejich hlavními tvůrčími počiny letošního ročníku, romány (ve dvou případech sbírkami povídek), které začali psát minulý semestr pod vedením Russella Marsdena, anebo jejichž zárodky si na univerzitu už přinesli s sebou. A jde mi z toho hlava kolem. Ne že by ty práce byly mizerně napsané – naopak, celková úroveň je pozoruhodná – ale je jich příliš mnoho, víc, než se dá naráz vstřebat. Pokaždé, když rozevřu další desky, vyvstane nový fantazijní svět, kde se mám zabydlet, celý soubor nových postav s jmény, která si mám zapamatovat, s příbuzenskými a citovými vazbami, jež si mám utřídit, časy a roční údobí hodné povšimnutí, podoby, které je třeba si vizuálně představit, spojitosti příčin a následků nutné pochopit…

Mám tu pochmurnou kroniku Ráchel McNultyové o symptomech dospívání na mléčné farmě v irském Armaghu; satirickou komedii Simona Bellamyho o partě mladých lidí, kteří se snaží rozjet časopis o životním stylu v Soho; Robert Drayton píše vzpomínkový monolog odsouzeného vězně v předvečer popravy v imaginární africké zemi, kde vládne šílený diktátor; Frieda Sinclairová líčí bez zábran zážitky mladých holek, které tančí, popíjejí, souloží a zvracejí v klubech od Hebrid až po Baleáry; Gilbert Baverstock píše román o patologicky nesmělém pojišťovacím úředníkovi, zamilovaném do kolegyně v kanceláři, který jí píše e-maily coby suverénní scenárista z Los Angeles; dále tu mám od Thomase Vaughana drsný historický román z devatenáctého století o stávce v uhelných dolech v Rhondda Valley; Bildungsroman od Chucka Romera o mladíkovi, který přijde o panictví a najde své životní poslání v Providenci na Rhode Islandu (odkud Chuck pochází); rámcové povídky Farat Khanové o kulturních a generačních konfliktech mezi asijskou komunitou v Leicesteru (odkud pochází ona); od Saula Goldmana oidipovské šarvátky mezi úspěšným židovským podnikatelem a jeho homosexuálním synem umělcem; od Franny Smithové komický a otřesný mnohovrstevnatý portrét jedné liverpoolské potápěčské školy; od Aurory da Silvy bizarní fabulace o jakési postmoderní instituci na jednom řeckém ostrově, která nabízí kurzy o sadomasochismu, body-piercingu, tantristickém sexu a rekreačním požívání drog. To je dohromady jedenáct osobitých fiktivních světů. Mělo by jich být dvanáct, avšak Sandra Pickeringová mi své dílo ještě nepředložila. Jedenáct bohatě stačí. Už tak mi začínají v hlavě splývat dohromady a obávám se, abych se nějak příšerně neznemožnila, až moji studenti přijdou na konzultace a já zaměním jména postav nebo popletu dějovou linii.

Přeskakovat od jednoho nedokončeného příběhu k druhému, to samozřejmě není normální čtení, ale vtíral se mi přitom pocit značné beletristické plodnosti naší kultury. Jde snad o nadprodukci? Hrozí nám nebezpečí, že se nahromadí hora krásné literatury – závratné množství nadbytečných románů, podobně jako hory másla a jezera mléka v EHS? Vzpomněla jsem si na ironickou poznámku Ralpha Messengera: „Jestli svět opravdu potřebuje víc spisovatelů, to je věc názoru.“ Jeho vlastní názor z toho vyvstával dosti jasně.

Samozřejmě se dá zdůraznit, že vyprávění patří k základním lidským potřebám: je to důležitý prostředek, jímž naše zkušenosti dostávají smysl – bylo to tak vždycky, co lidská paměť sahá. Je však k tomu účelu nezbytné, táži se sama sebe, nekonečné navršování nových příběhů? Než se zrodil román, nebral vypravěč na sebe takovou povinnost – mohl vyprávět staré známé příběhy pořád dokola, co se stalo v Tróji, co v Římě, co v Británii… a dávali jim jen nové zabarvení, jak se měnila doba a způsob života. Ale v posledních třech stoletích se od spisovatelů vyžaduje, aby si pokaždé vymysleli příběh nový. Samozřejmě nikoli naprosto nový – často se uvádí, že počet možných zápletek má své meze – avšak ty zápletky musí být pokaždé zalidněny novou sérií postav a zasazeny do nové série okolností. Když pomyslíte, kolik miliard skutečných lidí už na naší zeměkouli prožilo svůj jedinečný osobní příběh, zdá se neuvěřitelné, ba až perverzní, že vynakládáme tu námahu a vymýšlíme fůru předstíraných životních příběhů ještě navíc. A námahu to dá. Tolik toho, co se ve skutečnosti prostě „stane“, se při psaní beletrie musí rozhodovat. Fakta musí být nahrazena pseudofakty, složitě vymyšlenými a pracně vylíčenými. Čtenář musí tahle fakta zaznamenat a zapamatovat si je, aby mohl příběh sledovat, ale pustí je z hlavy téměř hned, jak knihu dočte, a věnuje pozornost dalšímu příběhu. Po krátkém čase mu utkví v paměti leda pár jmen, chabé povědomí o zápletce a povšechný dojem, jestli se přitom bavil nebo ne, jak kdy. Děsí mne, když pomyslím, kolik románů jsem v životě přečetla, a jak málo z jejich podstaty mi zůstalo v paměti zachováno. Mám opravdu tyhle inteligentní mladé lidi vést k tomu, aby přidali svůj díl na smetiště zapomenutých pseudoživotů? Nebylo by pro ně užitečnější, kdyby se věnovali sestavování počítačových modelů u Ralpha Messengera v Ústavu pro kognitivní vědu?

ÚTERÝ 4. BŘEZNA. Dnes žádná pošta. Od Lucy jsem nedostala dopis, co jsem tady, ačkoli jsem jí napsala adresu. Možná ji nedostala včas – říkala, že se vydá s nějakými přáteli na výlet k Velkému bariérovému útesu. Zařídila jsem si na poště, aby za mnou veškerou korespondenci dosílali, možná ale některý dopis zůstal neošetřen. Třeba leží na rohožce v hale čísla 58 na Bloomfield Crescent pod hromadou reklamních zásilek roznášených bez adresy, letáků z blízkých obchodů a šamponů jako vzorků bez ceny. Moji nájemníci se ještě nedostavili – zdrželi se kvůli onemocnění – a tak je nemohu požádat, aby mi to zjistili. Paul mi taky nepsal bůhvíjak dlouho, ale ten je na psaní odjakživa lajdák. Krom toho je to chlap. O Lucy si dělám starosti, že je tak daleko ve světě, a jak čtu tyhle romány o mladých lidech, to mi na klidu nepřidá. Jsou to samé drogy, náhodný sex, alkohol. Samozřejmě jsem se postarala, aby se obeznámila s životními fakty, s antikoncepcí a podobně, už v útlém věku, ale po pravdě řečeno nevím, jestli je stále ještě panna nebo ne. Je to dobře, nebo není? Carrie mi v sobotu prozradila, že Emily spí se svým přítelem a říká jí, co a jak, a z toho je asi zřejmé, že mezi nimi panuje obdivuhodná vzájemná důvěra, ale něco ve mně se vzpírá tak intimnímu vztahu mezi rodiči a dětmi.

STŘEDA 5. BŘEZNA. Na závěrečnou otázku z pondělka odpovídám rázným: „Ne!“

Natrefila jsem Ralpha Messengera dnes v univerzitním knihkupectví a zmínila jsem se, že si dělám starosti kvůli Lucy. „Cožpak nemáte e-mail?“ zeptal se, a já musela připustit, že ne, a krom toho Lucy nemá počítač. „Vsadím se, že k němu má přístup,“ řekl mi, a nejspíš má pravdu, jelikož Lucy pracuje v kanceláři. „Měla byste se dát připojit,“ radil mi. Asi ho poslechnu.

Jak jsme se bavili o Lucy, připomnělo mi to projekt jeho německého doktoranda o mateřské lásce, a Ralph mne vyzval, ať se na to zajdu k nim do ústavu podívat. Dočkala jsem se ale rozčarování: není to v podstatě nic než dokonalejší počítačová hra. Na monitoru ikona ženských tvarů symbolizuje matku a tři menší ikony představují její děti: ty se dožadují, aby je nakrmila, oblékla a starala se o ně, zatímco jim hrozí různá nebezpečí, jako že spadnou do rybníka, strhnou na sebe obsah vařícího hrnce nebo vyběhnou z domu na silnici, a matka se musí stále rozhodovat, kde je nejvíc zapotřebí zasáhnout – jestli nechá hladové dítě A čekat, než zachrání dítě B před koly přijíždějícího autobusu, atd., atd. Ubohá žena stále poskakuje sem tam, jak odvrací jednu katastrofu za druhou. Připomnělo mi to videohry v pasáži Studentského klubu. Nic vzdálenějšího citovému prožitku mateřské lásky bych si neuměla představit. Obávám se, že jsem se tomu nahlas vysmála. Carl se zatvářil zdrceně a Ralph trochu mrzutě. Prohlásil, že je to pouze experimentální model v rané fázi vývoje.

Než jsem odešla, vysvětlil mi, jak se dostanu k jejich venkovskému domu U podkov, a řekl: „Vezměte si s sebou plavky. Máme tam vyhřívanou vanu.“ Předpokládám, že to bude jeden z těch masážních bazénků, jaké mívají venku za domem v Kalifornii. Jenže v Gloucestershiru počátkem března je na to myslím poněkud chladno.

Má víra v kurz tvůrčího psaní anebo aspoň v moje schopnosti jej vést byla značně posílena velice dobrou reakcí na téma „Jaké to je být netopýrem“. Prohlédla jsem si práce, které mi včera odevzdali, a jsou mezi nimi vynikající, i když poněkud drsné parodie a pastiše. Nejlepší jsou dílem Simona Bellamyho, Friedy Sinclairové, Aurory da Silva a Gilberta Baverstocka. Dám je zkopírovat a pošlu je Ralphu Messengerovi.

ČTVRTEK 6. BŘEZNA. Moji nájemníci už přijeli a celý den mi z Bloomfield Crescentu telefonovali kvůli problémům, na které v bytě narazili. Kde je časový spínač k ústřednímu topení? Co mají dělat s odpadky? Kde mám manuál s návodem na obsluhu pračky? (Odpověď: vyhodila jsem ho.) Jak se zapaluje plynové topení v hale? (Odpověď: stočeným papírem, automatická jiskra je rozbitá.) Je někde ještě další lednička krom té malé v kuchyni? (Odpověď: bohužel není.) A tak podobně. Měla jsem jim asi vypsat podrobnější pokyny. Podle telefonu jsou to milí lidé, profesor Otto Weismuller s manželkou Hazel, i když trochu nevnímaví k anglickému humoru. Když jsem profesoru Weismullerovi řekla, že na stahovadlo na záchodě v přízemí „musíte jít přísně, žádné odmlouvání mu netrpte“, rozuměl tomu tak, že má zavolat instalatéra.

Dostala jsem ale také vítanou zprávu: leží tam dva letecké dopisy z Austrálie, a ty mi obratem pošlou.

PÁTEK 7. BŘEZNA. Dnes byl v novinách dlouhý článek o Jean-Dominiquovi Baubym, francouzském spisovateli a novináři, redaktoru z časopisu Elle, třiačtyřicetilém, který po mozkové příhodě upadl do stavu zvaného „syndrom uvěznění“, kdy je při vědomí, avšak neschopen pohnout jediným svalem – až na levé oční víčko, s jehož pomocí později komunikoval a – přímo zázračně – dokázal nadiktovat knihu o svých zážitcích. Vypracoval si s přítelem systém, kdy mrkáním oním jedním okem označoval jednotlivá písmena abecedy, a vytvářel tak slova i celé věty. Bylo to jistě neuvěřitelně pracné a časově náročné, nicméně funkční. Kniha právě vyšla, kritika ji dobře přijala a značnou pozornost zřejmě vzbudil i televizní dokument o autorovi. Není divu. Je to neobyčejný příběh, jak vysvítá i z pouhého novinového článku, tragický a inspirující.

Z jistého hlediska se nic horšího člověku nemůže stát – být uvězněn ve vlastním těle, naprosto bezmocný, neschopen slova i pohybu, neschopen třeba jen přikývnout nebo zavrtět hlavou. Bauby údajně ležel v komatu čtyři neděle a nemocniční personál si teprve po čase všiml, že je opět při vědomí. Odepsali ho už jako lidskou trosku. Musel si připadat pohřbený zaživa, slyšel lidi procházející kolem jeho hrobu a nebyl s to upoutat jejich pozornost. Sám Jean-Dominique Bauby to přirovnává k potápěčskému zvonu. Svou knihu nazval Potápěčský zvon a motýl, přičemž motýlem jsou jeho myšlenky, které poletovaly uvnitř potápěčského zvonu a nemohly proniknout ven, dokud nevymyslel kód s očním víčkem. To je inspirující stránka příběhu: že nakonec našel způsob, jak svou tragédii sdělit. Podává tím obrovský důkaz o síle a odolnosti lidského ducha, jenž se nedá umlčet.

Samozřejmě jsem přitom myslela na nebohého Martina, kterého aneuryzma zasáhlo možná podobně jako mrtvice onoho Francouze a mohlo u něho mít i stejné důsledky. Vlastně… napadla mne děsivá představa, že Martin třeba nebyl mrtvý, když mne k němu v nemocnici zavedli, avšak trpěl syndromem uvěznění, ale to je ovšem nesmysl, byl mrtvý, srdce se mu zastavilo, přestal dýchat. Ani si nepřeji, aby to bylo dopadlo jinak, nemyslím, že bych se byla dokázala starat o pacienta jako Bauby. Je to ode mne sobecké, ale po pravdě to doznávám.

SOBOTA 8. BŘEZNA. Vzala jsem si s sebou z Londýna plavky s tím, že bych mohla navštěvovat zdejší Sportovní středisko (chvályhodné odhodlání, doposud nerealizované), ale když jsem je dnes ráno vytáhla a prohlédla si je, připadaly mi dost jeté a vyrudlé, tak jsem se vypravila do Gloucesteru pro nové. Rozhodla jsem se pro Gloucester spíš než Cheltenham z pošetilé obavy, že bych tam protivnou náhodou mohla narazit na Carrii a musela přiznat, že si kupuju nové plavky, abych v její horké vaně vypadala k světu.

Pro ženu je vždycky náročné kupovat si plavky, zvlášť v pokročilejším věku. Žádné jiné oblečení neodhaluje tak nemilosrdně stále výraznější fyzické nedostatky. Když jsem se na sebe zadívala v protilehlých zrcadlech zkušební kabinky, smutně jsem vnímala síť modrých žilek, připomínajících vlasově tenké praskliny v starém porcelánu nebo vzorek v dánském sýru, které se mi rozprostírají vzadu pod koleny.

Po dlouhém vybírání jsem našla jednoduché černé plavky vcelku, vázané kolem krku, které se mi zdály docela slušivé, ale zkoušela jsem si je přes kalhotky, jak to v obchodě z hygienických důvodů rozumně vyžadují, a když jsem si je doma na sebe vzala bez ničeho, ukázalo se, že dole z nohaviček vykukuje hojně chloupků. Takže si je teď musím oholit. To je otrava. Dobře mi tak za mou marnivost.

Výprava měla ale i ten pozitivní aspekt, že jsem poprvé viděla gloucesterskou katedrálu. Není velká, ale krásně proporčně řešená, zbudovaná z teplého cotswoldského kamene, s pozoruhodnou hranatou věží v novogotickém pravoúhlém stylu, a její vršek obtáčí jemné kamenné mřížoví jako balustráda. Má jedinečné ambity – podle mého Průvodce návštěvníků patří k nejkrásnějším v zemi, a myslím, že je to tvrzení oprávněné. Je zde pohřben Edward II. Vím o něm jen to, co jsem se dočetla v Marlowové hře, kdoví, nakolik je to historicky spolehlivé, ale díky tomu je pro mne tenhle král skutečný člověk, který kdysi žil a dýchal, nikoli jen jméno z dějepisu. Zmocní se vás zvláštní pocit, když stanete vedle ostatků někoho, kdo žil před sedmisty lety, a něco o něm víte. Pokud má Ralph Messenger pravdu, pak jsou atomy jeho prachu nezničitelné. Jeho identita však přetrvává v mé mysli, a tím vzniká mezi námi spojitost.

Jak jsem kráčela po ošlapaném dláždění starodávných křížových chodeb a zastavovala se, abych se s obdivem vynadívala na krásné mosazné kování a vyřezávané sochy, vyvstala mi další literární asociace. V Zlaté míse Charlotta a princ začnou svůj cizoložný poměr v Gloucesteru, když odloží návrat do Londýna z venkovské slavnosti pod záminkou, že si přejí navštívit katedrálu – vím docela jistě, že tam padne zmínka o hrobce Edwarda II. Jestlipak tam skutečně zašli, aby zámince dodali věrohodnosti, až se vrátí k svým zákonným manželským partnerům, anebo strávili každičkou ukradenou chvíli ve svém pokoji v hostinci, který šikovná Charlotta zamluvila? Nemám ten román po ruce, abych si to ověřila. Henry James se o tom nejspíš ani nezmiňuje.

Naobědvala jsem se pak v kavárně U milého posezení, a tam jsem si prostudovala průvodce od první stránky do poslední, protože jsem si s sebou nic jiného ke čtení nevzala. Padla na mě sklíčenost: zauvažovala jsem, jestli mě čeká takováhle staropanenská budoucnost – navštěvovat katedrály a číst si u stolku v malé kavárně. Možná že jsem si koupila nové plavky jako instinktivní obranu proti takovému osudu. V tom případě bych se měla vyholit a moc kolem toho nereptat.

_____

/ 8 /

Jaké to je být volnoocasým netopýrem?

M*rt*n Am*s

No, přes den ponejvíce někde visíme. Visíme v jeskyních, ve štěrbinách, pod okapy, pod střechami, všude možně, jen když je tam tma a teplo. Jeskyně jsou nejlepší. Visíme od stropu a trousíme trus na zem, jenže to vypadá, jako že visíme ze země a trousíme trus na strop, protože jsme vzhůru nohama. Trousit trus, když jste vzhůru nohama, je umění. Z trusu stoupá teplo, jak se rozkládá; rovněž pochopitelně zápach.

Když padne tma, vylétneme se nasytit, většinou hmyzem. Chytáme jej na křídla, pomocí našeho radaru. Píp, píp, píp, píp, píípíípíípíp CHLAMST! Je to hustý. Skolím i dvě mušky octomilky jednou ranou. Tom Cruise by zezelenal závistí.

Poté se vrátíme do jeskyně a trousíme trus na zem. Trousíme trus i při letu, abychom nenosili zbytečnou zátěž. Dalo by se říct, že trousit trus je naší hlavní životní aktivitou. Žrát hmyz a trousit trus.

Sex nic moc, po pravdě řečeno. Šoustáme jen šest neděl v roce – celá kolonie toká naráz. Umíte si to představit: tisíce chlapů se freneticky hemží v jeskyni a snaží se vměstnat roční šoustání do mizerných šesti neděl. Tím si můžeme přivodit vážnou újmu na zdraví.

Ženské zajímá jedno jediné: naše sperma. Mají takový gynekologický trik, že si ho schovají někde v kundině do té doby, než chtějí fakana. To pak všechny vodplachtěj někam do porodnické jeskyně, kde je teplo, a tam mají děti. Dovnitř smějí jen ženské a děti. My ostatní visíme v mužské jeskyni a honíme si péra.

Nevadilo by mi to, kdyby se ženské o ty čerstvé mrňousky pořádně staraly. Ale když se letí nažrat, nechají děcka samotná, nikdo je nepohlídá, a ta se pak válí a perou mezi sebou v jeskyni na podlaze v netopýřím trusu a hmyzích mrtvolkách a slupkách z ovoce. Nebo je zavěsí v řadách na stěny a na strop a občas se ti pišišvorové, chudáčci malí, pustí a řachnou na zem nebo zkoušejí létat, ale že nemají ještě radar pořádně vyladěný, tak se jim něco stane, naletí do stěny nebo se srazí navzájem. Úmrtnost našich nemluvňat je úděsná.

Pokud dětství přežijeme, máme do života dobré vyhlídky. Dožíváme se v průměru deseti let. Mně je teď devět a půl.

Jaký to je bejt netopýr-upír

Irv*ne W*lsh

Přifrndili sme si to zpátky do jeskyně skorém jedním vrzem, Gamps a já, slunce už se akorát vokazovalo. Scotty už tam smrděl, visel vod stropu jak hromádka neštěstí, já se napral na Vysočině u jednoho bulíka, ty bejvaj jak huňatý tébichy s nohama, a Gumps narazil na vovečku, který prokousla krk liška, potvora jedna, ale Scotty si ani neškrt.

„Na pastvě krav, jako by se s nima roztrh pytel,“ vykládá Scotty, „ale dycinky mi fofrem pláchly, než sem se stačil zakousnout.“ Já hned viděl, že mu to Gumps nežere. „Šoupni mi kapánek krve, Gumpsi,“ povídá Scotty. „Musel sis dát do nosu až do halelujá z tej vovce.“

„Vodpal, prevíte,“ povídá Gumps. „Tys mi tudle taky nakašlal, když sem sušil hubu.“

„Řek sem ti rovnou, Gumpsi, že to nejde, protože sem šecko spolknul už cestou domů.“

„Vrdloužeš, pancharte,“ povídá Gumps. „Dneska si paty nevytáh, já to vím. Flákáš se tu jak gróf a čekáš, že ti donesem krev pod nos.“

„Nemáš pravdu, Gumpsi, byl sem venku celou noc, ale měl jsem pech.“

Scotty se vobrátí na mě. „Dej mi kapku vod sebe, Daníku, pro smilování boží.“

„Houbeles,“ povídám.

„Měj srce, Daníku, sem na huntě,“ povídá. „Budu se ti revanžovat nadvakrát, až se mi příště povede.“

Celej se klepal, z křídel pelichal, drápy mu chrastily jak kosti, tak mi ho somára přišlo líto a šoup sem mu do chřtánu asi patnáct mililitrů krve. Schlamstnul ji a pad na hromádku starýho dreku na zemi a blaženě výdech. „Pámbu zaplať, Daníku, zachránils mi život,“ povídá.

„Zapomněls řemeslo, Scotty?“ povídám. „Kam ses chtěl těm kravám zakousnout?“

„Do krku,“ povídá.

„To je na nic,“ povídám a mrknu na Gumpse. „Musíš jít krávě po řiti.“

„Po řiti?“ diví se.

„Jo, na to měkoučký masitý kolečko mezi srstí a samotnou dírou,“ povídám. „Připlížíš se k bulíkovi zezadu, volížeš mu díru jazykem a von si myslí, že se ho chystá vobskočit kamarád. Pak se mu jemně zakousneš. Ty trdla to žerou.“

„Chachá,“ chechtá se Scotty. „Volkové sou teda teplý!“

„Jasně,“ povídá Gumps. „To ví každá štrajda. Všici sou HIV pozitivní.“

„Cože?“ vyletí Scotty a začne se zase třást. „Ty mi tu tvrdíš, že ta krev byla nakažená?“

„Proč bych se jí jinak chtěl zbavit?“ povídám.

„Ty mizero! Chtěls mě vodpravit!“ ječí a začne kuckat a blejt a strká si pařáty do zobáku, aby tu krev vyplival, a my s Gumpsem se můžem smíchy podělat.

„Ty hovado praštěný,“ povídá Gumps Scottymu nakonec. „Jak můžou bejt volkové teplý, když jim ufikli koule?“

Jaké to je být netopýrem?

S*lm*n R*shd**

Co je to za otázku, vážený pane? Při vší úctě, co byste vy odvětil, kdybych se vás zeptal: „Jaké to je být člověkem?“ Nepochybně byste mi sdělil: „Všechno záleží na tom, jakým člověkem.“ Jaké rasy, jaké barvy, z jaké třídy, z jaké kasty, v jakém životním postavení? U netopýrů je to stejné. Je nás mnoho druhů. Jsou krátkoocasí netopýři a dlouhoocasí netopýři, několik typů volnoocasých netopýrů, je skvrnitý netopýr, sinavý netopýr, západní mastiffský netopýr, s přeťatou hlavou, s vydutou hlavou, evropský listonosý netopýr, s myším ocasem, podkovitý netopýr, buldokovitý netopýr, trychtýřovitě ušatý netopýr, kouřový netopýr, kruhokřídlý netopýr, evropský přísavkovitý netopýr, s Dobsonovým knírem, a netopýr obecný, abych uvedl pouze některé. Všichni se různíme svými obyčeji i obydlími.

Já sám jsem netopýr chrámový. Patřím do kolonie sídlící v chrámu boha Súrji v Konáraku, poblíž Bengálského zálivu. Jak se stalo, že visím z věšáku na kabáty na toaletě první třídy tohoto jumba společnosti Air India, to je dlouhá historie, v níž hraje roli pouzdro fotoaparátu jednoho turisty, odložené prášky na spaní a porucha letištního rentgenového přístroje. Prázdné pouzdro zůstalo z nepozornosti ležet na piedestalu jednoho z vyřezávaných sloupů v Súrjově svatyni minulou středu k večeru, v čase, kdy my chrámoví netopýři vylétáme do soumraku ze svých škvír a úkrytů, abychom ve vlahém hedvábném ovzduší pátrali po chutných pakomárech, křupavých moskytech, šťavnatých octomilkách a dalších entomologických lahůdkách… to jsou netopýří blahé chvíle, dalo by se říci. Mně však želbohu žádná chvíle blaho nepřináší. Jaké to je být chrámovým netopýrem? Je to na velký kulový, a omlouvám se za ten výraz, pane.

Mým netopýřím druhům přináší jejich existence plné uspokojení, chápete, jelikož netuší, že jsou netopýři. Jak jste si zajisté povšiml, mně je dán dar řeči, zatímco mí bratři a sestry vládnou pouze darem skřeků. Navíc mám paměť, kdežto oni ne. Nevědí, že v předchozích inkarnacích byli muži a ženami a na tuto úroveň velkého řetězce bytí byli odsouzeni za hříchy, které spáchali v předchozích životech. Avšak vinou nějakého nedopatření, nějakého omylu či poruchy v normálním procesu transmigrace jsem já byl stižen vědomím, mám v netopýřím těle lidskou mysl, čímž je můj trest miliónkrát těžší.

Oproti převládajícímu mínění netopýři nejsou zcela slepí, dokážeme rozlišit den od noci, vidíme matně obrysy předmětů, avšak bohatství detailních tvarů a barev, co jich na světě je, nám zůstává odepřeno. Takže „vidím“ interiér této toalety jen tak, jak si ho vyvolám v paměti: nerezové umyvadlo na ruce, tlumeně osvětlené zrcadlo, v němž se odrážejí barevné lahvičky reklamní vody po holení a eau de Cologne, zdravotní papír ve tvaru podkovy je ohleduplně k dispozici, aby chránil zadnice cestujících před přímým stykem s obyčejným záchodovým sedátkem – vy sám dost možná právě této výhody využíváte. Ne ne, prosím neznepokojujte se, vážený pane, není třeba si připadat trapně, vaše holá kolena jsou při mém omezeném vidění pouhý namodralý stín… Umím si představit dopodrobna zařízení zdejší místnůstky, protože jsem kdysi sám často létal v těchto nablýskaných strojích. Jako filmový producent jsem hodně cestoval mezi Bollywoodem a Hollywoodem, vyvaloval jsem se na měkce polstrovaných sedadlech v třídě pro naboby, obskakovaly mne usměvavé kypré letušky v sárí, přinášely šampaňské, kaviár a horké ručníky. S nejrozkošnějšími a vstřícnými těmito slečnami jsem si domlouval schůzky, až budou mít po přistání volno, sliboval jsem jim role ve svých budoucích produkcích, aniž jsem specifikoval, že půjde o tituly jako Asijské kočky – sexuální otrokyně, Údolí lásky orientální, Hovory na polštáři. Ano. Býval jsem producentem pornofilmů určených pro indický trh – mládenecké večírky Šimly Pinkse, večerní podniky bombajských byznysmenů, půjčovny videa pro smutné, frustrované staré mládence… Žádné kanálie, upozorňuji, ani přímé detailní záběry, žádné násilí, jen simulovaný oboustranně akceptovaný sex a trochu onanie. Přitom nic nedokázalo zákazníky tak rozrajcovat jako pohled na nesporně slušnou, dobře vychovanou indickou dívku, kterak klesá do bahna. Po pravdě řečeno, i mne to spolehlivě rajcovalo (býval jsem, jak bych to vyjádřil, zkušební producent). Obávám se, že jsem zlákal mnohou nevinnou dívku k odsouzeníhodnému životu pomocí lichotek a úplatků a různých triků. A teď za to trpím… Nenavštívil jste chrám boha Súrji? Ano? Vzpomínáte na ty sochy? Ano, slyšel jsem, že je to cosi nevídaného. Žel bohu jsem ten chrám ve své dřívější inkarnaci opomněl navštívit. Jistě si umíte představit, jak to drtí někoho s mým založením a zkušenostmi, když zírá zrakem netopýra na nejslavnější erotické sochy na světě?

Jaké to je být slepým netopýrem?

S*m**l B*ck*tt

Kde? Kdy? Proč? Kvík. Všude kolem je tma. Stále je všude kolem tma. Vždycky to tak nebývalo. Kdysi bývaly chvíle světla nebo tma bývala odstíněná. Kvík. U vchodu do jeskyně bývalo trochu jasněji. Když i tam potemnělo, věděl jsem, že nadchází čas jeskyni opustit, vytřepetat se s ostatními ven do šera. Kvík. Teď je stále tma, neměnná tma. Zdali je v té které chvíli tma i vně mé hlavy stejně jako uvnitř, to nevím. Vím jen tolik, pokud vím je správné slovo, a to není, že nic nevidím. Vnímám po hmatu, slyším, cítím, ale nevidím. Kvík. Nahmatám římsu, kde mám zakleslé pařáty zadních nohou. Slyším vlastní kvíkání, jak ze mne vychází a ozvěnou se vrací, a odliším je od trvalého šumu ostatního kvíkání, rozechvívajícího stěny našeho útočiště. Kvík. Cítím pach čpavku stoupající od podlahy, pokud tu nějaká podlaha je. Možná že visím nad jezerem čpavku, ale příliš pravděpodobné to není, jelikož jsem nikdy nezaslechl nic podobného šplouchnutí, když jsem se vyprázdnil, ledaže by hladina jezera byla ode mne tak vzdálená, že zvuk dopadajících výkalů by k mým uším nedolehl.

Chmýřím na noze jsem nahmatal, že je vedle mne jiný netopýr. I on má chmýří na noze, cítím, jak o mne občas zavadí. Kvík. Pravím on, ale mohla by to být i ona, co já vím, nedá se to rozpoznat, ledaže bych zašátral zobákem pod složená křídla a zjistil, jestli jsou tam dvě díry nebo díra a ocas, jenže takové počínání by mohlo vyvolat nedorozumění. Kvík. Raději setrvám v nejistotě. Nejistota je nepříjemná, avšak jistota může být horší. Uvítal bych nejistotu, jsem-li slepý, ale to je jediná jistota, kterou mám, protože stále stejná tma kolem nebývala. Kvík. Kdysi kolem bývaly tvary, jsem si jist, že to byly tvary. Tmavé tvary na méně tmavém pozadí. Když jsem byl docela malý, brávala mě matka s sebou na lov ve vaku. Kvík. Tiskl jsem se k jejím bradavkám, když se vznášela a kroužila příšeřím a chytala hmyz, a pamatuji se na různé tvary, jak létala mezi nimi, nad nimi, pod nimi. Teď už nejsou tvary, jen věci na dotek, pachy, zvuky. Kdy? Proč? Jak? Kvík.

_____

/ 9 /

„Patrně jsou to docela šikovně sepsané parodie,“ usoudí Ralph. „Nemůžu to dost dobře posoudit, jelikož současnou beletrii příliš nesleduji. Nemám na to čas. Ale –“

„Měl by sis přečíst Heleniny romány, Messengere,“ praví Carrie. „Jsou moc dobré.“

„O tom nepochybuji,“ řekne Ralph. „A jednoho dne to napravím.“

„Raději ne, prosím vás,“ brání se Helena. „Ale dopovězte to.“

„Chtěl jsem říct, že jako odpovědi na danou otázku jsou beznadějně antropomorfické.“

„Co je antropoco to znamená?“ zeptá se Simon.

„Biiim!“ Mark napodobí zvuk, jímž se ve vědomostních soutěžích ohlašuje konec. „Když se s věcmi nebo zvířaty zachází jako s lidmi.“

„Správně, Polo,“ praví Ralph. „Představ si třeba zvířata ve filmech Walta Disneyho, Soku.“

„Jak zněla ta otázka?“ zeptá se Carrie.

„Jaké to je být netopýrem?‘“ odvětí Helena. „Je to název jednoho filozofického článku.“

„Ano, tomu to odpovídá,“ prohodí Carrie.

„Jiný filozof nedávno vznesl otázku: Jaké to je být termostatem?“‚ praví Ralph.

„Je to fajn, můžeš občas vypnout,“ řekne Mark a vyvolá tím u dospělých zasmání.

„To se ti povedlo, Polo,“ pochválí ho Ralph.

„Myslel to žertem, ten filozof, předpokládám,“ nadhodí Helena.

„Ne,“ praví Ralph. „Myslel to naprosto vážně. Je-li vědomí mentální informační reprezentací, pak možná cokoli, co reprezentuje informace, ať jakkoli prostým způsobem, může být nazváno vědomím. V oboru se tomu říká panpsychismus. Vychází se z premisy, že vědomí je základním komponentem vesmíru, jako hmota a energie, větší a menší síla. Já sám nepatřím k zastáncům této teorie.“

„Proč ne?“ zeptá se Helena.

„Má nádech transcendentalismu. Lidé, kteří se pro ni nadchli, se často přiklánějí k orientálním náboženstvím.“

„Proč si nepřejete, aby Messenger četl vaše romány?“ zeptá se Emily s upřímnou zvědavostí Heleny.

Helenu její otázka trochu zaskočí. „Myslím jen, že když lidé čtou něčí knihy, protože autora znají, zkreslí jim to dojem. Zvlášť když beletrii zpravidla nečtou.“ Obrátí se k Ralphovi. „U vás mne to ale překvapuje vzhledem k tomu, že se tak zajímáte o vědomí. O tom moderní romány převážně pojednávají.“

„Také jsem jich pár v mládí přečetl,“ praví Ralph. „První kapitoly Odyssea jsou pozoruhodné. Pak jako by Joyce odbočil do stylistických hříček a hádankářských hlavolamů.“

„Co Virginia Woolfová?“

„Moc ušlechtilá, moc poetická. Všechny její postavy působí jako Virginia Woolfová. Soudím, že v daném směřování Joyce nikdo nepředstihl. Nemám pravdu?“

„Asi ano,“ řekne Helena. „Proud vědomí vyšel už v románově tvorbě dost z módy.“

„Jdu domů, mám už toho dost,“ praví Carrie.

„Koupele nebo vědomí?“ nadhodí Ralph.

„Obojího,“ řekne Carrie.

Výše uvedený rozhovor se koná v masážním bazénku v zahradě za venkovským domem Messengerových. Od zadního traktu se zvedá dosti příkré úbočí, a proto tam postavili dřevěnou verandu, odkud vedou schody do zahrady. Asi v půli onoho schodiště je jakési odpočívadlo, do něhož je zapuštěna sekvojová vana, nějakých sedm stop v průměru a pět stop hluboká, v rovině s půdou. Uvnitř je podél stěny lavice, na níž sedí Helena a rodina Messengerových družně bok po boku. Horká voda jim vybublává zpod nohou a vysílá obláčky páry do chladného vzduchu. Je pozdní odpoledne nebo už podvečer, setmělo se. Jediné osvětlení pochází z namodralých světel, zabudovaných ve vaně pod úrovní hladiny, a z luceren s tlustými jantarově zbarvenými bočními skly, rozmístěnými podél schodů a verandy. Carrie se vztyčí ve vaně, opře se rukou Ralphovi o rameno. Voda stéká z jejích upjatých tmavých plavek a světlých mohutných údů. Vklouzne do koupacího pláště a zasune nohy do sandálů s provazcovými podrážkami. „Vy už taky vylezte, děti,“ řekne.

„Ale mami…“ namítají.

„Myslím to vážně. Pojďte a pomozte mi prostřít na čaj…“

Děti jedno po druhém vylezou z vody, zamotají se do ručníků a vyběhnou po schodech k domu. Emily odchází poslední. „Měla bych asi jít mámě pomoct,“ povzdechne si.

„Musím se také zvednout,“ prohodí Helena, ale nepohne se. „Přišla jsem na oběd, nikoli i na čaj.“

„Zdržte se ještě,“ řekne Ralph. „Je na vás vidět, že se vám tu líbí.“

„Je to fantastické,“ řekne Helena, zakloní hlavu a vzhlédne k nebi. „Spočívat v horké koupeli a hledět na hvězdy! Moje matka by se zděsila, kdyby mě viděla. ‚Vždyť takhle chytíš zápal plic!‘ lamentovala by.“

„Nic takového vám nehrozí,“ ubezpečí ji Ralf.

„Jsou podobné vany v Anglii k dostání?“

„Ne ze sekvojového dřeva, pokud vím. Nechali jsme ji dovézt z Kalifornie, bylo to příšerně drahé, a místní instalatér ji zprovoznil.“

„Je to báječný vynález,“ prohlásí Helena, natáhne nohy a nechá je vyplavat na hladinu. „Předpokládám, že vaše vana má termostat. Znamená to, že má i vědomí?“

„Ne takové, aby si uvědomovala vlastní já. Neví, kdy si příjemně užívá – na rozdíl od vás a ode mne.“ „Žila jsem v domnění, že nic takového jako vlastní já neexistuje.“

„Neexistuje, pokud tím míníte trvalou, samostatnou entitu. Jinak ovšem vlastní já máme. Stále si je tvoříme. Tak jako vy tvoříte své románové příběhy.“

„Chcete tím naznačit, že naše životy jsou pouhé fikce?“

„V jistém smyslu ano. Je to jedna z aktivit, jíž zaměstnáváme nevyužitou kapacitu mozku. Vymýšlíme si o sobě.“

„Nemůžeme si přece vymyslet vlastní životy,“ brání se Helena. „Stane se nám nebo nestane leccos, co nemůžeme nijak ovlivnit. Četl jste o tom nebohém Francouzovi, postiženém – jak tomu říkají – syndromem uvěznění?“

„Ano, zajímavé.“

„Nemůžete přece tvrdit, že si svou hrůznou situaci vymyslel.“

„Vytváří si k ní specifickou reakci,“ praví Ralph. „Velice hrdinskou, to uznávám.“

„Ale neutvrzuje vás to ve víře, že existuje cosi jako duše, lidský duch?“

„Ne, proč myslíte?“

„Přece odvaha toho člověka, jeho odhodlání navázat kontakt…“

„Ano, zaslouží si velký obdiv… přesto je to pouze informace reprezentovaná jeho mozkem. Není na tom nic nadpřirozeného. Žádný duch ve stroji.“

„To slovo ‚duch‘ má zvláštní sémantiku,“ praví Helena. „Souvisí s pověrčivostí a fantazií. Já na duchy nevěřím, ale na duši ano.“

„Na nesmrtelnou duši?“

„Tím si nejsem jista,“ podotkne Helena a čeří nohou vodu.

„No prosím, jsem ochoten vám uznat duši smrtelnou, což je jen jiná charakteristika pro vědomé vlastní já. Tak třeba Descartes věřil, že má duši, protože si uměl představit duševno jako substanci myšlení, nezávislou na fyzické existenci. Tak se přece chovají duchové, ne?“

„Platí to ale u toho Francouze, jak se jmenuje, Baubyho, ne? – ten přece myslí nezávisle na svém těle. Jeho tělo je zcela ochrnuté.“

„Vidí jedním okem, pokud vím. A slyší. Krom toho je jeho mozek součástí jeho těla.“

Po chvíli Helena podotkne: „Jak jste to myslel s tou nevyužitou kapacitou mozku?“

„Lidský mozek je větší než u kteréhokoli jiného tvora na naší planetě. Naše DNA se pouze jedním procentem liší od stejného vybavení šimpanzů, našich nejbližších příbuzných, ale mozek máme třikrát větší. To pochopitelně poskytovalo našim primitivním předkům velkou výhodu ve vývojovém procesu. Naučili jsme se vyrábět nástroje a zbraně, dorozumívat se artikulovanou řečí, řešili jsme problémy tím, že jsme různé možnosti prověřovali prostřednictvím svého mentálního softwaru, namísto abychom jednali instinktivně. Dostali jsme se dál než k čtyřem nepodmíněným reflexům.“

„Které to jsou?“

„Reflex obranný, obživný, únikový a… reprodukční.“

„Aha.“ Helena se ušklíbne.

„Lidský mozek svým rozměrem neúměrně přesahuje evoluční výhody získané v porovnání s ostatními druhy. Proto mluvím o nevyužité kapacitě. Primitivní člověk byl jako chlapík, který dostane počítač poslední generace a používá ho jen k jednoduchým aritmetickým úkonům. Časem si s ním začne hrát a zjistí, že umí ještě leccos jiného. Totéž jsme praktikovali s naším mozkem v průběhu věků. Vyvinuli jsme řeč. Přemýšleli jsme o vlastní existenci. Uvědomili jsme si sami sebe jako tvory s minulostí a budoucností, s individuálními a kolektivními osudy. Vyvinuli jsme kulturu: náboženství, umění, literaturu, zákony… vědu. Vědomí má ovšem i svou stinnou stránku. Uvědomujeme si, že zemřeme. Představte si, jak hrozné to muselo být pro člověka neandertálského nebo cromagnonského, nebo kdo první odhalil tu děsivou pravdu: že jednoho dne z něj bude mrtvé maso. Lvi a tygři to nevědí. Opice to nevědí. My ano.“

„Sloni to zřejmě vědí,“ zasáhne Helena. „Mají svá pohřebiště.“

„Obávám se, že je to jen legenda,“ řekne Ralph. „Horno sapiens je první a jediný živý tvor v evolučním vývoji, který objevil, že je smrtelný. A jak na to zareaguje? Vymýšlí si povídání, jak se do té kaše dostal a jak z ní ven. Vynalezne náboženství, vyvine pohřební zvyky, vybájí si posmrtný život a nesmrtelnou duši. V průběhu věků nabývají tyhle báje na složitosti. Jenže v posledním údobí kulturního vývoje, před krátkou chvílí z hlediska evoluce, se věda prudce odrazí a začne vykládat jiný příběh o tom, jak jsme vznikli, a je to mnohem působivější výklad, který nad tím náboženským vítězí šest jedna. Málokteří inteligentní lidé věří dnes náboženskému výkladu, avšak stále lpí na některých jeho útěšlivých momentech, jako je třeba duše, posmrtný život a tak podobně.“

„A právě tohle vás dráždí, viďte?“ podotkne Helena. „Ze většina lidí dál tvrdohlavě věří na ducha ve stroji, i kdyby jim to vědci a filozofové stokrát vyvraceli.“

„Že by mě to přímo dráždilo, to se říct nedá,“ namítne Ralph.

„Ale dá,“ tvrdí Helena. „Jevíte odhodlání vymazat takové pověry z povrchu světa. Jako byli inkvizitoři odhodláni vykořenit kacířství.“

„Zastávám pouze názor, že bychom neměli směšovat to, co bychom si přáli, se skutečností,“ řekne Ralph.

„Připouštíte ale, že máme i myšlenky soukromé, tajné, které známe jen my sami.“

„To ano.“

„Připouštíte, že můj momentální zážitek, když se tu kochám v horké vodě pod hvězdami, není přesně totožný s vaším?“

„Tuším, kam ve své argumentaci spějete,“ řekne Ralph. „Tvrdíte, že je cosi, co odpovídá vám, nebo odpovídá mně, nějaká kvalita zážitku osobitá pro vás nebo pro mne, kterou nelze objektivně popsat ani vysvětlit čistě fyzickými pojmy. Takže se tomu může docela dobře říkat nehmotné já nebo duše.“

„Asi tak. Ano.“

„A já tvrdím, že je to stejně stroj. Virtuální stroj v biologickém stroji.“

„Takže všechno je stroj?“

„Všechno, co reprezentuje informace, ano.“

„To je pro mne děsivá představa.“

Ralph pokrčí rameny, usměje se. „Jste stroj naprogramovaný kulturou tak, aby neuznával, že je stroj.“

Seshora se ozve Carriin hlas: „Messengere! Hodláte tam vy dva setrvat celý večer?“

„Měli bychom se už vrátit dovnitř,“ podotkne Helena.

„Ano, asi bychom měli,“ řekne Ralph.

Vylezou z vany a stoupají po schodech vedoucích k zadnímu vchodu. V tmavém zákoutí na schodišti, kde nesvítí jedna lampa, ji Ralph chytí za paži a zadrží.

„Heleno,“ zašeptá a políbí ji na rty.

Helena se nebrání.

_____

/ 10 /

PONDĚLÍ 10. BŘEZNA. Pokouším se číst rozpracovanou tvorbu studentů, ale nemohu se na ni pořádně soustředit, protože mi pořád v hlavě leží TEN POLIBEK. Bylo to zcela nečekané – debatovali jsme předtím na tak povznesené intelektuální úrovni, pokud jsme se přímo názorově nestřetávali… Ucítila jsem párkrát, že se mne v té horké vaně dotýká nohou, ale nepřikládala jsem tomu význam, vůbec mne nenapadlo, že může mít nějaké milostné záměry. Cožpak můžete debatovat, vážně debatovat s cílem toho druhého přesvědčit, a k tomu flirtovat? To přece nejde. Ačkoli už jednou jsem měla dojem – jak si vzpomínám – že mě políbí, když jsme se na parkovišti v Cheltenhamu loučili po podobně břitké výměně názorů… Možná ho sexuálně vzrušuje, když se mu žena v diskusi postaví. Tehdy to ale vypadalo na pouhé přátelské políbení, lehký dotek rtů na tváři, kdežto včera mě políbil pevně na rty – ne snad vášnivě ani vyzývavě, ale určitě smyslně. A já to přijala. Nebo jsem se aspoň nebránila. Nevlepila jsem mu políček, neodstrčila ho, nezeptala se, co ho to napadá. Neřekla jsem ani slovo. Možná jsem i trochu zareagovala. Rozhodně mi to bylo příjemné – celé tělo se mi rozechvělo, jako když se na harfě hrábne do strun. Cítím se lehce vzrušená i teď, když to v duchu znovu prožívám. Propána, cožpak může mít jediný polibek takový dosah?

V mém životě se ovšem poslední dobou vyskytovaly polibky jen pořídku. To si uvědom, holka zlatá. Momentálně jsi zvlášť rozcitlivělá, zvlášť zranitelná. Chceš říct sexuálně vyprahlá? No to možná taky trochu, má milá, a on je velice přitažlivý muž, ať už si o jeho názorech a morálce myslíš svoje.

Ale abych to vzala od začátku: jela jsem včera k Messengerovým na jejich venkovské sídlo, kam mě pozvali na oběd. Leží v lůně pohlednicově krásné cotswoldské krajiny – je tam pěkně i touhle roční dobou, kdy na opadaných stromech není k vidění jediný list. Silnice se vinula a vlnila mezi žírnými lukami a zelenými hřbety kopců posetých ovcemi, přes vesnice ponořené v poklid nedělního dopoledne, kolem starobylých kostelíků, úhledných statků a malebných chalup s doškovou střechou. „U podkov“ má také doškovou střechu, ale je to spíš dům než obyčejný venkovský domek – má dvojí vchod a po zdech z teple zbarveného cotswoldského kamene se pnou vistárie, z nichž v máji určitě kanou nafialovělé květy. Uvnitř jsou nízké trámové stropy, kamenná dlažba pokrytá koberci a v společenské místnosti velikánské otevřené ohniště. Dům je samozřejmě vybaven ústředním topením a ostatními moderními vymoženostmi, vkusně sladěnými s materiálem z osmnáctého století.

Zde Messengerovic rodina jeden nebo dva dny v týdnu simuluje život na anglickém venkově. Carrie zavařuje ovoce a míchá marmelády na peci vyhřívané naftovým topením, Emily se projíždí na poníku z místní stáje, Ralph štípe dříví na ohniště nebo se vydává s mladšími dětmi na výlety po okolí a vyjížďky na kolech. Za domem však převládá exotičtější bakchický tón: jsou tam nad sebou vybudované dva balkony, neboli terasy, jak tomu říkají, a do spodní je zapuštěná masážní vana ze sekvojového dřeva. Působí to dosti bizarně: z anglického domu z osmnáctého století se rázem ocitnete na zahradě v současné Kalifornii, jako byste z dekorací v jednom filmovém ateliéru přešli do jiného.

Po obědě (báječná jehněčí kýta z místních zdrojů, dokonale propečená, s plátky česneku a větvičkami rozmarýny jemně vetknutými pod vrstvy tuku) jsme se šli projít okolními pěšinami a stezkami, já ve vypůjčených holinkách (mají jich pro hosty několik v různých číslech). Po návratu, kdy už rudé zimní slunce zapadalo, jsme se převlékli do plavek, zabalili se do osušek a koupacích plášťů a vydali se do horké vany. Musím říct, že to bylo velice příjemné, sedět venku po krk v horkých rozčeřených bublinkách a hledět k nebi, kde se v houstnoucí tmě začaly objevovat hvězdy. Celá rodina se vešla dovnitř a usadila se do kruhu kolem okraje.

Netrvalo dlouho a Ralph nastolil své oblíbené téma. Tuším, že ostatní členové rodiny mají už hovorů o vědomí a myšlení až po krk, ale pro mne je to nové a mimořádně zajímavé. Poté, co ostatní vylezli z vody a vrátili se domů, my dva jsme tam ještě nějaký čas setrvali a rozhovořili se o bytí – či nebytí – duše. Ralph pevně věří, že všechno má své evoluční, materialistické vysvětlení, a jeho názorům je těžké odolat, zvlášť když proti tomu mohu postavit pouze své chabé, kolísavé transcendentální přesvědčení, neboť pevná víra mi chybí. Potom Carrie zavolala z domu, ať jdeme na čaj, a jak jsme stoupali po schodech, políbil mě.

Carrii jsem o tom ovšem dodatečně neřekla. Takže teď spolu máme tajemství, cosi, o čem ví on a já, ale ona ne. Když mi podával med a máslo u čaje, střetli jsme se pohledy a tohle vědomí mezi námi prošlo beze slova a neviditelně – nejen že mne políbil, ale že jsme se dohodli to zatajit. Nenaznačili jsme ostatním, co se stalo, ani mrknutím, ani nepatrným záchvěvem v hlase. Jak my lidé umíme klamat, jak nám to přijde zalehko! Osvojili jsme si onu schopnost spolu s tím, jak jsme si uvědomili vlastní já?

Nemám vůbec v úmyslu začít si poměr s Ralphem Messengerem, a to z celé řady důvodů. Tohle musí být jasně řečeno. Přesto ve mně utkvíval jistý nepominutelný pocit provinění, což jsem se snažila napravit tím, že jsem Carrii pomáhala uklidit po svačině v kuchyni. Když jsme skládaly nádobí do myčky, zmínila se jakoby mimochodem, že něco píše, historický román o San Francisku za velkého zemětřesení v roce 1906. Údajně má z té doby nějaké rodinné památky – dopisy a deníky – z nichž lze čerpat. Carrie počítá, že taková kniha by mohla mít v Kalifornii čtenářský úspěch, jelikož tam je kdekdo na zemětřesení vysazený. „Potíž je v tom, že váhám, kolik historického materiálu použít,“ řekla mi. „Je to v podstatě vyprávění o osudech jedné rodiny.“ Ani nevím jak, ale nabídla jsem jí, že si ten rukopis přečtu, což, abych si vypůjčila jisté rčení od Emily, mi chybí jako kulka do hlavy. Osvojit si další fiktivní svět! Carrie nabídku dychtivě přijala. Nechala jsem se snad obalamutit – pozvala mne k Podkovám kvůli tomu, proto se Carrie snaží od počátku se mnou sblížit? Anebo mne vlastní špatné svědomí ohledně toho polibku přimělo tak přeochotně se nabídnout? Nevím – neumím to posoudit. A proč věčně za vším hledám postranní úmysly? Proč by Ralphův polibek nemohl být jen spontánním, nerozmýšleným gestem, prostým projevem dvornosti, upřímným doznáním, že jsem mu sympatická a že je rád v mé společnosti, nic víc, jen tečka na závěr příjemně prožitých společných chvil, kdy jsme diskutovali o metafyzice v horké vaně. A proč by se Carrie nemohla zmínit o svém románu jen náhodou a proč si sama nevěřím, že jsem se nabídla ho přečíst jen z dobrého srdce? Jenže takoví jsou už spisovatelé, vždycky dají přednost složitějším zdůvodněním před prostými.

Mé pozvání „na oběd“ se neúměrně protáhlo a nakonec jsme všichni odjížděli z domu kolem sedmé. Náhle nabralo dění na tempu. Všichni se za Carriina dohledu pustili do práce, sbírali věci a ukládali je, nařizovali termostaty, zhasínali světla, zatahovali závěsy a upevňovali rolety, zabezpečovali dům na další týden. Jako když v divadle spadne opona, pastorální idyla je dohrána a soubor rychle dělá, co je potřeba, svléknou kostýmy, sbalí rekvizity a chystají se odjet na další štaci. Rozloučili jsme se na příjezdové cestě před domem, kde jsme nastoupili každý do svého auta. Dala jsem jim sbohem a upřímně jsem jim poděkovala.

„Přijeďte zas,“ vyzvala mě Carrie. „Zvykněte si u nás… Nezamlouvá se mi představa, že trávíte neděle sama na kampusu.“ Ralph se na mě za jejími zády usmál. „Samozřejmě,“ podotkl. „Příští neděli se každopádně uvidíme,“ podotkla Carrie. Měla na mysli oslavu Ralphových padesátin, na kterou jsem byla pozvaná.

POZDĚJI. Večer jsem zaslechla zprávu, že Jean-Dominique Bauby zemřel, jen pár dní poté, co vyšla jeho kniha. Je to moc smutné, ale aspoň se dožil jejího velkého úspěchu. Možná že právě to ho drželo při životě, odhodlání dočkat se vydání rukopisu, a když se mu to splnilo, jeho vyčerpaný duch další boj vzdal. A kde je teď? Nikde, podle Ralpha Messengera, prostě už neexistuje – leda v myslích čtenářů Le scaphandre et le papillon a ve vzpomínkách těch, kteří ho osobně znali. Ale ony mysli i vzpomínky jsou údajně naše vlastní výtvory, fikce, spoutané s odumírajícími mozkovými buňkami, samy odsouzené časem k nebytí.

Na Ralphových argumentech je něco příšerně věrohodného, jako že náboženství vyvstalo z ojedinělé schopnosti lidí uvědomovat si vlastní smrtelnost, atd. Nahlédla jsem do Britské encyklopedie, jak je to s těmi pohřebišti slonů, a on má pravdu, krucinál. Zvířata nahnaná na jatky prý vytuší, co jim hrozí – kopou a vzpírají se a potřísní se, když je táhnou k řezníkovi; pravděpodobně ucítí krev v ovzduší dřív, než to zaznamená lidský čich, anebo k nim dolehne strach přechozích zvířat. Nevědí ale, čeho se lekají, bojí se smrti, aniž ji znají. Lidé jsou jediní tvorové, kteří o ní vědí, vědí o ní stále od té doby, co začnou rozum brát. Je tohle ta strašná cena za aktivní vědomí?

Vlastně – když o tom přemýšlíte z toho hlediska – příběh o prvotním hříchu v knize Genesis by hravě mohl být legendou o vzniku vědomí v evolučním vývoji. Horno sapiens vlivem náhlého vzedmutí myšlenkové mohutnosti pochopí, že on sám je smrtelný, a je tím objevem tak otřesen, že si podle Ralpha „vymyslí povídání, jak se do té kaše dostal a jak z ní ven“. Povídání o tom, že se provinil proti někomu mocnějšímu, a ten ho za neuposlechnutí příkazu potrestal smrtí – a v pozdějších verzích onoho příběhu mu nabídl další šanci na nesmrtelnost. Je to všechno v prvních pěti verších Ztraceného ráje:

jak člověk prvně proti Pánu zhřešil,
ovoce smrtelné zakázaného stromu
jak smrt přineslo světu a soužení,
vyhnání z Ráje, dokud Vykupitel
nás nespasí a vrátí k blaženosti…

Odpárejte z toho mytologii a teologii a barokní poezii a najdete pod tím možná ohlas drtivého poznání, kdy primitivní člověk poprvé pochopil, že je smrtelný, že jeho život je časově vymezen a že jednou zemře. V mytologii je ten zakázaný strom stromem poznání, poznání dobra a zla. Sníte-li jeho ovoce, varuje Bůh Adama a Evu, zemřete. Možná však, že ve skutečnosti šlo o poznání smrti a o existenciální děs, které přinášelo. Pád člověka byl pádem do aktivního vědomí, a Bůh je k tomu doplňková fikce. Quod est demonstrandum.

A přitom, jak kdosi poznamenal, představa, že vesmír existuje bez Stvořitele, je stejně nevěrohodná jako představa, že jej stvořil Bůh, zvlášť když se zahledíte na noční oblohu. Víme, že na ní hvězdy nesvítí odjakživa. Lze všechno vysledovat až k Velkému třesku, ale z čeho vznikl Velký třesk?

Třeba náš omyl spočívá v představě, že Bůh, který to způsobil, musí být jako my, když „stvořil člověka k obrazu svému“, jak se praví v katechismu. Co když je Bůh sice všemocný a věčný, ale nemá osobní vědomí o nic víc než lev? Nebo oceán? To by vysvětlovalo mnohé – například existenci zla. Možná ho Bůh nezamýšlí, protože nezamýšlí nic. Co když jsme jediní tvorové ve vesmíru vybavení osobním vědomím, vůlí a pocitem viny? Hrozivé pomyšlení. A přece by člověk nechtěl odvrhnout své vědomí, vrátit se do stavu nepřemýšlivého animálního přežívání jako předkřesťanští hominidé, kteří se houpali na stromech nebo plížili široširou stepí, vedeni jen nepodmíněnými reflexy.

… kdo vzdal by se
jakkoli bolestného rozumového bytí…

praví Milton. To ovšem promlouvá Satan. Anebo jak to vyjádřil John Stuart Mill: „Lépe být nespokojeným člověkem než spokojeným vepřem.“ Tohle rčení Martin s oblibou citoval.

Martin. Uvěřila jsem, že přestal existovat? Ne, ale… jako by se mi ztrácel, vzdaloval. V prvních týdnech po jeho smrti jsem si s ním často povídala, někdy i nahlas. Četla jsem třeba u snídaně noviny a narazila na něco, co by ho bylo zajímalo nebo pobavilo, prohodila jsem: „No tohle si poslechni –“ a vzhlédla jsem a uviděla proti sobě u stolu prázdnou židli. Ale stejně jsem to přečetla, jako by mě slyšel, ať je, kde je. A vedla jsem s ním v duchu rozhovory, někdy i nahlas. Když jsem měla rozhodnout o něčem, co mi dělalo starosti, například o penězích nebo opravách v domě, tak jsem se ho ptala, co dělat. „Mám uložit celou tu částku na důchodové připojištění? Mám si vyžádat tři nabídky na opravu střechy, nebo stačí dvě?“ O takové záležitosti se vždycky staral Martin a mně připadalo nejmoudřejší dospět k rozhodnutí tímhle způsobem, jako když si malé dítě povídá o svých problémech s vymyšleným kamarádem. Jenže se stalo, že se Lucy jednou vrátila ze školy dřív, otevřela si a zaslechla, jak v kuchyni nahlas uvažuji, jestli mám obnovit pojistné. Koukla po mně polekaně, když vešla dovnitř a zjistila, že jsem tam sama. Potom už jsem si dávala lepší pozor.

Nemohla jsem se dlouho smířit se skutečností, že Martin je mrtev, krom jiného i proto, že zemřel tak náhle, bez jakéhokoli varování. Byl tady mezi námi, a v minutě byl pryč. Jako by jen odešel za nějakou banální záležitostí a nevrátil se: pořád se mi zdálo, že to není možné, že je to nedorozumění, že se každou chvíli ukáže, usměje se a omluví…

Další příčinou byl ten příšerný pohřeb. Martin byl agnostik, jeho rodiče, matrikoví anglikáni, do kostela nechodili, a jeho sestra Joanna je militantní ateistka, pracuje v Plánovaném rodičovství a odjakživa byla proti tomu, že jsme dali děti pokřtít a posílali je do katolické základní školy. „Doufám, že ses nerozhodla pro církevní obřad,“ vyjela na mě rázně, když jsem jí zatelefonovala, kdy a kde bude kremace. „Martin by si to byl nepřál.“ „Katolický pohřeb to nebude, pokud máš na mysli tohle,“ odsekla jsem jí stejně rázně (s Joannou jsme si nikdy moc nerozuměly). Stejně to nepřicházelo v úvahu, protože ani já, ani děti jsme už léta pravidelně do kostela nechodili a neznala jsem se s žádným chápavým knězem, který by za daných okolností byl ochoten obřadu se ujmout. Dohodli jsme se o neveřejném pohřbu v úzkém kruhu rodiny, s tím, že později bude uspořádán vzpomínkový obřad pro Martinovy kolegy a přátele. Navzdory Joanně jsme ale dospěli k závěru, že Martinovým rodičům, o mých ani nemluvě, by se pouhý světský pohřeb nezamlouval, a zvolili jsme tedy základní křesťanský obřad, vykonaný za úplatu knězem, jehož obstará pohřební služba. Ten se samozřejmě s Martinem v životě nesetkal a vůbec se nenamáhal zastřít, jak ho tahle služební povinnost nudí, a že by to chtěl mít co nejdřív za sebou. Pracovníci pohřební služby vystupovali zdvořile a výkonně, ale vycítili jste z jejich chování jisté profesionální zklamání nad malým počtem smutečních hostů a střízlivostí obřadu (bylo nás jen osm pozůstalých, z toho jedna předem ohlásila, že se liturgie nezúčastní, neobjednali jsme si žádné církevní písně a já jsem na parte napsala, aby namísto květinových darů byly zaslány příspěvky na lékařský výzkum). Byl pošmourný, deštivý listopadový den. V krematoriu to vypadalo přesně jako v takovém účelovém zařízení, pochmurná stavba ze začouzených cihel, provlhlé věnce a kytice z předchozích pohřbů byly v plastikových obalech vyloženy na nádvoří, aby je truchlící pozůstalí mohli obdivovat a ocenit. Přetopená kaple působila depresivně, protože byla oproštěna od vší náboženské výzdoby, aby to nikoho neodradilo a neurazilo. Bohoslužba proběhla se spěchem skoro neslušným. Kněz oddrmolil modlitby, my zamumlali občas „amen“, on pak stiskl tlačítko, ozvala se nahraná hudba, rakev se začala pomalu vzdalovat. Lucy se rozplakala a já ji objala a přitiskla k sobě, ale sama jsem nic necítila. Přečkala jsem ten strašný obřad jen tím, že jsem se od něho odpoutala, a proto mi nijak neulehčil v mém truchlení.

Uběhlo pár měsíců a Martinovi přátelé z BBC zorganizovali vzpomínkovou slavnost v jednom z Wrenových kostelů v City; šla jsem tam s nadějí, ba dychtivě. Průběh mne však neuspokojil, byla to zvláštní kombinace prvků duchovních a světských: Martinovy oblíbené jazzové nahrávky se odrážely od bílých a zlatých zdí a iónských sloupů, zazněly vzpomínky kolegů, prošpikované interními žerty, které jsem nechápala, ukázky z Martinových oceněných dokumentů o znečišťování životního prostředí a mořském rybolovu, „Ave Maria“ zazpívala známá sopranistka, která kdysi vystupovala v jeho programu o Covent Garden… Sešlo se tam početné shromáždění, ale mnohé z přítomných jsem neznala. Potom se konala jakási společenská sešlost v salonku nedaleké restaurace a pár lidí se přitom opilo, včetně Lucy, které se pak cestou domů v autě udělalo špatně… Neměla jsem pocit, že by mi tahle událost pomohla nějak podstatněji než pohřeb smířit se s Martinovou smrtí, ani jeho duchu spočinout v pokoji.

ÚTERÝ 11. BŘEZNA. Dnes odpoledne proběhl seminář dobře: četly se práce „jaké to je být netopýrem?“ a diskutovalo o nich. Spousta smíchu a převažující dobrá nálada. Myslím, že lidé tak netrnou a nejsou tak citliví na veřejný rozbor svých prací, když jde o uložené cvičení. Při vlastním psaní nevyhnutelně neseme kůži na trh. I když není otevřeně autobiografické, odhaluje naše obavy, přání, představy, preference. Proto nás nepříznivá kritika tak zraňuje, těžko ji lhostejně přejdeme. Začneme uvažovat, a to i v případě, že naše dílo odhadují nesprávně, jestli třeba správně neodhadli nás. Studenti zřejmě mívají podobné pocity při workshopech, ale u daného cvičení není tolik v sázce. A při parodickém a pastišovém žánru se mohou literárně předvádět – zkusit si i to, nač by si ve vlastní tvorbě netroufli. Usoudila jsem, že by to stálo ještě za jeden pokus, a tak jsem jim vyprávěla o Mary, teoretičce barev, a vyzvala je, aby ten příběh ztvárnili podobně. Tentokrát však nebudou uvádět předlohy – měla bych je podle jejich stylu uhádnout sama. (Ach jé!)

Dnes dopoledne jsem náhodou zaslechla Ralpha Messengera v rozhlase – v nějakém populárně naučném programu. Ptali se ho na „kapesní počítače“. Zapnula jsem to uprostřed diskuse, ale pochopila jsem, že kdosi právě vydal knihu, kde zastává názor, že počítače, jelikož přicházejí na trh stále menší a levnější, by se v budoucnu lehko mohly nosit v kapse nebo implantovat přímo do těla a monitorovat puls, teplotu, tlak, svalový tonus, hladinu cukru v krvi atd., atd., a kdo by měl přístup k těmto údajům na vlastním kapesním počítači, ten by poznal, co si ten druhý myslí a cítí. „Bylo by to proveditelné?“ zněla otázka. „Technicky by to proveditelné bylo,“ řekl Ralph. „Počítačové čipy jsou čím dál tím menší a výkonnější. Zdokonalují se rychleji než jakákoli jiná technika v dějinách. Odborníci vypočítali, že kdyby se posledních třicet let automobily vyvíjely stejným tempem jako počítače, mohli byste si dnes koupit rolls-royce za méně než jednu libru a ujeli byste s ním na dva litry tři miliony mil… Takže není důvod, proč by kapesní počítače nemohly být levně k dostání v nepříliš vzdálené budoucnosti.“ „Ale proč by kdo měl souhlasit s tím, že si je dá implantovat?“ ptali se ho. „Nu, třeba z toho důvodu, že přístroje v domácnosti by na základě takových informací mohly předem vytušit, co potřebujete – kdybyste přišel unavený z práce domů, služebná robotka by vám naservírovala čaj a televize by vám vybrala vhodný relaxační program, aniž byste museli hnout prstem,“ vykládal. „Ovšem kapesní počítače by za jistých okolností mohly být povinné. Například by takový počítač mohl zapnout rudé světlo na střeše vašeho vozu, pokud by váš tlak a puls přesáhl jistou úroveň.“ „Fungoval by tedy jako měřič řidičova rozčilování?“ „Správně. Předešlo by se tak mnohým haváriím. Musel byste ho mít u sebe stejně jako řidičský průkaz.“ „Ale umožnily by nám tyto kapesní počítače opravdu zjistit, co si druhý člověk myslí?“ „To sotva,“ řekl Ralph, „protože naše myšlenky mají příliš složitý a citlivý sémantický obsah, než aby se dal určit podle fyzických symptomů. Taková domněnka vychází z dost zjednodušující interpretace behavioristické psychologie.“

Zajímavé, že se ke kapesním počítačům staví tak odmítavě. Možná se mu nezamlouvá představa, že v budoucnu by se dala elektronicky monitorovat nevěra – že by Carrie poznala pouhým pohledem na přístroj velikosti náramkových hodinek, nakolik ho zaujala jiná dáma na večírku. Jsou-li kapesní počítače technicky proveditelné, pak by mohly vymýtit cizoložství.

_____

/ 11 /

Jedna, dvě, táta jde… Je středa, 12. března, 17.30… Mám zapnutý Voicemaster, funguje a je skvělý, nejen že zachycuje přímý diktát, ale mohu do něho zanést i předchozí záznamy po drátě, což znamená, že můžu používat i milou Perličku, kdekoli budu chtít. Diktuju tohle v autě cestou z univerzity domů, přesněji řečeno, stojím, uvízl jsem na A435, vepředu se asi něco stalo, práce na silnici nebo havárie… Takže nebudu muset do ústavu v neděli ráno, abych pokračoval s experimentem, což mi Carrii příznivě nakloní… a každopádně už se mi to nejeví jako zcela bezpečné a soukromé útočiště, jelikož jsem tam minulou neděli potkal Duggerse, přicházel, když jsem já byl na odchodu… Střetli jsme se u vchodu, on právě strkal kartu do skleněných dveří, když jsem se k nim já blížil zevnitř… oba nás to zaskočilo, koukali jsme na sebe jako dva lupiči, když se potkají na schodech liduprázdného domu… zatvářil se rozpačitě… já nepochybně taky, ale než se mu podařilo ty dveře otevřít, vzpamatovali jsme se… „Buďte zdráv, Duggersi,“ povídám, „copak že jste se sem vydal v neděli?“ „Zajdu sem často o víkendu, když si potřebuji něco dodělat,“ odpověděl chladně. „Jedině v tomto čase tu člověk spolehlivě najde trochu klidu.“ „To mi povídejte,“ řekl jsem mu s falešnou kolegialitou. „A co vy, Messengere?“ nadhodil. „Pohrdl jste teplem domova?“ Co ty o tom můžeš vědět?, div jsem se ho nezeptal. Duggers žije s ovdovělou matkou a neprovdanou sestrou v hranaté cihlové viktoriánské vile v jedné z mála okolních vesnic, na kterých není vůbec nic pěkného. Málokoho si kdy pozval domů, rozhodně ne nás, ale jel jsem párkrát kolem a „teplo domova“ není pojem, který bych s jeho bydlištěm spojoval. „Ale ne, jen jsem přijel pro nějaké materiály, co jsem si zapomněl vzít domů,“ a poplácal jsem aktovku, kterou jsem měl s sebou. Instinktivně jsem zamlčel, že jsem pobyl ve své pracovně přes hodinu, možná vinou nepříjemného pomyšlení, že se také mohl dostavit dřív a vejít do budovy bez mého vědomí, možná by zůstal stát před dveřmi, až by zaslechl můj hlas… přitiskl na ně ucho… ne, k tomu by se Duggers nesnížil, ale mám z něho nepříjemný pocit, chlap jeden, zapůsobil na mě tak už při prvním setkání, když jsem si to sem přijel oťukat a nechat se oťukat, zaplatili mi letenku z Kalifornie, zdržel jsem se tu dva dny, seznamoval jsem se s profesory a doktorandy, proslovil jsem přednášku, prorektor uspořádal večeři… jak to tak bývá… vzpomínám si, s jak mrazivou nevraživostí se na mě Duggers zahleděl přes ty kulaté školácké brýle, když nás představili… okamžitě mi bylo jasné, že z místních kandidátů je první na řadě on, a jemu bylo okamžitě jasné, že to místo dostanu já… chápu, s jakými pocity na mě hleděl, dodnes hledí, ve výzkumu má vynikající výsledky, nerozbíhá se tak do šířky jako já a je originálnější… jenže řídit tohle pracoviště, to není jen věc výzkumu, ale také finančního managementu, schopnosti vést, publicity – vyžaduje to charisma stejně jako mozkovou kapacitu… a Duggers má charismatu asi jako pubertální výrostek, taky tak vypadá… chudák Duggers… To bych rád věděl, na čem pracuje, že mu to nedá pokoj ani v neděli dopoledne? Obecnou představu o jeho výzkumu samosebou mám, evoluční systémy, které by naučily agenty, jak je užívat, aby si takříkajíc psali vlastní instruktážní manuály, na tom dělá poslední dva roky… ale že by se mu povedl opravdu zásadní objev…? To by ovšem mohlo mít značný komerční potenciál, nejen teoretický význam… Tím by moje schopnosti profesionální objektivity byly vystaveny zkoušce, to doznávám – kdyby se Duggers objevil v titulcích jako autor senzačního objevu… Ústavu by to prospělo, mohlo by to sehrát rozhodující úlohu, potvrdit, že jsme elitní výzkumné pracoviště, měl bych jásat… ale jak bych to snášel, kdyby se proslavil? Co kdyby ho pak udělali členem Královské společnosti… Ne, to bych nepřekousl… Kristepane, když si představím, že bych mu musel gratulovat, vynutit ze zubů patřičná slova, když bych mu nejradši ukousl ucho, stisknout mu ruku, když bych mu ji nejradši vytrhl z ramene… Ne, ne, Královská společnost ať na Duggerse zapomene, pěkně prosím… už jsem se smířil s tím, že tam nechtějí mne… no, možná docela nesmířil, ale vím, co o mně soudí, „popularizátor, profesor dobrý do médií, má na kontě jednu efektní publikaci, ale o vážný původní výzkum u něho nejde…“ Zčásti je za tím ovšem závist… moc málo lidí z kognitivní vědy jsou členy… Je to asi obor příliš amorfní, zasahuje do mnoha jiných disciplín, takže nemá vymezenou vlastní identitu… je to matematika, je to filozofie nebo psychologie… nebo inženýrství? V podstatě všechno dohromady, proto je to pole působnosti tak fascinující, ale hlavouni vědecké obce v něm vidí jakýsi podezřelý slepenec… těžko si představit, že by kognitivní vědec kdy dostal Nobelovu cenu… i kdyby zítra někdo vyřešil problém vědomí, zač by mu tu cenu dali? Za fyziku? Chemii? Fyziologii? Do žádné kategorie se nehodí… jaképak to asi je, co to s člověkem udělá, když získá Nobelovu cenu… qualia Nobelova laureátství… bude to, chybí mi to slovo, jako stát se bohem… apoteóza, ano… najednou je člověk nezranitelný, nesmrtelný… nikoli doslova, pochopitelně, ale dosáhne něčeho, co mu nevezme ani smrt… do konce života nemusí o nic bojovat… každý další úspěch je bonus navíc, pohár přetéká… od ostatních mu nic nehrozí, nad soupeře je povznesen… jen ať dají Duggersovi členství v Královské společnosti, ať je dají všem na fakultě… Nobelova cena je jen jedna… kocháte se v její slávě, její gloriola vás provází, kamkoli jdete… každý večer usínáte s úsměvem, když víte, že jste Nobelovým laureátem, a ráno se probudíte šťasten, v první chvíli ani nevíte proč, ale pak se rozpomenete… až do konce vašich dnů je to první, co si ráno uvědomíte… získal jsem Nobelovu cenu… Je to tak doopravdy? Anebo jsou laureáti Nobelovy ceny jako my ostatní, dál nespokojení, dál ctižádostiví, provždy usilují o další objevy, další pocty, další slávu? To se už nikdy nedovím… ani ta Královská společnost není realisticky v dohledu… Možná že příliš miluji tělesné požitky, ženy, jídlo, víno… zvlášť ženy… pravý vědec myslí jen na svou vědu, žije pro ni, dýchá pro ni, vadí mu všechno, co ho třeba jen na chvíli od ní odvádí… jako v tom vtipu o vědci, jehož žena zaklepá na dveře jeho pracovny… ŽENA: Alfréde, musíme si promluvit. VĚDEC (vzhlédne od psacího stolu, zamračí se): O čem? ŽENA: Mám milence. Odejdu od tebe. Žádám o rozvod. VĚDEC: Propána! (odmlčí se) Kolik času to zabere? Kdyby si někdo uměl představit Duggerse ženatého, tak by si asi uměl představit, že takhle zareaguje… kdyby ten diktoval proud vědomí do Voicemastera, tak by to byly samé genetické algoritmy… algoritmy a občas štiplavé poznámky o ústavu obecně a o mně zvlášť… Anebo vezměte Turinga, opravdu velkolepý mozek, génius, změnil vývoj civilizace, nebo ho každopádně urychlil, dřív nebo později by byl počítače vymyslel někdo jiný, ale Turing neuvěřitelně předběhl svou dobu… byl to ale člověk totálně pošahanej – osamělý, frustrovaný homosexuál, nakonec v nějakém ubohém bytě v Manchesteru spáchal sebevraždu… kdybych dostal na vybranou, jestli se chci vrátit na svět jako Turing nebo Ralph Messenger, neváhal bych ani minutu… Cožpak by se někdo o své vůli chtěl stát homosexuálem, kdyby měl na vybranou? Ne že bych proti nim něco měl, ale je mi jich líto. Oč jsou připraveni, když se jim nelíbí ženská těla, ty jejich křivky a kundičky a další fascinující detaily, jimiž se liší od mužů… toužit trvale po tělech, jako mám sám, to mi připadá tak… nudné… A pak, nač to skrývat, mužský konečník rozhodně krásou neoplývá… nedivím se, že Nicolas Beck žije sám…

Sláva, konečně začínáme popojíždět… vepředu bliká modré světlo, tak to zřejmě byla havárie… vypadá to na křižovatku, kde odbočuju na zkratku k Podkovám… Políbil jsem ji… Helenu… když se ostatní vrátili domů, zůstali jsme ještě ve vaně a povídali si nebo spíš diskutovali, vlastně o docela složitých otázkách… to se mi na ní líbí, nepovažuje za příliš náročné mluvit o vážných problémech… až nás nakonec Carrie zavolala, ať jdeme na čaj, a tam na schodech jsem ji políbil… riskoval jsem, ale obyčejně mne instinktivní odhad v podobných situacích nezklame… jako když jsem políbil Carrii v tom výtahu na MIT… poznal jsem, že se u nás dobře baví, líbil se jí barák, fascinovala ji horká vana… její postava v plavkách předčí očekávání, měl jsem možnost to rychle zhodnotit, když vyklouzla z koupacího pláště a sestoupila do vany, ubohá Carrie závistivě sledovala její štíhlý pas a hladká stehna… kozy má trochu moc dole a od sebe, ale jsou pěkně tvarované a pevné… bylo vidět, jak poskakujou – vlastní pružností, žádný latex, když lezla do vany… jak se zvedala z vody, měl jsem krásně před očima její zadeček… a je to moc pěkný zadeček, plný, ale ne sukovitý… dost plný na to, aby z obou půlek vyklouzly dva buclaté proužky u nohaviček, které byly dost vysoko vystřižené… vlastně mi jen uzounký pruh látky, sotva palec široký, bránil, abych jí nečuměl přímo… S těmi plavkami je to stejně zvláštní… jak málo toho zahalují, a přitom jaký je to rozdíl. Je pokaždé vzrušující, spatřit poprvé ženu nahou… někdy je člověk příjemně překvapen, jindy zklamán… Jestlipak by si někdy dala říct na koupel bez plavek, nikoli s rodinou, samozřejmě, jen dospělí mezi sebou, jako jsme to dělávali v Kalifornii… upíjíme z vysokých pohárů zinfandel z údolí kolem Napy, ve vzduchu je cítit kouř z grilování a z kazeťáku se odvíjí táhlá indická raga… to byly časy… Carrie nepůjde do masážní vany bez plavek, když jsou u toho děti… to je docela pochopitelné, styděly by se, kluci teda určitě… A dnes je každý tak opatrný na sexuální zneužívání, bojíme se, abychom neposkytli záminku k podezření nebo nepodnítili budoucí falešné vzpomínky a kdovíjaké syndromy… a že Emily není má dcera, tím je to složitější… mám sice dojem, že právě jí by to nevadilo… Před rokem jsem ji zahlídl nahou, když jsem vešel do společné koupelny, něco jsem hledal a ona se právě koupala. „Ó pardonl“ Před očima se mi mihla její pevná adolescentní ňadra, lesklá vodou, s velkými hnědými kruhy a trčícími bradavkami, než jsem se na patě otočil a výpad, jen jsem na ni přes dveře zavolal: „Zamykej se, když se koupáš, prosím tebe…“ Usmála se na mě trochu rozpačitě, když potom vyšla z koupelny: „Promiň mi to, Messengere,“… ale že by ji to vyvedlo z míry, to ne… zato mě ano… protože bych s chutí Emily ošoustal… pochopitelně to neudělám, něco tak nepředstavitelného… ne, naopak, je to představitelné… neexistuje sexuální akt, jakkoli perverzní nebo bizarní, aby se někomu nevynořil v představách, aby na něj nepomyslel… ovšem já něco takového nemám v úmyslu, vyloučeno… Ale když pomyslím, že ten její uhrovitý kamarád Greg, samá ruka, samá noha, tuhle výsadu má, těžko to dokážu spolknout… V životě bych se ničeho takového nedopustil… Je to jedna z těch myšlenek, které uchováváme pod zámkem v tajném sejfu našich myslí… marně bych se snažil ji rozšrotit nebo spálit nebo popřít, že existuje, můžu ji jen schovat, sám před sebou i před ostatními… ale není to lehké, překvapit dospělou nevlastní dceru při koupání…

Proč mě vůbec napadlo tenhle tajný sejf odemknout…? Helena Reedová, ano, tu bych taky rád ošoustal, ale v jejím případě je to nejen představitelné, je to docela dobře možné, nebrání tomu žádná tabu… Políbil jsem ji a ona neprotestovala… nevrhla se mi sice kolem krku, ale nebránila se… tenhle týden byl na ilegální líbání plodný… včera jsem se muchlal s Mariannou, a to na parkovišti u Sainsburyho… byl jsem tam pro víno na ten večírek a ona přijela sama na týdenní nákup, potkali jsme se v uličce mezi limonádami a sušenkami Philease Fogga, zarejdovali jsme tam s vozíky v opačném směru… chvíli jsme si povídali, docela nevinně, a když jsme se loučili, zeptal jsem se jí, kde parkuje, chvíli váhala a pak zašeptala: „U kontejneru na láhve.“ Naložil jsem vozík vrchovatě pitím, zaplatil u pokladny, vyjel na parkoviště a vyložil láhve k sobě do vozu… bylo šero, mžilo, na řady aut se snášela neviditelná vlhká mlha, zastírala jim okna… seděl jsem v autě a čekal, dokud se Marianna neobjevila s vozíkem vysoko naloženým potravinami… když si je naskládala do kufru svého volva, usedla za volant, ale nenastartovala ani nezapnula světla. Parkovala na pěkně tmavém místě za kontejnerem na láhve, žádné jiné auto nestálo poblíž. Když jsem přistoupil k autu, otevřel dveře vedle řidiče a nastoupil, měla zadní sedadlo sklopené… padli jsme na sebe… beze slova jako vždycky… jazyky propletené, ruce jeden druhému pod šaty… už jsem myslel, že si to uděláme přímo tady v autě, jako prostitutka s klientem, ale najednou zařinčelo sklo, jak někdo vysypal do kontejneru náklad lahví, ji to vylekalo, odtrhla se, odvrátila, nastartovala… beze slova… jen taktak jsem stačil vyskočit… nechala mě tam u toho kontejneru, sotva jsem dechu popadal, s erekcí jak násada od koštěte…

Ano, ošklivá havárie, přívěs od volkswagenu se převrátil, MG v příkopě, policejní auta, záchranka… Děkuji vám, důstojníku… mizím, jak říkají Amerikáni… (záznam končí)

_____

/ 12 /

ČTVRTEK 13. BŘEZNA. Narazila jsem na podivný a docela závažný problém u jedné studentky, Sandry Pickeringové. Přiřkla jsem jí už roli Záhadné bytosti mezi ostatními, protože na seminářích málokdy promluvila – jen na mne zírala, jako by mne chtěla vyvést z konceptu, chladně a neúhybně. Může jí být tak sedmadvacet, osmadvacet, má hladkou oválnou tvář, rovné světlé vlasy na ramena a plné poprsí, které jí obvykle halí černá kožená bunda. Má plné, smyslné rty, horní ret přesahuje dolní, což jí dodává lehce vzdorovitý výraz. Na jejím zjevu není nic mimořádného, až na to, že má v jazyku kovovou ozdobu – předpokládám, že stříbrnou nebo z nerezové oceli. Zahlédnete ji tu a tam ve vzácných chvílích, kdy promluví, mihne se a zablýskne v jejích ústech. Při jídle to musí dost vadit, myslím si.

Patří k studentům, kteří kvůli tomuhle kurzu odešli z místa – pracovala v reklamě, jak uvedla, když jsem je první den obcházela a vyptávala se jich na jejich zázemí. Po pravdě řečeno na mne nepromluví, ledaže jí položím nějakou otázku, a pak odpovídá stručně a nezávazně. Uvažovala jsem, jestli neprožívá depresi nebo nemá nějaké osobní problémy, a diskrétně jsem se o tom zmínila Simonu Bellamymu. Řekl, že se mu tenhle semestr zdá jako přejetá, ale uvedl, že ani dřív se příliš výrazně neprojevovala, moc toho nenamluvila a „držela se dost stranou“. Zúčastnila se všech seminářů a workshopů, ale jako jediná ze všech nenapsala cvičení „jaké to je být netopýrem?“ (fakt je, že účast byla dobrovolná) a práce ostatních nekomentovala, jako by dávala najevo, že to celé pokládá za dost triviální společenskou hru. Navíc mi poslední ze všech předložila své rozpracované dílo. Dala mi pár kapitol z románu Spálená v úterý, až když jsem jí napsala rázný vzkaz, a včera jsem si je přečetla.

Hrdinkou jejího románu je dívka Laura, která pracuje v reklamní agentuře jako sekretářka staršího ženatého muže jménem Alastair. Přitahuje ji a je zřejmé, že mezi nimi časem vznikne nějaký vztah. Zápletka tedy častá, neřkuli banální, oživená bystrými komentáři k poměrům v podniku a šikovným sarkastickým vylíčením kontrastu mezi bouřlivým děním v hrdinčině nitru – samá romantická roztouženost, erotické fantazie a vnitřní nejistota – oproti jejímu vyrovnanému profesionálnímu vystupování v práci. Vyprávění je v druhé osobě: „Vezmeš si bílou blůzu. Sundáš si bílou blůzu, protože v ní vypadáš jako vzorná studentička. Vezmeš si černou saténovou vestičku. Sundáš si černou saténovou vestičku, protože v ní vypadáš jako šlapka. Vezmeš si znovu bílou blůzu, ale u krku nedopneš tři knoflíčky…“ Předpokládám, že to pochytila od Jay McInerneye, ale to nevadí. No prosím, pomyslela jsem si po přečtení první kapitoly.

Ale pak, jak rozepisovala postavu Alastaira v druhé kapitole, zmocnil se mne podivný pocit déjá vu. Některé vlastnosti má společné se Sebastianem, hrdinou Oka uragánu. Je vysoký a kostnatý, roztržitý a nepořádný, nezřídka přijde do práce s každou ponožkou jinou nebo v košili zapnuté nakřivo. Má ve zvyku opřít se na otáčivé židli dozadu, dát si nohy na psací stůl, a když přemýšlí, okusuje tužku nebo pero. Do telefonu se hlásí netrpělivým „Ano?“ Často naráží do lidí nebo nábytku, protože chodí s hlavou sklopenou. A jsou tu ještě další, méně podstatné podobnosti, ne tak zjevné, pro mne však výmluvné.

Vejrala jsem na to jak vyvoraná myš, abych použila ohavného, leč výstižného rčení. Nevěděla jsem, co si o tom myslet. Dělá si snad Sandra Pickeringová legraci? Pokud ano, tak tomu nerozumím. Anebo četla Oko uragánu, nasála povahové znaky Sebestianovy do svého tvůrčího podvědomí a bezděčně je znovu recyklovala? To mi připadalo jako nejpravděpodobnější vysvětlení.

Když se dostavila na konzultaci do betonového bunkru, který mi slouží za pracovnu, šla jsem rovnou k věci: „Četla jste Oko uragánu?“ Odpověděla, že ano, o vánočních prázdninách. Podivila jsem se: znamenalo to, že druhou kapitolu psala poměrně nedávno, a sotva by se tedy nerozpomněla, co všechno převzala. „Patrně si uvědomujete, že váš hrdina Alastair má dost vlastností přesně odpovídajících mému hrdinovi Sebastianovi?“ „Ano, všimla jsem si toho,“ odpověděla chladně. „Všimla?“ opakovala jsem bezvýrazně. „A kdy jste si toho všimla?“ „Když jsem si přečetla váš román,“ odvětila a tvářila se dál stejně bezvýrazně. „Ale vždyť jste musela tuhle druhou kapitolu napsat až poté, co jste si přečetla Oko uragánu,“ povídám. „Ne, ne,“ řekla mi na to, „psala jsem obě tyhle kapitoly loni v létě, ještě než jsem se rozhodla pro tenhle kurz.“ „Zrevidovala jste rukopis poté, co jste sem nastoupila?“ „Ano,“ přisvědčila, „loni v listopadu, když si ho přečetl profesor Russell.“ „Tvrdíte tedy,“ pronesla jsem zvolna, „že jste napsala každé slovo téhle kapitoly –“ pozvedla jsem rukopis a zadívala se jí přímo do očí – „dřív, než jste četla Oko uragánu?“ Nesklopila oči, ani nezamrkala. „Ano, ovšem,“ řekla. „Jak tedy potom vysvětlíte tu nápadnou podobnost mezi mou postavou a vaší?“ Uvedla jsem některé styčné body. „Nejspíš to bude náhodná shoda,“ pokrčila rameny. Hladkou tvář přelétl náznak úšklebku, jako když větřík zčeří hladinu rybníka. „Nechcete doufám naznačit, že jsem vaši postavu okopírovala?“ nadhodila. „Napadlo mne, že jste možná použila některé detaily z mého románu, aniž jste si to uvědomila,“ řekla jsem. „Ne, kdepak,“ zavrtěla důrazně hlavou, „to je vyloučeno. Řekla jsem vám to už přece – začala jsem psát svůj román, než jsem četla ten váš.“ „Třeba vám o něm někdo vyprávěl? Třeba jste četla recenzi?“ Zoufale jsem se snažila najít vysvětlení, na kterém bychom se mohly shodnout a ona by si zachovala tvář, i kdybych tomu já nevěřila. „Ne,“ odmítla rovnou, „to bych si pamatovala.“ „Pak tedy nevím, co k tomu říct,“ rozhodila jsem ruce. „Je to záhada.“ Měla bych ještě zaznamenat, že během našeho rozhovoru jsem neklidné poposedávala a otáčela se na židli ze strany na stranu, hrála si s věcmi na psacím stole, jako bych já neměla čisté svědomí, zatímco Sandra seděla klidně a vyrovnaně, kolena a nohy způsobně u sebe, ruce v klíně. „Nevím, co je na tom divného,“ podotkla. „Takových mužů běhá po světě! Jistě nejsme jediné autorky, jejichž postava si někdy obuje nesourodé ponožky.“ A dodala dost provokativně: „Je to vlastně docela klišé.“ „Detaily samy o sobě samozřejmě nejsou nijak pozoruhodné,“ namítla jsem podrážděně. „Ale že se objevují ve stejných sestavách, to už je zvláštní.“ Chvíli jsme obě seděly mlčky. „Co si o tom myslíte celkově?“ zeptala se, jako bychom byly problém uspokojivě vyřešily. „Za daných okolností se mi to těžko posuzuje,“ řekla jsem. „Máte toho napsáno ještě víc?“ Ukázalo se, že dokončila první verzi dalších dvou kapitol. Prohlásila jsem, že bych si je se zájmem přečetla, a konzultaci jsem dost náhle ukončila.

Tohle setkání mě zcela vyvedlo z míry, celý den jsem se nedokázala v myšlenkách soustředit na nic jiného. Obávám se, že jsem odpoledne neřídila workshop zrovna suverénně – naštěstí byla řada na Simonu Bellamymu, aby uvedl své dílo, a ten dokázal diskusi usměrňovat sám. V jejím průběhu jsem se občas zahleděla na Sandru Pickeringovou a často jsem se k své nelibosti střetla přímo s pohledem jejích nic neříkajících hnědých očí. Jednou podotkla něco k Šimonově práci a já zahlédla lesklou kovovou kuličku v temné dutině jejích úst: jako kdyby ještěrka měla na čele drahokam. Na té holce je něco trochu hadího – její lhostejnost, její klid, její neúhybný pohled. Nepochybně si do ní promítám své vlastní znepokojení. Co když nelže? Je možné, aby dvě různé autorky vymyslely nezávisle na sobě stejnou postavu? Jistě, ale jen v tom případě, kdyby ta postava byl stereotyp. Tohle mne vlastně tak dráždí – představa, že jak Sebastian, tak Alastair jsou stereotypy, složení ze samých klišé.

Jenže já vím, že Sebastian není stereotyp, protože jsem ho charakterizovala zčásti podle Martina. Martin to poznal, ale nic nenamítal – docela mu to i zalichotilo – a poznali ho i mnozí naši přátelé. Dost možná ale v průběhu vlastního psaní, kdy jsem měnila skutečného Martina na fiktivního Sebastiana, jsem ztratila smysl pro vyhmátnutý život (jak to nazýval Henry James) a vnořila se do pohodlných běžných triků „charakterizace“, nepodařilo se mi najít jazyk, který by důvěrně známým rysům a způsobům dodal jedinečnou osobitou kvalitu, a vyprodukovala jsem cosi blízkého začátečnickým pokusům Sandry Pickeringové. To je dost nelichotivé, ba přímo ponižující pomyšlení. Nemám tady s sebou desky s recenzemi na Oko uragánu, abych je mohla prolistovat a ujistit se, že ten román je vskutku jedinečný. Nevládnu bohužel příliš bytelnou sebedůvěrou, ale co se dá dělat, lehko se mi hroutí. Kolikrát přišel Martin z práce a zastihl mě s nešťastnou tváří a rudýma očima, protože jsem přestala věřit v to, co jsem psala. Jednou – to muselo být ještě předtím, než jsem si pořídila počítač nebo i kopírku – musel dojít na dvůr za domem a vytáhnout z popelnice rukopis, který jsem tam v zoufalství zahodila, přinesl ho zpátky celý pomazaný a špinavý, ale docela hezky voněl po bramborových a jablečných slupkách, které se na něj přichytily. Martin mě posadil ke stolu v kuchyni, nalil mi sklenici vína, vyzval mě, abych mu nahlas přečetla první dvě kapitoly, a přesvědčil mě, že stojí za to pokračovat. Šlo tenkrát o Sporné výhody, takže měl pravdu. Ach, Martine, tolik mi chybíš!

PÁTEK 14. BŘEZNA. Zajela jsem dnes do Cheltenhamu koupit dárek Ralphu Messengerovi. Vybrat něco vhodného nebylo snadné. Oba ke mně byli tak milí, že jsem chtěla něco víc než běžnou pozornost, ale zase nic příliš drahého, aby to nevypadalo jako úlitba, že na mne mají být milí i nadále. Nakonec jsem se po dlouhém váhání rozhodla pro takovou hračičku na psací stůl, malé počítadlo z eloxované nerezové oceli. Bylo vlastně dost drahé, ale já doufám, že to bude přijato jen jako žert.

Také jsem si na ten večírek koupila něco na sebe, hezké společenské šaty do áčka, z mačkaného sametu, dost hluboký kulatý výstřih. Nechtěla jsem tam přijít ve stejné sukni a topu, jaké jsem měla na večeři u Richmondových, a ostatní večerní šaty, které jsem si sem přivezla, se mi z té či oné příčiny už nezdají. Jako vždy jsem uvažovala o nějaké výraznější barvě a skončila u černé. Je spolehlivá, tvárná a stále moderní. A koneckonců jsem přece vdova.

_____

/ 13 /

„Na vašem místě bych víc oddělila historický materiál od osudů Alice a její rodiny,“ říká Helena. „Aby si Alice pořád lámala hlavu s místní politikou a městskou architekturou a tak podobně, to nepůsobí přirozeně.“

„Máte pravdu,“ říká Carrie. „Ale jak na to?“

„Není důvod, proč byste nemohla použít nějakého vševědoucího vypravěče, který by se obracel k čtenáři nezávisle na hrdince,“ říká Helena.

„Nedodalo by to ale románu dost staromódní ráz?“

„Můžete jej zmodernizovat,“ říká Helena. „Prošpikujte jej spoustou narážek na dnešní dobu. Znáte Francouzovu milenku?“

„Ano, ta se mi hrozně líbila,“ říká Carrie.

„Anebo zarámujte Alicin příběh něčím současným: někdo jako vy se probírá starými rodinnými památkami, snaží se z nich vyčíst osud své prababičky, pátrá po historických okolnostech…“

Carrie přestane loupat garnáty. „To je skvělý nápad, Heleno.“

„Nemusíte se pro něj hned rozhodnout,“ říká Helena. „Znamenalo by to značné přepracování.“

„Co by se mělo přepracovat?“ zeptá se Ralph ve dveřích do kuchyně.

„Běž pryč, Messengere,“ říká Carrie. „Jsem u Heleny na konzultaci.“

„Zřejmě jste četla Carriin román,“ obrátí se Ralph na Helenu. „Jaký je? Mně ho ukázat nechce.“

„Velmi slibný,“ říká Helena.

„Píše se tam o mně?“

„No jistě, to tě zajímá ze všeho nejvíc,“ říká Carrie.

„Nepíše, pokud vím,“ říká Helena.

„Co bys chtěl, Messengere?“ říká Carrie.

„Šroubovák a otvírák,“ odpoví Ralph a ušklíbne se na Helenu, jestli zaznamenala další význam zmíněných nástrojů. „Hostitel potřebuje mít vercajk pohotově.“

„Jsou v příborníku.“

„Ne, tam nejsou.“

„Tak jsou, kde jsi je posledně nechal. Podívej se do postranních zásuvek.“

„No jo.“ Ralph ponoří ukazovák do misky se salátem z avokáda a ananasu, olízne jej, uznale zabručí a odejde.

„Škoda, že nechodím k vám do kurzu, Heleno,“ říká Carrie.

„Třeba by se vám to nelíbilo,“ říká Helena. „Někteří posluchači komentují práce svých kolegů dost nelítostně.“

Je večer, kdy se koná oslava Ralphových narozenin. Helena podle úmluvy přijela dřív, aby pomohla s přípravou pohoštění. Jeho podstatnou část – v páře vařeného lososa, farmářskou šunku od kosti, rozmanité saláty – dodala místní cateringová firma, všechno je už rozložené na mísách v jídelně, spolu s vyrovnanými talíři a příbory zabalenými v tlustých papírových ubrouscích. Ale jednohubky vyrábí Carrie ráda vlastní. Heleně svěřila úkol krájet a sekat přísady do pikantních zálivek. Carrie sama loupe garnáty a napichuje je na párátka, jednotlivé kousky odděluje plátky jasně červených paprik, takže vypadají jako miniaturní kebaby. Do velké haly, kde je podlaha z černobílých kostek, byl umístěn stůl sloužící jako bar, na něm jsou do symetrických řad rozestavěné láhve červeného a bílého vína a uprostřed velký podnos s nablýskanými sklenkami. Krátce poté, co Ralph odešel z kuchyně, slyší obě ženy pravidelné mlaskavé zvuky vytahovaných korkových zátek. Z větší dálky sem doléhají tóny studeného instrumentálního džezu, linoucí se z hi-fi věže v obývacím pokoji, kde Emily rozmisťuje misky s oříšky a preclíky na strategická místa. Messengerovi jsou zkušení pořadatelé večírků, každý ví, co má dělat a jak. Vtom se ozve zvonek od domovních dveří.

„První host,“ podotkne Helena nadbytečně.

„To bude zaručeně Duggers,“ říká Carrie a pohlédne na kuchyňské hodiny. „Nikdo mu ještě neobjasnil, že pozvání na večírek není zkouškou dochvilnosti. Nešla byste si s ním povídat, Heleno? Jste zlatá!“

„Teď mi můžete vysvětlit kvantovou mechaniku, pane profesore,“ praví Helena.

„Momentálně je k tomu sotva asi vhodná chvíle,“ usměje se Douglass strojeně.

„Zatím je tu krásný klid,“ namítne Helena. „Zakrátko bude v téhle místnosti plno lidí a hlučná zábava znemožní vážný rozhovor.“ Stojí sami v obývacím pokoji před falešným hořícím krbem. Helena má v ruce sklenku bílého kalifornského sauvignonu, Douglass sklenku pomerančového džusu. Helena mu nabídne misku australských oříšků. Douglass si jeden vezme a chroupe ho rychle předními zuby jako veverka.

„Proč vás to zajímá?“ zeptá se.

„Ralph říkal, že to souvisí s teorií vědomí,“ odpoví Helena. „A to mne zajímá.“

„Nepatrné částice se chovají jako vlny, náhodným a nepředvídatelným způsobem,“ říká Douglass. „Když je měříme, způsobíme tím, že se vlny zhroutí. Panuje domněnka, že fenomén vědomí je série stálých kolapsů vlnových funkcí.“

„Odpovídá to teorii chaosu?“ zeptá se Helena.

„Ne.“

„Myslela jsem… ‚kolaps‘ a ‚chaos‘…“

„Jsou to zcela rozdílné pojmy.“

„Ale zaznívá z nich ohromně vzrušující vědecké poznání, nemyslíte?“

Profesor Douglass shledává její poznámku příliš dětinsky triviální, aby stála za odpověď. „Někteří atomoví fyzikové zastávají názor, že vytváříme námi obývaný svět aktem pozorování. Že je to pouze jeden z mnoha možných světů, které by mohly existovat, anebo v extrémním pojetí skutečně existují paralelně se světem, jejž obýváme.“

„Myslíte si to také?“ zeptá se Helena.

„Ne,“ odpoví profesor Douglas. „Svět jistě existuje nezávisle na nás a existoval i předtím, než jsme se na něm objevili my. Ovšem je docela dobře možné, že jeho skutečnou podobu nikdy nepoznáme vzhledem k principu nejistoty.“

„Princip nejistoty, ano…“ říká Helena. „O tom jsem už slyšela, ale…“

„Heisenberg doložil, že nelze přesně určit jak postavení, tak rychlost částic. Když určíte jedno správně, je to druhé špatně.“ Douglass se rozhlédne po prázdné místnosti a popatří na hodinky. „Nezmýlil jsem se ohledně doby dnešního večírku?“

„Ne. Někdo musí přijít první,“ říká Helena. „Vy jste ten večírek vytvořil, chápete. Kolik odlišných večírků mohlo nastat! Kdyby se byl někdo jiný dostavil jako první, všechno by se vyvíjelo jinak, protože bych se pak bavila s ním a možná bych vůbec nestačila promluvit s vámi, anebo ne o stejných věcech, a každý rozhovor, který se tu odehraje, by býval jiný, kdybyste nepřišel první vy. Není to dobrá kvantová teorie večírků?“ zasměje se Helena, potěšená svým nápadem.

„Připomíná to spíš teorii chaosu,“ poznamená Douglass pedantsky.

„Ano? A proč?“ zeptá se Helena.

„Teorie chaosu se zabývá systémy, které jsou mimořádně citlivé na variace v počátečních stádiích a působí na ně velký počet nezávislých alternativ. Jako například u počasí.“

„Ano, já vím, máte na mysli, že když motýl zatřepetá křídly na jednom konci světa, rozpoutá tím tornádo na opačném konci.“

„To je přehnané zjednodušení, avšak v zásadě ano.“

„Výborně,“ zajásá Helena. „Aspoň něco jsem pochopila správně.“

Ode dveří zazní zvonek a v hale je náhle živo.

„Vidíte, už jsou tu další nezávislé alternativy,“ podotkne Helena.

Dům se pozvolna zaplňuje. Závěsy na dlouhých georgiánských oknech nebyly zataženy, takže světlo proudí na příjezdovou cestu a pěšinu u dveří. Přicházející hosté vidí hemžení uvnitř, jak se lidé s vervou baví, popíjejí a žvýkají, ale neslyší je, vypadají jako herci v televizi, když se vypne zvuk. Dveře jsou jen přivřené, takže nikdo nemusí zvonit, a Ralph postává hned za nimi, vítá hosty, přijímá jejich gratulace, písemná blahopřání a dárky. Pány směřuje k šatně v přízemí, aby si odložili kabáty, a mnozí se tam pozdrží, než si prohlédnou tapety se vzorkem reprodukovaných ilustrací z La Vie Parisienne; dámy jsou vyzvány, aby si rozestřely kabáty na manželských postelích v hostinském pokoji, kde si v přidružené koupelně mohou přiopravit účes a mejkap. Poté, co si odloží, vybaví se hosté červeným nebo bílým vínem, pivem nebo nealkoholickými nápoji u barového pultu v hale, kde obsluhuje Mark Messenger v sytě modré košili a černých kalhotách, odtud projdou do velkého obývacího pokoje: tam se proplétají davem Simon a Hope s talíři jednohubek, občas je utíkají doplnit do kuchyně, kde Carrie ohřívá k večeři v elektrické troubě ciabattu, neapolskou pizzu a celozrnné závitky a klábosí přitom s několika přítelkyněmi, které závistivě okukují nové zabudované kuchyňské skříňky a pracovní desky dovezen z Německa a nainstalované teprve nedávno.

V obývacím pokoji se seskupují, rozcházejí a znovu utvářejí hloučky přítomných. Konverzační témata se šíří od skupiny ke skupině jako virová nákaza: smutný osud Jean-Dominiqua Baubyho; klonovaná ovce Dolly; havárie v mlze na dálnici počátkem týdne; porážka, kterou Anglie utrpěla od Itálie v kvalifikaci na světový pohár ve Wembley; učitel z nedalekého Cheddaru, v němž test DNA objevil přímého potomka prehistorického lovce, jehož kosterní pozůstatky se našly v jedné jeskyni; nadcházející parlamentní volby.

„Na prvního máje, to je dobré znamení pro labouristy,“ podotkne kdosi.

„Žádná znamení nepotřebujeme,“ ozve se druhý. „Máme volební lístky. Máme předběžné výsledky. Jestli se průzkumy veřejného mínění v květnu potvrdí, budou mít labouristé většinu přes dvě stě padesát křesel.“

„To je ovšem čiré zbožné přání.“

„Dost možná… ale i kdyby to vyšlo jen napůl…“

Pro Laetitii Gloverovou představují volby fatální dilema, jak vysvětluje Heleně. „Samozřejmě si přeji, aby toryové padli, to je nejdůležitější,“ praví. „A k tomu účelu by bylo nejmoudřejší hlasovat tady v Cheltenhamu takticky pro liberály – ti o minulých volbách sebrali toryům mandát, jenže je mi proti srsti se pro liberály nějak prakticky angažovat. Takže mi nezbývá než pasivně přihlížet.“

„A nemohla byste pracovat pro labouristy v jiném volebním obvodu?“ zeptá se Helena.

„No to by sice bylo možné…“ Laetitia protáhne poslední slovo a je na ní vidět, že se jí Helena svým návrhem příliš nezavděčila.

„Jenže člověk váhá angažovat se ve straně, kterou vede Blair a Brown,“ podotkne Reginald Glover.

„Správně!“ souhlasí Laetitia. „Podkopali už předem budoucí labouristickou vládu tím, že slíbili nezvyšovat daně z příjmu.“

„Vy toužíte platit větší daně z příjmu, Laetitie?“ zeptá se jí Ralph, jenž přichází s láhví vína v každé ruce, červeného a bílého.

„Pokud by to bylo nezbytné k záchraně zdravotního pojištění,“ odpoví strojeně. „Měli by ale zmáčknout zazobance z privatizovaných podniků.“

„Nejbohatším mužem na světě je teď prý Bill Gates,“ řekne Ralph a dolije jí sklenku. „Jeho jmění obnáší devětadvacet miliard dolarů a každý den k němu přibude dalších dvaačtyřicet milionů.“

„Je to přímo obscénní, aby jeden člověk vládl takovým bohatstvím,“ prohlásí Laetitia.

„Jen si představte,“ řekne Ralph, „kdybychom ho přemluvili, aby se odstěhoval do Británie, a zavedli bychom opět superdaně, mohl by patrně sám zafinancovat celé zdravotnictví.“ Zamrká na Helenu a odchází.

„Co tím chtěl naznačit?“ táže se Laetitia.

„Myslím, že podle něho vysoké daně podvazují podnikatelskou iniciativu,“ řekne Reginald Glover a lehce ohrne kníratý ret. „Ralph měl odjakživa slabost pro paní Thatcherovou, obávám se. To mne nepřekvapuje. Co je thatcherismus jiného než darwinismus v ekonomice? Přežívají nejschopnější.“

Helena se odpoutá od Gloverových a připojí se k partě Ralphových doktorandů, kteří se kupodivu baví o Zolovi. „Který jeho román považujete za nejlepší?“ zeptá se Jima. Ukáže se však, že debata se týká fotbalisty, který dal ve středu rozhodující gól proti Anglii. Jelikož k tomu Helena nemá mnoho co říci, odvrátí se a pozdraví s Jasperem Richmondem, jenž míří zpátky k baru.

„Dobrý večer,“ řekne jí. „Pojďte se mnou na skleničku.“ Doprovodí ji do haly a naleje sobě i jí. „To jsem rád, že vás Messengerovi pozvali. Pořádají tady nejlepší večírky.“

„Rozhodně to bravurně ovládají,“ podotkne Helena.

„Mají na to prostředky i prostory. A setkáte se u nich jak s uměním, tak s vědou, což se jinde nevyskytuje. O to má zásluhu především Carrie. Pěkný dům, že?“ Rozmáchne se volnou rukou.

„Nádherný.“

„Mají ještě jeden, na venkově, poblíž Stow.“

„Já vím, byla jsem tam.“

„Opravdu?“ Jasper se zatváří překvapeně a uznale. „To šlo rychle. Gratuluju.“

„K čemu?“ chce vědět Helena.

„Zřejmě vás už adoptovali… Na venkov si zvou jen velmi blízké přátele. Občas se k tomu rozhodnou, nebo spíš se rozhodne Carrie. Někdo jí padne do oka, zpravidla žena, nově příchozí…“ Potutelně se usměje. „Tím nechci říct, že je lesba.“

„To jsem ráda,“ prohodí Helena rozverně.

„Stalo se to Marianně, když jsme se vzali. Stalo se to mladé Annabelle Riverdalové, když jsme přijali Colina. Stalo se to mnohým dnes večer zde přítomným dámám. Na čas jsou favoritky, dokud se neobjeví další kandidátka. Vykoupala jste se v horké vaně?“

„Ano.“

„Je to jakýsi křest,“ pokývá Jasper hlavou. „Ale jsem moc rád – to je přesně to, co potřebujete, dokud tu budete. Bohaté pohostinné přátele.“

„Ano, byli ke mně velmi milí,“ řekne Helena.

„Marianna se domnívá, že to Carrie dělá, aby předešla eventuálnímu mimořádnému zájmu z Ralphovy strany. Vědomě nebo podvědomě.“

„Jak to myslíte?“

„No, kdykoli na univerzitu přijde nová atraktivní žena, Carrie si z ní udělá přítelkyni rodiny. Znesnadní se jí tím možnost, aby se stala zvláštní přítelkyní Ralphovou.“

„Chápu,“ konstatuje Helena.

Jasper se jí zadívá přes rameno. „Támhle je náš prorektor,“ řekne. „Pojďte, seznámím vás.“

Jasper Richmond představí Helenu prorektorovi s chotí, siru Stanleymu a lady Hibberdové. „Stan a Viv, tak nám říkají přátelé,“ pronese prorektor bujaře lancashirským přízvukem. „My nejsme žádná namyšlená honorace, viď, Vivinko? S radostí vás vítám na palubě, Heleno. Nevadí vám, že vám říkám Heleno?“

„Vůbec ne,“ odpoví Helena.

Colin Riverdale se k nim přiblíží a zůstane stát, usmívá se, Annabella po jeho boku drží velký pohár bílého vína oběma rukama jako při přijímání. Sir Stan jim pokyne na pozdrav, ale dál se baví s Helenou.

„Musím se vám poctivě přiznat,“ praví sir Stan, „že se mi tvůrčí psaní ani nejevilo jako akademický obor, když jsem tady původně nastoupil. Jak jsem si ale později prohlédl knihy, změnil jsem názor.“

„Máte na mysli knihy bývalých studentů?“ zeptá se Helena.

„Ne, to ne! Myslím účetní knihy,“ rozesměje se srdečně sir Stan. „Mně na čtení bohužel nezbývá čas. Zato Viv je horlivou čtenářkou, viď, kočičko?“ „Velice se mi líbil váš román Oko jehly,“ prohodí lady Hibberdová k Heleně.

Helena se usměje a v odpověď cosi zamumlá.

„Ten napsala Margaret Drabblová,“ upřesní Annabella Riverdaleová, „a správně se to jmenuje Uchem jehly.“

„Ano?“ podotkne lady Hibberdová.

Colin koukne na ženu jako vrah. „Omlouvám se,“ řekne Annabella. „To ze mne promluvila má profesionální knihovnická deformace.“ Skloní provinile hlavu a zhluboka se napije z poháru, který drží v rukou.

„Ale jmenovalo se to nějak podobně,“ praví lady Hibberdová.

„Napsala jsem román nazvaný Oko uragánu,“ řekne Helena.

„To je ono,“ řekne lady Hibberdová. „Začíná to, jak chlap přijde do hospody po zavírací době.“

„Tato scéna je z Ucha jehly, obávám se,“ pronese omluvně Helena.

Annabella Riverdaleová se zakucká vínem. Colin ji odvádí pryč jako zlobivé děcko.

„Víte, že Patrick White má román rovněž nazvaný Oko uragánu?“ obrátí se Jasper na Helenu, aby odvedl pozornost společnosti jinam.

„Ano. Zjistila jsem to příliš pozdě, abych stačila změnit svůj název. Krom toho jsem se s ním tou dobou už sžila,“ praví Helena.

„Vůbec se nedivím, že tě to zmátlo, Viv,“ podotkne sir Stan k své choti. „Je něco takového dovoleno?“ zeptá se Heleny.

„Ano, názvy nejsou chráněny copyrightem,“ odpoví Helena.

Decibely konverzačního šumu v obývacím pokoji stoupají. Tou dobou už má většina hostů v sobě dvě tři sklenice vína. Ralph a Carrie na sebe pohlédnou. Ralph tázavě zvedne obočí, Carrie přikývne. Začne směrovat hosty k jídelně, kde se zakrátko kolem dlouhého mahagonového stolu utvoří fronta a z ní se ozývají radostné a pochvalné komentáře nad lákavý mi dobrotami. Hosté si odnášejí vrchovaté talíře do obývacího pokoje nebo se rozptylují po dalších místnostech v přízemí – do ranního pokoje, do televizního pokoje, do rodinného shromaždiště – které byly zpřístupněny a k danému účelu uspořádány, s židlemi a polštáři a stoličkami rozestavěnými do útulných oblouků.

Ralph postřehne, že Marianna Richmondová vyklouzla do zahrady za domem zakouřit si. Po chvíli sebere v hale karton s prázdnými lahvemi a vyjde za ní. Její cigareta svítí rudě ve stínu u zdi. Přejde k ní.

„Viděl tě někdo vycházet?“ zeptá se Marianna.

Ralph stojí nehnuté, avšak neodpovídá.

„Viděl tě někdo?“ opakuje.

„Vzal jsem prázdné flašky jako alibi,“ řekne Ralph a odloží cinkající břemeno na zem. Po krátké odmlce dodá: „Myslel jsem, že mluvit je zakázáno. Myslel jsem, že je to základní pravidlo téhle hry.“

„Hra je dohraná,“ řekne Marianna. „Definitivně skončila.“

„Jak to myslíš?“

„Oliver nás viděl v úterý na parkovišti u Sainsburyho.“

„Netušil jsem, že je s tebou Oliver.“

„Nebyl se mnou,“ praví Marianne. „Došlo k tomu nešťastnou náhodou. Byl na výcviku samostatnosti. Dochází každé úterý odpoledne do F. E. koleje. Speciální program. Vodí je na procházku, učí je používat veřejnou dopravu, chodí s nimi nakupovat. V úterý se vypravili k Sainsburymu, Oliver se nějak trhl od skupiny, ztratil se, bloudil po parkovišti, jak hledal jejich minibus, a tam nás uviděl v mém autě.“

„Jak to víš?“

„Řekl mi včera: ‚Viděl jsem tě, jak ses líbala s Ralphem Messengerem v autě.‘“

„Kristepane!“ lekne se Ralph. „Zná mě tedy jménem?“

„Pamatuje si všechna jména. Zvlášť u lidí, co byli v televizi.“

„Kristepane!“ opakuje Ralph.

„Děsím se, že o tom poví Jasperovi.“

„Nemůžeš ho požádat, aby to nedělal?“

„To by nepochopil.“

„No, kdyby mu to řekl, musíš to popřít,“ řekne Ralph. „Vypadá to koneckonců dost nevěrohodně, nemyslíš? Každý uvěří spíš tobě než jemu.“

„Oliver neumí lhát,“ řekne Marianna. „Nechápe podstatu lhaní.“

„No ovšem, pochopitelně,“ podotkne Ralph soustředěně. „TM on neovládá.“

„Cože?“

„Teorii myšlení. Vědomí, že druzí lidé mohou interpretovat svět jinak než ty. Lhaní vychází z této schopnosti. Většina dětí si ji osvojí ve věku tří čtyř let. Autisté nikoli.“

„To je sice moc zajímavé, ale nám sotva co platné,“ namítne Marianna. „Jasper ví, že Oliver neumí lhát.“

„Tak prostě řekneš, že se zmýlil,“ navrhne Ralph. „Bylo tam přece šero, pršelo.“

„Ale byli jsme tam všichni tři ve stejnou dobu,“ připomene Marianna. „Jasper by si to mohl zjistit, kdyby si začal hrát na detektiva. Takové okolnosti budí podezření, nemyslíš?“

Ralph chvíli přemýšlí. „Fajn. Řekněme, že nás Oliver zahlédl, každého zvlášť, v obchodě, pak se ztratil své skupině, bloudil v rozrušení po parkovišti, hledal kamarády, zahlédl dvojici nám podobnou, možná byli dost stejně oblečeni, tiskli se k sobě v autě, okna byla zamlžená, a on si myslel, že jsme to my. Ale je to samozřejmě do nebe volající nesmysl. Ralph Messenger a Marianna Richmondová se budou muchlovat na parkovišti u Sainsburyho! Zasměješ se tomu. A vyřízeno.“

„Doufejme, že to dopadne, jak říkáš,“ praví Marianna, dá si posledního šluka a zašlápne nedopalek na dlaždicích. „Měli bychom se už vrátit dovnitř. Ale ne spolu.“

„Můžu tě předtím ještě políbit?“ nadhodí a chce ji obejmout.

„Ne, Ralphe.“ Rázně ho odstrčí. „Byla to pitomá hra a už je dohraná.“

Marianna se otočí na patě a odchází dovnitř: rukama si svírá hruď a lehce se chvěje zimou.

Ralph sebere karton s prázdnými lahvemi a nese je k popelnicím vedle domu.

Helena zastihne profesora Douglasse, jak si v hale zapíná svrchník.

„Opravdu už musíte jít?“ zeptá se ho Helena.

„Bohužel ano,“ odvětí. „Ženské doma se strachují, když se večer někde zdržím.“ Sloupkové hodiny v hale ukazují čtvrt na jedenáct. „A abych se vám přiznal, nepatřím k těm, kdo večírky zbožňují. Žádný rozhovor při nich nikdy nedospěje k logickému konci.“

„V tom se s vámi shoduji,“ praví Helena.

„Ne že by právě tohle našemu hostiteli vadilo,“ řekne Douglass, natáhne si černé kožené rukavice a zacvičí v nich prsty. „To je mistr vědeckých bonmotů.“ Vycení v úsměvu zuby, aby vzbudil dojem nefalšovaného zažertování. „Nevyřídila byste prosím jemu a paní Messengerové, že jsem musel odejít? Nemohl jsem je najít, abych se rozloučil.“

„Zajisté.“

„Tak dobrou noc.“

Patentky na rukavicích dvakrát cvaknou a profesor Douglass zmizí.

Helena se vrátí do obývacího pokoje, kde se Laetitia Gloverová dohaduje s Colinem Riverdalem o plánovaném rodičovství. „Katolická církev má mnoho na svědomí,“ tvrdí Laetitia. „Stavět se proti programům antikoncepce v rozvojových zemích je nezodpovědný zločin.“

„Kapitalistickým zemím na Severu by se hodilo, kdyby se snížila porodnost na Jihu,“ tvrdí Colin. „Kdyby se zvedla životní úroveň v třetím světě čistě po materiální stránce, vznikla by tam nová odbytiště pro jejich zboží.“ Tímto argumentem Laetitii na chvíli umlčí, jelikož uvedená fakta používala v jiných souvislostech sama.

„Nemám na mysli pouze chudobu a pod výživu,“ řekne pak Laetitia. „Jde také o AIDS. Je třeba chránit africké ženy před důsledky mužské promiskuity.“

„Nemá cenu rozdávat kondomy africkým ženám, když je afričtí muži nebudou používat,“ oponuje Colin.

Annabella Riverdaleová, která dosud naslouchala debatě mlčky a sklesle, pozvedne prázdnou sklenku, zamžourá na ni a zamíří nejistým krokem ke dveřím, očividně proto, aby si dolila. Helena jde za ní a dostihne ji u stolu v hale. „Jste v pořádku?“ zeptá se.

„Ano, děkuji,“ odpoví Annabella. „Řekla jsem si jen, že vycouvám, než Colin začne o rozkoších periodického odříkání.“

Helena se chápavě usměje. „Myslíte metodu plodných a neplodných dní v menstruačním cyklu? Sestra mi říkala, že je to moc komplikované a málo spolehlivé.“

„U nás to funguje,“ prohlásí Annabella.

„To je dobře,“ poznamená Helena poněkud zmateně.

„Protože navíc beru pilulku,“ dodá Annabella. Pozvedne ukazovák a přitiskne si ho na rty. „Neříkejte to Colinovi.“

„Ne, ovšemže ne,“ slíbí Helena, trochu vyjevená.

„Myslím, že budu zvracet,“ řekne Annabella. „Kde je tu nejbližší záchod?“

„Tudy,“ řekne Helena, vezme ji za ruku a vede ji k šatně v přízemí.

Ralph se vrací domů s prázdným kartonem a potká Helenu.

„Ahoj,“ řekne mu. „Colin Riverdale odvezl Annabellu domů. Nebylo jí dobře.“

„Propána. Doufám, že není zase už těhotná.“

„Není.“

Ralpha její rozhodné popření udiví.

„A hledal vás profesor Douglass,“ oznámí Helena. „Musel už jít.“

„To je celý Duggers. První přijde, první odejde. Nechápu, proč se vůbec namáhá někam chodit. Stejně nemá večírky rád.“

„Říkal to.“

„Opravdu…? Nerozbalil jsem ještě váš dárek. Můžu?“

„Jak chcete,“ odpoví Helena.

U domovních dveří je stolek, kam se odkládaly dárky a gratulace. Ralph rozbalí Helenin dárek a z krabičky vytáhne počítadlo z eloxované oceli. „Tohle jsem si odjakživa přál,“ podotkne. „Moc děkuju.“

„Pomyslela jsem si, že by mohlo přijít vhod, až na přelomu tisíciletí vysadí všechny počítače,“ řekne Helena.

„Viděl jsem onehdy takový kreslený vtip: dva starověcí Římané koukají na takovéhle počítadlo,“ řekne Ralph a postrčí pár kuliček na vrchní příčce prstem, „a jeden povídá druhému: ‚Bojím se, že se to sesype, až přejdeme z Před Kristem na Po Kristu.‘“

„Ne, ale vážně,“ prohodí Helena, „vás to neznepokojuje? Četla jsem někde, že 1. ledna 2000 se všechno zastaví. Letadla spadnou z nebe na zem, lodě budou plout v bludných kruzích, v supermarketech dojde zboží a nikdo nedostane plat ani důchod.“

„Poplašné zprávy a horečka kolem milénia,“ řekne Ralph. „S velkými starými počítači jsou jisté problémy, ale ty se podaří vyřešit.“

„To slyším vlastně nerada,“ řekne Helena. „Představa, že se moderní civilizace zahubí vlastní technologií, je docela poetická.“

„Pochybuju, že by se vám líbilo, kdybyste se zčistajasna musela vrátit do středověku,“ řekne Ralph. „Mimochodem – vyhledal jsem vám ten citát z Darwina: ‚Pláč je hlavolam.‘“

„Děkuji vám. Docela jsem na to zapomněla.“

„Mám to u sebe v pracovně – nahoře. Nechcete se na to podívat? Myslím jako na pracovnu. Lidé většinou usoudí, že stojí za ty schody.“

„Tak dobře, děkuji vám,“ souhlasí Helena po krátkém zaváhání.

V tom momentě prochází kolem Carrie s velkou mísou čokoládového krému a jí v patách nese Nicholas Beck podobnou mísu ovocného salátu. „Jdu právě ukázat Heleně svou pracovnu,“ řekne Ralph Carrii. „Schovej mi trochu toho krému.“

„Ne ne,“ odpoví Carrie, aniž zvolní krok. „Kdo dřív přijde, ten dřív mele.“ Nicholas Beck se ušklíbne přes rameno a následuje Carrii do jídelny.

„Nechcete si vzít ten pudink teď?“ zeptá se Helena Ralpha.

„Ne, to si jen tak dělá legraci. Určitě má ještě další mísu v ledničce. Pojďte, vyhneme se krmení dravé zvěře.“

Vede ji po schodech do druhého patra. „Existují dvě filozofické školy, pokud jde o pracovny,“ praví Ralph. „Jedna tvrdí, že by měla být v přízemí, aby člověk zůstával ve styku s děním v domě, lehko do ní zapadl a zase z ní vypadl a neztrácel přitom čas. Druhá škola hlásá, že by pracovna měla být až pod střechou, co nejdál od domácích dějů, že by to mělo být útočiště, kde vás nikdo nebude rušit.“

„Věž ze slonové kosti,“ prohodí Helena.

„Správně. Já jsem pro věž ze slonové kosti.“

Pracovna Ralpha Messengera vznikla z původních pokojíků pro služebnictvo, teď je to rozlehlá místnost zabírající téměř polovinu podlahové plochy domu, s hlubokým kobercem od zdi ke zdi, rozsáhlými knihovnami, obrovským psacím stolem s otáčecím křeslem, dále je tam kulatý stůl s dvěma rovnými židlemi, divan z dílny Charlese Eamese, četné stojací lampy, normální lustry a bodová světla, registračky s kvalitním dřevěným fornýrem, počítačová věž a monitor s velkou obrazovkou a další elektrické a elektronické přístroje – tiskárna, scanner, fax, kombinovaná TV-VCR, hi-fi – a na trojnožce pod kulatým střešním okénkem teleskop. Všechen nábytek je z třešňového dřeva a eloxované oceli, potahy jsou z černé kůže.

„Tomuhle bych neříkala věž ze slonové kosti,“ podotkne Helena. „Je to kombinace luxusního pánského pokoje a řídící věže.“

Ralph se zasměje. „Je to tu docela pěkné, že? A tohle je poslední, co dosud chybělo.“ Postaví počítadlo na psací stůl vedle leštěných ocelových válců, svařených dohromady na stojan pro pera a tužky. „Jak se to k nim hodí!“ konstatuje Helena potěšené.

„Ano. Předpokládám, že jste se radila s Carrii.“

„Ne, vybrala jsem to náhodou. Nebo jsem se řídila šestým smyslem. Vy ale nejspíš na šestý smysl nevěříte.“

Ralph se usměje. „Ne, nevěřím.“ Přistoupí k jedné registračce, vytáhne zásuvku na bezhlučných drážkách a vyjme ze zavěšených desek jediný arch papíru, fotokopii stránky z Darwinových Deníků. „Prosím.“

Položí list pod stolní lampu na psacím stole, takže do něj oba mohou nahlížet. „Je to pasáž ze zápisků v roce 1838. Darwinovi je třicet. Z cesty na Beaglu se vrátil před dvěma roky. Myšlenku o evoluci chytil pevně za pačesy. Ne, nemyslím to jako metaforu… Je přesvědčen, že člověk pochází z opice, ale nevyrukoval s tím ještě veřejně – umí si moc dobře představit, jaké pobouření vyvolá. Přemýšlí o smíchu – že lidé při smíchu odhalují dravčí zuby stejně jako paviáni. Uvažuje, jestli náš smích a usmívání nelze vysledovat do minulosti k způsobům, jakým opice ohlašují ostatní smečce, že objevily potravu.“ Ralph podtrhává ukazováčkem pasáž, kterou cituje: „Toto hledisko pozorování subjektu je důležité: smíchem se modifikuje štěkot, úsměvem se modifikuje smích. Štěkotem se oznamuje zvířatům příbuzného druhu dobrá zpráva, objev kořisti – nepochybně proto, že jedinec potřebuje, aby mu přispěchali na pomoc.‘ Pak domýšlí problém ještě dál. Nenapadá ho, co se modifikuje pláčem. ‚Pláč je hlavolam.‘“

„Sunt lacrimea rerum,“ podotkne Helena.

„Moje latina poněkud zrezivěla,“ řekne Ralph.

„‚Jsou slzy věcí.‘ Je to z Vergilia. Téměř nepřeložitelné, ale smysl člověk vycítí. Něco jako ‚Pláč je hlavolam.‘“

„Smích je vlastně také hlavolam,“ podotkne Ralph. „Darwinovo vysvětlení neobstojí.“

„Uměl byste sestrojit robota, který by se smál vtipům druhého robota?“

„Bylo by to náročné,“ odpoví Ralph. „Ale jistě by to šlo.“ „Nevěřím, že by se stroj mohl kdy rozveselit,“ řekne Helena. „Nebo prožívat štěstí a smutek – nebo se nudit.“

„Nudit?“ Ralph se usměje, jako by ho o této možnosti či nemožnosti dosud nenapadlo uvažovat.

„Ano. Kdyby můj malý toshibáček byl živý, unudil by se asi k smrti, protože ho používám jen na psaní. Předpokládám, že nevyužívám ani deset procent jeho mozkové kapacity. Ale počítačům to nevadí.“

„Správně!“ řekne Ralph. „Proto jsou počítače pro lidstvo tak blahodárné. Máme šanci zlikvidovat nudu! Proč byste ji chtěla zavádět uměle? Je snad nuda podstatný komponent lidské přirozenosti?“

„Dost možná je. Pocit štěstí a smutku to jsou v každém případě. Musela bych vidět, jak se robot směje a pláče a trucuje, než uvěřím, že umí myslet.“

„Možná se toho dočkáte dřív, než tušíte. Počítače se vyvíjejí neuvěřitelnou rychlostí.“

„Já vím, slyšela jsem vás onehdy v rozhlase.“

„Vážně?“ Ralph se tváří potěšené. „Je to pravda. Váš malý laptop má možná tolik paměti jako první sálový počítač tady na univerzitě. Megabyte paměti stál tenkrát půl milionu liber. Dnes přijde tak na dvě libry.“

„Ale na to, abyste pochopil vtip, nepotřebujete megabyty paměti,“ praví Helena. „I batole pozná, že je něco legrační. Hrál jste si někdy na schovávanou s malým děckem?“

„To je pravda,“ řekne Ralph. „Ale já přemýšlím o identifikování logické struktury jevů považovaných za komické, tak, aby bylo možno ji zabudovat do konstrukce. Co kdyby nějaký počítačový program zpracovával miliony vtipů namísto čísel? Možná by objevil mechanismus spouštějící smích. Řekl jsem vám už, jak vám tyhle šaty báječně sluší?“

„Ne,“ odpoví Helena, „ale děkuji za poklonu. Neměli bychom se vrátit k ostatním?“

„Ano,“ řekne Ralph. „Chcete si tohle vzít s sebou?“ Složí arch papíru a zasune ho do obálky.

„Díky,“ řekne Helena a vezme si ji.

„A já děkuji za to počítadlo. Dostanu k dárku taky pusu?“

„Radši ne,“ rozhodne Helena po chvilce.

„Nelíbilo se vám to posledně?“

Helena na tuto otázku zřejmě odpovědět nehodlá. „Nechci mít s vámi poměr, Ralphe,“ řekne nakonec.

On otevře doširoka oči, rozpřáhne paže a zazubí se. „Počkat, kdo tady mluví o nějakém poměru? Mně vážně nešlo o víc než o kamarádské políbení.“ „Opravdu?“ Zahledí se mu vyzývavě do tváře. „Chcete mi tu tvrdit, že vás nikdy ani nenapadlo zajít ještě dál?“

Hledí na ni, ústa pootevřená, pak se zasměje. „No jistě. Ale to se mužům stále honí hlavou, když potkají ženu, půvabnou ženu. To ještě neznamená, že přejdou od myšlenek k činům.“

„Líbání takovým činem není?“

„Nikoli nezbytně. Líbání má mnoho podob. Někdy líbáme vášnivě, jindy… jen přátelsky.“ Usměje se. „Qualia líbání se vyskytuje v přečetných variacích.“

„Vy byste to měl vědět,“ podotkne Helena. „Zřejmě se horlivě věnujete výzkumu.“

Ralph se přestane usmívat. „Jak to myslíte?“

„Ale nijak.“

„No tak, povězte mi to.“

Helena odvrátí hlavu a pak se znovu zahledí na Ralpha. „Náhodou jsem vás zahlédla, jak jste líbal Mariannu Richmondovou na jejich večírku… kuchyňským oknem… Spletla jsem si dveře a vyšla jsem na dvorek za domem. Nešpehovala jsem vás.“

„Nemám s Mariannou poměr,“ řekne Ralph.

„Opravdu mi do toho nic není,“ řekne Helena. „Mrzí mě, že jsem se o tom zmínila. Pojďme už dolů.“

„Jen jsme tak hloupli. Byla to hra, kterou jsme si domluvili, hra na riskování. Už skončila.“

„Jak už jsem řekla, nic mi do toho není.“ Vykročí ke dveřím. „Půjdu teď dolů.“

„Počkejte.“ Zhasne stolní lampu a stropní osvětlení. „Neznamená to doufám, že už nemůžeme být přáteli?“

„Ne, naopak. Tím je jasné, že můžu dál být přítelkyní vás obou.“

„Výborně.“ Přejde rovněž ke dveřím. „Ehm, neměla jste… nevyužila jste… příležitost zmínit se Carrii…?“ Helena na něho vrhne lehce opovržlivý pohled. „Promiňte,“ řekne Ralph.

Helena vyjde z místnosti. Ralph zhasne zbývající světla hlavním vypínačem u dveří a zavře za sebou. Zezdola k nim dolehne hukot hovorů, jak scházejí po schodech.

_____

/ 14 /

PONDĚLÍ 17. BŘEZNA. Opět další víkend ve spárech Messengerových.

Dohodli jsme se, že u nich po sobotním večírku přespím, abych mohla popíjet bez starostí, jak potom dojedu domů. Připadala jsem si trochu trapně, když jsem se spolu s Ralphem a Carrii loučila v hale s odcházejícími hosty, jako bych patřila do rodiny – ale takové postavení jsem zřejmě zaujala. Podle Jaspera Richmonda mne „adoptovali“. Znepokojil mne trochu svými řečmi, ale nejspíš má sklon k malichernému pomlouvání, a co vykládá, to by se asi mělo brát s rezervou. Pokud je Carrie ke mně milá, aby měla Ralpha pod kontrolou, je to strategie dost riskantní. Už jednou se mu podařilo mě políbit, a v sobotu večer by to byl zopakoval, kdybych mu v tom nezabránila.

Když se poslední flamendři odporoučeli, pomohla jsem posbírat špinavé nádobí a sklenice ze všech pokojů v přízemí a složit je v kuchyni, kde se o ně měla nazítří postarat zvlášť k tomu účelu objednaná posluhovačka. Carrie udělala nám třem (děti už se dávno předtím odebraly do svých pokojů koukat na televizi nebo spát) výtečný šláftruňk podle mexického receptu: horkou čokoládu s brandy a špetkou čili; seděli jsme u stolu v kuchyni, pomalu upíjeli tento drink, probírali přitom nejzajímavější poznatky z večírku, a pak jsme si šli lehnout.

Z pokoje pro hosty ještě nevyvanuly různé parfémy dnes přítomných dam. Otevřela jsem okno, abych si před spaním vyvětrala. A zamkla jsem se. Proč? Myslela jsem si snad, že se Ralph pokusí vplížit se ke mně do postele uprostřed noci? Byl to samozřejmě nesmysl; ale jak jsem rozpřádala všelijaké úvahy, když jsem se pod dekou převalovala z boku na bok (cosi v tom mexickém drinku mělo účinek spíš povzbuzující než tlumící), představovala jsem si, co bych udělala, kdybych byla nechala dveře nezamčené a on se tu objevil. Co kdyby si Carrie vzala prášek na spaní a tvrdě usnula a on se vyplížil z jejich ložnice do mého pokoje a vklouzl ke mně pod deku – budu ječet a bránit se? Vyburcuju Carrii a děti ze spaní? Vyvolám trapnou scénu, obviním Ralpha a v noci od nich odjedu taxíkem? Ne, to bych neudělala. A co bych tedy udělala? Šeptem protestovala a zahrnula ho výčitkami? „Zbláznil jste se? Okamžitě odejděte, nebo… nebo… nebo…“ Co? „Víckrát už s vámi nepromluvím.“ Toho se tak lekne. Takže co – vyhovím mu? Ovšemže ne – a přitom si musím položit otázku, jestli tyhle úvahy nejsou z rodu proslulého ženského fantazírování o sexuálním násilí, jak o tom mluví populární psychologové, z touhy oddat se sexu, aniž na sebe vezmeme morální zodpovědnost. Proč jinak bych si vymýšlela tenhle scénář? Nechci se stát milenkou Ralpha Messengera, protože se nechci podílet na cizoložství, a ne že by se mi nezdál dost přitažlivý. Přitažlivý se mi želbohu zdá dost.

Když jsem si pak v duchu rekapitulovala rozhovor v jeho pracovně, litovala jsem (a dosud toho lituji), že jsem mu tak otevřeně řekla: „Nechci mít s vámi poměr, Ralphe.“ Galantně připustil, že ho něco takového napadlo. Teď ale ví, že něco takového napadlo i mne, a to bych si byla radši nechala pro sebe. Potom jsem ještě hloupě vyžbleptla, že jsem viděla, jak líbá Mariannu Richmondovou – víno mi rozvázalo jazyk, v něm se utopila má obvyklá diskrétnost. Jen jsem ta slova vypustila z úst, už bych je byla nejraději zase vcucla zpátky a spolkla. Zdálo se, že ho to vyvedlo z míry, že se rozzlobil, brzy se mu však vrátil obvyklý suverénní nadhled.

Když se mi to všechno nazítří ráno vybavilo, byla jsem trochu na rozpacích, jak se tvářit, až se s ním a s Carrii setkám u snídaně, a proto jsem se zdlouhavě myla a oblékala. Naštěstí jsem si s sebou vzala džíny a svetr, takže jsem se nemusela objevit v nových večerních šatech mezi pohodlně uvelebenou rodinou Messengerových. Carrie byla dosud v županu, vlasy zcuchaně a obličej lesklý krémem, Ralph měl na sobě tričko s logem CAL TECH a tepláky. Děti, pokud už byly vzhůru, přišly k snídani v pyžamech. Jedli vafle s javorovým sirupem – zřejmě tradiční nedělní dobrotu – u dlouhého kuchyňského stolu. Ralph mě bujaře uvítal, bez sebemenšího zdráhání, a Carrie mi nalila čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávu a kávu.

Řekla, že hodlají strávit tento den U podkov, a ať jedu s nimi. Tušila jsem něco takového a chystala jsem se omluvit s tím, že musím přečíst hromadu rukopisů, ale slabošsky jsem si to rozmyslela a pozvání přijala. Byl jasný svěží den a připadalo mi lákavé strávit jej na venkově, rozhodně lákavější než samota a večeře z mrazáku v mezonetu na kampusu.

Takže jsem prožila další příjemný den s Messengerovými, pomáhala jsem Carrii připravit zeleninu k obědu, pomáhala jsem Emily s francouzskou úlohou, hrála jsem hry s mladšími dětmi, zatímco Ralph se uchýlil do pracovny číst knihu, kterou má recenzovat pro nedělní noviny. Připadala jsem si trochu jako guvernantka v bohaté rodině, jak to líčí romány z devatenáctého století: pokud se stane nepostradatelnou, podílí se na některých výhodách, které bohatství přináší, ale vlastně mi to ani tak nevadilo.

Když nadešel čas na masážní vanu, omluvila jsem se – dost nerada, protože obloha se během odpoledne zatáhla a začínalo sněžit. Představa, že bychom seděli v horké koupeli a kolem padal sníh, byla vzrušující, jenže jsem s sebou neměla plavky. Ralph dost provokativně navrhl, abych šla do vody v spodním prádle, a pak je hodila do sušičky, ale Carrie mi našla veliké tričko a staré bavlněné šortky z Emilyina šatníku, které danému účelu znamenitě vyhovovaly, a přitom nebyly nijak vyzývavé. Byl to kouzelný zážitek, spočívali jsme v horké vodě a pozorovali vločky snášející se z nebe jak peříčka, nejprve proti mrakům tmavé, na úrovni očí bílé, a pak se rozplývající v páře a horké vodě. Než jsme se zvedli, ležel na terase lehký sněhový poprašek, v němž jsme zanechávali teplé vlhké stopy, když jsme vystupovali k domu. Dbala jsem tentokrát, abych nezůstala s Ralphem pozadu.

Mám nové sousedy: ve vedlejším mezonetu se usídlila mladá dvojice. Když jsem se včera večer vrátila z Podkov, spatřila jsem na příjezdové cestě auto a za záclonami se svítilo. Dnes ráno jsem zahlédla nové obyvatele, jak si jdou spolu zaběhat, a počkala jsem na ně, abych se představila, když se rozpálení a zpocení vraceli. Jmenují se Ross a Jackie. On právě nastupuje jako lektor na katedře teorie sportu, bůhví, co se tam studuje, na Fakultě regionálních studií, bůhví, co to je, a ona je rehabilitační sestra a doufá, že se jí podaří najít místo na soukromé klinice v Cheltenhamu nebo Gloucesteru. Pozvala jsem je na kávu, ale Ross prohlásil, že „naběhli zpoždění“. Poznamenala jsem, že mi na zpoždění připadá ještě dost brzy, ale nezasmáli se tomu. Zato když Ross prohlásil, že by se měli rychle osprchovat, Jackie se zahihňala jako nad odvážným vtipem. Dělá to dojem, že spolu nejsou příliš dlouho. Jako by z nich ještě nevyprchala aura líbánek. Ross objímal Jackii kolem pasu, když jsme spolu hovořili, a s gustem ji plácl přes zadek, když se odcházeli vysprchovat, nepochybně společně. Obávám se, že v nich důvěrné přátele nezískám.

Setkala jsem se dnes dopoledne v knihovně s Annabellou Riverdaleovou. Měla službu u pultu informací pro čtenáře a koukla po mně poněkud ustaraně, když jsem procházela kolem, tak jsem se u ní zastavila. „Bojím se, že jsem se v sobotu pěkně znemožnila,“ řekla mi. „Pusťte to z hlavy,“ řekla jsem jí na to, „podle mě si nikdo ničeho nevšiml.“ „Colinovi to neušlo,“ prohlásila pochmurně. „Bývám ze společenských večírků celá rozklepaná, a potom moc piju.“ Pokukovala po mně tázavě. „Nesmíte brát vážně, co říkám, když mám v hlavě.“ „Vůbec si nevybavuji, co jste říkala,“ prohlásila jsem velkoryse. Vděčně se na mne pousmála.

STŘEDA 19. BŘEZNA. Studenti mi odevzdali své práce na téma „Mary, teoretická barev“. Několik jich bylo opět velice zdařilých. Sandra Pickeringová vytvořila nečekaně dobrou parodii Fay Weldonové. Neodevzdala mi však další kapitoly svého románu. Připomněla jsem jí to po hodině a ona zahuhlala něco v tom smyslu, že na nich potřebuje ještě pracovat. Tuším, že se snaží zredukovat podobnost svého Alastaira s mým Sebastianem a že jí to moc nejde. Očividně četla Oko uragánu, když román poprvé vyšel, bezděčně z něj při psaní svého příběhu něco načerpala, pak si ho o Vánocích znovu přečetla, když zjistila, že ten kurz přebírám já, a uvědomila si, co provedla. Kdyby to jen přiznala, mohla bych jí nějak pomoci.

Nové sousedy moc často nevídám, třebaže přes zeď slýchám, jak se smějí, volají na sebe nebo energicky dupou po schodech nahoru a dolů. Někdy nastane najednou ticho, když předtím Jackie párkrát zaječí, a já uvažuji, jestli se jejich škádlení nezměnilo v to, čemu určitě říkají „šukat“. Představuji si, jak Ross chytí Jackii na schodech, stáhne z ní tepláky a poslouží si bez velkých štráchů na odpočívadle. Jednou jsem přitiskla ucho na zeď a snažila se zachytit zvuky sexuálních výstřelků, ale slyšela jsem pouze tlukot vlastního srdce.

_____

/ 15 /

UTÍKEJ, Káčo, utíkej… zkouška, zkouška… Je 9.10, pondělí 17. března, a já jedu do práce. Auta se pomalu sunou po vnitřním kruhovém objezdu vinou jak deště, tak prací na silnici, proto jsem vytáhl Perličku, abych využil času… Zdá se, že jsem si už zvykl… je to jako psát si deník, ačkoli jsem si předtím deník nikdy nepsal, nestálo mi to za námahu, ale diktovat do Voicemasteru je tak snadné… anebo je to přibývajícími léty, roste ve vás chamtivost, chcete ochránit své myšlenky, dostat je na papír, než se vytratí… mozkové buňky neúprosně odumírají, neuronové sítě pracují pomaleji, generují méně nových nápadů… Také zapomínáte, co vás napadlo v minulosti – dlouhé hodiny, celé dny propracováváte nějaké zdůvodnění nebo teorii, a když to nakonec má hlavu a patu, zjistíte, že vás tahle myšlenka vlastně napadla už před lety… Veselé úvahy při deštivém pondělku… nejspíš důsledek toho, že jsem překročil padesátku… Večírek byl… zajímavý… Marianna, no jo, nemrzí mě, že ukončila naši hru, byla už dost riskantní, a nakonec k čemu, sem tam nějaká ta frottage… Doufám jen, že ten kluk sakramentskej, ten Oliver, bude držet hubu… anebo že jeho bláboly nebude nikdo brát vážně… Takže Marianna se vrací do manželského chomoutu a Helena nechce zaujmout její místo… Ačkoli na druhý den jela s námi k Podkovám celá žhavá, a kristepane, v čem se pak šla koupat, mokré tričko se jí lepilo na kozy a ty šortky byly poloprůsvitné, když lezla z vody spolu s Carrii a ostatními, byla skrz ně vidět tmavá rýha jejího zadku, jéžišikriste… musel jsem zůstat ve vodě, než mi povolila erekce… Nepochybně sexuální… (záznam končí)

Je 9.35 a já stojím na odpočívadle u A435, zaparkoval jsem za holandským tirákem, který si nepochybně dává dvacet, protože tu není žádný pojízdný bufet, aby lidi kvůli tomu zastavovali, ani jiná atrakce, jen přeplněný kontejner na odpadky… Přerušil jsem záznam na vnitřním okruhu, protože jsem si všiml, že spolujezdec na předním sedadle v mondeu popojíždějícím vedle mě v dopravní zácpě na mě zírá, a u vědomí toho, co říkám… mimochodem, stejně je to zajímavý výraz „u vědomí“, jako by vědomí nezaznamenávalo dění stále… v tomhle smyslu to znamená vědomí z druhé strany, nebo by se to dalo nazvat reflektované vědomí… když si uvědomíme sami sebe tak, jak nás v-nímají druzí, anebo spíš když vycítíme, kterak si druzí uvědomují naše vědomí, jako by náhle získali přístup do míst obvykle vyhrazených našemu soukromí, která známe jen my sami… rád bych věděl, jestli ten chlap uměl odečítat ze rtů, byl na něm patrný zájem, otočil se na sedadle, aby líp viděl, jak diktuju… Zpražil jsem ho přísným pohledem, ať si hledí svého, a on rychle odvrátil hlavu, mně už se ale nechtělo dál diktovat, a tak jsem Perličku zavřel… krátce nato se silnice uvolnila a já se rozjel… Ale že mám ještě chvilku času, rozhodl jsem se tady na pár minut zastavit, abych ty svoje brilantní ideje zaznamenal, dokud je mám v čerstvé paměti… Chystal jsem se říci, že sexuální touha je pro UI těžký oříšek, nevím o tom, že by se někdo i jen pokusil zabudovat ji do architektury… onu zvláštní a výlučně lidskou kombinaci reakce na fyzický stimul a mentální aktivitu… tu bohatou omamnou várku prokrvené tkáně a feromonů a posedlosti a kalkulace… Je to hlavolam, jak by řekl Darwin.

Řekl jsem si včera večer, když jsme se vrátili z Podkov, že se podívám po pásce s Isabelou Hotchkissovou… připomnělo mi ji něco v obrysu Heleniných ňader, tvarovaných tím nasáklým tričkem, zvlášť její bradavky, výrazně vystouplé, takové měla Isabel, a mě se náhle zmocnila neodbytná touha poslechnout si ten záznam, jak jsme se milovali v hotelovém pokoji v San Diegu… ne abych se vystříkal, jen abych navodil atmosféru divokého sexu na jednu noc, to už jsem dlouho neměl… Carrie se koukala s dětmi na televizi, nějaké dobové melodrama s koňmi, kočáry a krinolínami, na to já jsem nikdy nebyl… odešel jsem tedy do pracovny hledat tu pásku… ani mi to dlouho netrvalo… nasadil jsem si sluchátka, aby nikdo v domě zaručeně nic nezaslechl, ztlumil jsem světla, natáhl se na divan… a stiskl play.

Bylo to, jak je to dlouho, před osmi lety, a od té doby jsem si pásku neposlechl, takže jsem si jen matně pamatoval, co jsem nahrál, a nejdřív to nebylo nic moc… Perlička zvukově nestačila, možná že byla moc daleko nebo se hlasy ztlumily přes oblečení, mám dojem, že jsem diktafon schoval pod košili… ze začátku jsem slyšel jen tu a tam chabý hlasový doprovod k sexu, chichotání a vzdechy a výkřiky, ale většinou znělo jen sykavé ticho, jako když se v rozhlase z hloubi dálek neozývá nic… Dál se nahrál kus rozhovoru mezi námi, nerozeznával jsem slova, pouze intonace vět a otázek… bylo to mrzuté… Až pak jsme najednou zvýšili hlasy a bylo slyšet všechno… řvali jsme na sebe: „Šoustej mě!“ a „Miluju tě!“, a jak jsme se blížili přímo k sopečnému veleorgasmu, já zařval „TEĎ!“, když jsme společně dospěli k vyvrcholení… nato bylo slyšet, jak někdo rozhořčeně buší na stěnu ze sousedního pokoje, a Isabel a já jsme se rozesmáli, šťastně, bez zábran, vítězoslavně. Poslouchal jsem to s nepopsatelným vzrušením. Celá příhoda se mi vybavila do všech podrobností, včetně onoho rozhovoru, který páska zachytila jen jako nezřetelné brumlání…

Odehrávalo se to poslední den konference, oba jsme na sklonku odpoledne přednesli na stejném zasedání referáty, ty měly dobrý ohlas, takže jsme oba prožívali sebevědomé uspokojení, adrenalin v takové situaci stoupá… člověk má chuť vypustit páru… trochu se odvázat… Konference se konala v jednom z těch rozlehlých amerických hotelů s fontánami a vodopády a menším dešťovým pralesem v atriu… tisíce navlas stejných pokojů na chodbách ubíhajících do nekonečna, bůhví kolik specializovaných barů, kaváren a restaurantů… Účastníci konference se nepotřebovali odvážit do ulic San Diega a taky k tomu ani neměli moc příležitostí, pokud svědomitě pracovali, jelikož program trval nepřetržitě od devíti ráno do deseti večer… Isabel a já jsme zašli na skleničku s partou lidí, kteří se zúčastnili stejného zasedání jako my… a buď se stalo, že jsem zvlášť zářil, anebo Isabel už po mně vyjela, protože se smála a přitakávala všemu, co jsem prohodil, a nad skleničkou se na mě usmívala… propracoval jsem se davem až k ní, a když se ostatní chystali odejít na večeři a začali vytahovat knížečky s poukázkami na jídlo a mžourali do nich, navrhl jsem jí tiše, abychom vynechali večerní plenární zasedání a zašli si místo toho pro změnu na večeři do města. Vřele souhlasila a odešla se údajně přepudrovat. Deset minut nato jsme se sešli v klimatizované hotelové hale a vytratili se do dusné kalifornské noci s hihňáním, jako když se pár děcek uleje ze školy. Řekl jsem taxikáři, aby nás zavezl do nejlepší mexické restaurace ve městě, ta sice budila dojem, že je to štamlokál místní mafie, ale byla báječná… objednali jsme si ostře kořeněnou hostinu, samá burritos, enchiladas a chimichangas, štědře zalévané majonézou a kyselou smetanou, a k tomu jsme popíjeli robustní kalifornské červené. S tou druhou lahví jsem to už asi přehnal, i když v té chvíli mi to tak nepřipadalo, protože čím víc Isabel pila, tím víc rozvazovala. Zprvu jsme se bavili o práci, o výzkumu, probírali drby z oboru, pak dostal rozhovor osobnější ráz. Isabel bylo tak kolem pětatřicítky a nebyla ani zvlášť hezká – měla poněkud kobylí tvář, brýle se silnými rohovinovými obroučkami a vlasy utažené do uzlu v týle tak energicky, že vás z toho soucitně začala bolet vlastní hlava… neměl jsem ani v úmyslu ji dostat do postele, když jsem navrhl, abychom se sešli, chtěl jsem pouze obdivující ženskou společnost a Isabel byla při ruce. Ale když jsem někdy po druhé sklence z druhé láhve cosi žertovně poznamenal o jejím přísném účesu, zvedla ruku, vytáhla hřeben a roztřásla si vlasy. Měla je dlouhé, lesklé, spadaly jí až na ramena, a najednou vypadala desetkrát ženštěji a půvabněji, čehož si zřejmě byla dobře vědoma. Vyslala tím jednoznačný signál. Byla mimořádnou profesorkou na jedné státní univerzitě v Illinois, rozešla se s manželem, který působil tamtéž na katedře neurobiologie… Podle Isabel se manželství rozpadlo, když ona dostala jmenování a on ne – „Nemohl se s tím smířit…“ Měli jedno dítě v střídavé péči – manžílek se o ně staral po tu dobu, kdy se ona účastní konference. Zeptal jsem se, jestli má někoho jiného. „Ne,“ odpověděla, „momentálně nestojím o žádný dlouhodobý vztah… nechci se znovu vázat. Spíš by mi vyhovovalo,“ prohlásila a pokukovala přitom po mně ovíněně přes oponu dlouhých vlasů, „fyzicky uspokojivé, citově nenáročné dobrodružství na jednu noc.“

„To by se jistě dalo zařídit,“ odpověděl jsem celý nažhavený. Zmocnil se mě Martin syndrom – příležitost poskytnout sexuální blaho zralé ženě, která zmírá touhou. Zachytil jsem číšníkův pohled a do vzduchu napsal šek, aby přinesl účet.

Mazlili jsme se nestydatě už v taxíku na cestě zpátky do hotelu i ve výtahu k jejímu pokoji v osmadvacátém poschodí… Servali jsme jeden z druhého šaty, hned jak za námi zapadly dveře, a já s ní dotančil k posteli, Isabel ale řekla, že musí nejdřív zajít do koupelny, já si zatím hodil šaty přes židli a vtom mě napadlo, abych nařídil diktafon. Když se vrátila, lehli jsme si a dělali všecko možné… cucali jsme se a lízali a ohmatávali a šoustali… nejdřív jsem byl hrdý, jak dlouho to vydržím, než se udělám, ale pak mě jaly obavy, jestli se vůbec udělám… litoval jsem, že jsem objednal tu druhou láhev kalifornského červeného… Isabel mezitím vzdychala a úpěla a předla s nelíčenou rozkoší, ale také nejevila známky toho, že se blíží k vyvrcholení… zeptal jsem se jí co nejdelikátněji, jak jsem na ní ležel, vzepřený na pažích… „Asi jsem se zmýlila,“ odpověděla. „Jsi báječný milenec, Ralphe, ale já nakonec zřejmě nemám povahu na rekreační sex.“ Odmlčela se. „Kdybys mi mohl říct: ‚Miluju tě,‘ třeba by to zapůsobilo. Nemusíš to myslet vážně.“ Okamžitě se mi rozbřesklo. „Ovšemže tě miluju,“ prohlásil jsem důrazně bez sebemenšího náznaku neupřímnosti a cítil jsem, jak jí celým tělem projelo zachvění. „Kristepane,“ zašeptala. „Miluju tě a s láskou tě teď vošoustám,“ řekl jsem a slova následoval akcí. „Miluju tě, jak mě šoustáš,“ řekla. „Já tě miluju a miluju to slovo z tvých úst.“ „Šoustej mě, miláčku,“ volala. A tak dál zněl kontrapunkt našich hlasů „miluju tě“ a „šoustej mě“, až jsme dospěli ke cresčendu a vyvrcholení, v důsledku čehož náš soused začal zuřivě bušit do zdi.

Přehrál jsem si tu pásku znovu a podruhé to bylo ještě víc vzrušující. Celý rozparáděný jsem hledal Carrii… Emily s Markem, kteří koukali na televizi v hale, mi sdělili, že už si šla lehnout… Hnal jsem se zas po schodech nahoru… Byl jsem rád, že je ještě vzhůru: četla si. Vyčistil jsem si zuby a vklouzl nahý pod přikrývku vedle ní a položil jí ruku na břicho. „Co potřebuješ, Messengere?“ zeptala se. „Co asi?“ odpověděl jsem a zvedl lem její noční košile. Povzdechla si a odložila knihu. „Tak jo, ale nedělej randál, děti jsou ještě vzhůru.“ „Snad vědí, že spolu spíme,“ namítl jsem. „Ale i tak…“ odpověděla. Stáhla si noční košili přes hlavu. Její ňadra berou člověku dech… Čtenáři Sunday Sport by si cákali do kalhot už při pouhém pohledu. Vlezl jsem na ni, zabořil se do ní, válel se v ní… milovat se s Carrii, to už je dneska jako šoustat pohádkový zámek… ale já tvrdě zapracoval a po chvíli se probudila a začala tichounce vrnět jako vždycky… „Řekni si, ať tě vošoustám,“ vyzval jsem ji. „Tiše. Šoustej mě,“ zašeptala. „Víc nahlas,“ řekl jsem, „jako bys to doopravdy chtěla.“ Ona ale, že to nahlas neřekne. „Miluju tě,“ řekl jsem jí. Vykulila udiveně oči. Už dlouho jsem jí nic takového neřekl. „Já tě taky miluju, Messengere,“ opáčila. „Tak řekni nahlas ‚vošoustej mě‘,“ vyzval jsem ji. Ona ale nechtěla. Zavřel jsem oči a snažil jsem se představit si Isabel. Místo ní se mi však v duchu před očima zjevila Helena Reedová v mokrém tričku a šortkách. Jak říkám, chtíč je hlavolam.

_____

/ 16 /

Mary jde do světa

Dívka Mary Willingdonová seděla v šedé hale, která byla bez oken stejně jako všechny ostatní místnosti v rozlehlém podzemním apartmá, ruce složené v klíně hrubé šedé sukně, a pozorovala minutovou ručičku na ebenových nástěnných hodinách, postupující posledním segmentem své kruhové dráhy. Teď přesně zakryla a vzápětí přesáhla hodinovou ručičku, která ukazovala k římské číslici jedenáct. Až delší z obou ukazatelů odměří dalších pět jednotek, hodiny odbijí jedenáct slavnostních zvučných úderů, černým suknem potažené dveře, jimiž se vychází do světa přes dlouhou tmavou chodbu, končící u dalších masivních a zvukově izolovaných dveří, se tiše rozestoupí na naolejovaných pantech a na prahu se objeví její pěstoun.

Přijde, tím si byla jista, jako vždy v dokonalém černém obleku, vyleštěných černých botách a nažehlené bílé košili s šedou vázankou pod krkem. Nebude však mít přes hustý černý plnovous a kotlety matnou ocelovou masku, aby nezahlédla barvu jeho očí a rtů. A možná že si dnes jen ponese, místo aby je měl navlečené, pevné černé kozinkové rukavice, v nichž před ní vždy skrýval ruce.

Zahleděla se na vlastní ruce, sepjaté v mylný dojem vzbuzující gesto poklidu a chráněné praktickými vepřovicemi, které směla odkládat pouze na noc, v úplné tmě, s přispěním své slepé služebné Lucy, aby neblahou náhodou nezahlédla růžovou perleť, zabarvující – jak jí bylo řečeno – průsvitné plátky na dorzálních koncích jejích prstů.

Nu, brzy už uvidí své prsty a spoustu dalších věcí, a do příjemného očekávání se vkrádaly i představy, sice nejasné, avšak velice vzrušující, že bude obohaceno nejen její vidění, až vyjde do světa barev, ale i další smysl, její hmat. Snad bude moci vzít nahou ruku profesora Huberta Dearinga do své, až se s ní v budoucnu pozdraví – ačkoli „nahou“ není zřejmě správný výraz, stejně jako „holou“ nebo „neoblečenou“. Nakonec se rozhodla pro „ruku zbavenou obvyklého koženého obalu“, předtím jí však expresivnější přívlastky, jež zvažovala, vehnaly ruměnec do obličeje. To znamená, že ucítila palčivé svědění v obou tvářích, o němž věděla, že je způsobuje náhlý nával krve do tamních podkožních žilek, ovšem její znalosti byly výhradně teoretické. V pokojích, které obývala, nebylo nikde jediné zrcadlo ani lesklá plocha, a dokonce i povrch masky profesora Dearinga byl promyšleně opracován, aby naše hrdinka nezahlédla ani pokřivený odraz vlastní podoby.

Jsem hezká? Jsem krásná? Každopádně doufala, že není příliš odpudivého vzhledu, už kvůli Hubertu Dearingovi, jenž z profesionální povinnosti trávil tolik času v její společnosti. Ubohé Lucy se na názor v tomhle směru dotázat nemohla a neodvážila se vyptávat slečny Calcuttové, matrony v hrozivé helmě, která měla na starosti její činnosti za umělého osvětlení. Není třeba dodávat, že by se ani za nic na světě na tohle nezeptala přímo Huberta Dearinga – už jen to pomyšlení jí vehnalo další ruměnec do tváří. Chválil ji, že je inteligentní, pilná, a s jakou dychtivostí a rychlostí vstřebává vědecké poznatky. Jednou jí řekl – tenkrát jí bylo čtrnáct a zapsala si to do deníku: „Jsi pozoruhodné děvče.“ Pečlivě se však střežil poznamenat cokoli o jejím zevnějšku, snad z obavy, aby v ní neprobudil zvědavost nebo i marnivost – slabůstky, k nimž ženské pohlaví zřejmě tíhne v širém světě tam venku – neřekl jí, jakou barvu mají její oči, vlasy a rty, a nevystavil ji tak pokušení, aby si někde opatřila úlomek zakázaného zrcadla, čímž by se mohl zmařit celý experiment. Kvůli tomu se nemusí znepokojovat, pomyslela si Mary a napřímila se, jako by čelila pomyslnému podezření. Dlouhá minutová ručička se posunula o centimetr blíž k nejvyššímu bodu číselníku. Sama považovala už teď Huberta Dearinga za mimořádně pohledného muže, neboť viděla několik jeho fotografických černobílých podobizen, a dychtivě se těšila, až ho spatří takříkajíc z masa a krve. Naše mladá hrdinka byla přesvědčena, že je nesporně namístě, aby první, co se nabídne jejímu o barvy ochuzenému vnímání, byla podoba vynikajícího muže, jenž po tolik let řídil její výchovu a vzdělání. Vzhledem k hrdinskému plnovousu a kotletám budou patrně prvními ohnisky barvy, na něž pohlédne, jeho oči. Budou hnědé, modré nebo šedé? Pokud šedé, bude zklamána – šedými barvami je přesycená. Klonila se k hnědé, protože zvuk toho slova se hodil k modulaci jeho hlasu. Ale jak hnědá vypadá? Brzy už to zjistí.

Opravdu? Zachvěla se lehce strachem, neboť si vzpomněla, nač ji upozornil, když spolu minulého dne rozmlouvali. „Podívej, může se stát, že neuvidíš nic.“

„Nic?“ opáčila tázavě.

„Myslím nic ve smyslu barev. Není vyloučeno, že po tak dlouhém pobytu v jednobarevném prostředí…“ Nechal na jejím bystrém rozumu, aby si důsledky domyslela.

„Mohu být doslova barvoslepá,“ dořekla.

Soustředil se na své rukavice, ohýbal prsty a zatlačoval pevnou kůži mezi nimi. „Nemohu to vyloučit,“ řekl. „Kdyby k tomu došlo, dokázala bys mi někdy odpustit?“

„Přesto bych byla i nadále pro lékařskou vědu zajímavá, ne?“ pravila hrdinně. „Tím by se mi to vynahradilo.“

„Jsi skvělá,“ řekl prostě a jí projelo vzrušení celým tělem, když plně docenila jeho uznání. „Upozornil jsem pouze na nejhorší možný případ, protože je to moje povinnost,“ pokračoval. „Jinak nepochybuji, že zítřek bude nejkrásnějším dnem, jaký jsi dosud prožila.“

„I já si to myslím,“ odpověděla.

Onen den nadešel – ať už bylo venku jakkoli – přiblížila se jedenáctá hodina. Minutová ručička poskočila kupředu na dvanáctku. Hodiny začaly odbíjet. Mary se zdálo, že ještě hlasitěji jí bije srdce, jež se v citově vypjatých chvílích vždy rozbušilo. Zaslechla, jak se zámky na dveřích zvenčí odmykají. Povstala a ruka v rukavici se jí bezděčně sevřela na hrudi.

Dveře se rozletěly, na prahu stanul profesor Dearing a usmál se na ni skrz vousy.

„Tak co, děvenko,“ pronesl, „jsi připravena na svůj velký zážitek?“

Zírala na něho smrtelně bledá. Nevnímala však jeho rty v houštině vousů ani tmavohnědé oči. Zrak se jí stočil k jasné barvě na jeho klopě, do níž si ráno v zahradě vetkl rudou růžičku, orámovanou několika lístky. Dearing si uvědomil, kam směřuje její pohled, sklopil oči ke květině a prsty sevřel klopu. „Tohle je –“ začal. Nedopověděl to však, protože dívka mu sklesla k nohám.

„Mary!“ zvolal zděšeně. Rychle poklekl vedle ní, snažil se jí nahmatat tep, roztrhl jí halenku, uvolnil pevně zašněrovaný korzet a přitiskl ucho na hruď. Nebylo to nic platné. Rudá barva poupěte jí proklála mozek jako šíp a její křehké srdce, překonané mocným zážitkem, se zastavilo.

Mary a růže

Tohle je příběh Mary, která poprvé spatřila barvu jako mladá dívka, protože nevídala barvy v útlém dětství tak jako my ostatní, ačkoli nikdo přesně neví, kdy dítě začne vnímat barvy, protože je vidí tenkrát, kdy ještě neumí říct, že je vidí, ale malé děti je určitě vidí, a když se naučí mluvit, tak se naučí i jména různých barev, a první barvou, kterou se naučí znát, je skoro vždycky červená.

Mary se naučila jména různých barev jako malá holčička, avšak vlastní barvy neuzřela, nebylo jí dopřáno vídat barvy tam, kde žila, pouze bílou a černou a všechny odstíny šedé mezi nimi, takže barvy, když se je učila pojmenovávat, pro ni neznamenaly totéž co pro nás ostatní, když jsme se je učili pojmenovávat, pro Mary to bylo cosi jako slova v cizí řeči, když se je jako holčička učila, mohla se pouze dohadovat, co se lidem děje v hlavě, když spatří něco červeného nebo žlutého nebo modrého nebo nějakou jinou barvu. Neměla na hraní barevné kostky ani barevné míče ani jakékoli jiné barevné hračky. Neměla vodovky ani pastelky, nečetla si v knížkách s barevnými obrázky. Žila v podzemním domě, kde nebyly žádné barvy krom černé a bílé a všech odstínů šedé mezi nimi, ani tam nebyla zrcadla, kde by zahlédla barvu vlastních rtů, očí a vlasů. Celý den musela chodit v šatech, které jí zakrývaly každičký kousek kůže, a ty šaty byly černé nebo bílé nebo v některém odstínu šedi mezi nimi. Také nesměla vyjít ven, a proto nikdy nespatřila zelenou louku, modré nebe ani duhu. Jak dospívala, dozvídala se toho o barvách víc a víc, avšak nebylo jí dopřáno zahlédnout cokoli barevného. A všechno se to dálo kvůli tomu, aby se zjistilo, co prožije ve svém nitru osoba, která ví o barvách všechno, krom toho, jak barvy vypadají, až konečně spatří barvu, tak jako Mary onoho dne, o němž se vám chystám vyprávět.

Ještě předtím, než nadešel den, kdy Mary poprvé spatřila barvu, snažila se dopídit toho, jak různé barvy vypadají, tím, že o nich přemýšlela. Když byla malá, předříkávala si jména barev nahlas pro sebe a pokoušela si představit, jaké ty barvy jsou, podle zvuku jejich jmen při vyslovení, ale když byla starší, zjistila, že na světě je mnoho jazyků a že stejná barva má rozdílná jména a rozdílně zní v rozdílných jazycích, takže například anglické yellow je francouzsky jaune, německy gelb a polsky žolty, ačkoli nějaký žlutý předmět, například citron nebo kus másla, se bude jevit Angličanovi, Francouzi, Němci i Polákovi stejně, takže se barva podle zvuku svého jména poznat nedá. Pak se snažila uhádnout, jaké různé barvy jsou, podle ustálených rčení a výrazů, na něž narazila v pohádkách, podle příměrů a rčení jako „zrudl hněvem“, „snesl by jí modré z nebe“, nebo „zezelenala závistí“, pokoušela se vcítit do takového rozpoložení a čekala, jestli jí barva zaplaví mysl a zbarví černý a bílý a šedý svět, v němž žila, nikdy však k tomu takto nedošlo, a pak se dočetla v jiných knihách, že někdo zrudl rozpaky nebo promodral chladem a zezelenal, když se mu udělalo nevolno, a proto dospěla k závěru, že neexistuje souvislost mezi určitou barvou a určitým stavem mysli či těla.

Co je barva? Je to vskutku jev velmi podivuhodný, je to jistý druh světla, vlastně to, co nazýváme světlem, je směsí všech barev duhy, barva je světlo, které se rozpadlo na své jednotlivé částice, jsou to světelné vlny zasahující různé předměty a odrážející se od nich tak, že zasáhnou vnitřek očí a vyšlou různé impulzy do mozku. Mary se tohle všechno učila v hodinách přírodních věd, když dospívala, učila se o různých vlnových délkách světla a různých vlnových frekvencích, které náležejí k různým barvám, a také se učila o očních buňkách, vnímavých na různé vlnové délky, a že někteří lidé nerozpoznávají některé barvy, protože jim v soustavě očních buněk některé receptory chybí, učila se o různých druzích barvosleposti, o deuteranopii a protanopii a tritanopii, ale sama nezahlédla žádnou barvu až do onoho dne, o němž vám budu vyprávět. Naučila se o barvách všechno možné z černých tabulí, na nichž byly nakreslené diagramy bílou křídou, a z učebnic s černobílými obrázky.

Tak nadešel onen slavný den, kdy Mary směla vyjít ze svého podzemního domova a poprvé spatřit barvu. Umíte si představit, jaké vzrušení prožívala, avšak vědátoři a filozofové, kteří ji vychovávali a vzdělávali a naučili ji všechno o barvách, co se naučit dá, prožívali téměř stejné vzrušení, jelikož měli dostat odpovědi na otázky, které je zaměstnávaly už hezky dlouhou dobu a o kterých se mezi sebou dohadovali už hezky dlouhou dobu, například otázky, jaké to je, spatřit poprvé barvu, jelikož jak už bylo řečeno, nemůžete se zeptat malého dítěte, jaké to je spatřit poprvé barvu, protože malé děti neumějí mluvit, a tak vám to nemohou povědět, zato Mary jim bude umět říci, zdali je barva něco, co se vám vyjeví v mozku, nebo je to něco, co existuje na světě nezávisle samo o sobě, anebo jestli je barva něco, co si umíte v duchu představit, aniž ji spatříte, anebo jestli ji musíte spatřit, a jestli je určitá barva stejná pro každého anebo je pro každého jedince různá, a zdali teoretická barev jako Mary, neboť tak už ji bylo lze právem označit, která ví první poslední o vlnových délkách a frekvencích, určí první barvu, kterou spatří, tím, že ji změří spektrofotometrem, anebo jí bude třeba říct, jaká barva to je? Vědátoři a filozofové chovali naději, že Mary jim na takové a podobné otázky poskytne odpověď, až poprvé spatří něco barevného onoho dne, o němž vám vyprávím.

Vědátoři a filozofové se dohadovali mezi sebou, co by mělo být oním barevným předmětem, jejž by Mary měla spatřit jako první, protože ji ovšem nechtěli nechat vyjít do světa mezi množství jeho barev jen tak, to by ji ohromilo, byla by bezradná, kde začít, nebylo by možné monitorovat její reakce s vědeckou přesností, a bylo tudíž rozhodnuto, že prvního dne spatří pouze jediný barevný předmět, a tím předmětem bude rudá růže. Rozhodli se pro rudou barvu, protože je to nejběžnější barevný pojem na světě, pomineme-li černou a bílou, to znamená, že všechny známé jazyky pro ni mají výraz, i když všechny jazyky na světě nemají výrazy pro všechny barvy, co jich na světě je. A rozhodli se pro růži, a ne pro cihlu nebo rudou vlajku, protože růže je přírodní produkt a její barva je přírodní rudá. Takže když Mary poprvé vyšla ze svého podzemního domova onoho dne, o němž vám vyprávím, spektrofotometr v ruce, neocitla se na čerstvém vzduchu, ale opět v místnosti bez oken, vymalované světle šedě a osvětlené bílým světlem. Ve stěnách byly proražené otvory, aby mohli vědátoři a filozofové Mary pozorovat, a mřížky, jimiž na ni mohli mluvit, a uprostřed místnosti byl na zemi bílý podstavec, na němž ležela jediná rozkvetlá růže, a nic jiného tam nebylo.

Mary upustila spektrofotometr a běžela rovnou k růži. „Co vidíš, Mary?“ zeptal se hlavní vědátor a všichni ostatní vědátoři a filozofové zatajili dech. „Růži,“ odpověděla. Věděla, že je to růže, protože viděla černobílé kresby a fotografie růží v učebnicích botaniky. Dosud však nikdy nespatřila opravdovou trojrozměrnou růži, nikdy neměla opravdovou růži v ruce a neucítila, jak opravdová růže voní. Vzala opatrně růži za stonek, přidržela ji mezi palcem a ukazováčkem, hladila její hedvábné okvětní plátky, zabořila do nich nos a nasávala její vůni jako v opojení. „Jakou barvu má ta růže, Mary?“ zeptal se hlavní vědátor a všichni ostatní vědátoři a filozofové opět zatajili dech.

„Nevím,“ odpověděla Mary, „a je mi to jedno.“ „Tobě je to jedno?“ zvolali všichni vědátoři a filozofové jako jeden muž. „Je mi jedno, jakou má barvu,“ řekla Mary. „Růže je růže je růže je růže.“

Mary vidí rudě

„Dnes tedy nadešel ten velký den, Dickinsone!“ Profesor Horatio Stigwood si v očekávání zamnul věčně chladné ruce. Pod bílým laboratorním pláštěm měl jasně rudou kravatu na znamení pevné víry.

„Je to tak,“ připustil Giles Dickinson nevrle. Oba muži čekají na výtah v devátém patře Centra pro výzkum myšlení v Parku vědy u stansteadského letiště tohoto jasného a větrného dne v dubnu roku 2031.

„Nechcete zvýšit sázku?“ nadhodí Stigwood.

„Ne.“

„Slyším snad z vašeho hlasu jisté obavy?“ zeptá se Stigwood a tenké, suché rty se zkroutí do úsměvu.

„Neschvaluji sázky,“ prohlásí Dickinson. „A už vůbec ne sázky na výsledky vědeckého experimentu. Dal jsem se k tomu přemluvit ve slabé chvíli.“

Elektronický signál oznámí, že výtah přijel. Dveře se rozestoupí a oba muži vejdou do vyčalouněného hranolu.

„Zruším sázku, jestli chcete,“ nabídne Stigwood.

„Ne, ať platí,“ odpoví Dickinson. „O výsledku nepochybuji.“

U čtvrtého patra výtah zpomalí. Dickinson přistoupí ke dveřím.

„Na shledanou tedy v observatoři o jedenácté,“ řekne Stigwood.

„O jedenácté.“ odpoví Dickinson a vystoupí, ani se na kolegu neohlédne.

Och, jak nádherný je svět vědeckého výzkumu! Ta trpělivost, to zanícení, ta pozornost věnovaná každé maličkosti! Jedenatřicet let strávila Mary X v zajetí podzemní cely (ve svém „apartmá“, jak tomu říkali experimentátoři). Přisvojili si ji jako novorozeňátko v zešeřelé porodnici, dopravili ji z nemocnice s očima zavázanýma, tak aby jí ani náznak barevné podstaty přírody nemohl proniknout do mozku prostřednictvím dosud nevyvinutých očních nervů. Tým maskovaných asistentů ji krmil, hrál si s ní a staral se o její výchovu. Se světem se seznamovala prostřednictvím přístrojů na virtuální realitu, naprogramovaných tak, aby pracovaly výhradně černobíle. Přírodní vědy studovala na dálku, optiku a neurologii jí přednášeli laureáti Nobelovy ceny, měla k dispozici nejnovější výzkumné poznatky z fenomenologie barevného vnímání – znala tedy všechno, co se barev týká, aniž se jedinkrát s barvami setkala. Všechny barevné ilustrace v jejích knihách byly odstraněny a nahrazeny černobílými reprodukcemi. V jejím obydlí nebyla zrcadla ani žádné jiné lesklé plochy, kde by mohla zahlédnout pigmentaci svých rtů, očí a vlasů. Ve skutečnosti měla havraní vlasy, plné rudé rty a pomněnkově modré oči; je to velmi krásná dívka, i když o tom zatím nemá zdání. Chudák Mary! Mary, Mary, vari, vari! Jakou to máš zahrádku? Tráva šedá, keře černé, bílé květy v jednom řádku.

Nyní se však její život změní. Experiment, zahájený roku 2000 díky grantu celostátní Loterie milénia, je téměř dovršen. Pamětihodný den nadešel: z dlouhé barev prosté zimní hibernace bude Mary propuštěna, a tím se rozhodnou vzrušené debaty, týkající se qualia. Jsou to, jak prohlašuje Stigwood a další neurovědci, pouhé elektrochemické reakce mozku, anebo to jsou, jak tvrdí Dickinson a jemu podobní filozofové, neovlivnitelné subjektivní počitky individuální lidské Gestalt, založené na interakci s prostředím? Celé měsíce vysílal Stigwood pomocí elektrod umělé stimuly Mary do mozku, aby napodobil činnost buněk ve vlastním mozku při pohledu na rudou barvu, jak je zachytily emise pozitronu a zobrazila magnetická rezonance. Dívka mu ohlásila jistý vjem a on jí sdělil, že se týká rudé barvy. Zdali její pocit odpovídá obvyklému vnímání rudé barvy, nebylo možné zjistit. Právě tohle se nyní mělo objasnit. Až Mary přesně v jedenáct hodin vyjde ze svého barev prostého obydlí, ocitne se v holém, bíle vymalovaném předpokoji, kde bude jediná barevná věc: na skleněné desce stolu uprostřed místnosti stojí průsvitná skleněná váza a v ní rudá růže. Otázka zní: pozná Mary, až ji spatří, že je ta růže rudá?

Minutu před jedenáctou stojí Stigwood a Dickinson napjatě u jednosměrného okna mezi observatoří a předpokojem. Stigwood pohlédne na hodinky, pokyne asistentovi a ten stiskne tlačítko na panelu. V podlaze se automaticky otevřou padací dveře. Po chvíli se z nich vynoří hlava Mary a její ramena, a vzápětí celá postava, jak dívka stoupá po točitých schodech, které vedou z jejího vězení. Rozhlédne se, v prudkém světle zamžiká a spatří růži. Zalapá po dechu, přitiskne si ruku na srdce: blíží se k ní po špičkách, jako by to byl živý tvoreček, který by možná prchl, kdyby ho vyplašila. Vědci ji bez dechu pozorují. Nejde jim o sto liber, o které se vsadili, ale v sázce je i budoucí odborný triumf nebo nezdar.

„Mary!“ Stigwood promluví přes výkonný zesilovač, až sebou dívka trhne.

„Prosím?“ Rozhlédne se kolem sebe, aby zjistila, kdo to mluví, ale neuvědomí si, že matný panel na zdi je jednosměrné okno.

„Co vidíte na tom stole?“

„Růži.“

„Jakou má barvu?“

Mary mlčí. Je to nejdelší odmlka, kterou muži kdy v životě protrpěli.

„Je rudá,“ praví pak.

Stigwood zvedne vítězně ruku. Dickinson se zatváří zdrceně. Vytrhne Stigwoodovi mikrofon.

„Jak to víte?“ zeptá se Dickinson.

„Má barvu krve.“

„Krve?“ Teď se pro změnu zatváří zdrceně Stigwood. „Jak to, že znáte barvu krve?“

Mary zrudne. „Tu přece zná každá žena,“ odpoví.

Stigwood se bije pěstmi do hlavy. „Na tohle jsme nepomysleli!“ zaúpí.

„Problém zůstává otevřený,“ prohlásí Dickinson s viditelnou úlevou.

„Mary,“ řekne Stigwood, „obávám se, že bude nutno experiment zopakovat s jinou barvou. Vraťte se laskavě do svého apartmá.“

„Slíbil jste mi, že dneska vyjdu do světa.“

„Odložíme to jen o pár měsíců.“

Mary vezme růži z vázy, vychrstne vodu na podlahu a roztříští hrdlo vázy o kraj stolu. Zubatý střep si přiloží na hrdlo. „Jestli mě, vy parchanti, okamžitě nepustíte ven,“ prohlásí, „ukážu vám barvu své krve!“

_____

/ 17 /

„Musíte pracovat i s algoritmem sebezáchovy,“ říká Ralph Messenger. „Matka by měla milovat nejen své děti, ale také sama sebe, jinak nemůže fungovat efektivně. Chápete?“

Ve své pracovně v Ústavu pro kognitivní vědu právě poskytuje konzultaci Carlovi, německému doktorandovi. Je dopoledne, pátek 21. března. Carl vážně přitaká a něco si poznamená. Zazvoní telefon a Ralph jej zvedne. „Heleno!“ pronese tónem příjemného překvapení. „Malý moment.“ Zakryje rukou mikrofon. „Tím bychom pro dnešek skončili, Carle. Na shledanou za týden ve stejnou dobu. Vyhovuje vám to?“

„Ano, ovšem, pane profesore. Děkuji vám,“ odpoví Carl. Netváří se však právě spokojeně, když sbírá své studijní materiály a záznamy.

„Nevolám nevhod?“ zaslechne Ralph Helenin úzkostlivý dotaz. „Zkusím to později.“

„Ne ne, to je v pořádku.“ Počká, až Carl vyjde z místnosti a zavře za sebou. „Právě jsem končil konzultaci,“ řekne. „Co pro vás mohu udělat?“

„Víte, požádala jsem v univerzitním Počítačovém centru, aby mi zavedli e-mail, jak jste mi radil. Mimochodem, ukázalo se, že Lucy skutečně má v kanceláři e-mailovou adresu…“

„Výborně.“

„A oni mi teď poslali heslo a písemné instrukce, a já tomu vůbec nerozumím.“

„Kde teď jste?“ zeptá se Ralph.

„V uličce U mezonetů číslo pět.“

Ralph se zasměje. „Tak se to jmenuje?“

„Ne, tak jsem si to pojmenovala já.“

„Přijdu vám to nainstalovat,“ nabídne Ralph.

„Vy sám máte jistě moc práce… Ale myslela jsem si, že možná některý z vašich posluchačů…“

„Zajdu k vám v polední přestávce. Budete potřebovat modem a nějaký software. Řekněte mi značku svého počítače a číslo modelu.“

„Je to Toshiba a ještě něco – moment, já se podívám… Satellite 210. Poslyšte, mám ale velké výčitky svědomí, že byste kvůli mně obětoval čas na oběd.“

„Máte doma chleba a nějaký sýr?“

„Ano…“

„V tom případě byste mi mohla nabídnout oběd.“

Chvilkové zaváhání, a pak: „No tak dobře,“ souhlasí.

Ralph zaklepe na dveře Helenina mezonetu ve 12.45 a je vpuštěn. Z miniaturní vstupní haly ho Helena uvede do obývacího pokoje. Ralph odloží aktovku a rozhlédne se. „V těchhle domečcích jsem myslím ještě nebyl,“ prohodí. „Je to tu docela útulné, že?“

„Snažila jsem se,“ řekne Helena a ukáže gestem na fíkusy, secesní plakáty na stěnách a polštářky jasných barev na gauči a v křesle. „Ovšem rámec možností zmíněným snahám neposkytuje mnoho prostoru.“

„Neprovedla byste mne po domě?“

„Tohle je vlastně všechno. Je to otevřený prostor.“

„Máte tu ale ještě patro,“ řekne Ralph a vzhlíží přitom ke schodišti stoupajícímu z rohu pokoje vzhůru.

„Tam toho není mnoho k vidění,“ namítne Helena, „ale když si přejete…“

„Jako člen senátu bych měl vědět, co za ubytování poskytujeme hostujícím lektorům, jako jste vy.“

Helena ho vede po schodech nahoru a na malém odpočívadle zůstane stát. „Moje ložnice,“ řekne a otevře jedny dveře. Ralph překročí práh a rozhlédne se po místnůstce vybavené toaletkou, zabudovanou skříní, manželskou postelí pod šikmou Stěnou a střešním oknem. Postel je úhledně ustlaná a dveře i zásuvky nábytku zavřené. Krom několika knih na nočním stolku tu žádné další Heleniny věci nejsou vidět.

„Máte krásně uklizeno,“ podotkne Ralph. „Kdybych tu já bydlel sám, zavládl by do týdne všude příšerný zmatek.“

„Já už jsem tak zvyklá,“ pokrčí Helena rameny. Ukáže na druhé dveře vedoucí z odpočívadla. „Koupelna a záchod.“

„Smím tam nahlédnout?“

Helena mu otevře dveře do koupelny, zahlédne na podlaze pod držákem s ručníky kalhotky a vrhne se po nich. Ralph se usměje, ale zdrží se komentáře.

„Tím prohlídka končí,“ oznámí Helena a hodí kalhotky do válcovitého plastikového podstavce s korkovým příklopem, který slouží jako koš na prádlo i sedátko. Ralph se odvrátí a sestupuje před ní ze schodů do přízemí.

„Chcete se teď naobědvat nebo seřídit předtím e-mail?“ zeptá se Helena a ukáže jednou rukou na stůl prostřený červeným lněným ubrusem k obědu a druhou na psací stůl, kde má laptop zapnutý na úsporný režim.

„Pojďme nejdřív vyřídit ten e-mail,“ řekne Ralph. „Pak si můžeme v klidu posedět.“ Vytáhne z aktovky krabici s modemem a dvě diskety a usedne k psacímu stolu.

„Neměla bych vám tyhle věci zaplatit?“ zeptá se Helena.

„Ne. Software je zdarma.“

„Tak za ten modem.“

„Ten vám posílá náš ústav darem.“

„Myslím, že bych ho měla zaplatit.“

„Měl bych s tím, nebo spíš Stuart Phillips by s tím měl spoustu papírování, než by vám na něj vystavil fakturu.“

Helena to vzdá. „Tak dobře. Děkuju.“

„Jaké heslo vám přidělili?“ zeptá se Ralph.

Helena zapátrá v návodu. „Je to ‚vyskočit‘ na připojení do sítě a ‚rtěnka‘ na e-mailovou schránku.“

„To vám vybrali dobře.“

„Myslíte?“ „Lehko si je zapamatujete.“

„Jaká máte vy?“

„Na vstup do sítě heslo nepotřebuju,“ odpoví, „protože jsem na ni přímo napojen, i doma. A e-mailově heslo by se vlastně nemělo nikomu prozrazovat.“

„Omlouvám se,“ pronese Helena rozpačitě. Dodá však: „Moje heslo ale teď znáte.“

„Jinak bych vám nemohl ukázat, jak s tím zacházet. Ostatně ho můžete později změnit.“

„Ne; mně to nevadí.“

„Zní ‚ruksak‘.“

„Vždyť já to ani vědět nechtěla,“ praví Helena. „Neměl jste mi to říkat.“

„Nechci, abyste si myslela, že vám nevěřím,“ odpoví.

„Rtěnka a ruksak,“ uvažuje Helena. „Zdá se, že v Počítačovém centru jedou podle ženských a mužských stereotypů.“

„Ale ne, přidělují je namátkou ze seznamu, který mají k dispozici,“ tvrdí Ralph.

Ukáže jí, jak se připojit do univerzitní sítě a jak přijímat a odesílat maily. Zanese do Helenina adresáře adresu Lucy a pak svou vlastní. „Chcete mě pod ‚Ralphem‘ nebo ‚Messengerem‘?“ zeptá se.

„Pod ‚Messengerem‘,“ odpoví po krátkém rozmýšlení.

Dohlíží a radí jí, když Helena váhavě vyťukává Lucy dvouřádkový vzkaz včetně žádosti, aby jí potvrdila příjem. Poté Helena klikne na „Odeslat“ a text zmizí, jako když kouzelným proutkem mávne.

„Teoreticky by vaše zpráva už mohla být v Austrálii,“ řekne Ralph. „Ačkoli se patrně zdrží vinou přetížení v síti. Měla by ale dospět k vaší dceři během dneška.“

„Je to neuvěřitelné.“

„A všechno za cenu místního hovoru. Mimochodem, vždycky si každý dopis předem napište, než se připojíte. Ušetříte si tím hodně peněz na účtech za telefon.“ Ukáže jí, jak se to dělá.

„Moc vám děkuji,“ řekne Helena. „Víc bych si toho napoprvé ani nezapamatovala. Půjdu ohřát polévku.“

„Doufám, že jste se s ničím nezatěžovala,“ prohodí Ralph. „Když jsem si řekl o chléb se sýrem, tak jsem to myslel doslova.“

„Také to v podstatě dostanete,“ odpoví Helena. „K tomu navíc jen kousek paštiky a zeleninový salát.“

„A polévku.“

„A polévku. Než ji ohřeju, možná by vás zajímalo podívat se na novou literární tvorbu mých posluchačů,“ praví Helena a podá mu tři nejzdařilejší práce o Mary, teoretičce barev.

Ralph se uvelebí v křesle a pročítá rukopisy, občas se zasměje, zatímco Helena pobíhá od kuchyňského koutu ke stolu. „Vidím, že vám Karinthyho stěna byla bohatým zdrojem inspirace,“ poznamená, když dočte.

„A stejně tak i mým studentům,“ řekne Helena. „Musím přiznat, že mne překvapilo, s jakým zájmem zareagovali. Někteří se dokonce poučili i o vědecké problematice – zvlášť tahle trojice.“

„Do jisté míry,“ řekne Ralph. „Hlavně zapracovala fantazie.“

„Samozřejmě,“ podotkne Helena. „Ale není původní představa onoho experimentu také jen fantazie?“

„Nu ano,“ připustí Ralph, „jenže si vytyčuje vážný filozofický problém, který se tyhle povídky ani nepokoušejí řešit.“

„O to jim také nejde,“ praví Helena. „Nežádala jsem je, aby se snažili ho vyřešit. Používají případ s Mary, aby se podívali z jiné perspektivy na něco, co považujeme za samozřejmé, tedy vnímání barev, což dobrá literatura zpravidla činí. Navíc ještě dost šikovně imitují jisté literární vzory…“

„Ano, poznal jsem Henryho Jamese… a z poslední věty jsem pochopil, že jde o Gertrudu Steinovou… Píšou dobře, to uznávám. Ale všichni vědu démonizují – všimla jste si? Vědci jsou vždycky ti zlí – vězní ubohou Mary, vykořisťují ji, šikanují. I o život ji připraví v jednom případě.“

„To je ovšem neodmyslitelně spojeno s původním myšlenkovým experimentem,“ prohlásí Helena. „Každého normálního člověka hned napadne, jakmile o tom poprvé uslyší, co je to za hrozný čin, přinutit to nebohé děvče žít v naprosto bezbarvém prostředí od narození do dospělosti, jen aby se uspokojila něčí vědecká zvídavost. Polévka je hotová, pokud máte chuť zasednout k obědu.“

Polévka je rajská s bazalkou a kopečkem zakysané smetany na povrchu a s teplou žemličkou.

„Mním, je výtečná,“ prohlásí Ralph po první lžíci. „Tohle není polévka z konzervy ani ze sáčku.“

„Ne, naštěstí je kuchyně vybavená mixérem,“ řekne Helena.

„A jaký výběr sýrů se nabízí na tom prkýnku!“ konstatuje Ralph uznale.

„Máme, co dům dal,“ praví Helena. „Co chcete k pití? Minerálku?“

„Neměla byste tu náhodou pivo?“

Na Heleně je vidět, že ji tohle přání zaskočilo. „Pivo bohužel nekupuju, jelikož ho sama nepiju. Ale byla by tu láhev Beaujolais, pokud…“

„Proč ne?“ řekne na to Ralph. „V poledne obyčejně víno nepiju, ale čert to vem – je pátek. A podle mě by byl hotový hřích pít k tomu stiltonskému sýru minerálku.“

Helena tedy přinese láhev Beaujolais Villages a Ralph ji staromódní vývrtkou otevře a nalije do dvou sklínek. „Na zdraví,“ pronese.

„Na zdraví,“ odpoví Helena. Chvíli jedí mlčky. Pak se Helena zeptá: „Jak se má Carrie?“

„Výborně, děkuju za optání. Je ten její román k něčemu? Můžete mi to poctivě povědět, nebudu jí váš názor tlumočit.“

„Jeví se slibně,“ řekne Helena. „Rozhodně je to zajímavý pokus.“

„To rád slyším,“ řekne Ralph. „Něco takového Carrie potřebuje, vlastní záměr, který by jí přinášel uspokojení. Tohle Beaujolais je vážně dobré. Smím?“ Pozvedne láhev.

„Zajisté.“

Ralph oběma dolije. „A co vy sama, pracujete teď na něčem?“

„Ne.“

„Nepíšete vůbec nic?“ „Vůbec nic. Krom deníku.“

„Píšete si deník?“

„Od Martinovy smrti nejsem schopna soustředit se na literární práci,“ odpoví.

„Chápu.“ Ralph si ukrojí další plátek Stiltonu. „Zapisujete si tedy, co kdo z nás dělá?“

„Ne ne,“ odporuje Helena a tváří se přitom rozpačitě. „To rozhodně ne.“

„Chcete tvrdit, že o mně ve vašem deníku nic není?“ usměje se Ralph a zadívá se jí do očí. „Přišlo by mi dost ponižující, kdybych tomu věřil.“

„Nu ovšem, nevyhnutelně… jsem se zmiňovala o lidech, s nimiž jsem se tady seznámila… o těch, co ke mně byli tak milí jako Carrie a vy, ale…“ Helena tu větu nedopoví. „Je to způsob, jak si procvičovat schopnost psát. Jinak atrofuje. Snažím se každý den něco napsat. Ať je to cokoli, na tom nesejde.“

„Já jsem si poslední dobou také začal cosi zapisovat,“ prohodí Ralph.

„Opravdu?“ Teď je zase plna zájmu Helena.

„Začalo to v rámci výzkumu vědomí, jako fenomén bezprostřední zkušenosti. Za účelem generování syrových údajů. Diktoval jsem, co mi právě táhlo hlavou, do diktafonu.“

„‚Zaznamenávejme atomy, jak se nám zjevují v mysli, a v pořadí, jak se zjevují.‘“

„Přesně tak. Kdo to řekl?“

„Virginia Woolfová.“

„Vsadil bych se, že to nedodržela. Vsadil bych se, že pořadí měnila, jak se jí hodilo.“

„Ano, to je dost pravděpodobné.“

„A líčila všechno moc krásnou a hojně revidovanou prózou.“

„Ano. Ale snažila se vytvořit iluzi –“

„Já se nesnažím vytvořit žádnou iluzi, jde mi o pravé poznání,“ řekne Ralph. „To je moc těžké – prakticky nemožné. Mozek zdatně mění pořadí a reviduje fakta, než vypustíte první slovo z úst.“ „Upustil jste tedy od onoho experimentu?“

„Ne, ještě tu a tam něco nadiktuji. Zvykl jsem si na to.“

„Mluvíte i o mně?“ zeptá se Helena.

„Ano,“ odpoví bez zaváhání.

„Pak jsme si kvit,“ řekne Helena a dopije víno. Ralph se natáhne přes stůl, aby jí dolil. „Už ne,“ namítne Helena, ale nezabrání mu v tom. Ralph dolije zbytek vína sobě.

„Jsem rád, že jste mě sem dneska pozvala,“ prohodí. „Měl jsem dojem, že se na mě zlobíte.“

„Jak vás něco takového napadlo?“

„No, po našem rozhovoru na večírku, v mé pracovně… A na druhý den U podkov jako byste se mne stranila.“

„Sotva bych asi jela k Podkovám, kdybych se vás chtěla stranit.“

„Ano, utěšoval jsem se tím pomyšlením,“ odpoví.

Nastane krátká odmlka, než Helena stráví jeho slova. „Dal byste si kávu?“ zeptá se pak.

„Za chvíli. Vychutnejme si ještě zbytek vína.“

Helena upíjí a polyká. „Dnes odpoledne se mnou asi nic nebude,“ prohodí. „Nad vším bych usnula.“

„To je moudrá myšlenka,“ usměje se šibalsky Ralph. „Ani já bych nebyl proti odpolední siestě.“

„Cožpak nemáte do večera už nic na práci?“ nadhodí Helena stejně lehkým tónem.

„Mám jen velice nudnou schůzi jedné komise, na kterou bych se moc rád nedostavil,“ odpoví. „Mohli bychom se uchýlit do vaší útulné ložničky a tam se pěkně uvelebit.“

Helena zvolna roztáčí víno ve sklence. „Řekla jsem vám už, že se nechci stát vaší milenkou, Ralphe.“

„A proč ne?“

„Neschvaluji cizoložství.“

„No, hlavně když to není proto, že se vám nelíbím,“ řekne. Helena mlčí. „Zato vy se mi líbíte moc, Heleno. Vlastně to začíná hraničit s láskou.“

„Vy asi k lásce dospíváte dost snadno,“ podotkne Helena suše. „Byl jste zamilovaný do Marianny?“

„To jsme jen tak vyváděli, jak jsem vám už vysvětlil. Jednou jsme se začali muchlovat na večírku, když jsme oba měli dost vypito, a pak se z toho stala taková soukromá hra mezi námi dvěma, kdykoli jsme se setkali ve společnosti. Nikdy jsme o tom nemluvili. Do nejnudnějšího večírku to vnášelo vzrušení. Byl to pocitový ekvivalent bungee jumping – zažijete riskantní akci, ale přitom jsme oba bezpečně upoutáni. Nepřicházelo v úvahu, že bychom zašli dál než k mazlení. Když se ale zamiluju, chci se milovat,“ prohlásí a zahledí se jí vážně do očí. „A myslím si o sobě, že jsem dobrý milenec.“

„V tomto rozhovoru bychom neměli pokračovat,“ řekne Helena, nepohne se však z místa.

„Mohli bychom jít nahoru, svléknout se, lehnout si do vaší postele, zvolna, velice příjemně se pomilovat, usnout v objetí a probudit se svěží a jako vyměnění. Nikdo by se o tom nedozvěděl.“

„Ne,“ řekne Helena. „Nechci.“

„Proč ne? Víte dobře, že nás to k sobě láká. Začalo to hned ten první večer, kdy jsme se seznámili, u Richmondových, jakmile jsem vás poprvé uviděl. Je to nesporný fakt. Ten náhlý pocit překypující síly, prosté radosti z přítomnosti té druhé okouzlující osoby… Cítila jste to také, nezapírejte. Zachytil jsem u večeře několikrát váš pohled.“

„Nemůžeme přece dělat, co se nám zlíbí, bez ohledu na ostatní,“ namítne Helena.

„Pokud tím máte na mysli Carrie…“

„Ano, mám.“

„Té by to nevadilo, kdybychom si počínali diskrétně.“

„Jak to můžete vědět?“

„Carrie není hloupá. Ví, že chlapi většinou nejsou manželkám stoprocentně věrní. Ví, že já jsem velice sexuálně založený. Přesto mě nekontroluje. Neprohledává mi kapsy. Proto naše manželství přetrvává.“

„Carrie se tady se mnou spřátelila,“ řekne Helena. „Nechci ji klamat.“

Ralph si povzdechne. „Všichni se stále klameme, Heleno – a vy to dobře víte. Existuje tisíce věcí, které byste Carrie za žádných okolností neřekla. Tak proč si právě z tohohle dělat fetiš?“

„Mám už takovou povahu. Asi je to vlivem mé katolické výchovy.“

„Vždyť těm nesmyslům dávno sama nevěříte. Přece nevěříte, že přijdete do pekla, protože jste jednou odpoledne po velice příjemném obědě šla se mnou nahoru do ložnice a velice příjemně se pomilovala? Nebo ano?“

„Ne, ale…“

„Vždyť o nic nejde, Heleno. Lidé se milují dnes a denně, po celém světě, a mnozí přitom, možná většina z nich, nejsou manželé. Je to moc krásné s někým, kdo se vám líbí. Je to vrcholně lidské počínání, milovat se bez zábran, ne proto, že se háráte nebo nastal čas říje jako u zvířat, ale proto, že chcete darovat a přijímat rozkoš.“

Helena vstane a začne rovnat špinavé talíře. „Uvařím kávu a pak byste se měl odebrat na tu schůzi,“ řekne.

Ralph se zahledí na hodinky. „Mám-li přijít včas na schůzi té komise, musím se kávy vzdát.“

„Jak si přejete.“

„Víte to jistě, že nechcete, abych na tu schůzi nešel?“

„Docela jistě.“

„Škoda. Myslím, že by to bývalo… něco k zapamatování.“ Vstane a posbírá si věci. „Uvidíme se tedy v neděli.“

„Nemyslím, že bych tento víkend přijela k Podkovám,“ praví Helena.

„Ale všichni vás očekávají! Jste pozvaná. Jste tam už… nainstalovaná.“

„Uvidíme,“ řekne Helena.

„Děkuji vám za oběd.“ Vztáhne ruku, Helena ji přijme. Pozvedne její ruku ke rtům a políbí ji na konečky prstů. „Na shledanou v neděli,“ řekne.

_____

/ 18 /

PÁTEK 21. BŘEZNA. Právě odešel Ralph, poté, co se marně pokusil dostat mě do postele. Bylo to o vlásek – o jak tenký, to sotva asi tušil. Kdyby mě byl viděl dnes dopoledne, jak tady běsním před jeho návštěvou, byl by své šance odhadl jako dost nadějné.

Zavolala jsem mu kolem desáté a požádala o pomoc při nainstalování e-mailu, a on se okamžitě pozval na oběd. Jen chléb a sýr, povídá. Já měla v ledničce patku starého čedaru a jinak nic moc, tak jsem honem zajela do univerzitního minimarketu a zásobila se stiltonským sýrem, ementálem a kozím sýrem, ardenskou paštikou a věcmi na salát a dostatečným množstvím rajčat na polévku. Pak jsem proletěla dům s vysavačem, uklidila v obývacím pokoji, strhla sušící se spodní prádlo ze šňůry nad vanou, povlékla čistě postel. (Proč asi? Protože jsou lůžkoviny vidět pod nedostatečně širokým přehozem a vypadaly, jako by to už potřebovaly, anebo jsem si to aspoň tak zdůvodnila, ale kdoví jaké myšlenky se mi rojily v podvědomí – a proč jsem vůbec předpokládala, že vstoupí do mé ložnice? I když se stalo, že hned po příchodu chtěl, abych ho provedla po domě, včetně koupelny, kde zůstaly ležet na podlaze jedny kalhotky, které unikly mé pozornosti.)

Po vší té námaze jsem byla celá zpocená, takže jsem se běžela osprchovat, ten den už podruhé, a při té příležitosti jsem se rozhodla umýt si i vlasy a převlékla jsem se – dvakrát, protože sukně a blůza, kterou jsem si na sebe vzala nejdřív, se mi zdály pro danou situaci moc sváteční, zvlášť spolu s těmi čerstvě umytými vlasy, a tak jsem zvolila pohodlnější oblečení, volnou denimovou košili přes kalhoty. Chtěla jsem vypadat pěkně, a přitom nevysílat žádné svůdné signály. Tedy ne že by Ralph potřeboval povzbudit. Určitě sem přišel pevně rozhodnut mne svádět, a ta žádost, aby si směl prohlédnout, jak je dům zařízený, byla jen záminka, aby se uvnitř zorientoval – vocajchnoval barák, jak říkají lupiči, nebo to aspoň dřív v románech tak říkali.

„Svádět“, to je další slovo, které zní hrozně staromódně a knižně, vyvolává představu panen připravených o panenství a žen uvržených do záhuby, nebo jak Richardsonova Pamela hájila svou „ctnost“ proti panu B., avšak lepší výraz mne momentálně nenapadá. Koneckonců, snažil se mne dostat do postele, a já se bránila pokušení. A bylo to nepochybně silné pokušení. Je to od Martinovy smrti první muž, který mne fyzicky zaujal – umím si představit, jak mu ležím nahá v náručí, a není to představa ani směšná, ani odpuzující. Minulý rok se párkrát stalo – na literárních sešlostech a podobně –, že jsem se začala bavit s některým mužem, možná jsem se pod vlivem alkoholu uvolnila a dělalo to dojem, že flirtuji víc, než jsem opravdu chtěla, a v určité chvíli jsem si s leknutím uvědomila, že dotyčný v duchu odhaduje, jestli s ním půjdu, a okamžitě jsem ochladla nebo zamávala neexistujícím přátelům na druhém konci místnosti a odběhla je pozdravit nebo se vymluvila nějak jinak… jednou jsem takovému trouboví ubohému, postaršímu knihkupci se žlutými zuby a chlupatýma ušima, dala do ruky svou sklenku, že si dojdu na toaletu, ale místo abych se k němu vrátila, vyzvedla jsem si kabát v šatně, odplížila se pryč a odjela taxíkem domů sama a celou cestu jsem se tomu provinile chichotala.

Po tolika letech monogamního sexu s Martinem jsem si neuměla představit, že bych si znovu začala s jiným, úplně cizím mužem. Byli jsme na sebe tak zvyklí, zestárli jsme spolu, posuzovali jsme chápavě své poklesky, věděli jsme, čemu ten druhý dává přednost, k čemu má sklony a co se mu nelíbí, a když se někdy stalo, že Martin ztratil erekci nebo já jsem nemohla dosáhnout orgasmu, nevadilo to, on se tím netrápil, já nic nepředstírala, jelikož jsme věděli, že se to podaří příště. Trvá jistý čas, než si takový vztah vybudujete, je to, jako byste se učili novou řeč. Co byste si počali tváří v tvář, nahé tělo na nahé tělo, s cizím člověkem, který jí nemluví, který má jinou osobitou řeč? Nemá cenu vracet se k vlastnímu mírně promiskuitnímu mládí a snažit se vzít si z něho poučení. To vzrušené, plaché, strašně důležité, nejisté, opilé kopulování na pokoji v koleji nebo v ubohých podnájmech vypadá z časového odstupu pateticky banální. S jakou dychtivostí na to ti mladíci šli, jak netrpělivě se jim chvěla erekce, jak rychle se udělali a jak málo odpovídaly očekávání naše vlastní pocity, i když bychom si to byly ani v duchu nepřipustily, protože nad vším převážil mocný pocit osvobození, dosažení dospělosti, a že už konečně víme, co je to sex. Martin byl první – a dodnes pro mne jediný – muž, který při milování nespěchal, první, který mi přivodil správný orgasmus. Měl velký smysl pro erotiku. Bylo mu to vidět na očích, když byl správně naladěn, na lehkém úsměvu, který mu hrál v koutcích úst. A stejný smysl jsem vycítila u Ralpha Messengera.

Ano, byla jsem v pokušení – a to tím víc, že mne lákal slovy jako renesanční básník svou nepřístupnou dámu. Nepokoušel se mě políbit, i když jsem to zpola čekala, možná i trochu doufala, že to udělá – třeba věděl, že na to čekám, a schválně mne zklamal, aby roznítil touhu… Ale nepolíbil mě, když přišel, neobjal mě, když jsme spolu byli nahoře, nenavrhl, abychom si přesedli na pohovku, když jsme doobědvali. Choval se jako dokonalý gentleman. Až na to, že klidně navrhl, abychom šli nahoru, a jak to vyjádřil, „velice příjemně se pomilovali“. Propána, jen to napíšu, a už zvlhnu.

Má pravdu? Odepřela jsem si zbytečně příjemný zážitek, z něhož bych se probudila „svěží a jako vyměněná“? Bůhví, že bych osvěžení takového druhu potřebovala – celým tělem toužím, aby mne někdo sevřel v náručí, hladil a utěšoval. Někdy se mi zdá, že bojuji s Ralphem Messengerem o svou duši, a to doslova, jelikož podle něho duše neexistuje. Ne jako nesmrtelné, základní já, odpovědné Stvořiteli za své počínání. „Jsem ochoten vám uznat duši smrtelnou, což je jen jiná charakteristika pro vědomé vlastní já.“ A vědomé vlastní já je fikce, epifenomén nevyužité kapacity mozku. Takže proč máme být dobří? Proč si odpírat rozkoš? „Jestliže není Bůh, je všechno dovoleno,“ říká jeden z Karamazovů. Je to pravda? Jak to, že tedy všichni nevraždíme, neloupíme, neznásilňujeme a neobelháváme se napořád? Z osvíceného vlastního zájmu, praví materialisté – dospěli jsme k poznání, že si lépe zabezpečíme osobní přežití, když přijmeme společenská omezení a sankce. Civilizace je založená na represi, jak zjistil Freud. Pro sex to ale neplatí, dnes už ne, tvrdí bezbožníci. Není třeba předstírat, že sex pro rozkoš by se měl omezit na monogamní manželství. Je to pravda? Není, pokud to budeme posuzovat podle moderní beletrie. V románech je tolik hněvu, žárlivosti a hořkosti vyvolané sexuální nevěrou jako kdykoli předtím.

Kdybych si mohla být na sto procent jistá, že se o tom Carrie nikdy nedozví a že se kvůli tomu tedy nebude trápit, možná bych se s Ralphem vyspala, jenže tohle s matematickou jistotou v lidských vztazích nelze zaručit. A nejde tu jen o její pocity, které je třeba zvážit. Mám zvláštní pocit, že bych pošpinila Martinovu památku, nebo památku na naše manželství, kdyby můj první sexuální vztah po jeho smrti byl cizoložný. Jestli je to usuzování iracionální, nebo i pověrčivé, tak ať.

_____

/ 19 /

MARY měla jehňátko… anebo také spektrofotometr… jak je to druhé říkadlo? Utíkej, Káčo, utíkej – Helena přede mnou želbohu také utíká… Už jsem si myslel, že budu mít štěstí, když mě dnes dopoledne zavolala a pozvala na oběd… No, přísně vzato jsem se asi pozval sám, ale přesto… bylo to takové to ‚přijďte, pěkně prosím, pane počítačový experte, pomohl byste mně chudince malé s e-mailem‘… a volala z domova, ne z katedry… schválně jsem ji od víkendu nekontaktoval. Jednou jsem ji zahlédl zdálky na kampusu, zamával jsem, ale nezastavil se s ní, jako že pospíchám… Čekal jsem, jestli se sama ozve, a to se stalo. Všechno se jevilo slibně, když jsem tam přišel, očividně kvůli mně uklízela, všude vzorně čisto jak v ukázkovém domě, polštářky na gauči načechrané, postel čistě povlečená – široká manželská postel, jak jsem s radostí zaznamenal… a na podlaze v koupelně jakoby náhodou spadlé kalhotky… nebo jsem si to v té chvíli myslel, ale dost možná se mýlím, třeba šlo o neúmyslné opomenutí. Rozhodně je hbitě smetla z dohledu, měl jsem sotva čas zaznamenat, že to jsou jednoduché bílé bavlněné kalhotky, docela něco jiného než Martiny broskvové saténové, rozverné spoďáry… Nepochybuju, že se chtěla se mnou sejít, ale naneštěstí jí předsudky brání, aby se se mnou vyspala… Škoda, opravdu se mi líbí…

Takže namísto abych odpoledne věnoval lásce, protrpěl jsem příšernou nudu na schůzi senátní komise pro mezifakultní modulovou kompaktibilitu, což znamená, že bychom měli zformulovat stanovisko, jímž se zaručuje, že seminář dejme tomu na Fakultě sociálních věd je stejně náročný a zaslouží stejné ohodnocení jako seminář dejme tomu na Fakultě elektrotechnické, takže univerzita může napříště nabízet akademický titul v oboru interdisciplinárních studií… z polotovarů upečený titul, jak tomu říká náš kvestor, což by nás mělo upřednostnit, až vypukne každoroční přijímací cirkus, a navýšit univerzitní jmění. Z tržních výzkumů zřejmě vyplývá, že existuje nenasycený prostor pro bakalářská studia, která by posluchačům umožňovala zkombinovat obory křížem krážem přes celou škálu studijních programů, skloubit nukleární fyziku s teorií telenovel, molekulární biologii se středověkými liturgickými hrami… Uznávám, že na papíře to vypadá docela lákavě, zvlášť na lesklém papíru s barevnými ilustracemi naší univerzitní brožury, jenže některé obory jsou obtížnější než jiné a většinou je nelze řádně studovat bez souvislostí, ovšem nenaklonil jsem si dnes odpoledne mnoho kolegů, když jsem tyto okolnosti zdůraznil…

Je 17.30, pátek, 21. března, sedím u sebe v pracovně a čekám, mám se v šest sejít s Carrii v kavárně Kulturního střediska na rychlou večeři před koncertem… Haydn a Mozart myslím… Carrie zamluvila vstupenky… je to fakticky ztráta času… rád poslouchám hudbu jako kulisu, když něco dělám, ale nechce se mi vysedávat v koncertním sále… Po několika taktech přestávám dávat pozor, zasním se, vynoří se volné asociace… nejsem v hudbě dost obeznalý, to uznávám, ale rád bych věděl, kolik lidí hudbu vnímá, když ji poslouchají… málokdo, to bych se vsadil… Představte si, že bychom se napojili na každý mozek v koncertním sále a sledovali snímané obrazce – byly by pokaždé stejné? O tom bych velice pochyboval… a kdybychom u pěti set lidí poslouchajících stejný hudební projev skutečně dokázali načíst sémantické významy jejich mozkové činnosti digitálně a dekódovat je a vytisknout, vsadil bych se, že bychom dostali pět set naprosto odlišných myšlenkových proudů, stejně divokých a nesouvislých a překvapivých jako sny… nejrůznější myšlenky, triviální, závažné, erotické… jestlipak jsem zamkl zadní dveře ta ženská má pěkný šátek prvnímu houslistovi kape z nosu bude asi nastydlý tlačíme žaludek nesmím se upšouknout tenhle kousek je na tom CD co mi dala k Vánocům nesmím zapomenout koupit jí gratulaci k narozeninám ta cellistka působí dost sexy když ženská hraje na cello jak jí dosahuje až mezi stehna proč dirigent odhazuje vlasy z očí měl by se dát ostříhat já bych vlastně taky potřeboval ostříhat musím se domluvit a zajít do cestovky tady vedle kam pojedeme příští rok ne zas na Mallorku co takhle Portugalsko, atakdále, atakdále… Hm, není to špatné, ale samozřejmě podvádím… diktuju to přes Voicemaster přímo do počítače, takže můžu průběžně opravovat a revidovat… trvalo mi hezkou chvíli, než jsem tuhle větičku skloubil… Jako Virginia Woolfová…

Zajímavé, že si Helena píše deník… Dal bych za to nevímco, kdybych do něho mohl nakouknout… co kdybych jí nabídl, že si svoje zápisky vzájemně vyměníme? To je nápad!… Její tajnosti za moje… Jestlipak by ji to zlákalo? Tím by byl ovšem konec všem nadějím, že ji dostanu do postele, až by si přečetla mé děsuplné memoáry… Ale na druhou stranu třeba ne, to člověk nikdy neví, třeba by ji to rajcovalo… A třeba je její deník stejně erotický Každopádně bych zjistil, jestli jsem jí sympatický nebo ne, a jak nezvratné jsou její zásady… Ne, je to pitomý nápad, netroufal bych si ukázat tenhle text nikomu… ačkoli na druhou stranu, kdybych měl její vlastní deník, rozhodně tam bude něco kompromitujícího… výměnou by se nastolila vzájemná záruka, že nic nevyzradíme… hrozilo by, když ty, tak já taky… vzájemné ručení vylučuje malér… ne… příliš riskantní… stejně by na to nepřistoupila… Anebo snad přece?

_____

/ 20 /

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: e-mail

Datum: pondělí 24. března 1997 9:08:31

ahoj heleno, chci se jen přesvědčit, jestli váš e-mail funguje, odpověděla vám dcera?

postrádali jsme vás včera u podkov, doufám, že nachlazení ustupuje.

zřejmě vás postihlo náhle – v pátek jste vypadala docela zdravě. vřelé díky za oběd.

zdraví ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: e-mail

Datum: pondělí 24. března 1997 10:31:13

Milý Ralphe,

děkuji Vám mnohokrát za Váš laskavý dotaz. Ano, Lucy se mi ozvala a vyměnily jsme si už dva dlouhé dopisy. Je báječné, že můžeme tak lehce navázat kontakt. Jsem Vám velice vděčná, že jste mi pomohl s připojením (říká se tomu tak?).

Nachlazení se už lepší, díky.

Zdraví Helena

PS. Co znamená to „H“?

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: přísně tajné

Datum: pondělí 24. března 1997 10:50:10

heleno,

herbert bohužel – přísně tajná informace, z mé strany pečlivě chráněná, ale v univerzitní účtárně požadují, aby na výplatních listinách byla jména v plném znění, a e-mailové adresy vycházejí z nich. jmenoval se tak můj táta. co znamená vaše M?

„připojení“ je správně, ale na e-mail budete muset zjednodušit svou spisovatelskou stylistiku, hlavní je rychlost, takže se například neobtěžujte psaním velkých písmen, stojí vás zbytečně mnoho času, dva údery místo jednoho, a neopravujte překlepy, jelikož se vaše nachlazení lepší, což zítra oběd? profesorská jídelna ve 12.45?

ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: úterý

Datum: pondělí 24. března 1997 12:17:11

Milý Ralphe,

díky, ale já mám v úterý odpoledne seminář a chci mít vždycky předtím hodinku nerušeného klidu pro sebe.

Nedokážu se asi zbavit celoživotního návyku psát gramaticky správně, je mi líto. „M“ znamená Mary.

Zdraví Helena

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: oběd

Datum: pondělí 24. března 1997 12:40:03

teď je jasné proč se citově identifikujete s mary teoretičkou barev, co tedy ve středu? mohli bychom zajet odsud pryč do některé venkovské hospody, kdyby vám to bylo milejší,

ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: vaše pozvání

Datum: pondělí 24. března 1997 16:42:18

Milý Ralphe,

pokládala bych za nejmoudřejší, kdybychom se nějaký čas nescházeli, rozhodně ne a deux (neumím v e-mailu kurzívu). Vyjádřil jste se velmi jasně. Nebudu předstírat, že mne odpuzujete, nemohu Vám však vyjít vstříc z důvodů, které znáte.

Zdraví Helena

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: směšné

Datum: pondělí 24. března 1997 16:50:49

heleno, to je směšné, respektuju vaše ne, nebudu naléhat, obdivuju vaši mysl, nejen vaše tělo. jsem s vámi rád. těší mě vyměňovat si s vámi myšlenky,

ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: myšlenky

Datum: pondělí 24. března 1997 17:31:02

Milý Ralphe,

nemohli bychom si je vyměňovat e-mailem?

Helena

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: návrh

Datum: úterý 25. března 1997 09:21:25

o.k. chtěl jsem vám u oběda něco navrhnout, ale zeptám se takhle: co kdybychom si vyměnili deníky? já vám ukážu svůj a vy mi ukážete svůj – celý, nezcenzurovaný, neredigovaný, co tomu říkáte?

ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: váš návrh

Datum: úterý 25. března 1997 11:21:19

Milý Ralphe,

to je neuvěřitelný nápad. V žádném případě. Můj deník je soukromý. Nemám v úmyslu ho kdy vydat. Možná že z něho jednoho dne použiji něco do románu, avšak po přísném uvážení, a bylo by to všelijak zašifrované a transponované. Není určen pro nikoho než pro mne.

Helena

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: můj návrh

Datum: úterý 25. března 1997 12:26:53

heleno, totéž platí i o mém deníku, když jsem s tím začal, tak jsem myslel, že to možná použiju jako údaje z výzkumu, k dokumentaci připravované práce o vědomí, ale brzy jsem pochopil, že nemůžu zveřejnit žádnou delší pasáž, je to příliš kompromitující. v tom možná spočívá základní potíž: v literatuře o vědomí se nikdo neodváží použít neosobní vědecký přístup na osobní fenomenologii vlastního vědomí v syrovém stavu… už jsme o tom mluvili, že primárním znakem vědomí je jeho tajnost, skutečnost, že své myšlenky známe jen my sami. někdy je to zdroj uspokojení, dává nám to pocit jedinečnosti vlastní identity, myslím, tedy jsem. někdy to vede k solipsismu, dost děsivému pocitu, že možná jenom mé myšlenky jsou skutečné… tak či tak se to staví proti projektu UI, který musí vycházet z předpokladu, že v architektuře lidské mysli platí normy, které se dají replikovat, připadá mi, že se zde náhodou naskytla příležitost, když jsme si oba dva vedli zápisky po dobu, co se známe, kdybychom si je vyměnili, získali bychom jedinečný vhled do funkce mysli druhé osoby, mohli bychom porovnávat reakce na stejnou událost, já bych mohl doslova číst ve vaši mysli a vy v mé.

ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: váš návrh

Datum: úterý 25. března 1997 18:45:29

Milý Ralphe,

chápu, že byste z toho mohl mít jistý užitek. Jaký užitek bych z toho měla já?

Helena

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: můj návrh

Datum: úterý 25. března 1997 22:53:02

přece pro každého spisovatele, a spisovatelku zvlášť, by měla být vítaná příležitost nahlédnout lidem do hlavy, zjistit, co se tam skutečně odehrává, hrozně bych tím riskoval, mnohem víc než vy, tím jsem si jist. zděsila byste se, pobouřilo by vás plno věcí, který se vynořují v mém proudu vědomí, moc často připomíná spíš stoku, může se stát, až si přečtete můj deník, že už se mnou nikdy nepromluvíte a zavrhnete mě. upřímně doufám, že ne, samo sebou. doufám, že jako já si nadevše ceníte pravdy, kdybychom se na tomhle dohodli, „poznali“ bychom jeden druhého dokonaleji, než se kdy poznají milenci, ti proniknou do těla toho druhého jen pár čísel hluboko, jazyky, prsty, atd., ale my bychom pronikli druhému do hlavy, zmocnili bychom se jeden druhého, jak se to dosud žádným dvěma lidem nepodařilo, nevzrušuje vás to pomyšlení?

Ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: váš návrh

Datum: středa 26. března 1997 10:24:42

Milý Ralphe,

jste velmi výmluvný, ale díky, ne. Samozřejmě že jako spisovatelka jsem zvědavá na to, co se odehrává jiným lidem v mysli, a při psaní románů trávím mnoho času uvažováním, co se asi X nebo Y honí hlavou v té které imaginární situaci. A jistě máte pravdu, že by mi možná váš deník pomohl nahlédnout do mužské duše obecně a té Vaší zvlášť. Ale nad vším ostatním u mne převažuje pocit, že soukromí našich myšlenek je pro lidskou osobnost nejdůležitější a vzdát se toho by bylo nesmírně nebezpečné. Všichni máme špatné, nízké, hanebné myšlenky, je to v lidské přirozenosti, dřív se tomu říkalo Prvotní hřích. Skutečnost, že je dokážeme potlačit, skrýt, nechat si je pro sebe, je nezbytnou podmínkou, abychom si uchovali sebeúctu. Je to nezbytné pro civilizaci.

Proč je mučení tak strašné, tak morálně hnusné? Nejen kvůli způsobené bolesti, ale protože se při něm používá tělesná bolest k vynucení tajných myšlenek, které by měly být nedotknutelné.

Helena

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: můj návrh

Datum: středa 26. března 1997 11:10:12

heleno, já se vás přece nesnažím mučit, nabízím vám jen dohodu, vaše myšlenky za moje, v zájmu našich specifických rešerší lidské přirozenosti,

ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: váš návrh

Datum: středa 26. března 1997 12:24:42

Milý Ralphe,

je mi líto, ale vaše smlouva na mne působí vysloveně faustovsky. Cítím z ní síru.

Odpověď zní ne.

Zdraví Helena

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Předmět: můj návrh

Datum: středa 26. března 1997 12:40:12

za pokus to stálo.

doufám že vám nebude proti mysli přijet k podkovám příští víkend. jelikož jsou velikonoce, zdržíme se tam déle. mohla byste přijet v neděli a přespat u nás. carrie se k tomuto pozvání připojuje,

ralph

Od: H.M.Reedova@glosu.ac.uk

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: vaše pozvání

Datum: středa 26. března 1997 17:55:32

Milý Ralphe,

vřelé díky Vám (i Carrii) za pozvání, ale slíbila jsem už rodičům, že k nim o Velikonocích zajedu. Doufám, že se s vámi oběma setkám někdy po svátcích.

Zdraví Helena

_____

/ 21 /

ČTVRTEK 27. BŘEZNA. Právě jsem se vrátila ze semináře. Dnes byla na řadě Franny Smithová a její tvorba – kapitola z rozepsaného románu s pracovním názvem Třídní zápisky. Rozdala jsem text předem, ale Franny jej chtěla sama předčítat, což byl dobrý nápad, jelikož v jejím liverpoolském přízvuku dialogy ožily. Uvažuji, jestli bych jí neměla poradit, aby psala pro rozhlas. Nezašla jsem pak se studenty do kavárny Kulturního střediska na skleničku jako obvykle, protože je před Velikonocemi, většina z nich odjíždí na svátky domů nebo někam a koukali, aby už byli pryč. Od zítřka je škola na čtyři dny zavřená. I já sama odjedu, navštívím nakrátko maminku s tatínkem. Domluvili jsme si to už dávno, vlastně o Vánocích, a já byla ráda, že mám důvod, tentokrát pravdivý, odmítnout další pozvání k Podkovám. Čeká mne sice nudnější víkend, zato ale budu mít klid na duši, když se vymaním z dosahu Ralpha Messengera včetně e-mailu (nechám laptop a modem tady.).

Pojedu však do Southwoldu až v sobotu. Namluvila jsem mamince a tatínkovi, že tu mám ještě zítra nějaké povinnosti, ale ke své hanbě musím doznat, že s nimi nechci strávit Velký pátek. Odmala nemám Velký pátek ráda. Vždycky mi připadal podivný, tísnivý. Je to sice jakoby svátek – obchody mívaly tenkrát většinou zavřeno, dnes už se to zřejmě nedodržuje – jenže nikdo se nemá věnovat žádným radovánkám ani zábavě. Odpoledne jsme šli do kostela, kde všechny sochy byly zahaleny v purpurových hábitech a vyvstávaly na pozadí bílých zdí jako velké inkoustové kaňky z obřích per, na pochmurnou velkopáteční mši s nekonečnými modlitbami a adorací kříže (hrozně se mi hnusilo, když jsem musela přistoupit k velkému dřevěnému kříži a přitisknout rty na keramické nohy Ježíšovy poté, co dlouhá řada lidí přede mnou učinila totéž, i když ministrant pokaždé otřel sliny bílým plátěným šátkem – jakou hygienickou ochranu to zaručuje po stém otření, reptala jsem v duchu). A také to byl den půstu a zdrženlivosti – dodnes patrně stále je, poslední toho druhu v církevním kalendáři – takže jsem pomalu celou dobu měla hlad; navíc maminka zastávala názor, že jediné jídlo onoho dne by nemělo být výslovně chutné, takže nám obvykle předložila řádní rybu vařenou v páře, suché brambory a kapustu. A večer se nesměla zapnout televize, leda když přenášeli nějaký náboženský program nebo dávali něco vážného a mravoučného. Pokud vím, světí naši Velký pátek tímto strohým způsobem dodnes a já si jich proto vážím; nechci ale jít na velkopáteční mši a nechci je rozrušit tím, že bych odmítla je doprovodit. Něco jiného jsou velikonoční vigilie, ty zvládnu docela dobře. Mám v úmyslu vyjet na Bílou sobotu časně zrána – je to ukrutně dlouhá cesta, napříč anglickým pásem v místech, kde je nejširší, doufám ale, že sváteční zácpy na silnicích tou dobou už pominou.

Na konci semináře dnes odpoledne ke mně přišla Sandra Pickeringová a vrazila mi do ruky řádně naditou a těžkou obálku. „Tady je, co jste si vyžádala,“ pravila. „Děkuji vám,“ řekla jsem, „přečtu si to přes svátky.“ Odcházely jsme z posluchárny jako poslední, tak jsem se snažila navázat s ní rozhovor, než projdeme chodbou. „Abych nezapomněla, líbilo se mi, jak jste zpracovala téma o Mary, teoretičce barev. Velice obratně napsané.“ „To jsem ráda,“ řekla. „Máte nějaké zajímavé plány na Velikonoce?“ zeptala jsem se jí. „Jedu do Španělska,“ odpověděla. „Možná to nestihnu na úterní seminář. Chtěla bych se vrátit dopoledne, ale kdyby letadlo mělo zpoždění, tak se sem včas nedostanu.“ „S tím si nedělejte starosti. Hezky si to užijte,“ řekla jsem jí. „Díky,“ odpověděla, můj úsměv neopětovala a s tím jsme se rozešly.

Obálka leží na psacím stole vedle mne, ještě jsem ji neotevřela. Čtrnáct dní jsem na ni naléhala, a když mi konečně další část svého románu předala, tak kupodivu váhám obálku otevřít a pustit se do čtení, mám z toho předem divný pocit. Co udělám, jestli se její hrdina bude i nadále podobat Sebastianovi z Oka uragánu? Nemám zdání. Myslím, že to odložím na zítřek. Navečeřím se, dám si půl lahve vína a budu koukat na televizi.

VELKÝ PÁTEK, 28. BŘEZNA. Dnes je příšerný, příšerný den. Chvílemi jsem měla pocit, že se z toho zblázním.

Po snídani jsem otevřela obálku Sandry Pickeringové a pohodlně jsem se usadila, že si přečtu obsah – dvě kapitoly, asi padesát stránek úhledně ob řádek vytištěného textu. Zprvu se mi spíš ulevilo. Postava Alastaira sice stále občas připomínala Sebastiana (a tím nepřímo Martina), ale vysvětlovala jsem si to tím, že mám v čerstvé paměti první dvě kapitoly, protože se tam nevyskytovaly žádné nové vlastnosti, které by byly zřetelně inspirované Okem uragánu. A vyprávění se odvíjelo pěkně v tempu – docela jsem se nad tím bavila. Až najednou… uhodil blesk. Téměř jsem cítila pach spáleniny. Ne, to není správná metafora. Náhle mne zamrazilo. Ztuhla jsem hrůzou. Četla jsem pasáž, jak se hrdinka, Tina, a Alastair podruhé milují. Jenomže to nebyl Alastair. Byl to Martin.

Lámu si s tím hlavu celý den, celou tu dobu jako v deliriu, až teď, kdy se začíná smrákat, se cítím schopna popsat jasně, souvisle a racionálně, co jsem nad tou pasáží prožívala, a proč.

Sexuální akt je něco tak běžného, banálního, miliony lidí ho opakují donekonečna den co den, jak poznamenal Ralph; avšak každý má svůj osobitý způsob, jak ho navodit, provést i ukončit, stejně jedinečný a neomylně rozpoznatelný jako podpis nebo otisk palce. Tvoří ho několik charakteristických momentů – tempo a postup například, stejně jako milostná předehra a oblíbená pozice. Jde-li o dlouhodobý vztah, obeznámíte se s partnerovými podněty a reakcemi a on zase s těmi vašimi. Neznamená to, že sexuální akt je pokaždé stejný, vytvoříte si však společně repertoár, jehož prvky při různých příležitostech různě kombinujete. Je to, jak jsem si zde před časem zapsala, jako by se milenci naučili novou řeč. Určitý pohyb mluví sám za sebe: tady se mne dotýkej, tam mne pohlaď, teď do mne pronikni. A v tom repertoáru se mohou vyskytovat i neobvyklé nebo perverzní prvky, které ho zvlášť odlišují.

Když dva lidé navazují nový vztah, vnášejí do něho zvyky a záliby osvojené s předchozími partnery, je však pravděpodobné, že ten zkušenější při vytváření nového repertoáru převládne, aspoň zpočátku. Tak to rozhodně bylo se mnou a s Martinem. Hrdinka Sandry Pickeringové je mnohem mladší než Alastair a její sexuální zkušenost do té doby pozůstávala z krátkých lásek a sblížení na jednu noc. Jejich první pokus o styk má podobu komické katastrofy, která se mi jevila docela zábavná. Alastair doprovází Tinu domů po jednom večírku v práci, odmítne její zastřené pozvání, aby k ní ještě „zašel na kávu“, Tina se tedy smutně chystá do postele, vezme si prášek na spaní, Alastair si to mezitím rozmyslí, vrátí se a zazvoní u dveří. Tina ho vpustí a přitom si spočítá, že má tak čtvrt hodiny na to, aby ho dostala do postele a uskutečnila soulož, než upadne do hlubokého spánku, tak se na něho vrhne jako nymfomanka, rozepne mu kalhoty, dostrká ho do ložnice a dožaduje se okamžitého uspokojení, avšak než ji přefikne, jak to autorka elegantně vyjádří, zkolabuje mu v náručí. Znepokojený Alastair u ní zůstane, a k ránu, když se oba probudí, Tina mu dozná, co provedla. Alastair se s ní pak miluje tak, jak je zvyklý.

Snažila jsem se přesvědčit sama sebe, že v následující pasáži se opakují erotické popisy vyskytující se v tisících dnešních románů, avšak tempo i postup, kombinace laskání a vzájemných něžností, jemná pozornost, kterou Alastairův jazyk i prsty věnují Tininým erogenním zónám, to všechno bylo jako repríza mých vlastních zážitků s Martinem. A poslední chybějící kousek skládačky, poslední úder kladivem (protože mi připadalo, že se dusím, že jsem v pasti, jako by mi nad hlavou zatloukali rakev a já ještě žila) pocházel z postkoitální fáze našeho repertoáru. Martin měl takový zvláštní a docela miloučký zvyk, že si – ne pokaždé, ale dost často – lehl na břicho a požádal mě, abych si lehla na něho, rozprostřela ruce a nohy symetricky na jeho rozhozené údy, přitiskla se pánví k měkkým křivkám jeho zadku, a pak se uvolnila a celou svou váhou ho přitiskla na matraci. Lehávali jsme takhle dlouhé minuty, v polospánku, nadechovali jsme a vydechovali spolu jako jedno tělo. Když jsem dospěla k popisu tohoto počínání v rukopise Sandry Pickeringové, mrštila jsem stránkami do kouta a v zoufalství vyrazila bolestný výkřik.

Nemusím snad zdůrazňovat, že v Oku uragánu nestojí nic o Martinových sexuálních zvyklostech, sklonech a manýrech. V mých románech nebývají sexuální scény otevřeně popsané, a rozhodně bych se k tomu neuchýlila v knize, kde už jsem si leccos dovolila s Martinovou osobností, ani on by byl něco takového nepřipustil. Takže odkud načerpala Sandra Pickeringová tenhle materiál? Pomineme-li nadpřirozeno a procesory pro emulování smyslů (a skutečně jsem si pohrávala s takovými představami v průběhu dnešního zdrcujícího dne), zavrhneme-li všechny iracionální teorie, zbývá jen jediný zdroj: sám Martin. Sandra Pickeringová musela být milenkou mého manžela.

Ze všeho nejvíc jsem si přála vyjasnit si to se Sandrou Pickeringovou. Chtělo se mi zahnat ji do kouta, přivázat k židli, sevřít jí rukama hrdlo a vyždímat z ní pravdu. Jenže ona odjela z univerzity i z Anglie, na čtyři dny. Měla jsem na ni telefon do bytu v Cheltenhamu a zavolala jsem tam pro případ, že ještě neodcestovala nebo že změnila plány, ale její spolubydlící mi potvrdila, že odjela už včera večer, a sdělila, že kontakt do Španělska na ni nemá.

Nejvíc mne rozčilovalo, že o Sandře Pickeringové toho vím tak málo, nic, co by potvrzovalo – nebo zaplaťpámbu vyvracelo – mé podezření. Pak mne napadlo: kartotéka. V kartotéce na katedře anglistiky musí mít osobní záznam s nějakými informacemi. Vyběhla jsem ven na téměř liduprázdný kampus. Připadala jsem si jak na hřbitově v zaniklém městě. Všichni odjeli na svátky, až na cizí studenty, kteří neměli kam vypadnout a náhlý exodus je zastihl nepřipravené. Ti vypadali udiveně a sklíčeně, jako by jim nešlo do hlavy, proč na Velký pátek všichni prchli, jako by se blížila morová epidemie. Nad akry ostříhaných trávníků vál ledový vítr a čeřil šedou hladinu umělého jezera. Jaro o sobě téměř nedávalo vědět, jen pár hloučků narcisů a krokusů se zachvívalo ve větru. Potkala jsem japonskou dvojici z posledního domu v naší řadě, kabáty upjaté až ke krku, zřejmě si vyšli na procházku. Usmáli se a uklonili a tentokrát to vypadalo, že by se chtěli se mnou zastavit a prohodit pár slov, já ale neměla náladu na společnost – vynutila jsem úsměv na rtech a zagestikulovala k věžáku Fakulty humanitních věd, že tam jako pospíchám cosi naléhavého vyřídit.

Narazila jsem však na překážku. Hlavní dveře byly zamčené a k těm já nemám klíč. Rychle jsem se vydala k středisku bezpečnostní služby u hlavní brány a požádala, aby mi někdo šel otevřít. Službu konající muži byli sice zdvořilí, leč neoblomní. A jestli prý mám povolení opravňující mne ke vstupu mimo běžnou provozní dobu? Ne, nemám, nevěděla jsem, že je něco takového třeba. V tom případě mi bohužel nemohou posloužit. Zuřila jsem a naléhala, u nich mizela zdvořilost i ochota se mnou jednat. Nakonec jsem uraženě odcházela po rozhořčené a zbytečné hrozbě, že si budu stěžovat. Vrátila jsem se domů, udělala jsem si oběd, a jak mi všecko padalo z ruky, tak mi přetekla polévka a spálil se toast, nutila jsem se do jídla, ale na nic jsem neměla chuť, snažila jsem se číst dál – bylo to marné. Pak mne napadlo, že Jasper Richmond, šéf katedry anglistiky, bude mít klíče, klíče ke všemu. Zavolala jsem mu, telefon zvedla Marianna. Řekla, že Jasper šel na procházku s Oliverem, a jestli se nespokojím s ní. Ne, řekla jsem, zavolám později. „Tak dobře,“ pravila, „vyřídím mu to, až se vrátí.“ Pronesla to opatrným, neúčastným tónem. Možná vycítila nádech hysterie v mém hlase.

Jasper mi zavolal kolem třetí. Měla jsem dost času nacvičit si věrohodnou historku, proč si potřebuji půjčit jeho klíče k fakultě humanitních věd a ke kartotéce se záznamy o studentech. Nabídl se, že přijede na kampus a otevře mi, ale já trvala na tom, že si pro klíče dojedu a ještě večer mu je vrátím. Za půl hodiny jsem byla u nich. Projela jsem několika vesnicemi, kde se u kostelů a kaplí nahromadila zaparkovaná auta, což naznačovalo, že se tam konají bohoslužby, ale jinak byly silnice volné, bez provozu. Přišel mi otevřít Oliver. „Dobrý den, Heleno Reedová,“ řekl, ještě než jsem se mu stihla ohlásit jménem. „Napsala jste poslední dobou nějaké romány?“ „Ne, nenapsala,“ odvětila jsem. „Egg také ne,“ oznámil mi, „protože Milly chodí s O’Donnellem. A Miles žárlí, protože Anna je milá na Jerryho.“ Líčil mi pak, co se ještě událo v seriálu Tak jde život, než Jasper vyšel z pracovny, vysvobodil mne a podal mi klíče. Odmítla jsem pozvání na čaj a odjela rovnou zpátky na univerzitu.

Zaparkovala jsem poblíž fakultního věžáku a ve voze, skrytá za jeho kouřovými skly, jsem číhala, až bezpečnostní hlídka projde kolem, v obavách, aby mi nezabránili použít vypůjčené klíče bez onoho zvláštního povolení. Pak jsem vklouzla do budovy jako zloděj a vyjela výtahem do desátého patra. V rozlehlé prázdné budově na mne padla tíseň, všechny zvuky jako by se tam zesíleně rozléhaly – mé kroky na dlaždicích, přibouchnutí protipožárních dveří za mými zády, cvaknutí klíče v zámku fakultního sekretariátu, kovové tření při vytahování zásuvek v kartotéce.

Záznamy Sandry Pickeringové jsem nemusela dlouho hledat. Moc toho tam nebylo – její žádost o přijetí, životopis, hodnocení Russella Marsdena za první semestr – ale bohatě to stačilo. V jejím životopise jsem objevila potřebný důkaz. V letech 1993 a 1994 měla Sandra Pickeringová smlouvu s BBC v Londýně jako asistentka v oddělení rozhlasových dokumentů.

PONDĚLÍ 31. BŘEZNA. Právě jsem se vrátila ze Southwoldu po dlouhé, úmorné jízdě na silnicích zahlcených svátečním provozem. Svátky jsem si moc neužila – neměla jsem na to náladu – ale docela ráda jsem tady z univerzity na tři dny vypadla a Southwold je půvabné městečko, které obvykle s chutí navštívím. Rozhodně je to pro maminku s tatínkem ideální prostředí na penzi. Jsou „na penzi“, co jsem dospěla, ale teď na nich stáří začíná být doopravdy znát.

Mamince bylo čtyřicet, když jsem se jí narodila – nejspíš „nedopatřením“ nebo vinou nespolehlivé metody neplodných dnů. Odjakživa mi vrtalo hlavou, jak se jim povedlo omezit počet svých potomků na dva přede mnou, protože patřili k pokorné a poslušné generaci katolíků, kteří bez reptání přijímají stanovisko církve k těmto záležitostem. Samosebou jsem se jich na to nezeptala. Doma se o sexu v osobních souvislostech nikdy nemluvilo. Tuším, že si ho příliš neužili – že libido často obětovali na oltář své víry a že akt, který vedl k mému početí, byl v oné fázi jejich manželství záležitostí spíš výjimečnou. Hrozně ráda bych věděla, co ho podnítilo. Nějaká zdařilá rodinná oslava? Euforie po svátečním výletu? Erotický film, který nedopatřením zhlédli v televizi? Ne, to rozhodně ne – dokud jsem žila doma, maminka pokaždé vyzvala tatínka, aby „odvrátil hlavu“, když se něco i jen mírně košilatého objevilo na obrazovce, a neříkala to jen proto, aby ochránila mou nevinnost. Bůh ví, že moje romány jsou v rámci současných měřítek dost zdrženlivé, avšak pochopila jsem z občasných poznámek, že mamince s tatínkem připadají pobuřující: „Trochu… chápeš, holčičko… moc nezastřené… to víš, my jsme staromódní…“ Nereaguji na to. Nikdy jsem s nimi o svých knihách nehovořila – přála bych si, aby je ani nečetli, z důvodů, které jsem onehdy vysvětlovala Emily.

V dětství mi maminka s tatínkem vždy připadali podstatně starší než rodiče mých kamarádů – spíš jako prarodiče těch ostatních dětí. A dnes jako by do moderního světa ani nepatřili – do světa mobilních telefonů a piercingu a sériových soužití a rekreačních drog… Southwold s řadami svítivě barevných kabin na pláži, s malebnými starobylými čajovnami, s pivovarskými vozy dodnes taženými koňmi, město, kde mají nařízení proti psům, rádiím, zmrzlinářům a všemu dalšímu, co způsobuje hluk a nepořádek, a na nábřežní promenádě spatříte i v horkém létě dámy, které ke květovaným šatům nosí punčochy, a pány se složenými kapesníčky v náprsní kapse svých blejzrů – ten Southwold, kde se úspěšně podařilo vytvořit iluzi, že čas se zastavil někdy v padesátých letech, jim dokonale vyhovuje. Stojí tu i krásný středověký kostel, na nějž tatínek samolibě nahlíží jako na dočasně propůjčený protestantskému vyznání. Šli jsme ovšem v sobotu večer na velikonoční vigilie do mnohem všednějšího katolického kostela, kde sice bylo nabito… „Je tu pětkrát víc lidí, než bys viděla touhle dobou u Svatého Edmunda,“ chlubil se tatínek a měl asi pravdu, i když shromáždění věřících nebylo tak početné, jak jsem si je pamatovala z minulých let.

Symbolismus velikonočního ohně, planoucího v kovovém koši před kostelem a přenášeného do svatostánku zapálenými svíčkami, je spolehlivě působivý a některá čtení při bohoslužbě, zvlášť ze Starého zákona, vyznívají nádherně. Za celý den snad nenadešla minuta, abych si v hlavě nepřemílala Martina a Sandru Pickeringovou, avšak Písmo mne svou mocí a výmluvností na chvíli z mého smutku vytrhlo. Vnímala jsem blahodárnou a hojivou působivost slova Božího, jemuž jsem naslouchala. Pak ale následovala obnova křestních slibů: „Zavrhuješ Satana? Ano. A všechna jeho díla? Ano. A všechny jeho prázdné sliby? Ano… Věříš v Ježíše Krista, syna jeho jediného, Pána našeho, jenž se narodil z Panny Marie, byl ukřižován, zemřel a byl pohřben, načež vstal z mrtvých a nyní sedí po pravici Boha, Otce svého?“ Ne, nevěřím, ne doslova, ne doopravdy. Nemohla jsem se přimět, abych odpověděla, a vycítila jsem, že mamince s tatínkem neušly mé stisknuté rty. Pochopitelně jsem zůstala sedět, když oni předstoupili před oltář k přijímání.

Maminka poznala, že jsem smutná a duchem nepřítomná, a připsala to zármutku kvůli Martinovi. Jezdili jsme často na Velikonoce do Southwoldu, a ona zřejmě předpokládala, že tu na mne doléhají vzpomínky. Několikrát nadhodila, že čas zhojí všechny rány a že není moudré stále se utápět v minulosti. „Jistě bys to snášela snáz, kdybys ještě měla víru, děvečko drahá,“ povzdechla si. „Ale já se za tebe modlím, a také za Martina, každý večer.“ Maminka předpokládá, že Martin musí být v očistci, kde si odpykává své hříchy, než získá přístup do věčné blaženosti. Jako bezvěrec rozhodně nemohl přijít přímo do nebe; na druhou stranu by bylo kruté předpokládat, že vlastní zeť přišel do pekla, a moderní teologie připouští, že spásy je možno dojít i mimo lůno církve. Takže si musí odkroutit jistý čas v očistci a maminka předpokládá, že by mu mohla vymodlit nějakou úlevu. „Neobtěžuj se, maminko,“ měla jsem chuť jí říct, „jen ať se tam pěkně smaží.“ Pochopitelně jsem to neřekla – nejen proto, že bych ji nechtěla rozrušit případem se Sandrou Pickeringovou, ale také proto, že si nemohu být naprosto jistá jeho nevěrou, dokud se to nedozvím přímo od ní. Celé svátky jsem prožívala v příšerném kolísání mezi oprávněným rozhořčením a pochybami, a rozhodne se to teprve zítra, až se s ní sejdu. Prosím Pánaboha, aby letadlo nemělo zpoždění. Nevím, jak bych přečkala napětí dalších čtyřiadvaceti hodin.

ÚTERÝ 1. DUBNA. Dnes je prvního apríla, a to se hodí. Mám dojem, že jsem se nechávala vyvést aprílem – a to celá léta, ne jen jednou za rok.

Sandra Pickeringová se vrátila včas na dnešní seminář – zřejmě přijela přímo z letiště, protože s sebou měla cestovní zavazadlo. Po semináři jsem ji požádala, aby se zastavila v mé pracovně. Řekla, že je po cestě unavená, a jestli bychom to nemohly odložit na zítřek, já však trvala na svém. Mlčky jsem si ji odvedla jak zatčenou do desátého poschodí. Myslím, že tušila, co bude následovat. Připustila, že znala Martina v BBC. Roku 1993 s ním pracovala na dvou programech. Bral ji s sebou, když sbíral materiál, což někdy znamenalo přespávání po hotelích, a při jedné takové příležitosti navázali milostný vztah, který pak trval asi půl roku: scházeli se občas přes den v její garsoniéře v Paddingtonu. Podle Sandry jí hned na začátku jasně řekl, že kvůli ní neopustí svou rodinu a že s tím ani do budoucna nemůže počítat. Přečetla si mé romány, „pochopitelně“, ale Oko uragánu vyšlo až poté, co se přestali stýkat, kdy ona už nepracovala v BBC, ale v reklamní agentuře. Schválně tenhle román nečetla, protože se rozhodla, že bude sama také psát, a nechtěla se dát odradit ani ovlivnit mou tvorbou. „Vlastně jsem na vás vždycky trochu žárlila: ta bystrá, úspěšná spisovatelka, manželka a matka v jedné osobě, kterou nikdy neopustí.“ Navštěvovala víkendové kurzy v Arvonu, kde si jí všiml Russell Marsden, který tam také učil, a vybídl ji, aby požádala o přijetí do magisterského programu tvůrčího psaní tady. Začala psát Spálenou v létě, než sem přijela, a pochopitelně ji ani ve snu nenapadlo, že tu budu učit já. Až v polovině semestru oznámil Russell Marsden studentům, kdo ho po dobu jeho tvůrčí dovolené bude zastupovat. „Uvědomovala jsem si, že je tu jisté riziko a že byste v Alastairovi mohla poznat Martina,“ řekla mi, „zvlášť když jsem si pak o Vánocích přečetla Oko uragánu. Ale to už se nedalo nic dělat. Nemohla jsem přepsat celý rukopis od začátku s úplně jiným hrdinou.“ „Mohla jste začít psát úplně jiný román,“ namítla jsem. „Cože, uprostřed studia?“ ohradila se. „Proč bych to dělala? Odešla jsem z dobrého místa, abych mohla studovat, vyzvedla jsem si všechny úspory a ještě jsem si vypůjčila, abych to zaplatila. Přece nezahodím celou dosavadní práci jen kvůli tomu, abych se vás nedotkla!“ Na to jsem jí neměla co říci. Všechny námitky zněly i mně samé chabě, jako by se za tím skrývalo přání raději nic nevědět. Možná že něco ve mně po tom skutečně zatoužilo. Zeptala jsem se jí, proč jejich poměr skončil. „Přidělili mu další asistentku na rešerše.“ Způsob, jakým to pronesla, jak ohrnula plné rty a důraz na slovo další napovídaly, že se toho dozvím ještě víc. „Nebyla jsem první,“ prohlásila, „ani poslední.“

O Martinovi se zřejmě vědělo, že spí se svými asistentkami. Pro většinu blízkých přátel mezi jeho kolegy to jistě nebylo tajemstvím, včetně těch, s nimiž jsem se vídala ve společnosti. Mnozí lidé přítomní na té vzpomínkové slavnosti o tom museli vědět. Sandra sama také byla tenkrát v kostele, i když se pak vyhnula setkání se mnou, a stejně tak i holka, která ji u Martina vystřídala.

Točila se mi hlava a těžko se mi dýchalo. Stěny z tvárnic jako by se v té mizerné místnůstce nadouvaly a stahovaly, vulgární tučná nahotina na plakátu Luciana Freuda a černá lesklá figura u Mapplethorpa jako by se vlnily a dělaly obscénní pohyby. Bojovala jsem, abych nedala najevo, jak mne to poznání drtí, abych si uchovala důstojnost a profesionální klid. Když mi řekla: „Doufám, že žádné předsudky neovlivní můj zdejší prospěch,“ byla bych nejradši zařvala a hodila jí něco na hlavu, odpověděla jsem však jen chladně: „O tom rozhoduje zkušební porota.“ Nato jsem rozhovor ukončila.

Zůstala jsem pak u psacího stolu sedět snad hodinu, téměř bez pohybu, zvolna jsem obracela stránky svého manželského života a znovu je pročítala ve světle toho, co jsem se dozvěděla. Byla jsem dokonale oklamána. Můj manžel měl v povaze celou oblast chování, o níž jsem já se svým proslulým spisovatelským vcítěním a intuicí neměla ani zdání. Jak to, že jsem u něho nikdy nezachytila závan parfému nebo intimsprejů po těch courách? Že jsem nikdy nenašla šmouhy rtěnky na jeho límcích ani kompromitující lístek nebo útržek vstupenky v kapse? Byl asi velice, velice opatrný. Anebo jsem byla já velice pitomá, velice nevšímavá, velice důvěřivá. Když se teď s naprostou jistotou ukázalo, že mi byl chronicky nevěrný, vynořilo se náhle plno drobných příhod a nápovědí, které jsem tenkrát přešla, ale teď mi ostře vyvstávaly před očima, nabité významem. Jak pár jeho košil nevysvětlitelně zmizelo. Jak se v telefonu nikdo neohlásil, když jsem to zvedla já. Jak mi vzkázal, že se v práci zdrží. Že jsem se tak lehko dala obalamutit!

Zauvažovala jsem, jak dlouho jeho zálety trvaly. A jen co ta otázka vyvstala, znala jsem odpověď: začaly v čase mé hluboké deprese, před nějakými sedmi osmi lety. Půl roku jsem se trápila na dně hluboké pasti, jako bych spadla do vyschlé studny, zatímco hodní lidé, včetně Martina, ke mně udiveně shlíželi seshora přes obrubník, snažili se mne povzbudit nebo spouštěli v džberu léky a dobré rady. V té době jsem nedokázala psát, ba ani číst beletrii. Mé vlastní romány mi připadaly bezcenné, banální, nepravdivé. Četla jsem výmluvné komplimenty v čtenářských dopisech, které jsem občas dostávala, s nezměrným údivem, co také lidem stačí ke štěstí. Přečetla jsem spoustu naukové literatury – z dějin, životopisy, dopisy – ne s potěšením, ale jen abych zabila čas. V ničem jsem nenalézala potěšení, ani v sexu. V sexu už vůbec ne. Občas jsme se pomilovali, když si to Martin přál, ale nedokázala jsem předstírat, že mě to těší. Omlouvala jsem se mu, nezavinilo to nic osobního a Martin byl trpělivý a chápavý – jak jsem si tehdy myslela. Zřejmě to chápal až moc dobře, ale trpělivost mu asi chyběla.

Po půl roce bez konkrétního důvodu, leda snad z čiré nudy, že se stále trápím, ale netrápím se dost na to, abych udělala konec, deprese začala ustupovat. Rekonvalescenci napomohlo, i když ji to nezpůsobilo, několik příznivých zpráv a šťastných událostí, které následovaly v rychlém sledu: francouzský překlad mého románu Pro a proti dostal cenu, Martin mne doprovodil do Paříže, když jsem si pro ni jela, a strávili jsme báječný víkend v luxusním hotelu na cizí účet; Lucy složila přijímací zkoušky na Severolondýnskou kolej s vynikajícím prospěchem… Život mi najednou ukázal vlídnou tvář. V hlavě mi zářilo slunce. Začala jsem psát nový román. Vrátili jsme se k normálnímu manželskému soužití. Nemilovali jsme se tak často jako dřív, ale já to přisuzovala tomu, že s přibývajícími lety se erotické touhy zvolna vytrácejí. Teď vím, že jsem se mýlila. Martin měl erotické touhy stále dost, jen ji převážně nevěnoval mně. Zachutnalo mu mladé maso v době, kdy jsem já na sex neměla pomyšlení.

Mohu mu to zazlívat? Ano, ovšem, že mu to zazlívám. Nejen proto, že zneuctil naše manželství intimními styky s jinými, cizími těly, ale že mne klamal, podváděl, že jsem mu byla za blázna. Kdyby ještě žil, rozvedla bych se s ním. Jenže smrt nás už rozvedla. Ať vím, co vím, nemohu nic dělat, nemám jinou možnost, jak si v hněvu ulevit, než o tom psát.

Večer zavolala Carrie. A jak prý se mám, a já jsem řekla, že dobře, děkuji za optání, a ona prohlásila: „Ne, tak to není, slyším vám to na hlase.“ Připustila jsem, že nejsem v náladě, ale neuvedla jsem důvod. „Já vím, co vás vzpamatuje,“ řekla. „Potřebujete strávit odpoledne v droitwichských slaných lázních. Zavezu vás tam.“ Mně se to nejevilo moc lákavé, ona ale tvrdila, že mi to ohromně prospěje. „Kdykoli mám všeho po krk, zajedu do slaných lázní. Nebudete litovat.“ Dohodly jsme se, že se pro mne zítra staví. Ralph je pryč, prý odjel na pár dní do Prahy. Nejde mi z hlavy, k čemu by předminulý pátek třeba nedošlo, kdybych už tenkrát věděla o Martinovi a Sandře Pickeringové.

STŘEDA 2. DUBNA. Carrie pro mne přijela kolem půl druhé. Vyhlížela jsem ji, takže když venku zastavila, vyběhla jsem ze dveří už oblečená a přichystaná na cestu. Chtěla jsem se vyhnout tomu, že bych ji musela pozvat dovnitř a provést po domě, z čehož by mohla vzniknout dost choulostivá replika Ralphovy prohlídky. Nevěděla jsem, jestli se mám Carrii o jeho návštěvě zmínit. Pokud jí o tom už sám řekl, vypadalo by divně, kdybych o tom pomlčela. Na druhou stranu, jestli jí nic neřekl a já o tom začnu, mohla by se podivit, proč jí to zatajil. Rozčilovalo mne, že jsem zapletená do takových úvah a klamů kvůli něčemu, co se nestalo. Carrie ale vyřešila mé dilema, neboť podotkla, hned jak jsme se rozjely: „Ralph povídal, že tady máte roztomilý byteček.“ „Ano, zašel sem onehdy – byl tak laskav, že mi pomohl nainstalovat e-mail.“ Nezmínila jsem se, že se zdržel na oběd, a Carrie o tom také nemluvila, dost možná, že to neví.

Dosvištěli jsme po M5 do droitwichských lázní v Carriině japonském sporťáčku za malou chvíli. Droitwich prý stojí na největších a nejhlubších solných ložiscích v Evropě a zdejší horké prameny vyvěrají z onoho zdroje. Lidé se v jejich vodách koupají už po staletí kvůli údajně léčivým a regenerativním účinkům, avšak lázně samy jsou kupodivu příjemně moderní. Uvnitř nepřevládal, jak jsem se obávala, ráz někdejších veřejných lázní, kde to v převlékacích kabinách táhne a na popraskaných dlaždicích slizce klouže, ale spíš to tam vypadalo jak v soukromém sanatoriu. Převléknete se do plavek, zahalíte se do bílého koupacího pláště, osprchujete se u hlavního bazénu ve světlé vzdušné hale s dlouhými okny po jedné straně. Dostane se vám poučení, abyste si natřeli vazelínou případné škrábance nebo ranky na kůži, jinak že by vás sůl štípala, a abyste v žádném případě nezkoušeli plavat, protože by vám sůl mohla stříknout do očí.

Bazén je střední velikosti. Sestoupíte po nízkých schůdcích do teplé, skoro horké vody, naprosto čiré, a pomalu se vnoříte do něčeho, co připomíná velký tekutý polštář. Vznášíte se bez vynaložení jakékoli námahy, polovinou těla nad vodou, jak vás nadlehčuje silně prosolená voda. Pohodlně si lehnete na záda. Jsou tu k dispozici tvarované polystyrénové polštáře, abyste měli hlavu nad vodou. Opřete se o něj, a pak už se můžete naprosto uvolnit.

U bazénů bývá obvykle dost hlučno, rozléhá se tam po vy kování dětí a voda stříká na všechny strany, ale zde jediné, co rušilo ticho, byl tlumený hovor od kavárenských stolků u vzdáleného konce bazénu, kde se po koupeli jako součást procedury podává čaj a sušenky. Lidé ve vodě příliš nemluví. Leží jako v transu, ruce a nohy rozhozené, plují na hladině podle toho, jak se občas jemně zčeří, nebo se zachytí nohama pod zábradlím zapuštěným podél celého bazénu. Nebýt jejich poklidného výrazu mohlo by se zdát, že jsou to mrtví, kteří se utopili při nějaké námořní katastrofě.

Zavřela jsem oči a plula jsem, až jsem mírně narazila na stěnu. Lehce jsem se odstrčila nohou a ocitla jsem se opět uprostřed bazénu. Olízla jsem si zvědavě prst: chutnalo to hrozně slaně. Vzpomněla jsem si na Alenku v říši divů, jak spolu s Myšákem, Kačerem a Dodem pluje v potopě vlastních slz, a napadlo mne, že se neutopili patrně proto, že jsou slzy slané. Slané lázně jsou jako zásobárna plná čerstvých horkých slz. A náhle jsem si pomyslela: už nikdy nebudu plakat pro Martina.

Upozorní vás, že koupel nemá trvat déle než čtyřicet minut. Ztratila jsem pojem o čase, ale když jsem zahlédla, že se Carrie majestátně noří z vody jako krásná hrošice v lycrových plavkách, které jí obepínaly smyslná ňadra a boky, vlasy chráněné koupací čepicí, následovala jsem ji z bazénu ven. Vysprchovaly jsme se, osušily, oblékly si koupací pláště a chvíli odpočívaly na lehátkách. Pak jsme šly na čaj a sušenky. Poděkovala jsem jí, že mi připravila takový fascinující zážitek, a řekla jsem, že se díky tomu už cítím lépe. Zeptala se mě, co mne rozesmutnilo, a k svému údivu – když mi předtím musela slíbit, že to nikomu neřekne, a aniž jsem uvedla zdroj svých informací – jsem jí to pověděla.

_____

/ 22 /

„Umím si představit, jak to prožíváte,“ řekne Carrie a nalije si další šálek čaje Darjeeling. „Zkuste se na to ale podívat z té lepší stránky. Řekl jí hned na začátku, že vás kvůli ní neopustí, že? Z toho je vidět, že vás opravdu miloval.“

„Třeba ne,“ namítne Helena. „Třeba to jen znamená, že se chtěl vyhnout nepříjemnostem a výdajům s rozvodem. Hlavně výdajům – jeho plat v BBC by byl nestačil na slušné zabezpečení dvou domácností.“

„No, aspoň to znamená, že nemiloval tu holku,“ konstatuje Carrie. „Šlo jen o sex. A možná se mu sama nabídla, co můžeme vědět. Tomu odolá jen málokterý chlap.“

„Neumím si představit, že by holky stály ve frontě, aby si jich Martin všiml,“ podotkne Helena. „Takový ideál to zase nebyl.“

Carrie si povzdechne. „To byste se divila. Kdykoli nastane situace, že muži mají mocenské postavení a ženy mají mládí a půvab, proběhne výměnný obchod. Muži využijí mocenského postavení, aby se domohli sexu, a ženy využijí svých předností, aby se domohly povýšení, lepšího hodnocení nebo se prostě dobře pobavily. Měla bych to vědět, sama jsem si tak počínala.“

„Opravdu?“ Z Helenina hlasu zaznívá údiv, ba téměř pobouření.

„Samozřejmě. Když jsem studovala na Berkeley, spala jsem jen s profesorským sborem. A museli to být aspoň docenti – lektoři nepřicházeli v úvahu. Spolužáky jsem zcela přezírala.“ Vzpomínkově se zasměje. „Byla jsem pěkná potvora. Ale bývala jsem tenkrát opravdu krásná holka.“

„Krásná jste dodnes, Carrie,“ řekne Helena.

Carrie smutně zavrtí hlavou. „To je od vás milé, Heleno, ale prohrála jsem boj s celulitidou někdy mezi třetím a čtvrtým porodem. Za časů Rubensových by to bylo něco jiného, nebo i za Renoira… Ale dnešní ideál ženské krásy je postava adolescentního chlapce a k tomu vepředu prsy jak jablíčka. Ověřte si to ve Vogue. Messenger má na to vlastní teorii.“

„Ano?“ Helena tázavě nakloní hlavu.

„Jo. V časech, kdy nejžádanější předností ženy byla plodnost, vypovídaly široké boky a mohutná ňadra o schopnosti rodit děti, proto byly takové ženy v oblibě. Dnes, kdy sex má především funkci rekreační, dávají muži přednost pružným, sportovním partnerkám, které zvládnou všechny pozice uvedené v Radosti ze sexu, aniž se zpotí. Za nějakých sto tisíc let se budou všechny děti vyrábět ve zkumavkách a žena tvarovaná jako hruška bude patřit minulosti spolu s dinosaury.“

„Vy ale nejste tvarovaná jako hruška, Carrie,“ podotkne Helena, „jste… velkolepá. Jste junonická.“

„Díky, milá kamarádko,“ usměje se Carrie. „Ale v jednadvaceti… Podívala jsem se do zrcadla a byla jsem sama ze sebe celá pryč. Když se mi některý profesor zalíbil, stačilo usednout na přednášce do první řady v šortkách a upjatém tričku, vzhlížet k němu obdivným pohledem, a on přímo viditelně roztával. Spolehlivě jsem věděla, že až k němu příště zajdu na konzultaci, navrhne, abychom si ten referát probrali u kávy, a než se týden s týdnem sejde, budeme spolu v posteli. Tohle se odehrávalo v sedmdesátých letech, chápete, ještě než vypukla AIDS a politická korektnost, a všichni na škole šoustali, jako by zítra měl nastat konec světa. Nebylo to v Oxfordu nějak podobně?“

„Trochu ano,“ dozná Helena.

„Naštěstí ovzduší doznalo jisté proměny od té doby, co jsem poznala Messengera,“ řekne Carrie. „Nemusím si dělat vrásky kvůli krásným mladým doktorandkám – tedy ne že by se v hojném počtu hlásily na kognitivní vědu, ale občas se přece jen vyskytnou – v tom ohledu se o Messengera nebojím. Na univerzitách se už řešilo hodně případů sexuálního obtěžování. Členové profesorského sboru si z toho vzali ponaučení a mají strach se zaplést se studentkami – a je to tak dobře. Berkeley v sedmdesátých letech, to byla Sodoma a Gomora. I na Harvardu se děly věci – šla jsem tam na postgraduál. Pochopitelně jsem se snažila svést svého konzultanta na dizertačku. Ironií osudu se ukázalo, že je to staromódně čestný muž, který trval na tom, že si mě vezme.“

„Kdo to byl?“ ptá se Helena.

„Alexander Higginson. Slyšela jste o něm někdy?“

„Ne, nevzpomínám si.“

„Je autorem několika děl o francouzském malířství 19. století a spousty článků. Alex byl o dost starší než já. Mezi námi vzniklo něco na způsob Dorothey Brookeové a Casaubona – já obdivovala jeho vytříbené myšlení a francouzský přízvuk. Naši se mi to snažili rozmluvit. Otec tvrdil, že Alexovi jde o peníze – dědeček mi odkázal slušné jmění, chápete. Nemyslím, že o mne Alex stál kvůli tomu, ale tatínek každopádně trval na manželské smlouvě, vypracované jeho advokátem tak, abych měla zabezpečené osobní příjmy, a vzhledem k tomu, jak to dopadlo, bych mu měla být náležitě vděčná.“

„To je mimořádně zajímavé,“ praví Helena. „A jak jste se seznámila s Ralphem?“

„Na jednom večírku v Cambridgi – tedy Cambridgi ve státě Massachusetts. Messenger byl na MIT. Byl docela jiný než všichni moji dosavadní známí. Na Harvardu jsme se stýkali převážně s lidmi z humanitních oborů a naši doma měli přátele mezi bohatými podnikateli a patrony umění. Poznala jsem moc málo vědců a pokládala jsem je za nudné odborníky, posedlé nesrozumitelnými věcmi jako elektrony a neutrony. Messenger se od tohoto stereotypu naprosto lišil. Předně vypadal spíš jako rocková hvězda než vědec – v té době měl dlouhé vlasy a nosil kalhoty do zvonu a barevné hedvábné košile. Mluvil se mnou podobným afektovaným přízvukem, jaký měl Michael Caine, o počítačích a umělé inteligenci tak, že jsem tomu rozuměla. Mluvil jako člověk, kterému patří budoucnost. Působil také neuvěřitelně sexy. V manželství nám to už tou dobou moc neklapalo. Trochu se to zlepšilo, když se narodila Emily, ale poté, co nový zážitek zevšedněl, vyšlo najevo, že Alex o malé děti nijak nestojí. A u mne už vyprchal obdiv k jeho intelektu. Pochopila jsem, že všechna jeho díla jsou variace na jedno téma, a i to že si vypůjčil od Gombricha. Dohrála jsem roli Dorothey a byla jsem zralá na paní Bovaryovou…“

„Zapletla jste se s Ralphem?“

„Ano. Pozval mě na MIT, že mi ukáže nějaké počítačově generované umění, a při odchodu mne ve výtahu políbil. A byl to nějaký polibek. Na nic jsme se neohlíželi. Musela jsem si vzít paní na hlídání, abych se s ním mohla scházet – tak na to Alex přišel. Mohl dělat těžkosti, kdyby byl chtěl, aby soud svěřil Emily do péče jemu, jenže o to on nestál. Rozvod proběhl docela civilizovaně. Krátce nato dostal Messenger místo na Cal Tech a přesídlili jsme do Pasadeny. Měla byste ještě chuť na čaj?“

„Ano, prosím.“

Carrie přivolá servírku a objedná další čaj. Servírka se omlouvá, že v ceně vstupenek je pouze jedna konvice na osobu. Carrie uvede, že si ochotně připlatí později, ale momentálně u sebe nemá peníze. Servírka je z toho celá špatná, a pak se nabídne, že donese konvici vařící vody zdarma. Carrie nabídku přijme. „Anglie k pomilování,“ prohlásí, když žena mizí. „A jak to bylo s vámi?“ zeptá se Heleny. „Jak jste se seznámila s Martinem?“

„Při divadelním představení na nádvoří jedné oxfordské koleje,“ řekne Helena. „Byl letní večer, nad hlavou nám létali rorýsi.“

„To zní nádherně romanticky. Byli jste spolužáci?“

„Ne, Martin studoval v Durhamu. Já už byla na postgraduálním, když jsme se seznámili, on právě nastoupil jako elév do BBC. Byl to bratr mé kamarádky, která hrála Titanii v studentské inscenaci Snu noci svatojánské. Pozvala ho, aby se na ni přijel podívat, a mne požádala, abych si sedla vedle něho a dělala mu společnost. Probíhalo to vlastně podobně, jako když jste se seznámili s Ralphem. Od první chvíle jsme si rozuměli. Byl jen o dva roky starší než já, ale připadal mi mnohem vyspělejší než kluci, s kterými jsem do té doby chodila. Šli jsme pak spolu na večírek pro herce a seděli jsme v koutě a povídali si, dokud nemusel chytit poslední noční autobus do Londýna. S touhle autobusovou linkou jsem se pak důkladně obeznámila. Začali jsme se pravidelně scházet, trávili jsme víkendy střídavě v Oxfordu a v Londýně. Když na to zpětně vzpomínám, myslím, že to bylo nejhezčí období mého života. Od pondělí do pátku jsem pracovala v Bodleijské knihovně celý den, dokud nezavřeli, a o víkendech jsme se milovali. Až jsem přišla do jiného stavu.“

„Neplánovitě?“ zeptá se Carrie.

„Ovšem,“ odpoví Helena. „Nechtěla jsem rodinu, aspoň ne tenkrát, kdy jsem byla na nejspodnější příčce akademického žebříčku. Ale nechtěla jsem ani jít na potrat – zřejmě přetrvávaly zábrany mého katolického svědomí. Naštěstí to po mně Martin nežádal. Navrhl, abychom se vzali, a upřímně řečeno, mně se tím ohromně ulevilo, protože moji rodiče by se s představou nemanželského vnoučete těžko smiřovali.“

„Kvůli tomu jste si ho vzala?“ zeptá se Carrie.

„Ne, milovala jsem ho, doufala jsem, že se jednoho dne vezmeme a budeme mít děti, jak to bývá. Jen se to všechno událo poněkud dřív, než jsem si představovala. Přestěhovala jsem se do Londýna. Měla jsem v úmyslu pokračovat s rešeršemi v Britském muzeu a občas zajet do Oxfordu za svým konzultantem. Několik měsíců to takhle šlo, ale jak se narodil Paul, nastaly problémy. Nezvládala jsem malé dítě a manžela v stísněném bytě v Balhamu. Dostala jsem laktační psychózu.“

„To je zlé.“

„Vzpamatovala jsem se z toho, ale přestala jsem usilovat o doktorát i akademickou kariéru.“

„Namísto toho jste se stala spisovatelkou,“ řekne Carrie. „A to je mnohem lepší.“

„Možná.“

„Já jsem taky nedodělala doktorát,“ podotkne Carrie.

„Litujete toho?“

„Ani ne. Nechtěla jsem skončit na univerzitě. Atmosféra dravé soutěživosti v postgraduálu na Harvardu mi byla nepříjemná. Cítila jsem, jak si ostatní studenti v duchu říkají: »Co ta tu zaclání? Holka takhle bohatá nepotřebuje zaměstnání.« Což bylo nakonec pravda. Ale chtěla bych dělat ještě něco jiného než starat se o rodinu a dirigovat Messengera… Proto ten román.“

Servírka jim přinese horkou vodu a se spikleneckým zamrkáním položí na stůl další sušenky. Carrie nalije vodu do obou konviček a zamyšleně uždibuje sušenku. „Byla jste Martinovi vždycky věrná?“ zeptá se, když je servírka z doslechu.

„Ovšem,“ naježí se Helena. „Jinak by mne to tak nezasáhlo. Ani bych na to neměla právo.“

„Jistě,“ řekne Carrie. „Nechtěla jsem… Já jen, že ve vašich románech se nevěra vyskytuje dost často.“

Helena se zasměje a z rozpačitosti si začne pohrávat s páskem koupacího pláště. „Obávám se, že to platí i o většině ostatních moderních románů. Klidné věrné manželství neposkytuje vyprávění dost velký prostor.“

„Ano. Jak říká Tolstoj na začátku Anny Kareninové: ‚Všechny štastné rodiny jsou si podobny…‘“

„,… ale každá nešťastná rodina je nešťastná po svém,‘“ dořekne Helena. „Nejsem si jista, jestli je to pravda, tedy ta první část. Šťastné rodiny si nemusí být podobné. Potíž je v tom, že nebývají příliš zajímavé, leda když do takové rodiny náhodou patříte. Vyprávění žije z neštěstí. Romány potřebují konflikt, zklamání, přečiny. A jelikož pojednávají především o osobních vztazích, o citech, není se co divit, že se tam často vyskytuje cizoložství. Nebo bych spíš měla říci nevěra, protože dnes hodně dvojic nevstupuje do manželství – ale zřejmě to nic nemění na pocitu zrady, když partner podvádí?“

„Ne. Ale jak jste dospěla k příslušným znalostem? Například v Pro a proti?“

„Mezi našimi přáteli v Londýně byly střídačky a prohazovačky na denním pořádku. Bedlivě jsem to sledovala. A pak ženy, které navštěvovaly můj kurz tvůrčího psaní v Morley, ty ani nepotřebovaly zvlášť pobízet, a vykládaly mi intimity ze svého života…“

„Opravdu?“ Carrie se zasměje. „A co říkaly tomu, když si později o svých osudech přečetly v některém vašem románu?“

„Dbala jsem ovšem důsledně na to, abych se vyvarovala všeho, co by někomu mohlo být trapné,“ zdůrazní Helena na svou obranu. Nalije si další šálek čaje. „Někdy stačí drobný detail ze života oživit vaši představivost, a ta vás pak zavede někam úplně jinam, takže osoba, která vám původně jisté události vylíčila, by je v hotovém románu ani nepoznala. Neohlížejte se, ale za vámi se děje něco zajímavého.“

Helena zahlédla Carrie za zády, jak spouštějí do bazénu starší paní v jakémsi lehátku, upevněném na malém jeřábu. Paní je vyhublá, jen kost a kůže, plavky jí visí na svraštělém těle, klouby jsou artriticky oteklé, údy se chvějí, jako by trpěla Parkinsonovou nemocí. Propadlé tváře zkroutila do grimasy, která má znamenat úsměv, ale vyjadřuje pouze nepohodlí a tísnivý pocit. Přítelkyně nebo ošetřovatelka stojí ve vodě, konejšivě k ní hovoří, je připravena jí poskytnout oporu, až sestoupí do vody. Tam ji odpoutají z popruhů a nechají ji volně se vznášet ve vodě, zatímco společnice jí drží hlavu nad hladinou. Paní zvolna natáhne ruce a nohy, třas ustupuje, na rtech se objeví opravdový úsměv.

„To je důmyslné zařízení,“ podotkne Carrie. „Jestlipak by to uneslo i mne? Jednoho dne třeba budu něco takového potřebovat.“

„Ani to neříkejte,“ zachvěje se Helena.

„Vy taky. Co můžeme vědět.“ Otočí se k Heleně. „Podívejte, jelikož jste mi tohle všechno svěřila, povím vám teď, co si o tom myslím. Chápu, že vás to bolí. Věřila jste Martinovi, a teď jste objevila, že nebyl takový, jak jste se domnívala. Ale nemůžete nic dělat, nemůžete se s ním ani pohádat, protože už mezi námi není. Věřila jste, že žijete v bezpečí za hradbami šťastného manželství, pozorovala jste sexuální bitky, které se odehrávaly venku, dělala jste si poznámky, počítala jste padlé a sama jste žádné rány neutrpěla. Teď na vás ale dolehlo trápení, a tak máte opravdu o čem psát. Z hloubi srdce. Tím si ve svém hněvu ulevíte.“

„Nechci psát z pomsty,“ prohlásí Helena.

„Proč ne?“

„Z čistě negativních pocitů nevzniká kvalitní literatura,“ řekne Helena. „Možná časem, až rána nebude tak zjitřená…“

„Správně. Nepospíchejte. Prozatím se vrhněte do víru života, jak se říká.“

„Co si pod tím představujete?“

„Truchlila jste pro Martina od té doby, co zemřel, viďte? Je načase od toho upustit.“

„Už se stalo. Právě mne to napadlo, když jsem plula v bazénu. Už nikdy nebudu plakat pro Martina.“

„Výborně. Je načase, abyste začala pomýšlet na nový vztah. Jste krásná, sympatická, inteligentní –“

„Nechte toho, Carrie!“

„Ne, vy toho nechte, Heleno. Odvrhněte falešnou skromnost. Je načase, abyste zase zažila pocit štěstí.“

„No jo, ‚štěstí‘,“ povzdechne si Helena. „Někdy si myslím, že neštěstí je zadrátované v hardwaru mého mozku, abych použila obratu vašeho manžela.“

„To řekl Messenger? A kdy?“

„Jednou v televizi,“ praví Helena.

„No, zato on bude mít v mozku hardware zadrátovaný na štěstí,“ podotkne Carrie. „Proto asi jsem si ho vzala.“

_____

/ 23 /

Kníže Václav se tam rozhlíží… O.K.… baterie bliká nějak chabě, ale zdá se, že Perlička funguje… Je neděle odpoledne, 6. dubna, sedím v salonku British Airways na amsterodamském letišti… čekám na letadlo do Birminghamu, jelikož jsem vinou zpožděného odletu z Prahy o pár minut zmeškal spoj do Bristolu, ačkoli jsem utíkal přes celý dlouhatánský terminál Schiphol, který se přestavuje a je tu naprostý zmatek… letěl jsem s hlavou zakloněnou a aktovkou pod paží jako křídelní útočník, když se ve zlém snu snaží dopravit míč do stále se vzdalujícího brankoviště… terminál Schiphol je jistě aspoň kilometr dlouhý… kličkoval jsem a proplétal se mezi semknutou obranou z řad cestujících, nosičů, stavbařů, malířů, štukatérů… a pak mi u východu řekli, že letadlo už odstartovalo a roluje po ranveji, ačkoli na monitoru odjezdů stálo, že se právě nastupuje… královsky jsem se naštval, když jsem pak zjistil, že do Bristolu ten den už nic neletí…

Do Prahy jsem letěl z Bristolu přes Amsterodam, zavrhl jsem přímý let z Londýna, abych se vyhnul obtížnému příjezdu k Heathrow nebo Gatwicku a zpět, a teď mě Carrie bude muset vyzvednout v Birminghamu a odvézt do Bristolu pro auto, které jsem tam nechal… před chvilkou jsem jí volal, abychom si to domluvili, a nejevila zvláštní nadšení, ani se jí nedivím… Je u Podkov s dětmi a Helenou a musí kvůli tomu předčasně odjet… Helena se tam asi vypravila s veselou myslí, když věděla, že tam nebudu… Doufám, že se mi nebude nadále vyhýbat, už kvůli tomu, že by si toho mohla všimnout Carrie a začalo by jí vrtat hlavou, co se stalo… možná je to dobře, že odmítla můj návrh, abychom si prohodili zápisky… Bůhví, k čemu by to vedlo, kdyby souhlasila… a přitom právě tohle mě na tom lákalo, prvek rizika… Jakmile mě to v pátek napadlo… cestou od ní k ústavu… pořád jsem na ty deníky musel myslet, celý víkend jsem se k nim vracel, zvlášť když nepřijela k Podkovám… zavolala Carrii v sobotu, že je nachlazená, jistě to byla jen výmluva… pak na Velikonoce odjela… Musím se pokusit obnovit přátelské styky, až se vrátím…

Mám před sebou dvě hodiny čekání, tak jsem vylovil z aktovky milou Perličku, abych nemařil čas, a usadil jsem se v téhle zvukově izolované telefonní kabině, kde mě nikdo nezaslechne, přestože v salonku je klid jak na hřbitově… v neděli moc byznysmenů necestuje… Ach jo… teprve teď zase normálně dýchám a puls se mi uklidnil… Pořád mě ale bolí žaludek… to je z toho, že jsem čtyři dny jedl českou stravu, která sestává výhradně z nasycených tuků a uhlovodanů… pod pojmem dobrý oběd si Češi představují řekněme gulášovou polévku s knedlíčky, po ní půlku pečené husy s osmaženými brambůrky a knedlíky, a na moučník ovocné knedlíky, polité šlehačkou. A k tomu pár litrů plzeňského. Jak dokážou takový jídelníček přežít? Proč nejsou ulice poseté oběťmi náhlých srdečních příhod? Pravda, člověk tam potká plno obézních lidí, zvlášť mezi muži středního věku, ale také překvapivě vysoký počet štíhlých, elegantních mladých žen… jako například Ludmila, ta měla v pase dvacet palců a břicho ploché jak… nikoli jak placka, tedy rozhodně ne česká palačinka naditá kompotovými švestkami a šlehačkou… přestože takovou snědla… snědla hned dvě, v mé přítomnosti snědla všecko, co přišlo na stůl… Jak to ty holky dělají? Možná že se stravují jen ve společnosti, když to někdo zaplatí, a jinak hladovějí… anebo si po hodování strčí prst do krku… ale anorexií netrpí, ani bulimií, u nich nejde o nedostatek sebedůvěry, je to přesně naopak. Dovedou velmi přesně odhadnout, co jim pomůže uspět, ať už v České republice nebo v cizině… Mladé holce nestačí, že je chytrá a mluví anglicky, musí k tomu ještě vypadat jak Kate Mossová… Představuju si, že po Praze běhá spousta takových holek, žijí doma ve stísněných bytech oprýskaných betonových věžáků, pokoj sdílejí s mladší sestrou a koupelnu s celou rodinou, nemají soukromí, nemají peníze, v šatníku jediné slušné šaty, postavu si opatrují jako cennou rostlinu, neboť vědí, že jejich vyhlídky do budoucna závisí na tom, aby vzhledem nedopadly jako jejich matky… Protože navzdory sametové revoluci anebo právě v jejím důsledku je v téhle zemi spousta takzvané „lesklé bídy“. Na první pohled se Praha jeví jako živé, prosperující město, jenže dobře se tam mají jen turisté, podnikatelé a podvodníci (pokud se vám podaří posledně dva jmenované stavy rozlišit) … dost lidí je na tom hůř než za komunistů, zvlášť pokud pracují v státním sektoru. Tak třeba Ludmilini rodiče: oba odborníci, její otec je patolog, matka hygienička, ale řekla mi, že po večerech doučují školní děti, aby si přivydělali, protože jejich pevné platy byly znehodnoceny inflací… Není divu, že lidé reagují s lehce unaveným cynismem, když se pochvalně zmíníte o sametové revoluci, „jistě, můžeme teď svobodně cestovat,“ řekla mi Ludmila, „ale nemůžeme si to dovolit.“ Leželi jsme v posteli, povídali jsme si po milování. Chtělo se mi spát, ale nepřipadalo mi zdvořilé hned ji vyšoupnout, a postel nebyla dost široká, abychom se v ní vyspali oba, sotva jsme se tam směstnali bok po boku… Britská rada mi zamluvila pokoj v malebném starém hostinci s výhledem na Karlův most, kde podél zábradlí jednatřicet světců gestikuluje jak zkamenělí bookmakeři… Usoudili patrně, že ocením historickou atmosféru, točité schodiště, hlavu ohrožující nízké veřeje dveří, stěny obložené tmavým dřevem a pokoje jak kabiny, zatímco já mám rád, když jsem na cestách, hotel jako Hilton nebo Hyatt – prostor, luxus… vanu, v které se dá pohodlně spočívat, sprchu tak prudkou, že vám div díry do kůže nevyvrtá… dobře zásobený minibar, výběr erotického videa v televizi… a postel dost velikou, aby se v ní dala provozovat devětašedesátka bez nebezpečí, že spadnete na zem nebo si narazíte palec o noční stolek. Tedy ne že bych se s Ludmilou o něco takového pokoušel, byla to jen docela základní šoustačka… žádný orální sex a použil jsem kondom, takže nic nehrozilo, ale… dost mechanický průběh… Nebyla to noc, na kterou se nezapomíná… Stejně bych ale od toho měl dát ruce pryč, zanechat dobrodružství na jednu noc při cestách do ciziny, zvlášť s holkami o generaci mladšími… Došlo k tomu částečně z nudy, částečně z galantnosti, kvůli tomu, jak jsem jí řekl: „Napadá mě ledacos,“ a ona si to vyložila po svém. Je to k smíchu, ale měl jsem dojem, že by se jí dotklo, kdybych po ní nevyjel, když se večer začalo připozdívat… kvůli tomuhle, a taky jsem z toho byl už celý umořený, jak mě vláčela po Praze… Každý o tomhle městě bájí, ale mně připadalo spíš jako zvlášť zdařilý historický skanzen, rojily se tu stejné davy lidí, jaké člověk potká v Disneylandu, turisté v sportovních botách a pytlovitých šortkách a tričkách… protože bylo pěkné počasí, ve střední Evropě nastalo jaro, zasáhla sem skoro vlna veder… a to byl další kámen úrazu, pořád mi bylo horko, vzal jsem si s sebou nevhodné oblečení, samá vlna, připadal jsem si ulepený a zpocený, především v špatně větraných restauracích, když jsem se ládoval gulášovou polévkou a pečenou husou s knedlíky nebo pro změnu hovězím vývarem s knedlíčky a pečenou vepřovou s kyselým zelím a knedlíky… potíž je v tom, že mi takováhle strava chutná, a jak jsem od přirozenosti chamtivý, tak toho sním moc… zvlášť takhle na cestách, kde chodím s kolegy do restaurace dvakrát denně, na oběd a na večeři, a pokaždé jsou to tři čtyři chody…

Možná se mi východní Evropa zamlouvala líp za komunistů, kdy tu nebylo k dostání tolik jídla a ani ničeho jiného, i pro cizince disponujícího tvrdou měnou… Člověk zažíval pocit povznášejícího zadostiučinění, když byl načas vystaven životu v strádání. Vzpomínám si, jak jsem se jednoho zimního odpoledne procházel po ulicích v Lodži, muselo to být někdy v sedmdesátých letech, a prožíval jsem zvláštní vzrušení při pohledu na celkovou, ničím nevylepšenou mizérii všeho kolem sebe, na ponuré, omšelé činžáky, na hromady zmrzlého špinavého sněhu v příkopech, na tramvaje nabité popelavými tvářemi cestujících, drnčící a skřípající na kolejnicích v zatáčkách, na řady beztvarých, bezvýrazných žen, čekajících stoicky ve frontách před obchody s prázdnými výlohami a holými policemi… to si pak člověk jinak vážil běžných, samozřejmě přijímaných, život zpříjemňujících věcí doma a s hlubokou vděčností myslel na britský pas a letenku spočívající bezpečně v náprsní kapse… tenhle vzrušující kontrast už patří minulosti…

Původně mě do Prahy pozval můj zdejší nakladatel u příležitosti českého vydání mé knihy Mysl jako stroj. Polichotilo mi asi, že považují práci starou deset let za hodnou překladu, řekl jsem si, že si zasluhují podpořit, a tak jsem pozvání přijal… nakladatel okamžitě požádal Britskou radu o finanční zabezpečení a tam souhlasili s podmínkou, že na univerzitě proslovím přednášku a povedu seminář, to jsem jim slíbil, a postupně se z toho vyvinul velmi bohatý program, k přednášce a semináři přibyly interview pro noviny, autogramiáda a dokonce tříminutový rozhovor v rámci zpravodajství veřejnoprávní televize… Z mého nakladatele, Miloše Palackého, jehož jsem předtím neznal, se vyklubal typický produkt nového postmarxistického podnikatelského kapitalismu, je to přívětivý, ale také mazaný chlápek, který si obstaral všechnu tuhle reklamu, aniž ho to stálo jedinou korunu krom toho, že mě jednou pozval na oběd (květáková polévka s knedlíčky, pečený kanec s knedlíky, ovocné knedlíky s knedlíky) … Podle jednoho českého spisovatele, s nímž jsem se seznámil, je Palacký známý tím, že neplatí honoráře v smluvené lhůtě, a neměl bych prý očekávat nic víc než skromnou zálohu, kterou jsem dostal při podpisu autorizace… Neuspokojilo mě ani seznámení s překladatelkou, dámou středních let, která nehovořila moc dobře anglicky a zřejmě postrádala jakoukoli vědeckou průpravu, nemohl jsem to však probrat s Palackým, protože jeho angličtina rovněž není na výši… kam se hne, tam ho doprovázejí dva svalnatci v tmavých oblecích a tmavých brýlích, kteří otvírají dveře a zadržují lidi, když kráčí z auta do domu… patrně mají za úkol chránit ho před útoky rozzuřených věřitelů… Brzy jsem pochopil, že se dávám zneužívat, ale vytrval jsem, předváděl jsem se v médiích i u knihkupců, proslovil jsem svou širokospektrální, často opakovanou, přehlednou přednášku o problémech vědomí v nabité posluchárně na Karlově univerzitě… Levinovo Objasnění disparity, Crickova Udivující hypotéza, Chalmersova Těžká otázka, Dennett, Searle, Minsky, Penrose, obvyklé sporné postavy, poté jsem lehce zpochybnil neurovědu jakožto novou frenologii, lehce jsem zpochybnil behaviourismus – „Jaké to bylo pro mě?“ je vždycky spolehlivě kvitováno zasmáním… a nakonec jsem vyzdvihl UI, doplněnou fenomenologií, konstruováním modelů jak emočních, tak kognitivních procesů, přičemž je třeba postupovat spíš zdola než shora… to bylo v pátek odpoledne… následovala recepce a knedlíková večeře… v sobotu dopoledne jsem vedl uzavřený seminář pro učitele katedry filozofie a psychologie o výzkumném programu našeho ústavu a potom mi předsedající profesor představil Ludmilu Lískovou, mladou asistentku z psychologie… Zbývající čas onoho dne byl v mém programu, vypracovaném Britskou radou, označen jako „volno – prohlídka města“ a Ludmila byla pověřena, aby mi dělala průvodkyni. Tou dobou bych se byl ze všeho nejradši sebral a nejbližším letadlem zamířil k domovu… jenže tu stála ta účinlivá, usměvavá, docela pěkná a neuvěřitelně štíhlá holka a podávala mi ruku… zdálo se kruté odmítnout její služby… přísahám, že jsem v té chvíli nezvažoval, co všechno ty služby třeba nezahrnují…

Ludmila dostala určitou částku peněz na výdaje, a tak mě ze všeho nejdřív zavedla do „typické české restaurace“ na typicky český oběd a po něm mě s plným žaludkem vláčela horkým odpolednem po staré Praze, z katedrály do hradu, z dalších chrámů do galerií, obdivoval jsem tuhle gotiku a tamto rokoko a také secesi, dokud Ludmila neprohlásila, že bychom se měli dřív navečeřet, protože má lístky do opery, na něco od Janáčka… „Vadilo by vám moc, kdybychom do opery nešli?“ zeptal jsem se jí. Zatvářila se ustaraně. „Nemáte rád opery?“ nadhodila. „Nesnáším je,“ řekl jsem. Skousla ret, jako bych pronesl něco rozverného a ona se tomu nechtěla zasmát. „A co byste rád dělal místo toho?“ zeptala se. „Napadá mě ledacos,“ odpověděl jsem s úsměvem… tedy bylo to myšleno jako úsměv, ale možná jí to přišlo jako vilný úšklebek, protože zrudla, a tím dostala má nevinná odpověď dvojí smysl… „Tak například,“ pokračoval jsem, abych rozptýlil to nedorozumění, „bychom se mohli uchýlit do chládku v některém pěkném baru a dát si tam pár ledově studených piv, a pak bychom třeba mohli zajít do klimatizovaného kina a po představení bych už možná měl chuť dát si někde lehkou večeři.“ A podle toho jsme se také zařídili. Našli jsme si bar, kde jazzový kytarista tiše drnkal v pozadí… a pak starý anglicky mluvený film Woodyho Allena s českými titulky… a pak malý vietnamský podnik, kde se podávalo jídlo bez povinných knedlíků… Při večeři a láhvi velice slušného maďarského ryzlinku mi Ludmila vyprávěla o své práci ve výzkumu, o týmovém projektu modelů simulujících procesy učení, o pokusech zabudovat do modelu akumulace znalostí na základě zkušeností, dialogu a imitace ostatních studentů, včetně osvojování pravidel, na základě takových dětských her jako „země, město, hora, řeka, zvíře, rostlina…“ připadalo mi to dost marné, vzniká u toho příliš mnoho variant, ale ze zdvořilosti jsem se vyjádřil povzbudivě… ona se samozřejmě kořila mému věhlasu, lichotila mi až na půdu, ale studijní přípravu měla zvládnutou, znala Mysl jako stroj natolik, že mohla citovat… a celou tu dobu jako by se nad naším rozhovorem vznášely bubliny z kreslených seriálů, znázorňující naše obapolné úvahy, jak večer skončí. „Chce se mnou spát?“ a „Očekává, že se s ní vyspím?“ Oficiální ujednání znělo, že mne doprovodí do hotelu a sama se pak taxíkem vrátí domů… Nadešla příjemně vlahá noc… Prošli jsme Václavským náměstím, zastavili se znovu u orloje, právě když odbíjela půlnoc, pohyblivé figurky, Turek, Boháč a Marnivost, všechny vrtěly hlavami na Smrt, která přitakávala „ano“… na Karlově mostě jsme zůstali stát a zahleděli se na osvětlený hrad nebo zámek nebo co to tam je na vysokém kopci nad městem, jako když se na nočním nebi zjeví fa ta morgána… Konečně jsem začal propadat kouzlu tohoto města, a tak mi přišlo patřičné napodobit ostatní dvojice, které se k sobě tiskly ve stírtech vrhaných jedenatřiceti sochami světců, objal jsem Ludmilu kolem pasu, podotkl, jak je štíhlý, a zauvažoval, jestli bych jej objal palci a ukazováčky, ona se zasmála a vyzvala mne, ať to zkusím… to sice nešlo, ale svíral jsem její mladé tělo v rukou, pevné, ohebné a hladké jako sotva vzrostlý stromek, přitáhl jsem ji k sobě a zvrátil jí hlavu v polibku… a jedno vedlo k druhému… Nemařila čas, hned jak jsme se ocitli v mém pokoji, shodila oblečení jak blesk, tedy ne že by toho měla na sobě mnoho – bavlněné šaty, kalhotky, podprsenku neměla, taky žádnou nepotřebovala, ňadra malá, až moc malá na můj vkus… pravý opak Carrie… jak to stálo na té reklamě, když jsem byl malý, už ani nevím, co inzerovala: „Ani málo, ani moc… ale právě akorát…“ Vklouzla pod deku a koukala, jak se svlékám, což mi vadilo… Připadal jsem si hrubý a povadlý a poskvrněný v porovnání s jejím hladkým bílým dříkem a údy… Zhasl jsem a odtáhl závěsy a otevřel okna údajně proto, že je v pokoji těžký vzduch, ale ve skutečnosti, abych zakryl rozpaky a nedostatek viditelné vášně… v dané situaci jsem pak obstál… ale nemohl bych odpřísáhnout, že orgasmus jen nepředstírala…

Ne, rozhodně to nebyl akt hodný zapamatování… všechno proběhlo příliš lehce… Kdyby k tomu došlo v sedmdesátých letech, napadlo by mě možná, že je to léčka, že se tu někde ve dřevě skrývá štěnice a kamera, aby mě pak mohli vydírat a získat za špiona… Ačkoli jistá kompenzace nakonec přišla na přetřes… během dne jsem se neopatrně zmínil o konferenci, kterou pořádáme na konci května, a když se Ludmila oblékala, že se vrátí domů, zeptala se, jestli by tam nemohla přednést referát, protože pak by mohla požádat Britskou radu o grant na cestu… Odpověděl jsem, že počet přihlášených příspěvků už je uzavřen (to je lež), ale že by snad mohla nabídnout doplňkový plakát… něco jsem jí navrhnout musel, když jsem ji právě voklátil… na to jí Britská rada ale žádný grant nedá… aspoň doufám… (záznam končí)

_____

/ 24 /

NEDĚLE 6. DUBNA. Právě jsem se vrátila od Podkov, poté, co jsem vysadila děti Messengerových u vily na Pittomsvilských lukách. Když jsme seděli u oběda, zavolal Ralph z amsterodamského letiště, že zmeškal spoj do Bristolu a letí místo toho do Birminghamu, takže ho tam Carrie musí vyzvednout. Nabídla jsem se, že odvezu děti domů, abych Carrii ušetřila cestu, a ona vděčně přijala. Jsem ráda, že jsem pro změnu měla příležitost zase prokázat službu já jí.

Nečekaně jsme tedy všichni z Podkov odjížděli dřív, a to byla škoda, protože bylo nádherné počasí, udělalo se tak teplo, že se dalo sedět na terase. Teď je šest hodin a venku pořád světlo. O víkendu se posunul čas, ale já byla tak zaneprázdněná, že jsem si toho ani nevšimla a nezaradovala jsem se, že je večer déle vidět. Ohledně Martina jsem teď už klidnější. Pomohlo mi, že jsem si o tom mohla s někým pohovořit, a Carrie mne vyslechla s pochopením, i když její radu, abych si našla dalšího muže, provází jistá ironie, jelikož jediný, kdo o mne momentálně jeví zájem, je její manžel.

Odhalení o Martinovi způsobilo krom jiného, že je od nynějška s konečnou platností „pryč“. Nadále už neutkvívá jako neviditelné jsoucno na hranicích mého vědomí. Necítím nutkání vyvolat si jeho ducha, abych ho obvinila a zahrnula výčitkami. Ani si vážně nepřeji, aby se škvařil v očistci, a tím méně v pekle. Neumím si představit, že někde přetrvává, a jelikož se ukázalo, že to byl podvodník, jeho pravá osobnost mi zůstane neznámá. Z jistého hlediska jsem ráda, že jsem pravdu odhalila zde, a ne doma, mezi dětmi a přáteli. Až se vrátím do Londýna, bude se zdát přirozené, že jsem pro něho přestala truchlit a že už o něm nemluvím.

PONDĚLÍ 7. DUBNA. Jaro už je s konečnou platností tady. I dnes je krásně, slunce mě vysloveně hřálo do zad, když jsem kráčela po kampusu. Všechno viditelně pučí. Sakury kolem knihovny růžově rozkvetly, na schodech sedí studenti, vyhřívají se na sluníčku, do půl těla vysvlečení, flirtují mezi sebou, líbají se a drží se za ruce, bezmocně v područí rituálů jara.

Sexuální instinkt, to je taky pěkný hlavolam, jak obrovsky širokou škálu emocí vyvolává! Na jedné straně extáze, na druhé hrůza. V novinách, které jsem si četla u kávy v profesorském klubu, byl děsivý článek o znásilnění gangem mladistvých – došlo k tomu už loni v září, ale případ se dostal před soud až teď. Rakušanka, která přijela do Londýna jako turistka, se dala do řeči s partou kluků ve věku od čtrnácti (čtrnácti!) do sedmnácti let, zdáli se jí sympatičtí, tak se s nimi vydala na procházku. Což od ní bylo možná poněkud prostoduché, ale viděla v nich patrně ještě děti (té ženě je dvaatřicet let, stálo v novinách), a jako cizinka patrně nerozuměla dobře jejich hovoru a nevyložila si správně projevy jejich gestikulace, hlasové modulace, výrazů na tváři atd., protože se jistě pošťuchovali a mrkali na sebe, vyměňovali si pohledy a úšklebky, tlumené komentáře. Dovedli ji na nějaké zastrčené místo, kde z ní servali oblečení a znásilnili ji, „opakovaně“, jak se praví v té reportáži, a pak ji nahou hodili do stoky, ačkoli je prosila, aby to nedělali, říkala jim, že neumí plavat – tím si patrně zachránila život, protože plavat uměla a vydrápala se ven z vody na druhém břehu. Měla jsem ji v duchu před očima, jak vzlyká a třese se zimou, potlučená, krvácející, oblepená blátem a slizem, klopýtá po pěšině, dokud nenarazila na někoho, kdo jí pomohl. Zaujalo mne, jak překonala ten děsivý zážitek: vypověděla, že se snažila „co nejvíc odpoutat mysl od těla“. Ráda bych věděla, co by tomu řekl Ralph Messenger. Mně to připadá jako pádný argument pro dualismus.

Jasper Richmond se objevil v profesorském klubu, když jsem tam seděla, a vedle něho vrátný s vozíkem naloženým kartony s lahvemi vína a krabicemi se sklenicemi na dnešní večerní recepci. Profesorka Robyn Penroseová z Walsallovy univerzity tady má pronést každoroční přednášku, kterou k uctění památky H. H. Crosbieho pořádá nadace založená vdovou po nějakém bývalém profesorovi. Byla jsem pozvaná na recepci i na pozdější večeři. Přednáška nese název „Zpochybnění subjektu“. „Bojím se, že to bude dost náročné,“ pravil Jasper. „Samá hantýrka. Patří k lidem vysazeným na teorii.“ „Proč jste pozvali právě ji?“ zeptala jsem se. „Můj nápad to nebyl,“ odpověděl. „Ale někteří z mladších kolegů o ni velmi stojí.“ Odhalil zuby ve výmluvném úšklebku. „Myslím o její řečnický projev. Ačkoli pohledná žena je to prý rovněž.“

V novinách jsou samé volby. Labouristé si podle průzkumů veřejného mínění zachovávají vedení svými stálými 21%, vypadá to, že 1. května všechny převálcují. Zjišťuji, že je pozdě na to, abych se zaregistrovala k volbě poštou, a jelikož se volby konají ve čtvrtek, kdy učím, vypadá to, že se voličského práva vzdám. Teoreticky bych sice mohla za dopoledne dojet do Londýna a zpět, ale bylo by to hrozně únavné, a upřímně řečeno, chybí mi dostatečně silná motivace, abych vynaložila tu námahu.

Labouristy volím od studentských let, kdy všichni známí automaticky podporovali levici, avšak mé nadšení i přesvědčení se během času dost vytrácelo. Kdyby mi byl Martin nezabránil zběhnout od praporu, byla bych možná přešla k SDP, kterou on posměšně charakterizoval jako „stranu pro lidi, co nemají rádi politiku“. Připadá mi, že dnešní „Nová Labour Party“ se od SDP nijak neliší, což mi vyhovuje, ale můj obvod už zastupuje labouristický poslanec, a aby vyhráli i tentokrát, na to nepotřebují můj hlas. I tatínek, který celý život volil konzervativce (krom roku 1945), mluví o tom, že tentokrát podpoří liberální demokraty, anebo se aspoň hlasování zdrží. Vězte, že kdyby v Southwoldu převládli labouristé, svět by opravdu spěl k svému konci.

ÚTERÝ 8. DUBNA. Ukázalo se, že „subjekt“ v názvu přednášky profesorky Penroseové je mnohočetná slovní hříčka, zahrnující subjekt ve smyslu aktivního jedince, subjekt jako podmět ve větě, subjekt jako poddaný politického státu a subjekt jako obor anglické literatury na univerzitě. Pokud jsem to správně pochopila, přednášející zastávala názor, že „subjekt“ ve všech zmíněných souvislostech je cosi špatného, že existuje jakási souvztažnost mezi privilegovaným „ego“ v klasické psychoanalýze, fetišizací formální správnosti v tradiční gramatice, vykořisťováním a utlačováním poddaných ras kolonialisty a zásadou literárního kánonu: všechny tyto jevy jsou represivní, tyranské a falocentrické a musí se dekonstruovat… Byl to svým způsobem oslňující výkon, žonglovat se všemi těmito pojmy nad hlavami posluchačů jako míči, zvlášť když to předvádí vysoká, pěkná mladší žena v elegantním černém sametovém kalhotovém kostýmu, zářivě rudé vlasy vyčesané vzhůru a upevněné stříbrným hřebenem, a s dlouhými stříbrnými náušnicemi, které se jí houpají a jiskří, když přejíždí posluchače sebejistým pohledem. Bylo mi však teskno z těch uchvácených mladých lidí mezi posluchači, že se jim dostává tak vyprahlého, neplodného poselství. Kde tady zůstala rozkoš z četby? Kde osobní objevování, rozvoj vlastní individuality? Ale přednáška žádnou vlastní individualitu nepřipouštěla, představa něčeho takového je údajně založená na nepochopení nebo nevědomosti (nebo nesmyslnosti?) subjektivity. Individualita je konstruována, dekonstruována a stále znovu konstruována v proudu symbolů, do něhož je vrhána tím, jak si osvojuje řeč. (Doufám, že jsem to pochopila správně, dělala jsem si poznámky.) Metafora s tím proudem mi připomněla nebohou Rakušanku, kterou hodili do kanálu ti darebáci poté, co ji znásilnili, a říkala jsem si, že by ji sotva utěšilo, kdyby věděla, že její zážitek zavinila v jakési obskurní a nepřímé souvislosti povinná školní četba ze Shakespeara… V závěru přednášky se profesorka Penroseová uchýlila k analogiím ze světa počítačů. Systém Windows, který umožňuje hravě přecházet mezi různými zároveň spuštěnými programy, posloužil jako metafora rozložené individuality. Napadlo mne, jak jsem tohle poslouchala, že tu vyvstává zvláštní paralela mezi tím, co říká ona a Ralph Messenger. Oba popírají, že individuum má jakoukoli zafixovanou identitu, jakékoli své „centrum“. Ralph tvrdí, že je to fikce, kterou jsme si vymysleli; profesorka Penroseová říká, že nám ji zkonstruuje kultura. Hrozím se toho, jak blízko má v tomto bodě k sobě vrcholné teoretické myšlení vědecké a humanitní.

Seděla jsem vedle profesorky Penroseové u večeře (jídlo v soukromé jídelně administrativní budovy bylo dost hrozné) a zjistila jsem, že je mnohem sympatičtější, než jsem předpokládala. A nemyslím, že tento dojem vznikl na základě toho, že četla některé mé romány a inteligentně o nich hovořila. Má čtyřletou dceru, o jejímž otci se nezmiňuje, a tíživě na ni doléhá problém, jak technicky zvládnout povinnosti samostatné matky a šéfky Ústavu komunikačních studií a kulturologie na Walsallu. Je to jedna z těch nových univerzit (těžko si představit, že i Gloucester bylo kdysi možno tak označit, všechny zdejší budovy se zdají tak omšelé a oprýskané zvenčí a odřené a opotřebované zevnitř), které vznikly z někdejších polytechnik. Robyn Penroseová tam byla dosazena před několika lety s tím, co charakterizovala jako „poslání navýšit jejich kvalitativní předpoklady ve výuce a výzkumu“. Používá tuto manažerskou hantýrku se stejnou suverenitou, jakou prokazuje v literární teorii. Získala jsem dojem, že mává bičem nad houfem reptajících, neochotných, většinou postarších mužů, které žene k vyšší a vyšší produktivitě po způsobu dřívějších předáků v továrně. Zdálo se však, že ji víc zajímají dětské nemoci a rodové stereotypy, jak se prosazují v mateřských školkách, o nichž si povídala s Annabellou Riverdaleovou, která u večeře seděla proti ní. Mezi jejími literárními teoriemi a profesionální praxí vládnou zřejmě značné protiklady, a to platí i pro její osobní život. Pravděpodobně se jí však stálost v povaze jeví jako překonaný pojem.

Marianna Richmondová mne zastavila na recepci po přednášce a požádala mne, abych si za pět liber koupila vstupenku na závody kachniček v Bourtonu: výtěžek připadne charitativní organizaci, která má něco společného s Oliverem. Je to jakási propracovanější verze závodu větviček v Medvídkovi Pú. Z mostu se hodí do řeky spousta očíslovaných plastikových kachniček, a kterou proud zanese nejdřív do cíle, vyhrává cenu tomu divákovi, jenž má vstupenku se stejným číslem. Je to zřejmě zábavnější než obyčejná tombola a vyplázla jsem Marianně tu pětku docela ochotně. Vyměnily jsme si dojmy z přednášky, a když jsem podotkla: „Škoda, že tu nebyl Ralph Messenger, to by mě zajímalo, co by o tom soudil,“ tázavě se na mě zahleděla, jako bych napověděla, že se známe lépe, než tušila. Nemá ovšem potuchy, že je mi známo, jakou „hru“ spolu hráli – a rovněž doufám neví, že mezitím jsem jeho pozornost zaujala já. Byli tam i Gloverovi, a ti nedokážou mluvit o ničem jiném než o volbách. Když to teď vypadá, že Blair spolehlivě vyhraje, vyjadřuje se Laetitia milostivěji o Nové Labour Party, aby se vmanévrovala do pozice, kde se bude moci kochat vítězstvím. Hodlají uspořádat povolební večírek a na ten mám od nich slíbené pozvání.

STŘEDA 9. DUBNA. Ralph Messenger mě dnes dopoledne zavolal – pracovala jsem doma. „Vy si nekontrolujete e-mail?“ zeptal se. „Kouknu se vždycky obden,“ odpověděla jsem. Zařval smíchy. „Většina mých kolegů si ho otevře každých dvacet minut,“ řekl. „Poslal jsem vám včera zprávu.“ „Nezlobte se, hned to napravím,“ omlouvala jsem se. „Ne, nenamáhejte se,“ řekl. „Žádal jsem vás jen, abychom spolu dnes poobědvali. Chci vás poprosit o laskavost.“ „O jakou laskavost jde?“ zeptala jsem se ostražitě. „Není to nic, co by vás pobouřilo,“ ujistil mě.

Po chvilkovém váhání jsem souhlasila. Zdálo se mi, že odmítnout by bylo přehnané gesto. Uplynulo už dost času od toho dne, kdy mě sváděl, a já jsem se vyjádřila dost jasně tenkrát i v naší následující e-mailové korespondenci. Mezi námi je v tomhle jasno, a není tedy důvod, proč bychom nemohli opět navázat přátelské styky. „Profesorská jídelna nebo hospoda?“ zeptal se a já rozvážně zvolila první možnost.

POZDĚJI. Škoda že jsem si vybrala profesorskou jídelnu. Krom jídla to ale byl příjemný a zajímavý oběd. Ralph vykládal velice zábavně o nadmíru syté české kuchyni, ale podle něho jsou to jídla když už zdraví škodlivá, tak aspoň chutná. Ukázalo se, že ta laskavost, o kterou mne chce požádat, spočívá v mé účasti na konferenci, pořádané jeho ústavem na konci semestru. Je to pravidelně se opakující mezinárodní akce na téma „Mysl a myšlení“, přezdívaná účastníky „My-My“, a Ralph ji charakterizuje jako putovní cirkus, který každé léto vztyčí šapitó někde jinde, a letos je na řadě Gloucester.

„Není to striktně akademická konference, kde se shromáždí specialisté jednoho oboru, aby si spolu pěkně popovídali,“ řekl. „Je to otevřeně interdisciplinární záležitost, objeví se tam i okrajové zjevy, lidé různě pošahaní právě tak jako uznávané autority kognitivní vědy. Myslím, že by vás to mohlo zajímat.“

Očividně panuje zvyk, že se na závěr konference svěří někomu takzvané „poslední slovo“, jímž se mají shrnout celkové dojmy, a Ralph chtěl, abych se toho ujala já. Polichotilo mi to, ale namítla jsem, že k tomu nemám odbornou průpravu a že polovině těch referátů asi nebudu rozumět.

„Na tom nesejde,“ odpověděl. „Poslední slovo má zprostředkovat názor, jaký na konferenci nezazněl. Loni ho například přednesl buddhistický mnich. Jindy to byl zoolog. Literární příspěvek jsme ještě neměli.“

„V tom vidím rozhodně závažné opomenutí u konference o myšlení,“ řekla jsem, „ale proč nepozvete někoho v nesporném akademickém postavení, jako třeba Robyn Penroseovou?“ Vylíčila jsem mu její přednášku.

„Takové lidi nesnáším,“ prohlásil, „všechny ty postmodernisty nebo poststrukturalisty nebo jak si říkají. Poslední dobou infiltrovali do My-My a jsou s nimi jen potíže.“ Překvapilo mne, že se k nim staví tak odmítavě, a zeptala jsem se proč. „Protože se oni staví v podstatě odmítavě k vědě. Zmocnili se některých myšlenek moderní vědy, aniž se s nimi pořádně obeznámili, a předvádějí je jak karetní triky. Usoudili, že Heisenbergův Princip nejistoty a Schrödingerova Kočka a Godelův Theorém je opravňují tvrdit, že vědecké důkazy neexistují a že vědecká interpretace světa je pouze jednou z možných, stejně hodnotných variant.“

„Cožpak to tak není?“ nadhodila jsem, jen abych ho provokovala.

„Ovšemže ne,“ odpověděl. „Vysvětlující mohutnost vědy se podstatně liší od řekněme animismu, zarathustriánství nebo astrologie.“

„V tom jsem s vámi zajedno,“ pravila jsem, „ovšem uvedené příklady jsou poněkud extrémní.“

„Zvolte si příklady podle vlastního uvážení,“ vyzval mě a vyzývavě zvedl bradu. Já si nemohla honem na nic vzpomenout. „Od dob osvícenství,“ začal vykládat jak v posluchárně, „věda prokázala, že je jedinou pravou podobou poznání. Tím nastaly problémy jejím rivalům – buď ji museli vzít na palubu, tedy sami přijmout vědecký charakter a riskovat, že se tak odhalí neexistence základů, na nichž staví své koncepce – jako třeba teologie – nebo strčit hlavu do písku a dělat, že věda nikdy nenastala – jako fundamentalistická náboženství. Postmodernisté, o nichž byla řeč, hájí v posledních zákopech své disciplíny: prohlašují, že všichni jsme na jedné lodi včetně vědců – že žádné základy ani písek nejsou. Jenže to není pravda. Věda je skutečná. Změnila podmínky života lidí víc než všechna předchozí tisíciletí našeho vývoje dohromady. Pomyslete třeba na medicínu. Ještě před dvěma sty lety pouštěli doktoři lidem žilou při všech onemocněních, co je jich pod sluncem. Kdybyste měla rakovinu, šla byste k postmodernímu onkologovi, zastávajícímu názor, že reflexologie a aromaterapie je stejně účinná jako chirurgie nebo chemoterapie?“

„Nešla, když to postavíte takhle,“ odpověděla jsem. „Ale cožpak nejsou celé oblasti lidských zkušeností, kde vědecké metody nepůsobí?“

„Myslíte qualia?“

„Asi ano,“ řekla jsem. „Měla jsem na mysli prožitky štěstí, neštěstí. Posvátné pocity. Lásku.“

„To je ovšem velký nevyřešený problém,“ odpověděl. „Jak propojit stavy mozku, které lze pozorovat, se stavy myšlení, které lze dosud pouze vylíčit. Vědci ale musí věřit, že k řešení lze dospět. K tomu je tady náš ústav.“

Zeptala jsem se, zdali podle jeho názoru se někdo jako Einstein jednoho krásného dne probudí s nápadem jako relativita a vyřeší tím rázem problém s vědomím.

„Po pravdě řečeno si to nemyslím. Jeví se mi pravděpodobnější, že tenhle problém vyřeší spíš počítač než člověk. Otázkou zůstává, jestli poznáme, až se to stane.“

ČTVRTEK 10. DUBNA. Dnes jsme měli dobrý seminář. Saul Goldman přečetl kapitolu ze svého románu, kde hrdina zavede otce poprvé do baru pro gaye. Ohromně legrační. Ale nejlepší na tom semináři z mého hlediska bylo, že se ho zúčastnila Sandra Pickeringová. Na minulých dvou sezeních chyběla – po našem střetnutí minulý týden – a já už jsem se začínala bát, že propadla depresi nebo trucuje nebo ze školy vůbec odešla a že kolem toho bude nějaký rozruch a celá záležitost vyjde najevo. Dnes se však znovu ukázala – a nejen to, ale přispěla i párkrát inteligentně do diskuse. Kovový cvoček v jazyce se jí třepotal a svítil v ústech, kdykoli promluvila. V hlavě se mi vyrojilo pár nápadů týkajících se jeho možného využití při sexu, ale byly zaměřeny spíš satiricky než žárlivě. Nepodléhám už bouřlivé touze vyškrábat jí oči.

I jinak se všecko zdá směřovat ke klidu. Ralph se choval ve středu zcela vzorně, takže nemám důvod váhat, proč bych k Podkovám nemohla v neděli přijet na oběd. Odpoledne se všichni pojedeme podívat na kachničkové závody Marianny Richniondové v Bourtonu. A já sama se chystám podniknout zítra vlastní výlet. Když se teď ustálilo pěkné počasí a dny se dlouží, usoudila jsem, že bych měla častěji vypadnout z kampusu a prozkoumat některé z mnoha zajímavých lokalit tady v okolí. Četla jsem si tu nově uspořádaný soubor dopisů Henryho Jamese a zvlášť mne zaujal list, který poslal Charlesi Eliotu Nortonovi na jaře roku 1870 z Malvernu, tedy nedaleko odtud. Odebral se tam na zotavenou po delším pobytu ve Florencii (to bylo za jeho roční „velké cesty“ po Evropě, kterou mu financoval otec). Mou pozornost upoutala tato pasáž:

Kdyby mi včerejšího dne na mysli vytanula Florencie, možná by mne i jal soucit. Kráčel jsem krajem k starobylému městu Ledbury, hodinu vzdálenému, přes svahy bohaté zvěří, & grošovanými alejemi na panství Eastnor (patří hraběti Somersovi), rozlehlé to & skvostné sídlo, stejně zcela nečinné & nádherné & zanedbané jako kterékoli v Itálii. A v Ledbury jsem zhlédl vznešený starý kostel (se samostatnou campanillou) & u něj hřbitov tak bohatý starobylým kouzlem, tak šťastně umístěný a do všech detailů řešený, že mi (v tu chvíli) připadal – což se mi často stává – jako jedna z nejúchvatnějších pamětihodností, co jsem v Evropě zřel.

Kostel se samostatnou kampanilou, to zní tak malebně a neanglicky: jsem na něj velice zvědavá, a proto se tam zítra vydám. Kéž se zachoval tak, jak jej spatřil James!

PÁTEK 11. DUBNA. Včera se mi přihodilo cosi velmi zvláštního. Sotva jsem usoudila, že se můj život ustálil do všedního, nevzrušujícího průběhu, došlo k události, která všechno znovu znejisťuje a vzbuzuje ve mně pochyby, jestli vůbec kdy je lidské chování takové, jak se na pohled jeví. Ironií osudu se stalo, že to, co začalo jako pouť k uctění Jamesovy památky, vyústilo ve výjev přímo jakoby vystřižený z některého jeho románu. Zapíši jej tedy s „pádností přesného popisu“, jak by to sám velký Mistr schválil.

Autem se do Ledbury dostanete snadno: stačí se držet na A438 od 9. odbočky na M5. Zahlédla jsem velkolepé normanské opatství, jak jsem projížděla Tewekesbury, a rozhodla se, že se tu zastavím a prohlédnu si je na zpáteční cestě. Odtud vede přímá silnice otevřenou zvlněnou krajinou (ne tak žírnou a obdělávanou jako Cotswolds), která vás za jistý čas vyvede po dlouhém svahu jako po rampě do centra Ledbury. Ve zdejším kraji převládá černobílá architektura a v Ledbury mají některé její pěkné ukázky na High Street – zvlášť tržnice je krásně členěná tudorská stavba, jejíž klenba jako by spočívala na dřevěných sloupech, a tudorský hostinec U perutí má podivuhodnou nepravidelnou fasádu: pomyslela jsem si, že by se tam asi dalo poobědvat. Zastavila jsem se v informačním středisku a zásobila se turistickými průvodci po městě. Ukázalo se, že je s literaturou spjato mnohem víc a podstatněji než krátkou návštěvou Henryho Jamese (ta v turistické literatuře ani nebyla podchycena). Panuje domněnka, že se v Ledbury narodil John Langland. O Johnu Masefieldovi se to ví určitě, a žil zde, dokud neutekl na moře. Elizabeth Barrettová vyrůstala poblíž, ve zvláštním domě s tureckými minarety (byl už želbohu zbořen, avšak dochovaly se fotografie), a přímo proti zmíněné tržnici stojí ohavný viktoriánský cihlový institut, jehož věž s hodinami nese její jméno. Na plaketě zasazené do zdi je zaznamenáno, že jej slavnostně otevřel sir Rider Haggard v roce 1898.

Tohle všechno mne velice upoutalo. Obrazně řečeno jsem radostí jásala. Miluji pocit, že jsem ve spojení s velkými i ne tak velkými spisovateli z dob minulých, že kráčím tam, kde kráčívali oni, a vidím, co kdysi vídali. Hodně mých londýnských přátel se pošklebuje využívání tradic turistickým průmyslem, já však cítím velkou vděčnost za to, že se tolik peněz a úsilí věnuje zachování tkáně minulosti. Tak třeba přístupová cesta k farnímu kostelu musela vypadat, když sem kdysi James zašel, stejně jako teď přede mnou – možná nebyla tenkrát tak pečlivě upravená a nepochybně se ve vzduchu vznášel pach – ale v podstatě byla ta cesta uchráněna modernizace. Když vystupujete z High Street po kočičích hlavách jejími zákruty, lemovanými hustě z obou stran černobílými domky, spatříte vysoko nad jejich střechami věž kostela svatého Michaela a Všech svatých, jejíž „zlatá korouhev přehlíží půl hrabství“, jak napsal Masefield (podle turistického průvodce – já Masefielda nazpaměť tak neumím). Jamesův výraz kampanila mne zmátl: představovala jsem si věž ve stylu italské renesance, podobnou té v Sieně, jen menší, ale je to ovšem kostelní věž původně z normanského údobí, jejíž horní část byla v osmnáctém století přistavěna. Stojí však skutečně mimo hlavní kostel, jak píše James, na trávě mezi omšelými náhrobními kameny, a pokud si vzpomínám, jinde v Anglii jsem nic podobného neviděla. Kostel sám je pozoruhodný z historického i architektonického hlediska. Velká dřevěná kostelní vrata jsou podobaná střelbou po bitvě u Ledbury (co to bylo za boje, o tom v průvodcích nic nestojí) a nad velkým východním oknem je malé okénko s červeným sklem, údajně tam zasazené v šestnáctém století náhradou za věčné světlo, protestantskými reformisty zavrhované (musím o tom povědět tatínkovi, rád se kochá takovýmihle zprávičkami).

Poté, co jsem si důkladně prohlédla kostel a pomalu se prošla mezi náhrobky a pročetla jejich nápisy, sestupovala jsem po cestě do města nanejvýš spokojena se svým výletem a s chutí poobědvat. Hostinec U perutí se ukázal jako dobrá volba. V některých hostincích může mít žena bez doprovodu tísnivý pocit, jako kdyby se zašla najíst do baru, ale tady to spíš připomínalo prostornou domácky laděnou restauraci. Celé přízemí bylo zpřístupněné, zdi zbourány, ale silné vertikální trámy tam zůstaly zachovány jako sloupy, čímž vznikl nepravidelně členěný prostor, s arkýři a výklenky. Ve velkém otevřeném krbu doutnala polena a na každém stole stála vázička s jarními květinami – pevné stoly byly z neleštěného dřeva a u nich windsorská křesílka. Na tabulích nad dlouhým barovým pultem se nabízelo lákavé a dobrodružně vyhlížející menu. Objednala jsem si italské těstoviny s pepřovými garnáty a bylinkovou omáčkou s česnekem, k tomu rajská jablíčka na slunci dozrálá, a vyhradila jsem si možnost doobjednat potom jako moučník pomerančový lanýžový nákyp, zalitý Grand Marnierem. Usměvavá mateřská číšnice si zapsala má přání, k nimž jsem připojila ještě sklenici zde nalévaného chardonnay. Nad prvním chodem, když mi ho přinesli, se sbíhaly sliny, jak odpovídalo příslibu z menu. Pomyslela jsem si, že mám neuvěřitelné štěstí.

A pak se to přihodilo. Dojedla jsem nudle s garnáty, číšnice mi odebrala talíř a přijala objednávku na moučník. Dopila jsem víno, se spokojeným povzdechem jsem se pohodlně opřela v křesílku dozadu a namátkou jsem se rozhlédla kolem sebe. V arkýři s útulně vyčalouněnými sedadly na protější straně místnosti byl stůl, na němž při mém příchodu stála kartička s nápisem „rezervováno“, nyní obsazen – a to Carrii Messengerovou a Nicolasem Beckem.

Moje první reakce: to je milé překvapení, potkat šťastnou náhodou v tomto příjemném podniku přátele. Zároveň mne napadlo, proč tu asi jsou (mozek zapracuje v podobných situacích s podivuhodnou rychlostí): uvědomila jsem si, jak se mi Carrie při mé první návštěvě ve vile na Pittomsvillských lukách zmínila, že jí Nicolas Beck pomáhá vybírat starožitný nábytek a vozí ji na aukce a po starožitnictvích v okolí. Nepochybně se dnes vypravili za nějakým takovým cílem.

Vzápětí mě napadlo přejít k nim a pozdravit se s nimi, možná i na chvíli si přisednout a podělit se o svůj objev týkající se kouzelného ledburského kostela a věže. Nepochybně o nich vědí, ale sotva znají souvislost s Henry Jamesem, a já jsem dychtila udělat na ně dojem tímto drobítkem znalostí, jak to mezi kulturně zběhlými přáteli bývá. Ale právě jak jsem se chystala povstat, vzal Nicolas Beck Carrii za ruku, naklonil se k ní přes roh stolu a políbil ji přímo na rty.

Byl to milenecký polibek. To mi bylo okamžitě jasné. Můj mozek akceleroval, jako když zabere turbo (tohle je patrně důsledek mých hovorů s Ralphem, že jsem pro své myšlenkové procesy začala používat technické pojmy), snímal možnosti, skenoval pravděpodobnosti, řešil kontradikce, revidoval předpoklady, redukoval vývody. Nepochybný závěr pak zněl, že Nicolas Beck ani nežije v celibátu, ani není homosexuál, jak mi Jasper Richmond důvěrně sdělil, a že Carrie nezachovává Ralphovi věrnost o nic víc než on jí.

Co si v takové situaci počít?

Byla bych se nejraději okamžitě vytratila, než mne postřehnou. Podaří se mi ale přivolat číšnici, odřeknout pudink a zaplatit, aniž na sebe upoutám pozornost? Zatímco jsem váhala, Carrie, která jemně odpoutala své klenuté rty od Nicolasových, ale na chvíli setrvala obličejem těsně u jeho, se nyní odvrátila, opřela se dozadu a se spokojeným něhyplným úsměvem dosud utkvívajícím na tváři přelétla pohledem restaurační místnost. Její úsměv rázem zmizel, jako když se zhasne světlo, neboť zahlédla, že na ni zírám z druhé strany sálu.

Ach, byla to scéna jak vystřižená z románu Vyslanci, kde Lambert Strether v jedné hospodě u řeky za Paříží objeví v zprvu jakoby anonymní milenecké dvojici Chada Newsoma s madame de Vionet, a pochopí, že jejich vztah, který doposud považoval za platonické přátelství a všude to tvrdil, je přece jen tajný sexuální poměr. Stejná nevůle a zmatek zavládly i nyní na obou stranách, rychle ovšem zastřené společenskou zběhlostí a obratnou improvizací. Carrie se téměř ihned opět usmívala, ačkoli tenhle úsměv mně určený byl docela jiný a očividně nucený, jak předstírala překvapení a radost a kývala na mne, ať k nim přijdu. Já jí kynula a usmívala se s rovněž zřejmou nuceností, jak tenkrát u té řeky Strether, jenž „uvedl klobouk a hůl do činnosti“. Nicolas mezitím obrátil pronikavý pohled ke mně a Carrie k němu cosi pronesla. Abych ušetřila jeho a sebe rozpaků, sklonila jsem hlavu a jakoby zašátrala pod židlí po kabelce. Pak jsem vstala a zamířila k jejich stolu, přičemž jsem kladla jednu nohu před druhou stejně pečlivě jako modelky na molu při módní přehlídce.

Než jsem k nim dospěla, Nicolas se vzpamatoval. Vstal, zdvořile mne pozdravil a nabídl mi místo. Carrie a já jsme se políbily na obě tváře – což bylo zvláštní, protože jsme tak dosud nečinily, ale jednaly jsme jakoby instinktivně ve vzájemné shodě, a jak se snažím našemu počínání porozumět, zdá se mi, že toto gesto mělo zneškodnit erotický náboj polibku, jehož jsem krátce předtím byla svědkem: zařadit jej jaksi do čistě společenského kodexu, jako bychom patřili k těm teatrálním typům, co si kdykoliv a kdekoliv padají do náručí.

Následující scénu jsme schopně odehráli, předstírali jsme radostný údiv nad náhodou, která nás svedla v tomto malebném městě. Zeptala jsem se, zdali sledují nějakou slibnou stopu v pátrání po starožitnostech, Carrie na to okamžitě navázala a popsala mi přesně prádelník, jaký shání, a já jsem nadšeně blábolila o kostelu a přispěla svou příhodičkou o Henry Jamesovi. Naštěstí se naše trápení neprotahovalo tak dlouho jako u Jamesových postav z Vyslanců, které byly nuceny spolu ve falešné družnosti povečeřet, a pak se společně vrátit vlakem do Paříže, aby Stretherovi přátelé zachovali zdání, že si pouze vyjeli na výlet, když zřejmě měli v úmyslu strávit v nějakém venkovském hnízdečku lásky noc. Jestli si Carrie s Nicolasem Beckem zamluvili na odpoledne U perutí pokoj, to nemám ponětí a nesetrvala jsem tam, abych si to zjistila. Jakmile jim číšnice přinesla první chod, chtěla jsem se vrátit k svému stolu, avšak Carrie naléhala, ať si sním pudink u nich. Kávu jsem však odmítla a rozloučila jsem se, hned jak to při zachování slušnosti bylo možné. Pospíchala jsem k autu a vypadla z Ledbury tak rychle, jak se kola stačila točit. Jela jsem přímo domů, úplně mi vypadlo z hlavy, že jsem si chtěla prohlédnout ještě opatství v Tewkesbury, znovu a znovu jsem si v duchu přehrávala výjev v restauraci a občas jsem se tomu dost hystericky zahihňala.

Protože na tom, co jsem neúmyslně odhalila, bylo i něco komického, nejen šokujícího. Cizoložství, jak je známo, lze v literatuře pojednat jak v komedii, tak v tragédii, od Feydeauovy frašky na jednom konci škály až k Anně Kareninové na druhém, a totéž platí i v životě, záleží na okolnostech a hledisku pozorovatele. Sama jsem rozhodně neshledávala nic zábavného na Martinově nevěře se Sandrou Pickeringovou. Zato představa, že Ralphu Messengerovi, právě jemu, nasazuje parohy Nicolas Beck, právě on, byla neodolatelně komická. Uvažovala jsem, jestli Beck sám úmyslně nerozšířil fámu, že je celibátní homosexuál. To je přece báječné alibi – stejně účinné jako Hornerova údajná impotence ve Wycherleyově hře Manželka z venkova. Možná že obhospodařuje všechny univerzitní paničky jejich manželům pod nosem. Zdravý rozum však zvítězil. Vzpomněla jsem si na řadu drobných příhod, které nasvědčovaly, že tady už nějaký čas trvá vážný vztah. Jak Carrie měla auto zaparkované před městským domem Nicolase Becka, když jsem ji tenkrát v únoru potkala odpoledne v Cheltenhamu. Jak se Nicolas spokojeně usmíval, když kráčel za Carrii s mísou čokoládového krému dlážděnou chodbou na Ralphově narozeninovém večírku. A jak občas v hovoru padne jeho jméno jakožto znalce umění. Možná se na těch výpravách za starožitnostmi do sebe zamilovali – každopádně jim taková pátrání poskytovala báječnou záminku, aby spolu mohli na kdoví kolik hodin zmizet. To je aranžmá! pomyslela jsem si, když jsem nad tím za volantem kroutila hlavou.

To je dnešní svět, říkám si teď už střízlivěji, když tyto řádky znovu pročítám. Samá tajná nevěra, kam oko pohlédne. Martin se Sandrou Pickeringovou, Carrie s Nicolasem, Ralph s Mariannou – a se mnou, kdyby byl prosadil svou. I ta milá Annabella Riverdaleová klame manžela těmi pilulkami (tedy ne že bych jí to měla za zlé). Kolik podvodů ještě objevím? Cožpak každý, koho znám, hraje nečistou hru? Jsem snad jediná osoba s výhradami a zásadami tak staromódními a nepraktickými jako viktoriánské krinolíny? Přicházím snad o něco? Rozhodla jsem se však, že nedopustím, abych z téhle epizody měla sama pocit viny, aby mně z toho bylo trapně. Uvažovala jsem, jestli si nemám vymyslet další nachlazení nebo jinou výmluvu, proč nemohu přijet v neděli k Podkovám, ale rozhodla jsem se, že se zachovám, jak bylo domluveno.

_____

/ 25 /

„Všichni z blízkého i dalekého okolí se Bourtonu pošklebují,“ sděluje Emily Heleně. „Ale mně se docela líbí.“ Helena sedí za volantem svého vozu a sleduje velký mercedes kombi Ralpha Messengera, kterým jede Carrie a ostatní děti. Emily doprovází Helenu pro případ, že by se opozdila a ztratila mezi vysokými břehy venkovských silnic na cestě z Podkov do Bourtonu.

„Proč se pošklebují?“ zeptá se Helena.

„No, protože je celé městečko vyštafírované pro turisty. Mají tam plno zahradních restaurací a prodejen suvenýrů a tak. Vesnický skanzen. Klece s ptáčky. V létě sem jezdí jeden autokar Američanů a Japonců za druhým. Ale je tam opravdu pěkně. Říčka protéká přímo centrem.“

„Jak se ta říčka jmenuje?“ ptá se Helena.

„Mhm… to si teď nevzpomínám,“ odpoví Emily.

„Dravý proud,“ řekne Carrie.

„To je báječné jméno pro řeku!“ zvolá Helena. Zaparkovala už vedle Messengerových a společně se přidali ke skupince lidí na říčním břehu ve středu obce. Průzračné, jiskřivé vody Dravého proudu plynou mezi cihlami regulovanými břehy se zahradami a trávníky z jedné strany a hlavní ulicí z druhé, zurčí řadou nízkých vodopádů a protékají pod několika zdobnými mostíky pro chodce, až se zklidní a roztečou do šíře v lukách za městečkem. „Kouzelná říčka,“ podotkne Helena. „A ideálně vhodná pro závody kachniček, řekla bych.“

„Marianna měla štěstí, že získala povolení uspořádat je tady,“ podotýká Jasper. „Zná se s některými lidmi z městské rady.“

„Co by jí ho nedali?“ nadhodí Laetitia Gloverová. „To je přesně akce v bourtonském stylu.“

„Kde je start?“ zeptá se Reginald Glover, možná aby zahladil dojem z ženiny ne právě vlídné poznámky.

„Hned za městem,“ praví Jasper a ukáže proti proudu. „Marianna je tam. Spousta výletníků si také chce koupit kachničku. Bohužel existuje nařízení zakazující veřejný prodej.“

„Pojďte,“ vyzve Colin Riverdale manželku a jejich drobotinu. „Ať nezmeškáme start.“ Posadí si jedno dítě na koně, druhé popadne za ruku a vykročí, následován Annabellou, která tlačí kočárek. Helena s Messengerovými a Gloverovými jdou v pomalejším tempu za nimi.

Přátelé a známí Richmondových, zvlášť pak z Fakulty humanitních věd, se loajálně dostavili, aby podpořili Marianninu akci, a u startovní čáry postávají i početní náhodní nedělní turisté, vděčně kvitující nečekanou podívanou. Někteří, když si nemohli koupit lístky na závod, přispívají i tak na Mariannin dobročinný účel. Marianna se spokojeně usmívá – je už jasné, že podnik bude úspěšný. Oliver je vzrušením bez sebe. „Ahoj, Heleno Reedová,“ řekne. „Jaké máte číslo?“

Helena se podívá na lístek. „Čtyřicet osm.“

„Já mám čtrnáctku,“ oznámí Oliver. Obchází lidi a vyptává se jich, jaká mají čísla.

Asi sto kachniček – stejných žlutých plastikových hraček do vany s namalovanými čísly – je zatím ve velké síti, kterou nad parapetem mostu přes řeku drží skupina skautů. Marianna dá znamení, kluci rozevřou síť, kachničky dopadnou se šplouchnutím do vody, diváci zajásají a většina z nich se vydá po pěšině podél řeky, aby mohli sledovat, jak kachničky poplují. Některé děti běží napřed a v řadě nad parapetem dalšího můstku sledují, jak jej kachničky míjejí. Ty se zprvu pohybují jako ucelená žlutá masa, avšak rychle se od sebe oddělují a plují ve zvláštních hloučcích, skupinkách, po dvojicích i samostatně. U vyznačené poloviny závodní dráhy má už jedna kachnička před všemi ostatními dvacetimetrový náskok.

„To je zvláštní,“ podotkne Helena, která kráčí vedle Ralpha, „když uvážíme, že jsou všechny stejné a vypluly víceméně najednou.“

„Ano, výstižně tím dokládají teorii chaosu,“ řekne Ralph.

„To znám,“ praví Helena. „Profesor Douglass mi podal vysvětlení.“

„Opravdu?“ podiví se Ralph. „A kdy?“

„Na oslavě vašich narozenin. Motýlí efekt. Mnoho nezávislých alternativ.“

„Výborně,“ pochválí ji Ralph. „Zvlášť na začátku, kdy do sebe kachničky náhodně narážejí. A pak, v řece jsou četné spodní proudy, víry, vítr nad hladinou se mění. Tamté kachničce,“ ukáže na tu v čele, „štěstí zvlášť přálo.“

„Prozatím,“ podotkne Helena.

„Máte pravdu,“ uzná Ralph. „Mohla by ještě uvíznout na tišině nebo na nějaké překážce pod mostem. Ovšem její vítězství může teď zhatit jen jediné: katastrofa.“

„Přesně jako ve velkých kachních závodech života,“ podotkne Helena.

Oliver pobíhá podél řeky sem a tam ve vrcholném vzrušení. „Jaké číslo má ta první kachnička, Olivere?“ zavolá na něho Helena.

„Sedmdesát tři,“ odpoví Oliver a srovná s nimi krok.

„Tak to moje bohužel není,“ řekne Helena.

„Moje také ne,“ řekne Ralph, poté co prozkoumá svazek asi pěti lístků.

„A čtyřicet dva je druhá a devět je třetí a osmdesát dvě je čtvrtá a dvacet čtyři pátá,“ vychrlí Oliver. „Já mám čtrnáctku, ta je dvacátá sedmá.“

„Ty bys měl hlásit pořadí na dostihách, Olivere,“ prohodí k němu Ralph žoviálně.

Oliver se obrátí k Ralphovi. „Vy jste Ralph Messenger,“ řekne.

„Ano,“ odpoví Ralph.

„Máte zákaznickou kartu ze Saintbury’s?“

Ralph se zatváří nejisté. „Možná ji má moje paní.“

„Jaké má číslo?“

„Nemám zdání.“

„Mamka má zákaznickou kartu ze Saintbury’s. Její číslo je šest tři čtyři jedna sedm čtyři nula nula jedna osm šest pět jedna dvě tři devět sedm sedm nula.“

„Výborně, Olivere.“

Oliver odběhne. Ralph hledí zamyšleně za ním.

„Jak to dokáže?“ diví se Helena.

„Autisté mívají často podobné zvláštní schopnosti,“ řekne Ralph. „Zázrační idioti se jim říkalo v dobách, než zavládla politická korektnost.“

„Počítače fungují podobně, ne?“ podotkne Helena.

Mnohé kachničky cestou špatně skončí – uvíznou pod vodopády, zarazí se o mostní piloty nebo se zapletou do rákosí v místech, kde se řeka rozšiřuje. Ty pak skauti vyloví z vody sítěmi na dlouhých tyčích, a tím pro ně závody končí. Většina však pluje dál, nadnášejí se a točí ve vodě, míjejí skutečné kachny, které si tu plavou a žluté vetřelce zřejmě nijak nemíní vzít na vědomí. Nejstarší dítě Riverdaleových se pokusí osvobodit žlutou kachničku, zachycenou pod převislou větví, a samo přitom spadne do vody: na pomoc mu přispěchá otec, který si při záchranné akci namočí boty a kus kalhot a pořádně naštván odvádí celou rodinu domů. Kachnička s třiasedmdesátkou stále zvyšuje náskok a propluje suverénně cílovou rovinou za městem celou minutu před nejzdatnější soupeřkou. Ukáže se, že šťastným výhercem je profesor Douglass, jehož Jasper Richmond zaskočil v administrativní budově a přiměl, aby si také zakoupil lístek.

„Škoda že nepřišel,“ podotkne Helena.

„Duggers na takovéhle věci není,“ řekne Ralph. „Je to nespolečenský tvor. Je mi záhadou, proč se ukázal na mém narozeninovém večírku. Nepatřím k jeho oblíbencům.“

„Ano, to jsem pochopila,“ podotkne Helena.

„Z čehopak?“

„Prohodil něco v tom smyslu.“

„A co?“

„Něco zcela triviálního.“

„Povězte mi to,“ požádá ji dost důrazně.

„Že prý jste mistrem vědeckých bonmotů.“

Ralph se krátce, nevesele zasměje. „Nemůžu za to, že se média obracejí na mě, a ne na něho, kdykoli potřebují něco o umělé inteligenci.“ Když k tomu Helena nic nepřipodotkne, mluví dál. „O Duggersovi se vykládá taková příhodička z dob, kdy jsem tu ještě nebyl. Už tenkrát stejně jako dnes odsuzoval mediálně populární kolegy, ale jednoho dne prý přišel do profesorského klubu vrcholně potěšen a utrousil informaci, že byl vyzván, aby vystoupil v rozhlasové debatě za honorář padesáti liber. ‚A jak se zachováš, Duggersi?‘ zeptal se ho někdo. ‚No, řekl jsem si, že bych tu nabídku měl přijmout,‘ povídá. ‚A tak jsem jim těch padesát liber poslal.‘“

Helena se zasměje. „Tomu nevěřím,“ prohlásí.

„Ani já, ke své lítosti,“ ušklíbne se Ralph a dobrá nálada se mu vrátí.

Zbývající kachničky mezitím připlují a skautíci je vyloví z vody a ve velké kapající síti odnášejí. Diváci u cíle se začínají rozcházet. Carrie k nim přistoupí, požádá Ralpha, aby zašel s dětmi na zmrzlinu, a Ralph poslušně odejde. „A přines nám každé také jednu,“ zavolá za ním.

Obrátí se k nim. „Jakou chcete?“

„Vyber nám,“ praví Carrie. „Překvap nás něčím báječným.“

„Tady jsi v Bourtonu na řece, Zlatovlásko,“ upozorní ji Ralph. „Mluvíme o venkovském krámu, kde mají v mrazáku balené kornouty a cuc na klacku, nikoli o Howardu Johnsonovi.“

„Já vím,“ řekne Carrie. „Vem, co mají.“ K Heleně pak podotkne: „Ze všeho nejvíc tady v Anglii postrádám naši zmrzlinu.“

Cestou do cukrárny narazí Ralph na Stuarta Phillipse s Mariannou, jak dohlížejí na skautíky, ukládající plastikové kačenky do krabic.

„Buď zdráv, Stuarte, nevěděl jsem, že krom všech svých ostatních schopností ještě vedeš skauty,“ prohodí Ralph.

„Ano. A jistě rád uslyšíš, že jim hodlám zavést počítačový odznak,“ zazubí se Stuart.

Pohybem hlavy naznačí Ralph Marianně, že jí chce stranou říci pár slov. „Oliver se mě před chvílí ptal, jestli mám zákaznickou kartu u Sainsburyho. Co to znamená?“

„Odříkal ti číslo mé karty?“ zeptá se Marianna.

„Ano, odříkal,“ odpoví Ralph.

„To je jeho oblíbený společenský výstup.“

„Aha. Nechtěl tím snad naznačit, že nás onehdy viděl na parkovišti?“

„Oliver neumí nic naznačit,“ praví Marianna.

„Neřekl něco Jasperovi?“

„Pokud vím, tak ne,“ řekne Marianna.

„Chválabohu,“ řekne Ralph. „A jak se pořád máš, Marianno?“

„Dobře, díky za optání.“ Odvrátí pohled od něho ke skautům.

„Musím už jít. Byl jsem vyslán pro zmrzlinu.“

„Nejlepší mají u Mitchella. Uprostřed hlavní ulice po pravé straně.“

„Díky. Můžu přinést i skautům?“

„Ne, slíbila jsem jim, že potom zajdeme na čaj se smetanou.“

„Tak jo,“ prohodí Ralph a odchází.

Helena s Carrii usednou na dřevěnou lavici pod velikým dubem, tváří k řece. Diváci se mezitím už všichni rozešli, vracejí se k městečku.

„Ohledně toho pátku,“ prohodí Carrie.

„Nemusíte mi nic vysvětlovat, Carrie,“ vpadne jí Helena do řeči.

„Jistě jste se podivila, co to znamená.“

„Mně přece do toho nic není.“

„Možná že není,“ řekne Carrie. „Ale já bych vám k tomu stejně něco ráda řekla.“

„Nemluvila jsem o tom s nikým a mluvit nebudu.“

„Já vím, Heleno. Neroznášíte klepy, jste spisovatelka. Veškerou špínu si ukládáte do zásoby a recyklujete ji ve svých románech.“

Helena pohlédne na Carrii, jako by odhadovala citové pohnutky její promluvy. „Pokud vás tohle znepokojuje, chci vás ujistit –“

„Nemusíte, Heleno,“ usměje se Carrie. „Onehdy ve slaných lázních jste mi vykládala, že byste nenapsala nic, co by někoho ranilo.“

„Aha. No ano.“

„Ale já jsem k vám nebyla docela upřímná,“ praví Carrie. „Řekla jsem vám, že věřím Messengerovi, pokud jde o jeho vztahy k postgraduantkám a studentkám. A to platí. Je příliš inteligentní, aby se takhle zapletl. Ale vystihuje to přesně, jak dalece mu věřím – a ani o píď dál. Vím, že mívá různé pletky, když odjede z domova.“

„Jak to víte?“ ptá se Helena.

„Vypěstovala jsem si takový instinkt. Tak třeba když chce souložit, hned jak se odněkud vrátí, je to jasné znamení. Snaží se dokázat, že se mu po mně celou tu dobu stýskalo.“

Helena se usměje. „To byste snad musela mít pádnější důkazy než tohle.“

„Ovšem. Někdy kolegové, kteří se zúčastní stejné konference jako on, vyprávějí pak ostatním nebo manželkám, co tam vyváděl, a oklikou se to donese ke mně. Občas dostávám anonymní dopisy. Nejspíš je píšou chlapi ze stejného oboru, kterým Messenger vadí, nebo ženy, kterým vadím já, nebo lidé, kterým vadíme my oba. Narazíte tady všude na spoustu závisti a škodolibosti. Když časopis Private Eye v jednom článku uvedl, že Messenger je sukničkář, tři anonymní dobrodinci mi poslali výstřižek pro případ, že bych o tom nevěděla. Ale já o tom už věděla – někdo z našich přátel mi ho během večírku zastrčil do kuchařky.“

„To je příšerné,“ zamumlá Helena.

„Hlavní je nedat ani na okamžik najevo, že vás to rozrušilo nebo že jste to vůbec dostala. Musíte to ignorovat. Odepřít jim pocit uspokojení.“

„To je asi někdy těžké,“ podotkne Helena.

„Jednou mi rovnou napsala žena, s kterou měl nějaké techtle mechtle v Austrálii. Podepsala se. Vyjádřila názor, že byla zneužita. Chtěla se pomstít.“

„Co jste udělala?“

„Dopis jsem roztrhala.“

„Nevytkla jste to Ralphovi?“

„Co by to mělo za cenu? On se nezmění, a já se s ním rozvést nechci. Dohromady jsme dobrý tým. Messenger je dobrý otec. Děti by to těžce nesly, kdybychom se rozešli.“

„Nemyslím, že bych se vzmohla na takovou velkorysost. Vím, že bych to nedokázala.“

„Dala jsem Messengerovi najevo, že nebudu nic takového tolerovat na domácím území, to znamená tady na univerzitě, v Cheltenhamu, v blízkém okolí. Žádné podmínky jsme si neupřesňovali, oběma je nám to ale jasné. Dodatečně mi začalo vrtat hlavou, že je to velice jednostranná úmluva. Chci říct, že mně samé není dána možnost příležitostného dobrodružství, protože se nedostanu z domova, nevyrážím do Londýna za nakladateli nebo kvůli televizním programům, které vyžadují natáčení na různých místech, včetně noclehů. Pak se tu objevil Nick. Máme mnoho společných zájmů – dějiny umění, vnitřní architektura, dobový nábytek. Je dobrý společník. A je velmi laskavý, velmi ohleduplný Uvažuje předem, co by vás potěšilo, a pak jde a zařídí to. Sblížili jsme se jako přátelé. Po čase chtěl Nick víc než přátelství, a já si řekla: proč ne? Trvá to teď už přes rok, a vy jste první osoba, která nás nečekaně přistihla. Ještě štěstí, že jste to byla vy. Zřejmě jsme trochu přestali dbát na opatrnost.“

„Víte o tom, že ho někteří lidé pokládají za celibátního homosexuála?“ nadhodí Helena.

Carrie se vesele zasměje. „Ale jo. Nick a já jsme se tomu kolikrát už zasmáli. Neví, kdo to rozšířil – on to rozhodně nebyl. Ale nenamáhal se to vyvracet. Messenger si to taky myslí, což se jaksi hodí… Ne, Nick není gay, ačkoli jako mladíček v tom měl trošku zmatek. Ty anglické soukromé internátní školy, chápete. Rád se dá sešvihat. Jinak je naprosto normální.“

„On se dává sešvihat?“ vykulí Helena oči.

„Ano, a víte co? Mě to taky docela rajcuje. Je to příjemné, zaujmout v ložnici pro změnu dominantní postavení.“

„Aha,“ prohodí Helena.

Carrie se zasměje. „Netvařte se tak pohoršené, vždyť je to jenom hra.“

„Nepohoršuje mě to – opravdu ne. Jen… mě to překvapilo.“

„A co ta scéna v Oku uragánu, s tím provazem a maskami?“

„To je jen román,“ namítne Helena trochu rozpačitě.

„Sama jste nic podobného nedělala?“ Helena zavrtí hlavou.

„Měla byste to někdy zkusit,“ praví Carrie. „Messenger jde, měly bychom změnit téma.“

Helena se rozhlédne, jako by nějaké vhodné hledala. Upoutá ji žlutý záblesk na řece. „Podívejte,“ ukáže, „poslední kachnička.“

Ralph k nim dojde a rozdává kornouty.

„Všechno odvolávám,“ oznámí jim. „Objevil jsem cukrárničku, kde dělají domácí zmrzlinu.“

„Jú, to je dobrota!“ prohlásí Carrie, když si lízne.

„Nač jste to ukazovala?“ zeptá se Ralph Heleny.

„Na kachničku,“ odpoví Helena. „Poslední loudalka.“

Přejdou k řece a zahledí se na kachničku, pohupující se na pomalém toku. Bůhví, proč se tak opozdila. Možná se zachytila na něčem dál proti proudu, skauti ji přehlédli, a jí se posléze podařilo vyprostit. Každopádně se teď blíží k cílové čáře, poslední, která jí propluje.

„Neměli bychom ji vylovit?“ nadhodí Helena.

Ralph se rozhlédne, spatří na zemi zlomenou větev, vykloní se odvážně nad vodu, a zatímco ho Helena drží za pásek, zažene kachničku ke břehu a vyloví ji.

„Jaké má číslo?“ zeptá se Carrie.

„Čtyřicet osm,“ oznámí Ralph.

„To je moje,“ řekne Helena.

Když se Messengerovi vrátí do svého domu v Pittomsvillu, červené světélko na záznamníku v kuchyni bliká, aby věděli, že za tu dobu, co byli pryč, přišlo několik vzkazů. Ralph stiskne playback, Carrie natočí vodu do elektrické konvice, že uvaří čaj.

„Carrie, tady je máma,“ ozve se hlas Carriiny matky tak jasně, jako by volala odněkud z Cheltenhamu, a ne z Kalifornie. „Mám pro tebe bohužel smutnou zprávu, holčičko. Tatínkovi se udělalo špatně. Zdá se, že to byl infarkt.“

„Proboha,“ zvolá Carrie a upustí konvici, až to třeskne. Přejde k Ralphovi a vyposlechne soustředěně všechny vzkazy během dne zaznamenané, od Carriiny matky, sestry a švagra. Děti, které přibíhají hlučně do kuchyně s dotazy a požadavky, musí zmlknout a bez hnutí vyčkat, dokud se všechny záznamy nepřehrají. Zvážní a zpokorní, jak vstřebávají informaci, že dědečka postihl vážný srdeční kolaps a že je v nemocnici na jednotce intenzivní péče.

„Letím tam zítra,“ oznámí Carrie a tiskne tlačítka. Volá matce a sestře. Obě jsou v nemocnici, ale zastihne švagra Garyho, který jí sdělí, že otec prodělal další záchvat a jeho stav je kritický. „Budu u vás co možná nejdřív,“ řekne Carrie a položí telefon. Obrátí se k Ralphovi. „Je možné zabukovat letenku v neděli večer?“

„Jistě, když zavoláš přímo aerolinky. Nechceš počkat do rána? Zjistit, jak se situace vyvine?“

„Ne, zavolej mi tam teď hned, prosím tě.“

„Nemůžu tě doprovodit. Celý týden povedeme rozhovory s uchazeči o to volné místo.“

„Já vím. Krom toho se musíš postarat o děti.“

Ralph zavolá do British Airways a zamluví Carrii letenku první třídy na zítřejší polední let z Heathrow do Los Angeles. Carrie a Emily mezitím připraví narychlo k večeři míchaná vajíčka se šunkou.

Jedí v kuchyni. Hope prolomí mlčení.

„Dědeček umře?“

„Ne, pusinko,“ odpoví Carrie.

„Je to možné,“ řekne do toho zároveň Ralph.

Carrie na něj vrhne rozhořčený pohled.

„Nemá smysl si něco namlouvat,“ brání se.

„A nemá smysl hned myslet na nejhorší.“

„Nemyslím na nejhorší. Ale měli bychom se na takovou možnost připravit.“

„Co se stane, když lidi umřou?“ zeptá se Hope.

„Pohřbí je do země,“ řekne Simon, „anebo spálí.“

„Simone!“ zamračí se na něho Carrie.

„Zkus to nebejt za blbečka, Simone,“ prohodí Emily.

„Nemluv takhle,“ napomene Carrie Emily.

„Sok to ovšem vyjádřil přesně,“ prohodí Ralph.

„Ne zcela,“ řekne Mark. „V Indii dávají mrtvoly na střechy, kde je supi ožerou až na kost.“

„Pěknej hnus,“ podotkne Emily.

„Je to pravda, tatí?“ zeptá se Hope.

„Nemohli bychom změnit téma, prosím vás?“ žádá Carrie.

„Je to tak, pokud vím,“ odpoví Ralph Hope. „Praktikuje to ale jen jedna zvláštní církev a tady se to nesmí a v Kalifornii rovněž ne, takže se kvůli tomu netrap, Kotě.“

„Minulý rok umřel Shirley Blakeové dědeček a paní učitelka Hackettová povídala, že přišel do nebe.“

„Ano, správně,“ řekne Carrie.

„Ne, tak to není,“ řekne Ralph. „Někteří lidé tomu věří, Kotě, jenomže se mýlí. Žádné nebe není. Je to hezká představa, ale vymyšlená. Jako pohádka.“

„Messengere, tohle mi opravdu velice vadí,“ pronese Carrie vyrovnaným, avšak ocelovým hlasem.

„Tak kam přijde dědeček, až umře?“ zeptá se Hope.

„Nepřijde nikam, broučku,“ vysvětlí jí Ralph. „Jeho tělo bude pohřbeno do země nebo zpopelněno, jak říká Sok, ale to už nebude dědeček. Dědeček bude žít jen v naší paměti. Budeme na něho myslet a vzpomínat, co pěkného pro nás kdy udělal a jak nám dával dárky a vypravoval pohádky.“

Carrie vstane od nedojedené večeře a odejde. Ralph mluví dál, jako by se nic nestalo, ale děti zaraženě mlčí. Nechá je sklidit ze stolu a také odejde z kuchyně. Zastane Carrii v ložnici: telefonuje s British Airways a před sebou má informace o letu, jak jí je Ralph zapsal, a svou kreditní kartu. Otevřený kufr na posteli je zpola sbalený.

„Co to děláš?“ zeptá se Ralph.

Carrie domluví a odloží sluchátko. „Zamluvila jsem letenku i pro Hope. Beru ji s sebou.“ Carrie dál ukládá věci do kufru a přechází přitom mezi postelí a zabudovanými skříněmi a prádelníky.

„Proč?“

„Nevěřila jsem vlastním uším, když jsem tě teď slyšela. Mluvils o tatíčkovi, jako by už nežil.“

„Přišlo mi to jako vhodná příležitost přivyknout Hope na pomyšlení, co smrt znamená. Když se děti na tohle ptají, znamená to, že chtějí znát pravdu.“

„Jakou pravdu! Kdo ví, jaká je pravda? Kdo opravdu ví, co se s námi stane po smrti? Nevíš to ani ty, Messengere, žádnou jistotu nemáš.“

„Vím, že nebe neexistuje.“

„Když tomu chce takové dítě věřit, proč je nenecháš? Dokud se od toho přirozeně neodpoutá, jako když vypadne mléčný zub? Proč to řešit tak silácký?“

„Nebudu se s tebou hádat, Carrie —“

„Já myslela, že už se hádáme.“

„Jsi rozčilená, to je pochopitelné. Jen mi pověz, proč chceš vláčet Hope na tu dálku do Kalifornie.“

„Má dědečka odjakživa ráda, a on má moc rád ji. Třeba ho potěší, když ji zas uvidí.“

„Chystáš se vzít malou holku na jednotku intenzivní péče, kde uvidí starého pána zapojeného na kapačce a všelijakých přístrojích, jak z něho všude trčí šlauchy? Nezbláznila ses?“

„A kdo se ji teď snaží chránit před pravdou? S tebou je ta potíž, Messengere, že jsi hotov čelit faktům v abstraktní podobě, ale ne těm konkrétním, které ti bijou do očí.“

„Promešká ve škole nejmíň týden.“

„To je sice škoda, ale… Kdyby došlo k nejhoršímu, budu ji mít radši u sebe, než aby byla s tebou. Necením si tě příliš jako utěšitele v zármutku, Messengere.“

Ralph chvíli mlčí a tiskne k sobě rty, jak si to rovná v hlavě.

„No dobře, jak chceš,“ řekne. „Zavezu vás ráno na Heathrow.“

„Nemusíš se obtěžovat,“ řekne Carrie.

„Nemám nic důležitého, až odpoledne.“

„Objednám si auto s řidičem. Bude mi to příjemnější. Ušetřím si nervy.“

„Jak si přeješ,“ pokrčí Ralph rameny a odejde z pokoje.

_____

/ 26 /

JE STŘEDA, 16. DUBNA, 21.05. Pamětihodný den. Den hodný zaznamenání – ne ale do Perličky. Jsem doma, sedím u sebe v pracovně a tohle píšu rovnou do počítače. Děti jsou ve svých pokojích, píšou si úkoly nebo se koukají na televizi, popřípadě dělají obojí najednou (pubertální chování je nejvýstižnějším mně známým dokladem myšlení jako paralelního zpracovávání – jednou jsem zastihl Marka, jak ve svém pokoji má v televizi puštěný fotbal s vypnutým zvukem, na CD poslouchá Oasis a přitom píše referát o ochranářských zákonech pro obchod s obilím, a to všechno naráz zřejmě lehce zvládá), přesto však se mi nechce dnes diktovat pro případ, že by některé z nich, až by po mně něco chtělo, tiše vyběhlo po schodech a zaslechlo mě vykládat, jak jsem dnes odpoledne šoustal jednu z nejpozoruhodnějších anglických spisovatelek současné generace. Tak ji aspoň charakterizují na zadní stránce Carriina paperbackového výtisku Oka uragánu, který právě leží přede mnou na psacím stole. „Román vytříbeného citu a rafinované zdrženlivosti,“ napsali ve Spectatoru. Dnes odpoledne tedy vůbec zdrženlivá nebyla, a můžu to dokázat, protože mám na levém rameni plno cucfleků. Div ne do krve. Doufám, že zmizí, než se Carrie vrátí.

Naštěstí to vypadá, že bude pryč ještě další týden. Stav tchána Thurlowa se stabilizoval a vypadá to, že je z nejhoršího venku, ale neměli bychom jásat předčasně. Může to mít vážné následky. Carrie tam ještě chvíli zůstane, podle toho, jak se situace vyvine, aby byla matce oporou. Nic proti tomu nenamítám.

Jsem rád, že starý pán nezemřel, protože Carrie by mi to nějakým iracionálním myšlenkovým pochodem mohla klást za vinu, anebo by si to aspoň spojovala s údajně krutým a necitlivým způsobem, jak jsem zareagoval na Hopeino vyptávání v neděli u večeře. Nemusím dodávat, že jsem se za to neomluvil. Carrie odjela druhý den ráno na Heathrow v obrovském daimleru s šoférem černě oděným jak na pohřeb, sama měla černý plášť a pochmurný výraz. Promluvila se mnou u snídaně o praktických záležitostech a nabídla mi k políbení tvář, nikoli ústa, když jsme se loučili. Hope se na to ustaraně koukala, jak zachytila nevrlé vibrace, takže jsem ji zvlášť mocně stiskl v náručí a řekl jí nějakou legraci, aby se zasmála. Mávala mi zadním okénkem, když vůz vyjel, avšak Carrie hleděla neúhybně vpřed.

Pamatuju si, jak jsem si pomyslel, když jsem později jel na univerzitu, že teď, kdy je Carrie pryč, na druhém konci světa, nabízela by se ideální možnost zalaškovat si s Helenou Reedovou, a jaká je to škoda, že mě před pár týdny tak rezolutně odmrštila, a nadával jsem si, že jsem po ní vyjel moc brzy, kdy jsme se znali jen krátce, anebo moc drsně. Vypadala tak půvabně v tom Bourtonu na řece, bílé džíny jí úžasně obepínaly pěkně tvarovaný zadeček a prsy se zajímavě houpaly pod svetrem. A taky mě trochu škádlila těmi poznámkami o „velkých kachních závodech života“, a že počítače fungují autisticky (ačkoli to je fakt bystrý postřeh, pro ni dost typický, vždycky jen tak něco prohodí, možná že to někdy použiju; tak třeba počítače mají fantastickou paměť, ale ne zdravý rozum, postrádají schopnost citového vzrušení, nerozpoznají pravdivý příběh od smyšlenky, neumějí lhát…), ano, rozhodně mě chtěla trochu nabudit těmihle poznámkami, a když mi opakovala Duggersovu uštěpačnou průpovídku „mistr vědeckých bonmotů“, koukla po mně, jak na to zareaguju, ale vůbec ne znepokojeně, tím méně koketně. Očividně se v mé přítomnosti cítí volně, zatímco mne těší, když si ženy vedle mne připadají aspoň trochu v nebezpečí.

Takhle to tedy vypadalo v pondělí ráno: kočka byla pryč, ale myš, která mě zajímala, nechtěla mít pré. Když jsem přišel k sobě do pracovny, pomyslel jsem si, že jí ale stejně zavolám, měl jsem věrohodnou záminku, že jí povím o Carriině otci. Pochopitelně se vyjádřila se soucitným pochopením a zeptala se, jak v Carriině nepřítomnosti zvládnu domácnost a rodinu. Řekl jsem jí, že Edna bude docházet častěji a že v mrazáku máme štos hotových jídel. Nabídla se, že by nám někdy přišla uvařit večeři, a já si ji okamžitě zamluvil na pátek. Pak jsem nevtíravé nadhodil, jestli by se mnou nechtěla ve středu poobědvat v profesorské jídelně, čekal jsem, že odmítne, ale ona překvapivě souhlasila. „A co kdybychom tentokrát zašli někam do hospody, na fakultě se vaří tak příšerně.“ Pochopitelně jsem souhlasil a ze všech sil jsem se snažil nedat najevo, že vrtím ocasem a radostně si lížu packy.

Nejdřív mě napadlo, že ji zavedu do pěkné hospody U královy hlavy, je to blízko Podkov, občas tam zajdeme v neděli na oběd, když se Carrii nechce vařit; pak jsem si to ale rozmyslel, že bych se neměl s Helenou ukazovat tam, kde mě dobře znají, a odkud by se zlomyslné řeči mohly donést Carrii. Zavolal jsem tedy do Kovadliny, venkovské hospody za Burfordem, kde jsem byl jen jednou a bez Carrie, a zamluvil jsem si stůl v jejich vinárně. Utkvělo mi v paměti, že mají po zdech rozvěšeno zbytečně moc starodávného zemědělského nářadí, ale vaří dobře a bývá tam příjemně málo hostů. O Kovadlině se píše v Průvodci po dobrých hospodách, ale hledá se dost složitě, a tak to nejspíš hodně zájemců cestou vzdá a uchýlí se do nejbližší známé putyky.

Odřekl jsem pár konzultací, které jsem měl v diáři zapsané na odpoledne – ne proto, že bych tušil, jak to dopadne, ale nechtěl jsem oběd uspěchat a ke Kovadlině se jede z kampusu dobrých čtyřicet minut. Cestou tam prohodila Helena něco v tom smyslu, že je to asi dost daleko, a já jsem vyjádřil naději, že se nemusí znepokojovat, jestli se vrátíme včas. „Ne, vůbec ne,“ odpověděla. Řekl jsem jí, že nejsem odpoledne nijak vázán. „Já také ne,“ podotkla a tahle banální replika najednou ztěžkla významem. Jako když jsem v Praze řekl: „Napadá mě ledacos,“ a Ludmila zrudla. Helena nezrudla a já také ne, ale na chvíli jsme se odmlčeli. Komiksové bubliny nad hlavami se začaly plnit. Uvažoval jsem: „Že by se to dnes odpoledne povedlo? Změnila z nějakého důvodu názor na mou osobu?“ Neměl jsem potuchy, co naskakuje v její bublině, ale rozhodl jsem se postupovat s krajní opatrností. Pokud se mi teď naskýtá druhá šance, nesmím to pokazit. Nechal jsem na ní, aby prolomila mlčení. „Dnes je tak krásně!“ prohodila a odvrátila hlavu, aby se pokochala pohledem z okna. „Miluju jaro.“ Tedy pravá konverzační vata.

Koukl jsem po ní. Měla na sobě červenou košili s hedvábným šátkem volně uvázaným kolem krku, přes ramena tmavožlutou vestu a kvalitní kalhoty stejné barvy. Zlaté náušnice a draze vypadající brož. Moc jí to slušelo. Bývá vždycky pěkně upravená, ale zdálo se mi, že dnes věnovala svému zevnějšku mimořádnou pozornost. Dobré znamení.

Kovadlina byla, jak jsem ji měl v paměti: zvenčí bíle nahozené cihly a došková střecha, uvnitř trámy, krokve a zemědělské železo. Usedli jsme k zastrčenému stolku v rohu. „Dávejte pozor na tu zavěšenou kosu,“ řekl jsem, „a při řeči nešermujte rukama, ať nemusí zdejší podnik přejmenovat na Amputáře.“ Zasmála se tomu srdečněji, než zač ten vtip stál. Další dobré znamení. Rovněž že jsme si spontánně vybrali stejné jídlo z menu, moules marinières na předkrm a potom smažená kachní prsíčka. Navrhl jsem sklenku bílého vína k těm slávkám po námořnicku a láhev Pomerolu ke kachně. Dary moře byly výtečné. „Tomuhle říkám lahůdkové poobědvání,“ prohlásila Helena a vinnou zálivku vyjedla lžičkou do poslední kapky.

Podal jsem jí hlášení o stavu Carriina otce. Rozpovídala se trochu o vlastních rodičích, což musí být párek obstarožních relikvií, a zeptala se na moje. Sdělil jsem jí, že už nežijí. Řekla: „To je mi líto.“ Nezacházel jsem do podrobností. Chtěl jsem co nejdřív odvést hovor od všech smutných záležitostí, a naštěstí jsem měl v rukávu jiné téma.

Dal jsem si tu práci, že jsem předchozího večera prolistoval Oko uragánu. Je to dost únavný příběh o ženě, která na čas upadne do vleklé choroby, a jak to zasáhne lidi kolem ní, manžela, děti, rodiče, přátele. Pak se náhle z deprese vymaní, když se s manželem rozjedou do Paříže, kde byli před lety na svatební cestě. Následující epizoda je typická rapsodie o sladké Francii, a jak hrdinové znovu objevují zapomenuté kouzlo Paříže – kavárny na bulvárech, vůně česneku a čerstvě upečeného chleba, a jak kola drnčí po kočičích hlavách, a bukinisté na levém břehu Seiny, atd., atd., obvyklé frankofilní kecy, ale jedna zajímavá pasáž tam byla, týkala se hrdinčina znovu oživeného zájmu o sex, který během její nemoci klesl na minimum. Manželé se ubytují v pětihvězdičkovém hotelu, něco na způsob Ritzu, protože manžel je tu pracovně jako novinář, a jednoho dne, když on je pryč, hrdinka, jmenuje se Anna, objeví v jedné zásuvce jejich zlaté a bílé empírové ložnice zvláštní předměty, zřejmě tam zapomenuté předchozími hosty: dvě sametové černé masky a delší silnou hedvábnou šňůru. Vyloví je a s tlukoucím srdcem se rozhoduje, co s nimi – má je odevzdat v recepci? Hodit do koše? Nakonec je uloží do zásuvky a ukáže manželovi, když se vrátí. Ten se nejdřív zasměje a prohodí pár peprných průpovídek, avšak Anna vidí, že ho ten objev docela vzrušil. Když se chystají do postele, vytáhne masky ze zásuvky a jednu jí podá. „Nasaď si ji,“ řekne a s tou druhou odejde do koupelny. Anna si nasadí masku, která jí zakryje horní polovinu obličeje, a podívá se na sebe do zrcadla. „Otvory pro oči na ni hleděla cizí hříšná žena,“ praví se v románu. Anna si sundá noční košili a pózuje před vysokými zrcadly hotelového pokoje nahá, jen s maskou. Manžel vejde také s maskou na tváři, nahý – a s erekcí. Anna vyndá ze zásuvky těžké pletence hedvábné šňůry a podá mu je. „Uvaž mě,“ vyzve ho. Nepříjemné je, že tím kapitola končí, ale z retrospektivního Annina vzpomínání vyjde najevo, že si užili noc dosud nepoznaných sexuálních orgií, a v důsledku toho je Anna jako vyměněná, konečně se zbavila své deprese.

Když jsem Heleně řekl, že jsem četl jeden její román, pohodila nervózně hlavou a ušklíbla se. „To jste neměl,“ prohlásila. „Ale na druhou stranu se divím, že vám to trvalo tak dlouho. Jak se s někým seznámím, obvykle pádí rovnou do knihovny a něco ode mne si vypůjčí. Pak mi o tom vykládají a tváří se, že bych to měla vděčně ocenit.“

„Odkládal jsem to pro případ, že by se mi vaše romány nelíbily,“ řekl jsem. „Neumím dost dobře skrývat své názory.“

„Proč jste si to teď rozmyslel?“

„Věřím, že už jsme se navzájem dost dobře poznali, a proto na tom příliš nesejde.“

„Co jste četl?“ zeptala se. Pověděl jsem jí to. „A líbil se vám ten román?“

„‚Líbil‘ není to správné slovo,“ odpověděl jsem. „Upřímně řečeno, nepatří do kategorie četby mně blízké. Je to ‚ženský román‘, jak se tomu dřív říkalo, a teď se takhle označovat už nesmí. Ale vzbudil můj obdiv. Umím ocenit, s jakým uměním je napsán.“

„‚Děkuji vám, pane,‘ pravila.“ Zacitovala to s lehkou ironickou úklonou.

„Ne, je to opravdu krásně napsané,“ řekl jsem. „A jednu pasáž jsem četl s nelíčeným zájmem. Ke konci, jak jsou v Paříži.“

Zasmála se trochu rozpačitě. „Myslíte tu ložnicovou scénu? S maskami? Obávám se, že tahle kapitola se každému zamlouvá nejlépe, až na mé rodiče,“ řekla.

Zeptal jsem se, jestli přitom vycházela ze zkušenosti.

„Ale, Messengere!“ odvětila, „to jste mě zklamal. Na tohle se mě ptá každý.“

Pochopil jsem, že hloupě kecám, ale víc mě zaujalo, že mi řekla „Messengere“. Nevzpomínal jsem si, že by mě předtím takhle nazvala. Je to oslovení používané u nás doma a velmi formálními kolegy, jako je Duggers. Připadalo mi, že nás to posunulo do nových sfér důvěrnosti. Nevím, jestli to tak vnímala i ona. Jelikož jsem věděl, že budu řídit, doléval jsem jí častěji než sobě, a tak byla trochu rozpálená a měla špičku.

„Ten prodloužený víkend v Paříži je založený na vlastní zkušenosti,“ řekla, „včetně toho nóbl hotelu, ale žádné masky ani hedvábnou šňůru jsem tam v zásuvce nenašla. Ty jsem si vymyslela.“

„Neexperimentovala jste s něčím podobným?“ Zavrtěla hlavou. „Měla byste to někdy zkusit,“ řekl jsem.

„To mi kdosi nedávno už také radil,“ prohodila se záhadným úsměvem.

„Tak vidíte.“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Na podobné prostocviky nemám už ten pravý věk.“

„Nesmysl,“ oponoval jsem. „Jen tak se ubráníte stárnutí. Musíte v sobě živit žár sexu. Ať plane za všech okolností.“

Děvče, které nás obsluhovalo při obědě, přineslo účet.

„Můžu se spolupodílet?“ zeptala se Helena a sáhla po kabelce.

„Ne, pozval jsem vás,“ řekl jsem. Zaplatit jsem hotově a přidal štědré spropitné.

„Tak vám moc děkuji,“ řekla Helena. „Bylo to báječné.“

To bylo poprvé, že mě nechala v restauraci zaplatit. Další dobré znamení. Rozhodl jsem se skočit do toho po hlavě – doslova i obrazně.

„Dnes odpoledne je tak krásně, že je škoda vrátit se do práce,“ nadhodil jsem. „Co kdybychom zajeli k Podkovám a dali si horkou koupel?“

„Nemám s sebou plavky,“ namítla.

„Nebudete je potřebovat,“ řekl jsem. „Nikdo tam není. Na terasu není odnikud vidět.“

Náš rozhovor dospěl k bodu, kdy obvykle prohlásí, že se nechce stát mou milenkou, ale tentokrát to neřekla. „Třeba byste mi mohl půjčit to, co jsem měla na sobě posledně,“ navrhla.

„No prosím,“ řekl jsem. „Ale ve skutečnosti je koupel mnohem příjemnější bez ničeho.“

„Ráda věřím,“ odpověděla.

Není snadné řídit s erekcí. Musíte se naklonit přes volant, že se vám brada skoro dotýká přístrojové desky, jako u krátkozrakých. Nevím, jestli Helena zavřela oči, aby mne uchránila rozpaků, ale zakrátko jsem zjistil, že usnula, a mohl jsem si vyhovět. Probudila se, až když jsem zastavil před Podkovami. „Propána, já si zdřímla,“ prohodila. „To bude tím vínem a jídlem.“

„Možná bychom si měli chvíli odpočinout, než se půjdeme vykoupat. V klidu strávit oběd.“

„Myslíte ‚uchýlit se do ložnice a pěkně se uvelebit‘?“ nadhodila a připomněla tím, co jsem jí navrhoval, když jsem u ní obědval.

„Správně.“

V Podkovách bylo jako vždycky pusto a prázdno. Jen vrčení traktoru v dálce rušilo hluboké venkovské ticho a poplašné zařízení se rozdrnčelo, když jsem odemkl. Vypnul jsem je a zavřel za námi dveře. Pak jsem Helenu dlouze a důrazně políbil. Nebránila se. Vlastně jsem se já od ní odpoutal. „Pojďme se pomilovat,“ řekl jsem.

„Zapomněla jsem, jak se to dělá,“ odpověděla. „Je to už tak dlouho.“

„Já ti to připomenu,“ řekl jsem a vzal ji za ruku. Dovedl jsem ji po schodech nahoru do velké ložnice. „Nejdřív si musíš odložit všechno, co máš na sobě.“

„V tom případě zatáhni závěsy,“ řekla. „Stydím se.“

Zatáhl jsem závěsy a vzpomněl jsem si na to odpoledne v yorkshirském údolí, kdy Marta zatáhla tenké bavlněné záclony na okně a můj pokoj vzápětí prostoupilo měkké narůžovělé světlo. Tyhle závěsy byly těžší, ale propouštěly dost světla, abych zahlédl Helenino nahé tělo a nebyl zklamán. Vytáhl jsem z nočního stolku kondom, abych ho měl připravený, a ujistil se, že o něm ví i ona.

Sex trval krátce, ale byl nádherný. Nechtěl jsem jí poskytnout čas na další váhání, ale zjistil jsem, že žádná složitá předehra nebude třeba. Udělala se s překvapivou rychlostí, sotva jsem do ní vnikl. Mám dojem, že pro ženy platí totéž co pro muže: zdrženlivost zintenzivňuje prožitky při souloži, a v jejím případě předchozí období sucha trvalo zvlášť dlouho. Zareagovala, jak když se řítí povodeň, a já neviděl důvod, proč se zdržovat. Hned nato jsem usnul. Když jsem se probudil, zjistil jsem, že nás přikryla. Ležela na zádech, hlavu na polštáři, ve tváři měkký zastřený výraz uspokojené ženy. Vzhlédla ke mně se zvláštním lehkým úsměvem, jak rozpačitým, tak ironickým. „Tak jaké to bylo pro mne?“ nadhodila.

Původně jsem počítal, že horká koupel navodí náladu k sexu, ale přehodili jsme pořadí – a bylo to tak lepší, vyvalovat se v blažené malátnosti v bublající vodě. Po chvíli jsem si začal dovolovat a znovu jsem se vzrušil. Chtěl jsem se milovat ve vaně, venku pod nebesy, ale ona odmítla. Nabídl jsem, že ji donesu do baráku a uvážu. Pak mě kousla.

Emily volá pod schody, že kluci něco mají nebo nemají, a žádá, ať je srovnám. Musím tohle uložit.

_____

/ 27 /

STŘEDA 14. KVĚTNA. Je to už dost dlouho, co jsem si do deníku nic nezapsala. I když je určený jen pro mé oči, nemohla jsem se odhodlat události posledních tří neděl zaznamenávat. Příliš mne pohltilo, jak jsem je prožívala. Ne, to není pravý důvod. Deník je zvláštní zrcadlo, do něhož se každý den na sebe zadíváš – otevřeně, neúhybně, bez ochranné masky, dokonce i bez lichotivého nalíčení – a řekneš si pravdu. Váhala jsem tohle podstoupit, co jsme se s Messengerem stali milenci. Příčilo se mi zaznamenávat své počínání, bála jsem se, kdybych je blíž zkoumala a rozebírala, že bych tím oživila výčitky svědomí a zpochybnila prožívanou rozkoš. (Po pravdě řečeno, ani teď se nemohu odhodlat analyzovat ony zážitky přímou a nemilosrdnou účastí v první osobě. Zkusím to tedy jinak…)

Ano, stala se z ní dámička, salomé, rajda, žena povětrná, lehké zboží – takhle by byla označena na stránkách starých románů. V moderní literatuře samozřejmě ne. Počínala si jen tak, jak si počínali všichni ostatní: podlehla své touze, chytila příležitost za pačesy, vymačkala do poslední kapky rozkoš pro své stárnoucí tělo, než bude pozdě, protože „život máš jen jeden“ apod., apod. A ať se stane, co stane, nebude toho nikdy litovat, bylo to tak vzrušující.

A také někdy nervák, protože šíleně riskovali. Dvakrát se vypravila do vily na Pittomsvillu uvařit rodině večeři a zdržela se přes noc pod záminkou, že vypila příliš mnoho vína, aby mohla odjet domů, a pokaždé se uprostřed noci vplížil do jejího pokoje a do její postele, jak o tom fantazírovala v noci po narozeninovém večírku, a milovali se smyslněji a vášnivěji snad proto, že si přitom netroufali ani špitnout, aby se děti náhodou neprobudily a nezaslechly je. Museli vyjádřit svou extázi taneční pantomimou, pohyby rukou a nohou a výrazem na tváři. Leželi na ovčí kožešině na podlaze, protože postel vrzala, a on jí zakryl rukou ústa, když dospěla k vyvrcholení. Ona se mu zakousla do masa pod palcem, jako by to byla uzda nebo roubík, aby se jí výkřik nevydral z hrdla, a zaslechla, jak sykl bolestí. (V posteli jí říkal „Kousalko“. Zdálo se, že mu to dělá dobře, ale přestala s tím, protože Carrie se už brzy měla vrátit domů a nesmí zastat manžela viditelně pokousaného a ohryzaného, jako by se na něho vrhlo hejno myší.) Po té bezeslovné, baletní souloži musela odemknout a vykouknout na chodbu, aby se přesvědčili, že se může bezpečně vrátit do vlastní ložnice, jelikož bylo přece možné, že některé dítě půjde na záchod a zahlédne ho vycházet z hostinského pokoje.

Jednou odpoledne byli spolu v posteli U podkov, když venku zastavilo auto a někdo zazvonil. Messenger přistoupil nahý k oknu a vykoukl škvírou mezi závěsy. „Prorektorovi!“ zašeptal. „Sir Stan a lady Viv. Co ti tady kruci dělají?“ Heleně přišla tahle nevítaná návštěva příšerně komická a začala se hihňat, ale Messenger měl strach, aby je neobjevili, a sykl na ni, ať je zticha. Jeho vůz parkoval na příjezdové cestě, proto si příchozí mohli domyslet, že je buď v domě, nebo někde poblíž. Helena s Messengerem zůstali ležet za zataženými závěsy v ložnici, dokud příchozí neomrzelo zvonit u dveří a volat přes plot a neodjeli. Messenger sešel dolů a vrátil se s naškrábaným vzkazem, který našel na rohožce: „jeli jsme náhodou kolem a zahlédli vaše auto, ale zřejmě jste někam odešel. Snad budeme mít příště víc štěstí. Stan.“ Messenger se rozpomněl, že je Carrie pozvala, aby se u nich na venkově někdy zastavili. „Měli velký zájem o naši vanu s horkou vodou,“ řekl. „A ještě víc by je zajímalo, kdyby v ní zastihli nás dva, jak nás pámbu stvořil,“ dodala Helena. „A jak šoustáme,“ ušklíbl se on, protože Helena mu jednou toto přání splnila. Neproběhlo to zvlášť zdařile, aspoň pro ni, on z toho měl ale hroznou radost. Líbilo se mu milování na neobvyklých místech, ba dokonce i místech veřejně přístupných. Riziko odhalení jako by u něho násobilo rozkoš.

Jednu neděli navštívila Helena Ralpha a děti U podkov a odpoledne se jim podařilo vydat se sami dva na procházku. Kluci se chtěli dívat na ragby v televizi a Emily se zdálo, že expedice Messengerem navrhovaná vyžaduje přílišnou námahu: Heleně se mělo ukázat prehistorické pohřebiště zvané Belas Knapp. Emily už je viděla a věděla, že k němu vede dlouhá příkrá cesta. Ze ji Messenger přehnaně nenutil, netřeba podotýkat.

Byla to skutečně namáhavá cesta, zvlášť v závěru, kdy museli stoupat od hlavní silnice asi míli do příkré travnaté stráně. Ovce se přestávaly pást a zíraly na ně, jako by tak vysoko lidské bytosti nikdy neviděly. Messenger vykládal, že je to cotswoldská dlouhosrstá rasa a že se jejich vlna dobře hodí na koberce a festovní látky. O ovcích toho zřejmě věděl mnoho. Když se nad tím podivila, vysvětlil jí, že jako mladý kluk dělal pár měsíců u jednoho yorkshirského ovčáka. Na vršku byl hájek a úzká pěšina mezi stromy přešla na širší cestu vedoucí k mohyle, nějakých čtyřicet yardů dlouhému náspu ve tvaru velryby, zarostlému trávou. Násep byl zčásti vykopán a v otvoru bylo vidět kamennou zeď a jakýsi vstupní prostor, zatarasený velkým plochým kamenem. Tabulka Anglické historické společnosti oznamovala, že na tomto nalezišti byly objeveny kosterní pozůstatky asi třiceti lidí z pozdní doby kamenné, spolu se zvířecími ostatky a úlomky nádob. Pohřebiště sloužilo svému účelu někdy před čtyřmi tisíci lety.

Helenu zaujalo, že primitivní lidé nelitovali námahy a pohřbívali své mrtvé na tomto těžko přístupném místě. Zvolili si k tomu snad vrchol kopce, protože je zde země nebi nejblíž? Představovali si nebe nad hlavou jako místo, kam přijdou lidské duše po smrti, uvažovala. Messenger jí ty otázky slíbal ze rtů. Opuštěné místo, kde jedinou známkou civilizace byly relikvie dávných předků, ho očividně sexuálně vzrušovalo. Nedal si to vymluvit, rozprostřel pláštěnku na svažitém břehu mohyly a chtěl se jí zmocnit jako muž z doby kamenné, rovnou, hned. „Ne, ne,“ bránila se, zpola pobavena, zpola rozhořčena, když ji svlékal. „Nech toho, Messengere, nejsem žádná lady Chatterleyová a nebudu si na ni hrát.“ On však její literární narážku nebral v úvahu. Bušila mu pěstmi do hlavy a ramenou, když ji hodil na zem. „Přestaň, Messengere, někdo sem může přijít.“ Nedbal však jejích námitek ani chabých úderů, a tak se nakonec přestala bránit a podvolila se té nestydatosti, roztáhla nohy a nechala ho, ať se vybouří, trpělivě a s očima otevřenýma, jako ovce, kterou obskakuje beran (ačkoli na stráni nebyly k vidění žádné ovce podobně zaneprázdněné, patrně na to nebyla vhodná roční doba, končilo období jehňat), upírala oči na kadeřavé obláčky, míjející zvolna po modré obloze, zatímco on dorážel a mručel, a cítila se přitom zcela odpoutaná od reality a podivuhodně šťastná. Určitě nejsme první dvojice, která se tady pomilovala, pomyslela si potom, když si natahovala kalhotky a oprašovala sukni – milenci tohle místo jistě s oblibou vyhledávají po staletí, je tak vzdálené, tak skryté, tak tajuplné. Na zpáteční cestě potkali v hájku skupinku postarších turistů s mapami a holemi, kteří se na ně usmáli a pozdravili: „Dobré odpoledne.“ „Ještě že sem nedorazili o pět minut dřív,“ zašeptala Helena Messengerovi. „Byli bychom je slyšeli přicházet,“ ušklíbl se, ona si tím však vůbec nebyla jista.

Sama se raději milovala v domě, na posteli, za zataženými záclonami, kde byla možnost se potom pár hodin prospat – ačkoli posledně zmíněný luxus si mohli dovolit pouze jednou, když se Messenger musel zdržet přes noc v Londýně, protože na druhý den vystupoval v televizním Dobrém jitru. Měl okomentovat porážku, kterou utrpěl šachový velmistr Gary Kasparov od počítače. Helena odjela ten den do Londýna už dříve vlakem a každému, koho to mohlo zajímat, sdělila, že se musí domluvit se svými podnájemníky, jestli se rozbitá myčka na nádobí dá spravit, nebo se koupí nová. Zmíněný problém skutečně vyvstal, ačkoli by se to patrně dalo vyřídit telefonicky.

Jela do Londýna vlastně poprvé od té doby, co nastoupila na univerzitě. V prvních týdnech, kdy jí v cizím prostředí bylo hodně smutno, se bála zajet domů i jen na jediný den, aby jí návrat do Gloucestershiru nebyl natolik proti mysli, že by byla v pokušení zběhnout. Posléze, jak se s univerzitou víc sžila a tamní události jí začaly připadat zajímavější, nevzpomínala na Londýn už tak často. Teď se přímo zděsila, když vystoupila z vlaku do hluku a lidského hemžení na nádraží Paddington, a pak sešla do pekelného labyrintu podzemní dráhy a vtiskla se mezi těla uvnitř vagonu. Hluk stroje ji ohlušoval, těžký vzduch byl k nedýchání, znervózňovala ji těsná blízkost tolika mlčících, lhostejných cizích lidí. Dosud nikdy si s takovou přesvědčivostí neuvědomila, jak se lidé v podzemce snaží za každou cenu vyhnout přímým pohledům mezi sebou, s jakou umíněností se odpoutávají od onoho ohavného a nepohodlného způsobu cestování tím, že si čtou – i když přitom musí držet knihu v jedné ruce, protože druhou visí na popruhu – nebo poslouchají ze svých diskmenů muziku nebo upřeně zírají přes tváře na druhé straně na mapku podzemní dráhy. Pouze turisté se spolu baví. Stálí pasažéři, podobně jako ta nešťastná oběť znásilnění, o níž se dočetla, se snaží pokud možno oddělit mysl od těla a k té se uchýlit.

Byl to divný pocit, stanout opět po téměř třech měsících ve vlastním domě. Ze všeho nejdřív si uvědomila, jak omšele působí zvenčí a jak nutně potřebuje veškeré dřevo natřít. Uvnitř to bylo prostředí jak důvěrně známé, tak sice lehce, ale protivně pozměněné. Nábytek byl jinak uspořádaný; v předsíni visely cizí kabáty; na policích a konferenčním stolku v obývacím pokoji ležely knihy a časopisy jiných lidí; z kuchyně se táhl pach vaření, které se od jejího lišilo. Weismullerovi byli solidní nájemníci, ale využili její návštěvy dokonale, provedli ji po celém domě a upozorňovali přitom sice zdvořile, leč s důrazem na všechny chyby a nedostatky. Helena si je usmířila tím, že slíbila nahradit nespolehlivou starou myčku na nádobí novou, a hned také zašla do nedalekého obchodu se zlevněným zbožím, myčku koupila a zařídila, aby ji dodali a nainstalovali.

Poté se odebrala do hotelu, kde BBC ubytovala Messengera, a zaplatila si tam pokoj. Navrhoval jí, aby vystupovala jako paní Messengerová a sdílela pokoj s ním, ale Helena usoudila, že to by bylo přehnané. Takže povečeřeli v hotelové restauraci jako přátelé, kteří tu na sebe náhodou narazili, rozloučili se v baru, vrátili se každý do svého pokoje a sešli se později v tom Messengerově (pro případ, že by mu děti z nějakého důvodu volaly), a tam prožili na orgie bohatou noc. Z BBC pro něho poslali vůz v půl sedmé ráno. Když později sledovala na televizní obrazovce ve svém pokoji, jak přesvědčivě vysvětluje funkce Tmavomodrého programu – objasňoval důsledky milionů možných tahů v průběhu několika vteřin – a jak se liší od intuitivních metod lidského hráče, žasla, že je tak svěží a soustředěný a že ho výstřelky minulé noci zřejmě nijak nepoznamenaly.

Volil při milování docela jiný postup než Martin. U Martina bývala předehra složitá a dlouhá a akt sám proběhl rychle. U Messengera to bylo naopak. Chtěl do ní rovnou proniknout a kopulovat v různých pozicích, než dospěl k orgasmu, a Helenu přitom vydráždil několikrát. Měl velkou sílu v pažích a ramenou, pohazoval si s ní lehce sem a tam, nad sebe a pod sebe, jako zápasník, který si procvičuje hmaty. Občas mívala dojem, že vynakládá až přehnanou snahu, že ji chce zredukovat na bezmocný uzlíček nervových reakcí, vydolovat jí z hrdla žasnoucí, neartikulované výkřiky rozkoše, že ji chce donutit, aby žadonila o milost a bila rukou do matrace jako poražený zápasník.

Včera však musel přiznat porážku sám. Zastavil se v mezonetu cestou domů s nějakými materiály o chystané konferenci pro případ, že by někoho potkal a potřeboval alibi. Nemohl se však dlouho zdržet, protože Emily vařila večeři a na tu nechtěl přijít pozdě, takže začal Helenu svlékat, ledva za ním zapadly dveře. Šli nahoru do ložnice, lehli si do postele, avšak pro jednou byl impotentní. Div si nezoufal. „Netrap se kvůli tomu,“ domlouvala mu. „Vyvstanou psychologické zábrany. Není dobře milovat se ve vymezeném čase.“ „Stalo se už, jsme museli pospíchat,“ namítl. „Možná že jsi to poslední dobou přeháněl,“ zažertovala. „Je ti padesát.“ Naježil se. „Tresky plesky. Spíš to bude tím kuřetem na kari, co jsem měl k obědu v profesorské jídelně. Celé odpoledne mi leží v žaludku.“ „Stěžuješ si dost často, že tě zlobí žaludek,“ pravila. „Měl bys s tím za někým zajít.“ Najednou měla dojem, že k němu promlouvá jako manželka, a šok z onoho poznání ji umlčel. On to však zřejmě nezaznamenal. „Na to stačí pár tabletek Rennie,“ řekl. Rychle se oblékl, políbil ji a odešel.

Helena si dopřála koupel. Jestlipak nedochází k tomu, že se do Messengera vážně zamiluji, uvažovala, zatímco se převalovala ve vaně, kam občas palcem u nohy připouštěla horkou vodu. Přitahoval ji od první chvíle, kdy ho u Richmondových spatřila, ale nebyla by to ani sobě, ani nikomu jinému vydávala za „lásku“ v tradičním romantickém smyslu „nemůžu-bez-tebe-žít-a-jedině-ty“. A nenapadlo ji ani na vteřinu, že by takový cit měl na mysli on, když jí řekl, tenkrát jak přinesl modem a zdržel se na oběd, že se mu líbí tak, až to začíná hraničit s láskou. Poprvé s ním šla do postele z důvodů ryze oportunistických a experimentálních. Nešlo jí z hlavy, jak přistihla Carrii a Nicolase Becka v Ledbury, a co jí k tomu Carrie pověděla u řeky v Bourtonu. V světle tohoto poznání se jí zásadní odmítání Messengerových návrhů v průběhu posledních týdnů najednou jevilo jako zbytečné. Jestliže má Carrie poměr s Nicolasem Beckem, proč by se ona nemohla pobavit s Messengerem? A že Carrie shodou okolností právě tehdy odletěla do Kalifornie, mohly snadněji po tomto závěru následovat činy. Carriina nepřítomnost se postupně prodlužovala, namísto pár dní z toho bylo pár neděl (stav jejího otce se lepšil jen pozvolna) a z krátkého „pobavení“ se tedy vyvinul hluboký a velmi sexuálně vypjatý vztah. Tři neděle už nemyslí na nic jiného – tedy aspoň ona na nic jiného nemyslí – než jak to zařídit, aby se mohli spolu vyspat. Heleně připadalo zvláštní, že nikdo z okruhu jejich známých očividně nepojal podezření, co se jim zde na očích odehrává. Jak to, že jí studenti nevyčtou z tváře známky uspokojené touhy? Jak to, že Messengerovi kolegové necítí pach sexu, když přiběhne ze setkání v době oběda na pracovní schůzi? Cožpak si nikdo nevšimne, že oba často někam zmizí ve stejnou dobu? Zřejmě ne. Jedině Sandra Pickeringová, pomyslela si, snad vytušila nenápadnou změnu v jejím vystupování. Když se Helena někdy vytrhla z erotického zasnění uprostřed vyučování, zjistila, že na ni mladá žena tázavě upírá oči, jako by uvažovala, v čem je teď jiná. Ostatní se zdáli příliš zaujati vlastními záležitostmi, ať soukromými, ať odbornými, aby věnovali pozornost Heleně a Messengerovi a vyvozovali z jejich počínání nějaké závěry.

Nepochybně tomu také napomáhalo, že v té době vládlo všeobecné vzrušení z nadcházejících voleb a všichni se soustředili na ně. Helena i Messenger se zúčastnili večírku Gloverových v den voleb, ale sotva tam spolu promluvili. Vytratili se, každý zvlášť a nenápadně, jakmile byla z prvních výsledků patrná převaha labouristického vítězství, a setkali se u Heleny doma. Když se jí v následujících dnech lidé ptali: „Byla jste vzhůru až do Portilla?“ v narážce na nejsenzačnější porážku toryů onoho večera, odpovídala dost rozpačitě: „Ne, to už jsem byla v posteli,“ a jen doufala, že se nečervená.

Když Messenger časně ráno odešel domů, Helena si vzala župan, uvařila si konvici čaje a asi hodinu se dívala na televizi. Sledovala, jak stoupenci labouristů jásají, viděla triumfální vystoupení nového ministerského předsedy s chotí a trochu zalitovala, že se na této slavné historické události nijak nepodílela. Neagitovala, nevolila, ba ani se moc nedívala na televizi, neboť ji zcela pohltilo vlastní erotické dobrodružství. Pocit viny v ní možná ještě prohloubila aura ctnostné manželské lásky, vyzařující z Blairových, kteří se pořád drželi za ruce. Messenger si aspoň dal tu práci, že šel volit (takticky dal hlas liberálně demokratickému kandidátovi za Cheltenham), ovšem rozhodoval se pouze pro nejméně špatnou alternativu mezi všemi nabízenými. Politikou i politiky hluboce opovrhoval. Politika, tvrdil, je prokletí moderní doby, tak jako náboženství bylo prokletím minulých věků. Jen si uvědom, jak ohromující množství lidského utrpení způsobila politika v tomto století – ve střední Evropě, v Rusku, v Číně, v Africe – naléhal rétoricky. Jsi tedy anarchista? zeptala se ho. Tím ovšem nebyl. Spíš zastával starobylou víru osvícenství, že společnost bude zdokonalena působením vědy. Rozlišoval přísně mezi snahou o poznání, což je věda, a snahou o moc, což je politika. Pseudopoznání všeho druhu, od teologie k dekonstrukci, tvrdil, musí vnutit ostatním své falešné představy o světě prostřednictvím politiky. Jeho argumenty zněly velmi věrohodně v atmosféře postkoitální spokojenosti (protože v tomto kontextu se jejich hovory obvykle odbývaly).

Teď se však Carrie měla co nevidět vrátit (jejího otce už propustili z nemocnice, i když bude doma potřebovat stálou ošetřovatelskou péči), a tak se Helena musela probrat z erotického okouzlení, kdy nemyslela na nic než na příští setkání. Nehledíc na praktické těžkosti, kdyby se dál tajně scházeli Carrii přímo pod nosem, dodá její přítomnost celé záležitosti nové morální a psychologické souvislosti. Dokud byla Carrie pryč, dokázala Helena nemyslet na ni jako na sokyni, ba ani jako na překážku. Když Carrie ale teď opět zaujme své postavení jako manželka, matka, organizátorka a paní domu, odsune Helenu rázem do situace marginální a problematické. Že má Carrie sama milence, to na celé věci nic nemění. Proto nabývala na závažnosti otázka, kterou si Helena položila ve vaně: zdali se do Messengera vážně nezamilovala. A pokud ano, co to znamená s ohledem na budoucnost, nejen krátkodobě, ale dlouhodobě? Spokojí se tím, že poměr uzavře, až koncem semestru tady na univerzitě skončí a vrátí se do Londýna? Srdce jí okamžitě odpovědělo, že ne. Spokojí se tím, že bude Messengerovi příležitostnou milenkou, že si pro sebe urvou krátké chvíle vášně mezi jeho pracovními schůzemi a mediálními vystoupeními, nebo si domluví, že se s ním sejde při jeho cestách do ciziny? V duchu už viděla, jak sedí někde v luxusním hotelovém pokoji, na toaletním stolku košík s ovocem a láhev šampaňského v tajícím ledu, a netrpělivě čeká, až se Messengerovi podaří odejít z nějakého sympozia nebo oficiální recepce, a vůbec se jí ta představa nezamlouvala. Pak si pomyslela – nemohla jinak – co kdyby se Messenger rozvedl s Carrii a vzal si mne? Byla to lákavá iluze, ale stačilo pomyslet, jak těžce by to nesla malá Hope, aby ji zavrhla. Poprvé po týdnech na ni padl smutek. Zauvažovala, jestli Carriin blízký návrat nevrhl stín na Messengerovo milostné zanícení a nezpůsobil jeho impotenci.

_____

/ 28 /

Když Ralph přijde domů, zastihne Emily v kuchyni: s ní je tam i její mládenec Greg, osmnáctiletý dlouhán samá ruka samá noha, který má z Ralpha nahnáno a v jeho přítomnosti si sotva troufne promluvit. Oba sedí na bobku a koukají skleněnými dvířky do trouby na sekanou pečeni, kterou Emily chystá k večeři.

„Mám dojem, že už to bude,“ říká Emily. „Zapomněla jsem si ale nastavit časový spínač. Nechtěla bych ji spálit.“

„Mně taky připadá hotová,“ usoudí Ralph poté, co si sedl na bobek vedle nich. „Nedělá se ale sekaná z hovězího?“

„Já si nechala namlít jehněčí,“ řekne Emily.

„Tak to bude luxusní sekaná. Výborně. Děti, večeře!“

Sekaná je výtečná. Ralph si přidá a pogratuluje Emily. Zatímco děti sklízejí ze stolu, Emily využije svých kuchařských zásluh a požádá o laskavost.

„Může tu Greg dneska přespat, Messengere?“

Ralph potlačí říhnutí. „Myslíš u tebe v pokoji? Radši ne, Ploutvičko.“

„Proč ne? Mamka by nám to dovolila.“

„Nemůžu si to vzít na zodpovědnost.“ Emily obrátí oči k nebi. „Krom toho s tím v zásadě nesouhlasím, ale o to nejde. Rozhodné slovo má Carrie, a ta tu není.“

„Ty s tím v zásadě nesouhlasíš?“ pronese Emily, jako by nevěřila vlastním uším.

„Ne, myslím, že to nepůsobí dobře na kluky. Jsou v citlivém věku.“

„A myslíš, že to působí dobře na kluky, když tu necháváš přespat Helenu?“

Ralph ztuhne. „To je něco docela jiného. Byla u nás na návštěvě a spala v hostinském pokoji.“

„Vážně?“ protáhne Emily lehce drzým tónem. Vrhne na Ralpha pohled, jako že by k tomu mohla leccos dodat.

Zazvoní telefon. Volá Carrie a potvrzuje, že s Hope odlétají z Los Angeles zítra večer a na Heathrow přistanou v pátek časně ráno. Ralph se nabídne, že jim přijede na letiště naproti. Carrie to odmítne, ať se tím nezatěžuje. Objednala si už vůz s řidičem z Cheltenhamu. Doma by měly být kolem poledního.

„Sláva,“ prohlásí Ralph. „Stýskalo se nám.“

„Po mně nebo po mém vaření?“ nadhodí Carrie.

„Po obojím,“ odpoví Ralph. „Ačkoli Emily nám dnes večer upekla znamenitou sekanou…“ Při těch slovech zachytí Ralph Emilyin pohled. „Jo mimochodem, je tu Greg, pomáhal jí s vařením. Může u nás přespat?“

„Pokud to nevadí tobě, proč ne,“ řekne Carrie.

„Tak dobrá. Na shledanou zítra. Všichni ti posílají pusu.“ Ralph položí telefon a řekne Emily: „Maminka souhlasí.“

„Díky, Messengere,“ odpoví Emily. S úsměvem vypluje z místnosti.

Ralph si přitiskne ruku na bok a znovu říhne. Odkráčí do své koupelny a vyhledá v lékárně krabičku Rennie. Spolkne dvě tabletky.

V pátek dopoledne, ještě než Carrie a Hope přijedou domů, navštíví Ralph rodinného lékaře, Ira jménem O’Keefe, který má ordinaci v přízemí úzkého vysokého řadového georgiánského domu nedaleko Messengerových. „Bydlím nad krámem,“ říkává s oblibou. Je přibližně Ralphova věku, trochu zavalitější, má brunátnou ošlehanou pleť a velké ruce. V hrubých tvídových sportovních kacabajkách, které rád nosí, vypadá spíš jako farmář než lékař, ale rodina byla s jeho službami vždy spokojena. Ralph sám se s ním dosud radil jen málokdy.

„Tak copak byste ode mě potřeboval, profesore?“ zeptá se, když si krátce odbudou formality s pozdravem. O’Keefa zřejmě těší, že může Ralpha takto oslovit.

„Zlobí mě žaludek,“ řekne Ralph. „Stává se to jen občas, ale nemůžu se toho zbavit. Rennie nepomáhá.“

„Projevuje se to ještě nějak jinak?“

„Mívám pocit, že mě tuhle něco tlačí.“ Ralph přitiskne ruku vpravo pod žebra.

„Tak se na to podíváme. Odložte si. Spodky si můžete nechat.“

O’Keefe ukáže na lehátko v rohu za zástěnou. Zatímco se Ralph svléká, myje si u umyvadla pečlivě ruce a hovoří o počasí.

O’Keefe důkladně vyšetří Ralphovo břicho a přitom, jak je promačkává, lehce syká.

„S lety přibývá trochu sádla, obávám se,“ prohodí Ralph žertovně.

O’Keefe přitaká. „To je běžné.“ Jeho velké prsty tlačí, zahořují se, pátrají. „Tak jo,“ řekne nakonec. „Můžete se obléknout.“ Přejde k psacímu stolu a psacím perem se zlatým hrotem zapíše cosi do Ralphova chorobopisu.

„Co jste zjistil?“ zeptá se Ralph, když usedne na židli pro pacienty.

„Máte uzlík na játrech,“ odpoví O’Keefe a dál si zapisuje.

„Jaký uzlík?“

„To nevím. Potřebujete zajít za specialistou.“ O’Keefe vzhlédne k Ralphovi. „Máte privátní zdravotní pojištění, profesore?“

„Ano.“

„V Bathu je dobrý gastroenterolog, Dick Henderson. Hrávali jsme spolu golf. Můžu mu zavolat, jestli si přejete. Třeba by vás objednal už na pondělí.“

„Je to tedy naléhavé?“ ptá se Ralph.

„Nemá cenu vyšetření odkládat,“ praví O’Keefe.

„Znamená to, že jde o vážný problém?“

O’Keefe pohlédne vyrovnaně na Ralpha. „Játra jsou životně důležitý orgán, profesore.“

„Ano, ovšem, hloupá otázka. Může jít o rakovinu?“

O’Keefe chvíli mlčí, než odpoví: „Lhal bych vám, kdybych to popřel,“ řekne nakonec.

„Co jiného by to mohlo být?“

„Nemám představu,“ řekne O’Keefe. „A proto čím dřív navštívíte specialistu, tím lépe. Potom budete mít klid.“

„Anebo taky ne, podle okolností,“ prohodí Ralph. Na to mu O’Keefe neodpoví.

Krátce potom, co se Ralph vrátí domů, volá O’Keefova sestra, že ho doktor Henderson může přijmout v bathské nemocnici Abbey v pondělí v jedenáct třicet. Ralph souhlasí.

V domě je hrobové ticho, Emily a oba kluci jsou ve škole. Ralph si v kuchyni uvaří kávu, posadí se tam ke stolu, upíjí a zírá z okna na prázdný dvorek. Pak se odebere nahoru do své pracovny a zapne počítač. Občas mu prsty znehybní a pohled se chvíli upře na obrazovku, není však soustředěn na text. Vyčistí si pracovní plochu a připojí se k internetu. Zadá prohlížeči klíčová slova „+játra+rakovina“. Po půlhodině zaslechne otevřeným oknem, že na příjezdové cestě zastavuje auto, pak k němu dolehne Hopein vzrušený hlásek. Odpojí se od internetu a seběhne dolů.

Ralph chytí Hope do náruče v hale, zvedne ji a zatočí se s ní na černobílé šachovnici dlaždiček. Dítě radostně jásá. Políbí Carrii a zahledí se na ni.

„Co se děje?“ zeptá se Carrie.

Ralph počká, až Hope odcupitá do svého pokoje přivítat se s nejmilejšími panenkami a hračkami. Pak jí poví o návštěvě u O’Keefa.

„Co je to zač, ten Henderson?“ zeptá se Carrie ze všeho nejdřív.

„Nevím. O’Keefe o něm má vysoké mínění.“

„Podle mě by ses měl poradit se specialistou z Harley Street. S tím, kdo je na to nejlepší.“

„Nemám teď zrovna čas jezdit do Londýna sem a tam,“ namítne Ralph. „Budou vyžadovat různá vyšetření. My-My je za tři neděle. Zbývá kolem toho ještě spousta práce.“

„Předej ji někomu jinému.“

„To se lehko řekne. Mým zástupcem je Duggers. Společenská organizace není jeho silnou stránkou. Podívej, nebudeme nic dramatizovat. Pravděpodobně půjde o banální záležitost.“

„Kristepane,“ povzdechne si Carrie. „A já doufala, že budu mít na chvíli od nemocnic a doktorů pokoj.“

„Nezkazíme si tím tvůj návrat domů,“ řekne Ralph. „Do pondělka všechno prostě pustíme z hlavy. Ujednáno?“

„Když to říkáš, Messengere,“ usměje se Carrie nuceně.

Když později u oběda přijde řeč na to, co budou dělat o víkendu, zeptá se Carrie, jestli by neměla na neděli pozvat k Podkovám Helenu.

„Ne, radši ne,“ odpoví Ralph.

„Já jen že ti vypomáhala, co jsem byla pryč –“

„Pojďme si vyhradit tenhle víkend pro sebe. Jen rodina,“ řekne Ralph.

„Prima,“ odpoví Carrie.

Odpoledne si Carrie jde zdřímnout a Ralph zajede na univerzitu vyřídit nějakou administrativu. Ze své pracovny zavolá Heleně a poví jí o uzlíku na játrech.

„Propána,“ řekne Helena. „To není moc dobrá zpráva.“

„No, přiznávám, že mě to nejdřív trochu vzalo,“ řekne Ralph. „Šel jsem k doktorovi se zkaženým žaludkem a vrátil jsem se s hrozbou rakoviny.“

„Něco takového je podle mě dost vyloučeno,“ prohlásí Helena. „Posledních pár týdnů ses rozhodně nechoval jako nemocný člověk.“

„Až na minulou středu.“

„To přece nic neznamená. Nemůže jít o vážný problém.“

„Každopádně se to brzy ukáže,“ řekne Ralph. „Musím ti poděkovat, žes mě vybídla, abych se dal vyšetřit. Prohodilas něco v tom smyslu, že bych měl s tím žaludkem někam zajít – vzpomínáš si?“

„Ano.“

„Bylo ti něco divné…“ „Vůbec ne. Jen jsem to tak plácla. Z nějakého hloupého iracionálního důvodu toho teď lituju.“

„Ne, jsem ti opravdu vděčný.“

„Já vím.“

„Nakonec bych k lékaři stejně musel, a čím dříve, tím lépe.“

„Ano.“

Rozhovor uvázne na mrtvém bodě. Oba váhají, co ještě dodat.

„Kdy tě zas uvidím?“ nadhodí Helena posléze.

„Nevím,“ odpoví. „Tenhle víkend ne, pokud ti to nevadí.“

„Ovšemže ne,“ řekne rychle.

„Rád bych tě pozval k Podkovám, ale Carrie je trochu vyvedená z míry. Myslím, že by uvítala, kdybychom zůstali sami.“

„Samozřejmě, to plně chápu.“

„Co budeš dělat ty?“

„Já mám spoustu práce. Hodnocení studentů. Najednou se mi zdá, že se konec semestru až nebezpečně blíží.“

„Já vím. Mě tahle záležitost také postihla v nejnevhodnější době, My-My je na spadnutí.“

„Zavolej mi v pondělí, jak jsi dopadl.“

„Dobře. Ale možná se mi to povede až v úterý.“

„Tak jo.“

„Zatím ahoj.“

„Sbohem, Messengere.“

Přestože si Carrie odpoledne zdřímla, je stále ještě po cestě unavená. Sedí s Ralphem po večeři v obývacím pokoji, čtou noviny a pijí ovocný čaj, a Carrie po chvíli řekne, že si půjde lehnout.

„Já taky,“ řekne Ralph a odhodí noviny. Carrie se podiví. „Postrádal jsem tě,“ řekne jí.

„Opravdu?“

„Samozřejmě.“

Carrie se ztěžka zvedne. „Cítím se naprosto vyčerpaná, Messengere. Odložme to radši na zítřek.“

„Jak chceš,“ odpoví. „Budu si teda ještě něco dělat.“

Před ložnicí ji políbí na dobrou noc a vystoupá po schodech do své pracovny. Znovu se připojí na internet.

Příští pondělí zajede Ralph sám autem do Bathu za specialistou Hendersonem. Privátní nemocnice Abbey, nová budova z hladkých polévaných cihel a s okny z hnědě tónovaných skel, stojí v zeleni za městem. Příjem pacientů i čekárny jsou zvukově tlumené a pohodlné, s koberci od zdi ke zdi a čalouněnými sedačkami, podobné letištním salonkům první třídy. Po krátkém čekání je Ralph uveden do ordinace, kde mu Henderson na přivítanou s úsměvem stiskne ruku. Podotkne, že viděl Ralpha v televizi. Lékař se zdá mladší než O’Keefe. Má na sobě modrý oblek s proužkem, v náprsní kapse řadu per a tužek, kravatu, která patrně reprezentuje golfový klub. Běloskvoucí zuby se ukazují v lehkém předkusu, zvlášť když se usmívá, což činí často.

Ralph se znovu musí svléknout do spodků na vyšetření. Jeho břicho znovu hnětou, stlačují a prohmatávají věci znalé profesionální prsty. Henderson potvrdí, že tam ten uzlík je.

„Může jít o rakovinu?“

„Nelze to vyloučit,“ řekne Henderson a usměje se, jako by sděloval dobrou zprávu. „Potřebuji zjistit něco bližšího. Rád bych vás objednal co nejdřív na ultrazvuk a zároveň bychom udělali endoskopii. To je vizuální vyšetření žaludku a tenkého střeva pomocí vláknové optiky.“

„Tedy laparoskopie?“ zeptá se Ralph.

Henderson se srdečně rozesměje. „Ale ne, dělá se to ústy a hrdlem. Zní to hrozivě, ale procedura je naprosto bezbolestná. Použijeme lokální umrtvení. Ale neměl byste potom domů sám řídit.“

„Budu se moci tedy vrátit hned domů?“

„Určitě. Musíte jen večer nejíst a vzít si projímadlo, aby stíny ve střevech nerušily ultrazvuk.“

„Požádám manželku, aby mě doprovodila.“

„Výborně,“ konstatuje Henderson. „Byl byste volný ve středu?“

„Můžu se uvolnit,“ řekne Ralph. „Kdy budete znát výsledky?“

„Týž den,“ praví Henderson.

V úterý před polednem zavolá Helena Ralpha na fakultu.

„Heleno! Nezlob se – chtěl jsem ti zavolat, ale neměl jsem ještě ani chvilku –“

„To je v pořádku. Nechci tě pronásledovat, ale –“

„Jaképak pronásledování –“

„Já jen že odpoledne nebudu na telefonu, protože učím,“ praví Helena. „Chci se zeptat, jak dopadlo vyšetření.“

„Potvrdil, že je tam ten uzlík.“

„Aha,“ pronese Helena smutně.

„To se dalo čekat.“

„Jistě. Trochu jsem ale doufala, že se ten první doktor třeba zmýlil.“

„V tom případě by to byl dost mizerný doktor,“ řekne Ralph. „Není k tomu zatím co dodat. Ve středu se musím vrátit do nemocnice na další vyšetření.“

„Chápu. Můžu pro tebe něco udělat?“

„Ani ne. Carrie pojede do nemocnice se mnou.“

„To je dobře.“

„Zavolám ti koncem týdne.“

„Tak jo. Budu na tebe myslet.“

„Díky. Zatím sbohem, Heleno.“

„Sbohem, Messengere.“

Dodá: „Díky, žes zavolala,“ ale Helena mezitím už položila sluchátko.

Ve středu ráno jede Ralph s Carrii do nemocnice. Vypravili se dost pozdě, ranní provoz do Cheltenhamu vrcholí, proto Ralph nasadí na dvouproudovce do Bathu značnou rychlost, aby zpoždění dohnal. „Nesnaž se nás zabít, ještě než se dostaneme do nemocnice,“ podotkne Carrie, když předjede dlouhý tirák s vlekem těsně předtím, než se před nimi na vrcholu stoupání vyhoupne sportovní vůz.

„No, byl by to jeden způsob, jak skoncovat s nejistotou,“ prohodí Ralph.

„Nedělej si ze všeho legraci, Messengere,“ řekne Carrie.

Před endoskopií dostane Ralph intravenózně mírné sedativum a k tomu místní umrtvení ústním sprejem; je ještě trochu malátný, když přicházejí s Carrii k Hendersonovi do ordinace, aby se dozvěděli, jak vyšetření dopadlo. Odborný lékař předčítá nález: „V pravém jaterním laloku je vidět ne zcela běžný cystický útvar s nízkou echogenitou v centru. Mohlo by jít o sekundární nekrózu. K upřesnění diagnostiky doporučujeme CT vyšetření…“ Henderson vzhlédne. „To se mi jeví jako dobrý nápad. Vám ovšem nemusím vysvětlovat, co je to CT?“

„Ne,“ řekne Ralph.

„Já to nevím,“ řekne Carrie.

Henderson jí s úsměvem podá vysvětlení. „Aha, myslíte ty přístroje, jak na nich ukazovali průřezy lidského mozku, když byl Messenger v televizi.“

„Správně,“ praví Henderson. „V daném případě ovšem jde o dutinu břišní.“

„Co znamená to sekundární?“ zeptá se Ralph.

„Váš uzlík by mohla být sekundární metastáza z nádoru tlustého střeva. Nedávno jsem měl podobný případ. Z CT nemusíme získat dost údajů, abychom tuto možnost vyloučili, proto bych vám chtěl navrhnout, že vám zároveň uděláme kolonoskopii, pokud s tím budete souhlasit.“

„Jak dlouho by tohle trvalo?“

„Včetně přípravy tři čtyři dny.“

„V nemocnici?“

„No, mohl byste přípravný režim absolvovat i doma… ale v nemocnici by to bylo snazší. Pokud vám nepřijde zatěžko hladovět…“

„To mu přijde dost zatěžko,“ řekne Carrie.

„Během příštích tří neděl si nemůžu dovolit proležet tři čtyři dny v nemocnici,“ prohlásí Ralph.

„Ale můžeš,“ řekne Carrie. „Kdy nejdřív by to šlo zařídit?“ zeptá se Hendersona.

„Mohl byste obě vyšetření absolvovat začátkem příštího týdne,“ odpoví. Zadívá se tázavě na Ralpha. „Kdybyste nastoupil v sobotu, připravili bychom vás přes víkend.“

„Tak dobrá, zařiďte to,“ souhlasí Ralph.

Cestou zpátky do Cheltenhamu řídí Carrie. „Jaký dojem na tebe dělá ten Henderson?“ nadhodí po chvíli.

„Připadá mi jako svědomitý profesionál,“ usoudí Ralph. „Postupuje uvážlivě. Nic neponechá náhodě.“

„Proč se pořád usmívá?“

„Myslím, že to dělá podvědomě. Taková nervózní manýra. Nejspíš vyvolaná tím, že musí často lidem říkat špatné zprávy.“

„Já bych mu nevěřila.“

„Proč?“

„Nevím. Za posledních pár týdnů jsem se setkala s tolika doktory… zakrátko instinktivně rozpoznáš, kdo je opravdu machr a kdo taktak ujde. Henderson je na sto procent jen taktak.“

„Henderson je dobrý. Především záleží na tom, jak dopadnou vyšetření.“

„Podle mě bys měl jít k někomu z Harley Street.“

„Prozatím zůstanu u Hendersona. Doufejme, že vyšetření budou pozitivní. Chci říct negativní. Pokud ne, můžeme se vždycky obrátit ještě na někoho dalšího o konzultaci.“

Carrie položí levou ruku Ralphovi na stehno. „Nechci tě ztratit, Messengere,“ řekne, aniž spustí oči ze silnice.

Ralph na ni pohlédne. „Hele, o ztrátě zatím ještě není potřeba uvažovat.“

„Promiň. Já jen…“

„Já vím.“ Ralph položí svou ruku na její a stiskne ji. Carrie ji vrátí na volant a chvíli řídí mlčky.

„Ať to stojí, co stojí, zajistíme ti nejlepší ošetření,“ řekne Carrie. „Ať to stojí, co stojí.“

Když přijedou domů, najdou na záznamníku vzkaz od Ralphovy sekretářky, že ho celý den shánějí z prorektorova sekretariátu. „Myslím, že se to týká studentského časopisu,“ končí záznam záhadnou nápovědí.

Ralph jde do pracovny, zavolá prorektorův sekretariát a je okamžitě spojen se sirem Stanem.

„Buďte zdráv, Ralphe, slyšel jsem, že jste byl celý den v nemocnici. Doufám, že nejde o nic vážného?“

„Ne, jen nějaká vyšetření.“

„To rád slyším. Takže jste asi ještě neviděl dnešní číslo Na kampusu?“

„Ne.“

„Mají tam článek o Donaldsonově čestném doktorátu.“

„Proč proboha?“

„V Studentské unii je nějaká skupina obránců míru, a ti se dali slyšet. Přečtu vám pár ukázek. ‚Univerzita poctila hodnostáře ministerstva obrany… Jak to souvisí s Holt Bellingovým ústavem… Vláda podporuje výzkum v Gloucesteru, zaměřený na techniky vymývání mozků a řízené střely../ Do jaké míry je to pravda?“

„No, víte přece, že MNO podporuje některé naše práce, Stane.“

„Týkající se vymývání mozků?“

„Předpokládám, že mají na mysli program interaktivní virtuální reality –“

„Moment, Ralphe, bez té odborné hantýrky.“

„Promiňte, Stane,“ řekne Ralph. „Tak například máme známý program zvaný ‚Eliza‘, který zastává funkci psychiatra. Připojíte se a počítač se vás zeptá: Jak se máte? Vy vyťukáte: Stoji to za hovno, a Eliza se vás zeptá: Proč to stojí za hovno? A než se nadějete, vypovíte jí celý svůj život a uleví se vám.“ Na druhém konci se sir Stan do sluchátka zasměje. „MNO po nás žádá, abychom zkonstruovali program, který by zastával funkci vyšetřovatele, a vojáci by se tak naučili, jak reagovat, kdyby upadli do zajetí a byli vyslýcháni. Tohle patrně mají na mysli těmi,technikami vymývání mozků‘.“

„A řízené střely?“

„Ministerstvo podporuje náš výzkum v robotíce pro možné využití operací s kladením a odstraňováním min z terénu.“ „S kladením min? To nerad slyším, Ralphe. Odstraňování min je v pořádku.“

„V pořádku?“

„Je to politicky korektní. Tihle obránci míru hrozí, že svolají demonstraci. Příští týden před zasedání senátní rady.“

„Cože? Já myslel, že takové akce vyšly z módy spolu s džínami do zvonu a plnovousy à la Kristus.“

„Zřejmě ne. Je to jen nepočetná skupina, ale mohli by nám zavařit. Kdyby se o tom doslechl Donaldson, kdoví, jestli by nevycouval. Tím by mohly být ohroženy vaše příští finanční zdroje.“

„Promluvím se šéfredaktorem toho plátku,“ slíbí Ralph.

„Postupujte opatrně. Kdybyste jim něco napsal, co by uvedená fakta ukázalo v příznivějším světle…“

„Uvidím, co se dá dělat,“ řekne Ralph.

„Výborně,“ prohlásí sir Stan. „Jo mimochodem, litovali jsme s Viv, že jsme vás onehdy nenatrefili ve vašem venkovském zákoutí.“

„Ano, mrzelo mě to, šel jsem se projít. Našel jsem váš vzkaz, když jsem se vrátil.“

„Vzal jste si na odpoledne volno z práce? Tohle bychom měli dělat všichni častěji.“

„Shledávám, že se mi v přírodě lépe přemýšlí.“

„Rád věřím. Jak se daří Carrii?“

„Dobře, děkuji. Právě se vrátila ze Států. Onemocněl jí otec.“

„To mě mrzí… Byl jste tedy sám?“

„Prosím?“

„Na venkově.“

„Ach ano, sám.“

„Musím už běžet, Ralphe. Nový šéf katedry metalurgie má inaugurační přednášku.“

Ralph položí telefon a pronese nahlas: „Do prdele!“ Sejde dolů a sdělí Carrii to podstatné z prorektorova hovoru.

„Trápení nikdy nechodí samo,“ podotkne Carrie.

„To bych rád věděl, kdo dal tomu studentskému plátku echo,“ řekne Ralph.

Ve čtvrtek dopoledne zatelefonuje Helena Ralphovi na fakultu.

„Heleno! Chystal jsem se ti zavolat –“

„Ano?“

„Nastal tady trochu zmatek.“

„Jak dopadlo vyšetření?“

„Nic určitého se zatím neví. Musím ještě podstoupit další vyšetření v pondělí.“

„To je mrzuté.“

„Vůbec se mi to nehodí. Konference je za dveřmi, a teď ještě ta pitomá bouře ve sklenici vody kolem Donaldsonova čestného doktorátu. Viděla jsi Na kampusu z tohohle týdne? Ten studentský plátek?“

„Ne. Co je v něm?“

„Nestačil bych ti to teď vysvětlit, je to dost komplikované. Za pár minut se mám sejít se šéfredaktorem.“

„A kdy se sejdeme my?“

„Přijeď v neděli k Podkovám. Ne, do prdele, nastupuju v sobotu do nemocnice –“

„Šlo o to, kdy se sejdeme sami dva, Messengere.“

„Aha.“ Ralph se na chvíli odmlčí. „Víš… zrovna teď na to nemám správnou náladu, Heleno.“

„Já nemyslela na sex, Messengere,“ odpoví Helena. „Chtěla bych si s tebou jen promluvit.“

„Promiň… Počkat, řekl jsem Carrii, že se dnes v práci zdržím do večera. Nakouknu k tobě cestou domů. Kolem sedmé. Můžu?“

Helenini sousedé právě vycházejí z domu, jsou oblečeni na tenis a máchají do kroku raketami, když Ralph zastaví na příjezdové cestě k mezonetům. Zůstane sedět ve voze a dělá, že si něco ověřuje, dokud nezmizí z dohledu. Pak zazvoní. Helena mu okamžitě otevře a rychle za ním zavře. Objímají se, opřeni o dveře.

„Ach, Messengere, celý týden se jen a jen trápím.“

„Pro mě to taky nebyla žádná slast,“ řekne Ralph.

„Já vím, ty můj chudáčku. Pověz mi o těch vyšetřeních.“ Vede ho do obývacího pokoje. „Dáš si něco k pití?“

„Trochu džusu, jestli máš. Henderson mi alkohol zakázal.“

„Kdo je Henderson?“

„Můj lékař.“

„Aha, mě nejdřív napadl ten druhý, jak se o něm psalo v novinách. Koupila jsem si teď odpoledne výtisk.“

„Ten se jmenuje Donaldson,“ upřesní Ralph cestou do malého obýváku. Tam se rozloží v křesle, zatímco Helena dojde pro krabici pomerančového džusu do ledničky a nalije ho do dvou sklenic. „Sešel jsem se dnes se šéfredaktorem,“ řekne Ralph. „Takovej vychcandírek z kulturologie, co se chystá prosadit v bulváru. Zeptal jsem se ho, odkud má ty informace. Měl tu drzost mi říct, že je to všeobecně známo.“

„A není?“

„No, je všeobecně známo, že Donaldson je důležitým činitelem na MNO. A v zápisech ze senátu jsou zmínky o tom, že ministerstvo podporuje některé naše výzkumy, pokud člověk ví, kde to hledat – k zápisům je přece omezený přístup… Ale kdo to domyslel do souvislostí? Kdo ten plátek nasměroval? Vychcandírek to nechtěl prozradit. Třeba to ani neví – možná jim anonymně zavolal někdo, kdo nemiluje náš ústav. Nebo mě. Díky.“ Ralph si vezme sklenici od Heleny. Ta se posadí na pohovku.

„Pověz mi, co se dělo v nemocnici,“ řekne.

Ralph jí popíše včerejší vyšetření i následnou konzultaci s Hendersonem.

„Co je to kolonoskopie?“ zeptá se Helena.

„Zasunou ti do konečníku malou televizní kameru a prohlížejí ti vnitřek střev,“ odpoví Ralph. „Je to lékařská obdoba Pátého kanálu.“

Helena nasadí soucitný výraz. „Chudáčku.“

„No jo, nemůžu říct, že se na to těším.“ Podívá se na hodinky a postaví sklenici. „Musím už jít.“

„Tak brzy?“

„Bohužel. Carrie by mohla zavolat na fakultu a divit se, kde jsem se zdržel.“ „Messengere…“

„Copak?“ Helena neodpoví, ale zrudne a dělá to dojem, že nemá k pláči daleko. „Copak je?“ zeptá se trochu něžněji, vstane a přejde k pohovce. Vezme ji kolem ramenou.

„Mám v hlavě zmatek,“ řekne Helena. „Nevím, co ode mě čekáš.“

„Co od tebe čekám?“ opakuje a vraští přitom čelo.

„Tři neděle jsme prožívali jak bez rozumu vášnivou lásku. Scházeli jsme se skoro denně. Milovali jsme se prakticky každý den. Pak najednou spadne klec. Celé dny tě nevidím. Čekám tu na telefon, který nezazvoní –“

„Nezlob se na mě, miláčku. Tahle zatracená komplikace mi leží v hlavě –“

„Já vím, já vím.“

„Miluju tě, Heleno, a ty tři neděle byly báječné, věř mi, ale… momentálně nemám na sex pomyšlení.“

„Ani já, Messengere, ani já.“ Kouká na ni nechápavě. „Víc jsi ode mě tedy nečekal?“ nadhodí. „Uvítal bys, kdybych ti vypadla ze života teď, když jsi onemocněl? Abych ti nepřekážela?“

„Ne, ovšemže ne.“

„Tak se mě nestraň. Sdílej se mnou své myšlenky. Pověz mi o svých pocitech. Dovol, abych ti pomáhala.“

Ralph na ni chvíli hledí mlčky. „Opravdu bys mi chtěla pomoct?“

„Samozřejmě. Cokoli, co pro tebe můžu udělat…“

„Cokoli? Myslíš to vážně?“ Upírá na ni oči.

„Proč to takhle zdůrazňuješ?“ zeptá se Helena trochu polekaně.

„Řeknu ti, co bych neřekl nikomu jinému,“ odpoví. „Musíš mi slíbit, že to nepovíš živé duši.“

„Slibuju,“ řekne.

„Jestli se ukáže, že mám maligní nádor, nebudu čekat, až dokoná svou práci. Vím, co bys mi na to řekla. Vím, co by mi řekli doktoři. Dnes se nabízí celá řada léčebných postupů, stále dokonalejších, kecy, kecy, kecy. U rakoviny jater nemáš šanci. Našel jsem si informace na internetu. Chemoterapií získáš možná odklad, ale vyléčení neexistuje. Transplantace jsou riskantní a stává se, že se v nich vyvine stejný typ nádoru. Nechci statečně bojovat. Nechci rok nebo dva prostonat, a pak umřít, bezmocný, na kost vyhublý inkontinentní, holohlavý. Pěkně děkuju. Viděl jsem tátu umírat na rakovinu, a nechci nic takového prodělat. Jakmile si budu zcela jist, že mám nevyléčitelnou smrtelnou nemoc, namířím si to k exitu, dokud jsem ještě schopen pohybovat se bez pomoci. No, třeba ne tak docela bez pomoci.“ Odmlčí se a zadívá se významně na Helenu.

„Ty bys po mně chtěl…?“ Helena se zatváří zděšeně. Zavrtí hlavou. „Ne.“

„Carrie mi nepomůže, to vím,“ řekne Ralph. „Ta reaguje na neblahé události tak, že na ně nahrne peníze. Vidím na ní, jak se jí už teď v hlavě rodí plány. Zburcuje kvůli mně celou Harley Street. Dopraví mě letecky na Mayo kliniku. Koupí mi jaterní transplantát na černém trhu… Udělá cokoli, abych žil dál, třeba i na kolečkovém křesle.“

„To je příšerné, co říkáš, Messengere. Nemůžu to dál poslouchat.“

„Já myslel, že mi chceš pomoct.“

„Co ode mě tedy žádáš?“ zvolá zvýšeným hlasem. „Mám ti podržet na hlavě igelitový pytlík? Odkopnout ti židli pod nohama?“

„Uklidni se, Heleno. Nepromýšlel jsem ještě, co a jak. Dost možná k tomu nikdy nedojde. K té naději se zoufale upínám. Žil jsem si dobře. Bylo by mi líto, kdyby můj život skončil, opravdu líto. Ale ukončím ho, když bude třeba. A pochopitelně bych chtěl všechno zařídit tak, aby to co nejméně zasáhlo rodinu. Při tom by mi něčí pomoc přišla vhod.“

„Chápu,“ pronese Helena jasným hlasem. „Mohli bychom se domluvit, že tě na Univerzitní avenue přejedu. Aby to vypadalo jako neštěstí. Ty bys v dohodnuté chvíli vyběhl zpoza stromu. Museli bychom si přesně seřídit hodinky.“

„Já nežertuji, Heleno,“ řekne Ralph.

„Škoda že ne,“ řekne Helena. „A co myslíš, jak by to zasáhlo mě?“

„Uvědomuji si, že žádám hodně. Ale byl by to čin… z lásky.“

„Z lásky?“ Helena se hystericky zasměje.

„Představ si, že někdo, koho miluješ – tvá matka nebo otec, dokonce i jedno z tvých dětí, umírá za nesnesitelných bolestí. Nepomohla bys jim zemřít, kdybys to bylo v tvé moci?“

„Možná ano. Ale tohle je jiný případ.“

„Takovou logiku nechápu. Proč nutit lidi, aby prošli peklem, namísto aby se jim pomohlo? Proč je toho neuchránit, když si to přejí?“

„Dělá se mi špatně,“ řekne Helena. „Nechci o tom už mluvit.“

„Nepomůžeš mi tedy?“

„Ne.“

„Ale nebudeš mi překážet? Neřekneš o tom nikomu?“

„To jsem ti slíbila.“

„Tak dobrá.“ Podívá se znovu na hodinky. „Musím už běžet.“

„Neudělám to, protože tě miluju, Messengere.“

„Já vím,“ řekne Ralph a políbí ji lehce na tvář. „Otevřu si sám.“

„Jdeš pozdě,“ řekne Carrie, když Messenger vstoupí do kuchyně. „Říkal jsi v půl osmé. Jídlo je celé vysmahlé.“

„Promiň,“ řekne Ralph. Políbí ji na tvář. „Stavil jsem se cestou domů u Heleny Reedové.“

„Ano?“ podiví se mírně Carrie.

„Potřeboval jsem jí dát nějaké materiály o konferenci. Říkal jsem ti už, že je ochotná vzít si Poslední slovo?“

„To je od ní milé.“

„Při té příležitosti jsem jí vysvětlil, proč jsme se poslední dobou neozvali.“

„Prima,“ podotkne Carrie. „Možná že jí zavolám nebo ji pozvu v neděli k Podkovám. Anebo chceš, abych za tebou přijela do nemocnice?“

„Ne, to prosím tě nedělej. Teda nejezdi za mnou do nemocnice. Měla jsi dnes zajímavý den?“

„Jela jsem nakupovat. V Montpellier Street jsem narazila na Nicolase. Tak jsme šli spolu na oběd do Petit Blanc.“

„Šťastný člověk, že má tolik času,“ podotkne Ralph. „Doufám, že jsi s ním neprobírala můj zdravotní stav.“

„Zmínila jsem se, že jsi podstoupil nějaká vyšetření. Nemůžeš to utajit, Messengere.“

„Já vím. Jenom nesnáším, aby mě lidé stíhali soucitem nebo morbidní zvědavostí. Čím méně o tom naši známí budou vědět, tím líp.“

„Co všechno jsi řekl Heleně Reedové?“

„Nic moc. A i to bylo pod slibem mlčenlivosti.“

Od: ludmila.liskova@carolinum.psy.cz

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: konference

Datum: čtvrtek 22. května 1997 20:35:28

zdravím profesore Messsengere,

zde vaše česká přítelkyně Ludmila. Pamatujete se na mě? Doufám ano. Poslala jsem vám dopis před tři neděle ale myslím nedošel, protože nedostala odpověď. Tak vyhledala Gloucester University na internetu a našla váš e-mail. Škoda nenapadlo mě dřív.

V dopise žádám potvrdit, že jsem pozvaná předložit plakát na vaší konferenci koncem května. Britská rada dá na cestu grant, ale potřebujou vaše potvrzení. Čas je krátký teda prosím rychle. Omluvte mou nedokonalou znalost řeči. Zdraví

Ludmila Lísková

PS: Můj plakát se nazývá „Modely problémů učení prostřednictvím autonomních agentů“. Vzpomínáte pověděla jsem vám ten hezký večer v Praha.

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: ludmila.liskova@carolinum.psy.cz

Předmět: konference Mysl a myšlení VI

Datum: pátek 23. května 1997 9:25:15

milá ludmilo,

díky za e-mail. Ovšemže se na vás pamatuji, jak by ne. je mi moc líto, ale konference je bohužel zcela obsazená. Počet lidí, které můžeme přijmout, je přísně vymezen. Možná byste se mohla zúčastnit konference napřesrok. Pokud vím, bude se konat na Floridě – tam by se vám líbilo. Pošlu vám e-mailem informace, abyste se mohla přihlásit včas.

Srdečně zdraví

Ralph Messenger

Od: ludmila.liskova@carolinum.psy.cz

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: konference

Datum: pátek 23. května 1997 11:14:02

Milý Ralphe,

doufám nemyslíte moje drzost začínat tak, ale řekl jste mi, abych říkala vám Ralph ten hezký den v Praze. Jsem moc smutná že konference obsazená. Pláču když čtu váš e-mail. Dostat cestovní grant není v České republice lehké. Britská rada by mi sotva platila cestu na Floridu. Prosím nechte mě přijet na konferenci v Gloucesteru. Nevadí mi spát na zemi. Vezmu spacák. Nečekám takovou pěknou pohodlnou postel jako jsme měli v Praze.

Vaše přítelkyně Ludmila

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: ludmila.liskova@carolinum.psy.cz

Předmět: konference Mysl a myšlení VI

Datum: pátek 23. května 1997 12:15:10

milá ludmilo,

nejde želbohu o problém s ubytováním. Naše největší posluchárna má pouze 200 míst a existuje celá řada nařízení a pravidel, která nám znemožňují pozvat na konferenci větší počet lidí. Je mi moc líto, že vás musím zklamat, ale tentokrát se nedá nic dělat.

S pozdravem Ralph Messenger

PS: Jsem v redakční radě UI Zpráv, vydávaných ve Winnipegu. Kdybyste chtěla napsat krátkou noticku o svém výzkumném projektu, postaral bych se, aby ho otiskli v rubrice Nástěnka.

Od: ludmila.liskova@carolinum.psy.cz

Komu: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Předmět: konference

Datum: pátek 23. května 1997 13:14:02

Milý Ralphe,

děkuji za váš e-mail. Je milé, že nabízíte noticku v UI Zprávách, ale pro mě důležitější účastnit vaší konference a objasnit můj výzkum vedoucím lidem v oboru. Myslím, že mě můžete dostat na konference, když chcete. Možná nechcete, abych přijela do Gloucesteru. Bojíte se, že budu povídat vašim kolegům nebo vaší manželce, jak jsme se spolu dobře bavili v Praze? Slibuju, že neřeknu nic. Ale když nemůžu přijet na konference a ztratím cestovní grant, budu moc smutná a hněvám se. Možná napíšu všecko, co jsme dělali spolu v Praze, a dám to na internet.

Vaše nepřítelka Ludmila

Od: R.H.Messenger@glosu.ac.uk

Komu: ludmila.liskova@carolinum.psy.cz

Předmět: konference Mysl a myšlení VI

Datum: pátek 23. května 1997 15:35:18

Kopie: scirep@britcoun.cz

Vážená slečno Lísková,

děkuji vám za váš e-mail. Lituji, že se váš dopis ztratil. S radostí vám oznamuji, že s vámi počítáme jako účastnicí naší konference a zařazujeme do programu prezentaci vašeho plakátu „Modely problémů učení prostřednictvím autonomních agentů“. Informační materiály vám zasíláme ještě dnes leteckou poštou. Kopii této zprávy odesílám Britské radě v Praze. Těším se, že vás zde koncem měsíce uvítám.

S pozdravem

R. H. Messenger

organizátor konference

„Mrcho!“ zamumlá Ralph, když klikne na „odeslat“, a tím vypraví uvedenou zprávu. Telefon na psacím stole zazvoní. Volá prorektor.

„Buďte zdráv, Stane,“ řekne Ralph. „Sešel jsem se včera se šéfredaktorem Na kampusu. Slíbil, že v příštím čísle otiskne můj dopis. Tím bychom tomu měli vzít vítr z plachet.“

„To rád slyším, Ralphe,“ praví sir Stan, „ale kvůli tomu nevolám.“

„Ne?“

„Právě je u mě detektiv seržant Brian Agnew od gloucestershirské policie. Z jakého oddělení?“ Poslední otázka nepatří Ralphovi, k němuž dolehne nezřetelná výměna otázek a odpovědí mezi sirem Stanem a jeho návštěvníkem, než se prorektor opět vrátí k telefonu. „Z oddělení pro potírání pedofilie a pornografie. Chce s vámi mluvit.“

„O čem?“

„Asi by vám to lépe vysvětlil sám,“ řekne sir Stan. „Můžete ho dnes odpoledne přijmout? Například hned teď?“

„No, snad ano, pokud je to naléhavé.“

„Výborně. Pošlu ho za vámi. Ještě moment.“ Následuje další nezřetelný hovor mezi prorektorem a detektivem seržantem Agnewem. „Haló – jste tam ještě, Ralphe? Jde o to, že z bezpečnostních důvodů nebude vystupovat jako policista. Ohlásí se prostě jako Brian Agnew, a že ho očekáváte. Ano?“

„V pořádku,“ řekne Ralph. Položí sluchátko. „Kristepane,“ zamumlá. „Co je zas tohle?“

„Vyvstalo důvodné podezření,“ praví detektiv seržant Agnew, „že někdo z vašeho ústavu stahuje dětskou pornografii z internetu prostřednictvím univerzitní počítačové sítě.“

„A kdo?“ zeptá se Ralph.

„To ještě nevíme, pane.“

„Jaké důkazy tedy máte?“

„Na podobné informace bylo vydáno embargo,“ praví detektiv seržant Agnew. Je to vysoký, dobře stavěný třicátník, jemuž dolů zatočené kníry dodávají trvale truchlivý výraz. Má na sobě sytě modré sako a modrou košili s jednobarevnou kravatou. V jeho slovním projevu je znatelný místní přízvuk. „Souvisí to se širší pátrací akcí týkající se okruhu lidí, kteří si vyměňují a distribuují ilegální materiály. Soudíme, že jeden z nich pracuje zde. Netušíte, kdo by to mohl být?“

„Ne. Nemám ponětí.“

„Neprojevil někdo z vašich podřízených v minulosti o podobné materiály zájem?“

„Nevzpomínám si. Předpokládám ovšem, že v celé zemi byste nenašel člověka s přístupem k internetu, který by někdy nenahlédl na stránky s pornografií. Lidé jsou přirozeně zvědaví.“

„Na tom, po čem jdeme, není nic přirozeného, pane,“ praví detektiv seržant Agnew.

„No právě. Vloni jeden z doktorandů zorganizoval takovou soutěž, kdo najde na internetu nejvyzývavější obrázek, za který se ještě nemusí platit…“ Ralph se při té vzpomínce zasměje, ale detektiv seržant se tváří kamenně. „Byla to taková klukovská vylomenina, ale některé pracovnice si stěžovaly, tak jsem to samozřejmě zarazil.“

„Kdo to byl, pane?“

„Jim Bellows, ale ten určitě nemá nic společného s dětskou pornografií. Na všech obrázcích, co jsem viděl, byly dospělé osoby. Velice vyvinuté dospělé osoby, dalo by se říci.“ Ralph opět marně vynakládá úsilí donutit policistu k úsměvu.

Detektiv seržant Agnew si zapíše to jméno do notesu. „Zkontrolujeme si to,“ řekne.

„Jim určitě není ten, koho hledáte.“

„Nejspíš ne, ale musíme prověřit všechny tipy. Nemůžeme se probírat každým pevným diskem v budově.“

„Proboha, to ne. Zarazili byste nám veškerý provoz.“

„Vy sám byste se však mohl zprostit dalšího vyšetřování, pokud budete chtít, pane,“ prohodí detektiv seržant Agnew.

„Co tím myslíte?“

„Kdybyste dovolil, abych zkontroloval váš vlastní pevný disk.“

„Tak to nevím… Máte soudní příkaz nebo podobně?“

„Navrhuji vám výhradně dobrovolnou spolupráci, pane.“

„Chápu…“ Ralph chvíli zachmuřeně přemýšlí. „Teď jsem v pěkné bryndě. Nevidím důvod, proč to dovolit, ale na druhou stranu, když to odmítnu, budete si myslet, že mám co skrývat.“

„Záleží to jen na vás, pane.“

„Mám v počítači spoustu důvěrných údajů.“

„Pochopitelně bychom to respektovali.“

Ralph ještě chvíli přemýšlí. „No tak dobře. Pusťte se do toho.“

„Děkuji vám, pane. Ale momentálně vás nebudu obtěžovat.“

„Já ale myslel…“

„Kdo je vedoucí vaší administrativy, pane?“

„Stuart Phillips.“

„Je to člověk důvěryhodný?“

„Naprosto, řekl bych.“

„S dobrou morálkou?“

„Nesporně. Jeho paní je učitelka, mají dvě děti. Hraje v církevním orchestru, pokud vím. Běhá charitativní maratóny. Vede skauty.“ Detektiv seržant Agnew, jenž dosud pochvalně přikyvoval, náhle přikyvovat přestane. „O tom jsem se možná zmiňovat neměl,“ prohodí Ralph.

„Proč myslíte, pane?“

„Protože ho to staví do podezřelého světla, ne? Upřímně řečeno se divím, že dneska je vůbec někdo ochoten vést skauty. Ale Stuart je sůl země.“

„Udělal jste správně, že jste to uvedl, pane. V takovémhle případě je každá informace cenná. Rád bych se s panem Phillipsem sešel. Nebyl byste tak laskav a nespojil se s ním?“

Ralph se nechá spojit s linkou Stuarta Phillipse a dozví se, že už odešel domů. Detektiv seržant Agnew prohlásí, že se vrátí příští týden, aby se seznámil s organizační strukturou ústavu, a k tomu že bude potřebovat pomoc Stuarta Phillipse.

„Svěříte se mu s pravou příčinou své návštěvy?“ zeptá se Ralph.

„To záleží na okolnostech,“ odpoví Agnew. „Nejprve se s ním musím seznámit.“

„Pokud něco zjistíte, dejte mi hned vědět, prosím vás.“

„Zajisté, pane,“ řekne Agnew.

„Něco takového by totiž mohlo velice uškodit naší pověsti.“

„Ovšem, pokud byl spáchán kriminální čin a dojde k zatčení, před veřejností se to neutají.“

„Čím déle se to pozdrží, tím lépe,“ řekne Ralph. „Další víkend zde pořádáme velkou mezinárodní konferenci.“

„Pochybuji, že by do té doby došlo k nějakému závažnému vývoji, pane,“ usoudí detektiv seržant Agnew.

„Jaký jsi měl den?“ zeptá se Carrie, když Ralph přijde domů.

„Ani se neptej,“ odpoví. „Ať si Henderson říká, co chce, potřebuju se napít.“

„Radši ne, Messengere,“ nabádá Carrie úzkostlivě.

„Jedna sklenička mě nezabije,“ prohlásí Ralph.

„No tak dobře, ale jen jednu,“ ustoupí zdráhavě. „Připravím ti ji. Co bys rád?“

Ralph zauvažuje. „Tys dělávala festovní suché martini,“ prohodí.

„Vida, suché martini jsem už léta neměla,“ řekne Carrie. „Dám si s tebou.“

_____

/ 29 /

JEDNA, dvě, táta jde… zkouška, zkouška… Je neděle odpoledne, kolikátého, aha, 25. května, a já jsem v nemocnici Abbey v Bathu. Nastoupil jsem sem včera div ne s radostí, že se zbavím ústavu, domova, e-mailu, faxu, telefonu… mám tu sice u postele telefon, ale o tom ví málokdo… tady snad budu uchráněn dalších nevítaných překvapení. Abbey mi připadala jako přístav na rozbouřeném moři, útočiště klidu… ideální místo, kam se můžu na pár dní uklidit, abych zas chytil dech a udělal kus práce. Vzal jsem si s sebou plno knih a „pamatovák“ od IBM. To je dobré pojmenování… Naneštěstí důvod, proč tu jsem, je ze všech možných číhajících překvapení to nejhorší, a těžko se v myšlenkách soustřeďuji na něco jiného.

Ohledně ubytování si nemůžu stěžovat. Mám pokoj sám pro sebe, s klimatizací, s oknem přes celou stěnu, odkud je vyhlídka na parkově upravené parkoviště… na podlaze koberec od zdi ke zdi… reprodukce impresionistů na stěnách… ušák, kde momentálně sedím… dvě židle pro návštěvy, konferenční stolek. Na nástěnné konzoli televize. Nejmodernější nemocniční postel, která jezdí nahoru a dolů a zvedá se u hlavy, v nohách i uprostřed, jak je potřeba. Vedle pokoje koupelna se sprchou a záchodem… Všechno jako v čtyřhvězdičkovém hotelu, až na to, že nemůžu pověsit na kliku ceduli Prosím nerušit. Každou chvíli nakoukne někdo dovnitř, sestra nebo pomocný personál, změří mi teplotu nebo tlak nebo donese jídlo nebo se jen zeptá, jestli je všechno v pořádku. Pokaždé je všechno v pořádku. Až na mě.

Momentálně jejich pobíhání utichlo. Je doba návštěv… Takže jsem vytáhl osvědčenou Perličku. Ani vlastně nevím proč… ale jelikož mě nepřijde nikdo navštívit, řekl jsem si, že si budu chvíli sám pro sebe povídat, když mám docela jistotu, že sem tak hodinu nevtrhne žádná sestra… Ale jsou tu pozoruhodně pěkné sestry, jak z mokrýho snu, modrobílé uniformy na nich sedí jak ulité, krátké rukávy, široké černé pásky a průsvitné černé punčochy. Na těch je nějak vidět, že to jsou punčochy, a ne punčocháče. Všechno tohle patří k čtyřhvězdičkovému servisu… Největší kočka je sestra Pomeroyová. Plavé kadeře, pleť jak broskve se smetanou, dokonalý úsměv, pod naškrobenou náprsenkou úžasné kozy… a jestli to, co má pod sukní, je tak úhledné jako to, co je vidět od lemu dolů, pak… Sestra Pomeroyová se ke mně chová velice přátelsky a pozorně. Viděla mě v televizi a považuje mě trochu za mediální hvězdu… V jiném rozpoložení bych zvažoval, jaké bych měl u sestry Pomeroyová šance, někdy má v očích takový šťavnatý, vyzývavý pohled… ale fakt je, že mé libido je momentálně u ledu. Od té chvíle, co O’Keefe pronesl ta čtyři slova: „Máte uzlík na játrech,“ jsem ztratil zájem o sex. Teda aktivně provozovaný sex, pochybuju, že bych na něj kdy přestal myslet… Myslím na sex, tedy jsem… Nutil jsem se pomilovat se s Carrii druhou noc po jejím návratu z Kalifornie, ale nešlo to. Přijala to velice chápavě… Nepokusil jsem se o nic ani s Helenou, co začala má anabáze po doktorech. Jestli se ukáže, že je to maligní nádor, možná si sex už nikdy neužiju. Depresivní představa… Můžu se ale aspoň těšit vědomím, že jsem zakončil slavným finále za těch pozoruhodných tří neděl s Helenou… Až na ten poslední den, kdy jsem byl impotentní. Škoda.

Momentálně na mě nedotírá chuť na sex, ale obyčejná chuť k jídlu… Předepsali mi speciální bezezbytkovou dietu, dostávám jen nějakou fádní kaši. Postupně se mi mají vyprázdnit střeva, aby se v nich v úterý mohli pořádně porozhlédnout, a já mám pořád hlad. V poledne jsem ucítil hovězí pečeni, vezli ji po chodbě jiným pacientům v tomhle křídle, sliny se mi sbíhaly… vůně se sem natáhla pod dveřmi a mé vyprahlé smysly ji zachytily. Jak jsem zatoužil po důkladné porci, a k tomu dozlatova opečené brambůrky a lžíce omáčky stékající po yorkshirském nákypu. V současné době ovšem ze zásady hovězí nejím, ale když vám hrozí maligní nádor na játrech, pak pravděpodobnost jedna ku milionu, že dostanete Creutzfeldt-Jacobovu nemoc, se nejeví tak nebezpečná… kdybych si mohl dát normální oběd, nevybral bych si dušeného lososa ani vegetariánské lasaně, ale rovnou hovězí. Zdejší jídelní lístek náhodou znám, protože mi ho dnes ráno omylem strčil nějaký saniťák. Musím přestat myslet na jídlo.

Pokusil jsem se nahmatat si ten uzlík sám, ale nepodařilo se mi to… Netroufal jsem si zabořit prsty moc hluboko, abych si neuškodil. Sice to nebolí… což není nutně dobré znamení… Rakovina jater bývá v počátečním stadiu často bezbolestná. Stejně je to ale divné, člověk se ocitne v smrtelném ohrožení a projeví se to jen občas mírnými potížemi se zažíváním… I ty však při nemocniční dietě zmizely, „játra jsou životně důležitý orgán,“ řekl O’Keefe… Četl jsem někde, že staří Asyřané považovali játra za sídlo duše. Zajímavé. Egypťané si to mysleli o srdci a Řekové o plicích, pokud si vzpomínám… Descartes usídlil svou duši v epifýze… ale Asyřané si zvolili játra, ačkoli nemohli mít tušení, k čemu v těle jsou, tedy z hlediska metabolismu.

Venku slunce jasně září, odráží se od čelních skel aut, v nichž přijíždějí návštěvníci… ženy vypadají, jako by přijely na svatbu, vystupují z vozů v letních šatech, v rukou kytice… Teď lituju, že jsem Carrii rozmluvil, aby sem dnes přijela. Připadám si bez návštěvy trochu jak sirotek. Bude s dětmi u Podkov, po obědě si sednou venku na sluníčko. Na oběd teď nebudu myslet. Helena tam není, řekla Carrii, že musí psát hodnocení. Což samozřejmě není pravý důvod. Nechce se jí znovu s Carrii setkat, bude v tom trochu pocit viny a trochu žárlivost. Docela jsem to uvítal. Kdoví, k čemu by nedospěly, kdyby byly celý víkend spolu a mluvily o mně. Co kdyby Helenu popadlo náhlé nutkání ke všemu se přiznat? Kristepane!

Minulý týden byl sice dost hrozný, ale jedno jsem si ujasnil – chci dál žít v manželství s Carrii, ať už moje vyšetření dopadnou tak či tak… Staré klišé, že se dvojice při malérech semknou, zřejmě platí… Když o tom zpětně uvažuju, byla to ode mě velká pitomost, že jsem si zahrával s Mariannou, a pak navázal vážný vztah s Helenou… porušil jsem nepsanou dohodu s Carrii, že nebudu vyhledávat pletky na domácím hřišti. Kdyby na to přišla, bůhví, co by udělala… Naštěstí Helena z Gloucesteru brzy odjede. Do té doby si však musím dát velký pozor, abychom pluli v klidných vodách.

Potíž je v tom, že se možná do mě vážně zamilovala, jak se obávám… Tuhle večer se ocitla ve stavu značného citového rozrušení. Zpětně si říkám, že jsem udělal hloupost, když jsem ji žádal, aby mi pomohla se vším skoncovat, kdyby došlo k nejhoršímu. Přemýšlel jsem o tom a vyhrkl jsem to na ni, aniž bych si všechno předem rozvážil. Skoro jako bych myslel nahlas. Je pro mě důležité posoudit všechny možnosti a být na ně konkrétně připraven, pokud vyvstanou, dává mi to pocit, že svůj život stále ovládám… ale to je všechno teorie… abstraktní úvahy… Jenže ona je spisovatelka, má živou fantazii, okamžitě si pro sebe vybájí nějaký zlověstný scénář a je z toho celá pryč.

Na druhou stranu, kdyby všechno dopadlo dobře, obávám se, že by chtěla, aby náš vztah trval dál… No, až se vrátí do Londýna, možná bychom se tu a tam mohli sejít, ale moudřejší by bylo nechat city odumřít… tahle metafora se mi zrovna nepovedla… S Helenou to bylo báječné, zažil jsem s ní sex tak vzrušující, jako už dávno ne… ale nechci, abych v Carrii nějak vzbudil podezření, co se mezi námi odehrávalo v čase její nepřítomnosti… Existuje dost velké riziko, že se to dozví odjinud. Mám dojem, že Emily něco tuší… jak se na mě podívala tenkrát večer, když jsem nechtěl dovolit, aby u nás Greg přespal… možná něco zaslechla, přestože jsme se snažili být tiše, když u nás Helena zůstala… anebo jen zapracuje ženská intuice… A potom, jak se sir Stan s Viv zastavili u Podkov a my byli nahoře v ložnici… něco v tónu jeho hlasu onehdy v telefonu jako by napovídalo, že nevěří té báchorce o procházce v přírodě. Jestlipak z nějakého důvodu nevytušil, že je se mnou Helena?… Nenechala něco ležet u mě ve voze… kabátek, šátek? Nepamatuji si už, co měla na sobě, krucinál… Ovšem kdyby Stan pojal podezření, ten by to Carrii nevyklopil… ale Viv možná ano, vedená ženskou solidárností anebo jen ze zlomyslnosti… Jedno k druhému, a obávám se, že už nejsem prorektorův modrooký hrdina po té epizodě u Podkov a kvůli nepříjemnostem kolem Donaldsonova čestného doktorátu… a teď ještě ke všemu vypukne aféra s pornografií u nás v ústavu.

Zažil jsem horkou chvilku v pátek odpoledne, když mě Agnew požádal, abych mu dovolil zkontrolovat můj pevný disk… Bylo to těžké a musel jsem se rozhodnout rychle… nemám na něm žádnou dětskou pornografii ani jinou pornografii… surfoval jsem příležitostně na porno stránkách, ale jen doma… takže v tom směru se nemám čeho obávat… Zato ale mám na fakultě v počítači přepsané všechny své experimentální monology a deníkové záznamy… včetně kompromitujících podrobností o vztahu s Helenou a Mariannou a další sporné osobní údaje… jako že jsem viděl Emily ve vaně například… nelákala mě představa, jak se detektiv seržant Agnew těmihle záznamy prohrabává… Ale pak jsem si řekl, že půjde po obrázcích, nikoli po textech… a kdybych odmítl spolupracovat, že by to vypadalo podezřele… a kdyby si pak přinesl úřední oprávnění prohlédnout můj disk, že by ho zkoumal mnohem pozorněji, než když mu to dovolím hned teď… Takže jsem dal souhlas – a on mě přestal trápit… Možná jen tak blufoval, možná neměl vůbec v úmyslu rovnou na místě můj disk zkontrolovat… možná mu stačilo, že jsem souhlasil, a tím mě z vyšetřování vyloučil… šikovně to navlékl, holomek… Když odešel, zvažoval jsem, jestli nemám kompromitující záznamy smazat, ale k čemu by to bylo? Z pevného disku nikdy nic beze stopy nevymizí, leda když se zničí…

A k tomu Donaldsonovu čestnému doktorátu… kdo upozornil studentský plátek na naše kontakty s MNO? Musí to být člověk, který má přístup k zápisům ze zasedání senátu… a taky motiv… Jasper Richmond například… Jestli Oliver vykládal, co viděl na parkovišti u Sainsburyho, možná by se chtěl Jasper pomstít… Anebo někdo přímo z ústavu? Že by takhle intrikoval Duggers? Ten nebyl z naší spolupráce s MNO nikdy nadšený, huhlal cosi o tom, že zákon o utajovaných skutečnostech podkopává akademické svobody atd., atd., zatímco ve skutečnosti se mu jen zajídalo, kolik prachů se mi z nich podařilo vydolovat a že nic z toho nepůjde na jeho doktorandy… Cožpak by ale sabotoval vlastní instituci? Ne, byl by toho schopen, zvlášť kdyby se rozvířil takový skandál, že bych byl nucen vystoupit… anebo ještě spíš znechucen rezignovat… načež by sám zaujal moje místo, ale to si myslí jen on… byl by radši hlavou nuzujícího ústavu než druhým mužem ve vzkvétajícím podniku… Doufám, že nezjistí, proč podstupuju tahle vyšetření… umím si představit, jak by se zaradoval nad možnými vyhlídkami do budoucna…

Tohle už je poněkud paranoidní uvažování… ale mám za sebou těžký týden, jedna mizerná krize za druhou… právě když bych byl potřeboval trochu klidu, abych se připravil na konferenci… což mi připomíná, že se z nebe snáší další možný problém a co nevidět přistane… Ludmila Lísková… to mi tak ještě scházelo, aby se mi v průběhu konference lepila na paty česká obdivovatelka… a využívala každé příležitosti, aby zavzpomínala na náš romantický večer v Praze… až by Carrie něco zavětřila… a dost možná i Helena… Kdyby tenhle nadcházející týden všechno dopadlo špatně, mohlo by se stát, že se u mne potvrdí diagnóza inoperabilní rakoviny… že se o mě budou veřejně přetahovat tři ženy… z nichž jedna by hrozila rozvodem… ústav bude vystaven skandálu s pornografií… granty na výzkum seškrtány… mé postavení otřeseno… moji nepřátelé na koni… ovšem kdyby nastala první z uvedených eventualit, kvůli těm ostatním bych se už tolik netrápil… ani příliš dlouho. Snad proto hledím do budoucna s tak překvapivým klidem… Je třeba se bránit tam, kde je ta možnost, a stoicky nechat volný průběh událostem tam, kde žádná jiná možnost není.

_____

/ 30 /

ÚTERÝ 27. KVĚTNA. Messenger je dneska na vyšetření. Zavolala jsem mu včera večer a popřála hodně štěstí. Mluvila jsem předtím s Carrii, proto jsem věděla, že u něho nebude. Prý jí řekl, že nechce, aby ho v nemocnici během přípravy na vyšetření navštívila. Možná si pak připadá míň jako pacient. Carrie jede dnes do Bathu, aby si společně vyslechli, jak vyšetření dopadlo, a potom ho zaveze domů, jak se na manželku sluší. Řekl, že se pokusí večer mi zavolat, jak to dopadlo, ale spíš to udělá až zítra z ústavu. Nechce mi volat z domova, protože Carrie by mohla zvednout druhé sluchátko a náš rozhovor vyslechnout. Mobil nemá – tvrdí, že s mobilem by neměl chvilku klidu – takže spolu mluvíme, jen když je v práci.

Zdál se mi včera trochu podrážděný, a není divu. Nudí se tam, má hlad, má strach. A já jsem mu jen mohla popřát hodně štěstí. Protože na nic jiného už nespoléháme: jen na štěstí. Náhoda. Pravděpodobnost. Chaos. A jelikož víme, že budoucnost nijak neovlivníme, je přát „hodně štěstí“ zvlášť prázdným gestem. Kdysi bych byla řekla: „Budu se za tebe modlit.“ Kdysi – to už je hodně dávno – bych byla zašla do kostela a v mariánské kapli zapálila svíčku a modlila se k Panence Marii, aby se přimluvila u svého Syna, a ten nechal Messengerův uzlík zmizet. Dnes mi takové počínání připadá bizarní – částečně také kvůli Messengerovi. Způsobil, že se za něho modlit nemohu. Vysmál by se mi, kdybych to navrhla. Umím si představit, co by na to řekl: „A pověz mi, prosím tě, jak přesně takové modlení probíhá? Dejme tomu, že v zájmu debaty uznáme existenci Boha: ale jak se rozhoduje, které modlitby vyslyší? Proč by mou rakovinu měl vyléčit a jiné chudáky se stejnou nemocí nechat umřít, nemluvě o dětech s leukémií na dětském oddělení? Jak jednou začne zasahovat do přírodního běhu světa, podle čeho usoudí, kdy je čas toho nechat?“

Sama jsem si s tím lámala hlavu, když jsem jako zbožná žačka klášterní školy přemýšlela o prosebných modlitbách. Trápila jsem sestru Ritu, starou jeptišku, která nás měla v páté třídě na náboženství, kazuistickými otázkami jako: „Co udělá Pánbůh, když se nějaký farmář kvůli úrodě bude modlit, aby seslal déšť, a my se zároveň budeme modlit, aby na den školních sportovních soutěží bylo hezky?“ Anebo ještě odvážněji: „Mařili němečtí katolíci zbytečně čas, když se za druhé světové války modlili za vítězství?“ „Jsou jevy, které nám zůstávají utajeny, Heleno Driscollová,“ odpovídala sestra Rita a krev jí přitom stoupala do tváří. „K poznání dospějeme až na onom světě.“ Takové modlení se mi nyní jeví jako čirá pověra, a přitom mi chybí. Člověku se tak nabízela možnost v hrozivých situacích něco dělat, přinášelo to úlevu. Příčí se mi, když musím jen bezmocně čekat, jak to dopadne.

Skutečností také zůstává, že nejsem s to zcela potlačit pocit viny, pocit, že jsme si tohle trápení sami na sebe přivolali svým chováním. Protože jsme podlehli chtíči. Protože jsme podvedli Carrii (neomlouvá nás, že ona sama zas podvádí Messengera). V hloubi duše cítím, jen to pěkně doznej, že jsme zhřešili a zasloužíme trest. Jakmile mi Messenger řekl: „Mám na játrech uzlík,“ projel mnou ledový strach, ale nepřekvapilo mě to – jako bych podvědomě očekávala nějakou ránu, a ta teď dopadla. Tady je vidět, co dokáže pověrčivost. Messenger tam ten uzlík nejspíš měl, ještě než jsme se seznámili, ale můžu si to stokrát říkat, není to nic platné. Hřích uzlík vynesl, živil, způsobil, že rostl rychleji. Tohle tvrdí mé pověrčivé já. Nedokážu ten pošetilý, hysterický hlas umlčet, ani když si zacpu uši. Zlobí mě to. Uvízla jsem v nejhorší možné pasti, stále ještě věřím na hřích, ne však na možnost rozhřešení.

Uklidni se, Heleno Reedová. Vzpamatuj se. Zvaž rozumně fakta. Messenger má uzlík. Je nejspíš benigní. Ne, škrtni to, vyjádři se přesně: je tu možnost, že je benigní. Zatím to nikdo neví. Pokud bude benigní, je možné jej léčit, vyléčit. Život půjde dál jako dřív. Přetrvají stejné morální problémy s láskou a vášní, věrností a zradou, budou se dožadovat řešení, bude třeba se jimi propracovat, ale nebude to mít nic společného se stavem Messengerových jater. Budeš si pak připadat značně pošetilá, že jsi takhle podléhala panice. Pokud ale naopak půjde o nádor… Ano? Co pak? Ani to však nijak nesouvisí s láskou, vášní, věrností atd. Je to fyzický stav a má fyzické příčiny a může to potkat kohokoliv – mohlo to potkat tebe, ale náhodou to potkalo jeho. Není důvod vyvozovat z toho nějaké morální ponaučení.

No prosím, ale pokud má nevyléčitelnou rakovinu, zamýšlí si sáhnout na život, dřív než ho to zabije, a chce, abych byla připravená mu pomoci. Požádal mě o to, a já odmítla. Protože to byl šok, lekla jsem se, zděsila při tom pomyšlení. Mám totiž v povaze zbabělost. Chybí mi odvaha nevěřit. Takže pro Messengera nemohu nic udělat, leda mu popřát hodně štěstí a čekat, co se bude dít. Přihlížet, ale nemodlit se.

Když mi bylo patnáct, četla jsem Konec dobrodružství od Grahama Greena, potají, protože jsem si byla dost jistá, že by to tatínek nepokládal za vhodnou četbu. Ve skutečnosti to byla přesně ta správná kniha pro adolescentní katolické děvče, které si začíná uvědomovat vlastní sexualitu. Pasáže o vášnivém milování té cizoložné dvojice, a zvlášť Sářina schopnost prožívat orgasmus, její „podivné výkřiky naprostého odevzdání“ mne lákaly a vzrušovaly, zatímco v její následné cestě k duchovnímu prozření jsem nacházela inspiraci. Dlouhé měsíce jsem si pak představovala sama sebe jako Sáru, kochala jsem se extázemi sexuálního styku (dost vágního v detailech) s Bendrixem, pak jsem slibovala Bohu, že se milence vzdám, když při bombardování nezahyne, a poté jsem slib splnila za cenu vlastního pozemského štěstí, abych posléze umřela na nachlazení a vešla do věčné blaženosti, když jsem předtím za sebou zanechala pár zázraků, ať se nad nimi můj bezvěrecký milenec potrápí. Bože, co já se nad touhle knihou naplakala! Jak jsem toužila být Sárou, až dospěju, zažít všechno a odpykat své hříchy velkolepým hrdinským gestem sebeobětování. Teď jsem se ocitla v hodně podobné situaci, avšak nemám Sářinu víru.

Je jedenáct hodin v noci. Messenger nevolal. Jdu si lehnout.

STŘEDA 28. KVĚTNA. Messenger mi zavolal dnes ráno, jakmile přišel na fakultu. Čekala jsem na ten telefonát, ale při zazvonění jsem sebou trhla a sluchátko mi vypadlo z ruky, když jsem ho zvedla, jak jsem byla nervózní. Kolonoskopií se nezjistilo nic nenormálního, což je dobré, ale na snímku se ukázal cystický útvar o průměru asi deseti centimetrů v pravém jaterním laloku. Vytáhla jsem si pravítko a deset centimetrů mi připadá jako něco děsivě velikého. Nic se tím neucpalo, proto asi Messenger necítí bolest, ale říkal, že Hendersonovi je to celé trochu divné. „Tvářil se skoro zklamaně, že se nepotvrdily metastázy rakoviny tlustého střeva, což se mu zdálo nejpravděpodobnější.“ Henderson chce, aby se podrobil biopsii jater, tím že by se rozhodlo, jestli je to primární tumor nebo něco jiného. Doporučil mu nějakého jaterního chirurga v Bristolu, ale zřejmě se do toho vložila Carrie. Jí se Henderson nezamlouvá, a tak momentálně sedí u telefonu a volá na všechny strany, aby zjistila, kdo je v Anglii nejlepší odborník přes játra. Messenger ji zřejmě nechává jednat.

Přijala jsem tu zprávu s pocitem zklamání. Předpokládala jsem, že z včerejšího vyšetření vzejdou jednoznačné výsledky, a když jsem v noci nemohla spát a všechno jsem si to v hlavě přemílala, rozhodla jsem se, že pokud to dopadne špatně, řeknu Messengerovi, že může počítat s mou pomocí, ať už po mně bude chtít cokoliv. Usoudila jsem, že jestli ode mne žádá tohle, měla bych mu vyhovět; a právě vzhledem k tomu, že se děsím možných následků, stal by se z toho zvláštním a perverzním způsobem šlechetný čin, čin z lásky, gesto po Sářině vzoru. Snažila jsem se vcítit do jeho situace, představit si, jak by mu bylo, kdyby se dozvěděl, že má smrtelnou nemoc, a zdálo se mi, že chápu, proč by chtěl nevyhnutelnému konci předejít. Pro křesťany má utrpení jakýsi smysl a účel – může to být oběť přinášená Nejvyššímu, může to být „cesta k dobré smrti“, jak říkávaly jeptišky. A jsou lidé, kteří lpí na životě i v nejhorších podmínkách, právě proto, že v posmrtný život nevěří, a pro ty je každý východ a západ slunce, každá chvíle, kterou prožijí se svými blízkými, drahocenný dar, ať jsou na tom sami jakkoliv. Messenger takový není. Neumím si ho představit, jak pomalu chátrá, chvěje se, hubne, zprvu o berlích, pak na vozíku a nakonec na lůžku, napojen na všelijaké hadice, cévky a bůhví co ještě. Messenger má v povaze cosi ze starých Římanů, a není to dáno jen jeho profilem: je bojovník, ale pokud hrozí nevyhnutelná porážka, raději nalehne na meč, než by se nechal vláčet v řetězech. To je mi jasné, a proto jsem se rozhodla, ať mě to stojí co stojí, udělám, co po mně žádá.

Poté, co jsem se dopracovala k tomuto rozhodnutí, čekala jsem se strachem na jeho telefonát. Když mi řekl, že výsledek je nejednoznačný, byla jsem ráda, že to nedopadlo hůř, ale také zklamána, že ne lépe. Napětí trvá. Samozřejmě jsem mu nevykládala, jak jsem se tu sama trápila, ani k jakému rozhodnutí jsem dospěla. Politovala jsem ho jen, že musí dál setrvat v nejistotě. Odpověděl, že se na něho naštěstí právě hrne dost věcí, aby měl na co myslet. Zeptal se mě, jestli jsem už viděla dnešní číslo Na kampusu. Prý mu tam otiskli dopis. Nenapadlo ho, že jsem se schválně zdržovala doma, dokud nezavolá. Sdělil mi taky, že BBC posílá televizní štáb, aby pořídil záběry z konference pro dokument o umělé inteligenci. Má z toho radost, protože se tím zviditelní jeho ústav, ale mé obavy z vystoupení na závěr konference se kvůli tomu ještě zvýšily. Teď lituji, že jsem to kdy slíbila.

PŮL OSMÉ VEČER. Abych na to nemyslela, snažila jsem se odpoledne zabrat do práce, sepisovala jsem hodnocení studentů magisterského kurzu na schůzi zkušební komise příští týden. Připadá mi neuvěřitelné, že učím už poslední týden v tomto semestru. Dnes jsem dostala zprávu externího zkušebního komisaře. Je jím Austin Osgood, básník a povídkář, který vede podobný kurz na Lincolnově univerzitě. Setkala jsem se s ním už kdysi v Hay-on-Wye a moc dobře na mne nezapůsobil. Má ve zvyku, že se vždycky bouřlivě rozchechtá, což mi nějak neladí s vypočítavým pohledem jeho těsně u sebe posazených očí. Ale vyjádřil se velmi uznale o pracích mých posluchačů a všem dal dobré známky, nic horšího než B+. Když jsem mu jejich rukopisy posílala, požádala jsem ho, aby věnoval zvláštní pozornost Sandře Pickeringové, samozřejmě bez dalšího zdůvodnění. K mému údivu jí dal A-, tedy jednu z nejvyšších známek. Aspoň nebude mít důvod si stěžovat, že jsem vůči ní z osobních důvodů zaujatá. K její cti budiž řečeno, že se vynasnažila v románu zmírnit pro mne trapné momenty. V posledních dvou kapitolách, které napsala v minulých týdnech, dojde v příběhu k novému obratu a postavu Alastaira nahradí další objekt hrdinčina milostného zaujetí. Zítra se sejdu se svými posluchači naposledy. Nemohu jim ovšem prozradit, jak dopadli, ale naznačím, že všichni slušně uspěli, a uspořádám pro ně potom malou party. Škoda, že na to nejsem moc v náladě.

Koupila jsem si odpoledne výtisk Na kampusu a přečetla jsem si Messengerův dopis o spolupráci s MNO. Je chytře napsaný, což se dalo čekat, ale neotiskli ho na zvlášť výrazném místě. První stranu zabírá článek o chystaném zvýšení studentských nájmů. Univerzita se údajně chystala ohlásit zdražení o prázdninách, až tu nikdo nebude, ale redakce se tohoto úmyslu nějak dopátrala. Studentská unie bubnuje do zbraně a svolává demonstraci ještě před koncem semestru. Jak za starých časů.

PATEK 30. KVĚTNA. Messenger odjel do Londýna za nejvyhlášenějším odborníkem na játra v Anglii a moje vlastní játra dnes asi nejsou v nejlepším stavu. Mám hroznou kocovinu.

Včerejšek byl nabitý. Dopoledne jsem připravovala občerstvení na večírek, pak jsem poobědvala s Messengerem. Zavolala jsem mu a vyčítala, že už jsem ho skoro týden neviděla. Váhal, říkal, že má hrozně práce, ale nakonec souhlasil. Odehráli jsme náš nacvičený výstup, že jsme se jako potkali na rektorátu, a zašli jsme do jídelny s obsluhou. Náhodou jsme si sedli ke stejnému stolu u okna jako při prvním společném obědě před několika měsíci. Pověděla jsem mu, že jsem ho tenkrát zahlédla přicházet, a postávala pak před tou příšernou krajinkou ve vstupní hale, aby si mě všiml, a dělala překvapenou, když mě oslovil. Usmál se nad mým doznáním, ale nezdálo se, že by ho to zvlášť potěšilo. Patrně žije v domnění, že v těchto záležitostech vychází iniciativa vždycky od něho, a vyvedlo ho z míry, když zjistil, že ho nějaká žena vlákala do svých tenat, aniž se toho nadál. Zdál se mi pohublý, nepochybně v důsledku hladové diety v nemocnici. Dal si k obědu smaženou rybu, kůrčičku z ní pečlivě oloupal a nechal ji na talíři, a jako přílohu si vzal jen brokolici a žádné hranolky.

Sdělil mi, že Carrie proseděla u telefonu dlouhé hodiny, jak si ji jeden známý doktor předával druhému, v řetězci, který se táhl až do Kalifornie a zase zpátky, než zazněl konečný verdikt, že nejlepší odborník na játra v Anglii je lékař jménem Halib. Carrii se poté podařilo donutit, uplatit nebo okouzlit pana Haliba, že se uvolil Messengera ve své ordinaci v Harley Street zítra dopoledne vyšetřit. Pojedou do Londýna vlakem zítra brzy ráno a vrátí se právě včas na zahájení konference. Poznamenala jsem, že mi to připadá jako hodně náročný program, a on odpověděl, že je mu to mnohem milejší než povalování v nemocnici. „Ačkoli toho si patrně časem taky užiju,“ ušklíbl se.

Oběd byl krátký, protože jsme oba měli odpoledne dost co dělat, a málo uspokojivý, protože se všechno odbývalo tak veřejně. Muselo to působit jako náhodné společenské setkání, proto jsme o otázkách života a smrti hovořili v lehkém tónu nebo volili jiná témata. Messenger se zeptal na Lucy a já mu sdělila, že jsem od ní právě dostala mail, že koncem června letí domů. Paul se před návratem ještě vypraví do Mexika. Zjistil, že jsem připojená, a světe div se, začal mi psát. Messenger se mě zeptal, jestli využívám internet, a já mu řekla, že ani moc ne, protože na něm nikdy nenajdu to, co by mě zajímalo. Sdělila jsem mu, že mě jeden z posluchačů – byl to Gil Baverstock – upozornil na webovou stránku jisté humanitní fakulty ve Wyomingu, která je věnovaná mému dílu, ale když jsem prohlížeči AltaVista dala pokyn „Helena Reedová“, nabídl mi milion tři sta tisíc stránek. Otevřela jsem si namátkou jednu a ukázalo se, že patří osobě, která nabízí vlastní fotografie „zpod sukně“ bez spodního prádla. Messenger se zasmál a pravil, že existují způsoby, jak hledání vymezit, a že mi to předvede. Zeptal se, jestli jsem si některé ty obrázky stáhla, a já odpověděla, že ne. Pak se zeptal, jestli jsem se někdy přes internet koukala na pornografii, a já se ohradila – ovšemže ne. Pak poznamenal, že cokoli si člověk stáhne z internetu, uloží se na jeho disku navěky, což ne každý ví. Řekla jsem: „Jako když anděl zapisovatel zaznamenává každému jeho hříchy?“ a Messenger odpověděl: „Přesně tak. Anděl zapisovatel je harddisk.“

Zatímco jsme pili kávu, dolehl sem zvenčí nějaký hluk, nejprve slabě, a pak zesílil, když se objevil dlouhý průvod studentů, kteří nesli transparenty a vyvolávali hesla. Pochodovali kolem dokola rektorátu. V horním patře tam právě prorektor pořádal oběd pro členy Univerzitního dvora – to je orgán univerzitní správy sestavený z místních hodnostářů, podnikatelů a podobně, který zastává spíše symbolickou roli – a studenti využili této příležitosti k protestu proti hrozícímu zvýšení nájemného. Poznamenala jsem, že Messengerovi štěstí přeje, když tento problém vyvstal právě nyní, neboť zřejmě odvede pozornost od čestného doktorátu pro představitele MNO. „Jaképak štěstí,“ řekl. „Tarify nového nájemného jsem studentskému plátku prozradil já.“ Zůstala jsem na něho koukat. „Ale jak o nich víš?“ „Mluv tiše,“ odpověděl. „Jsem přece v senátní komisi pro hospodářskou politiku a prostředky.“ Patrně jsem se zatvářila trochu zděšeně, protože dodal: „Někdo jim dal echo, že ústav spolupracuje s MNO. Když tví nepřátelé hrajou špinavou hru, nezbývá než volit stejné prostředky.“ „A kdo jsou tví nepřátelé?“ zeptala jsem se. „Nevím,“ odpověděl, „ale mají zastaralé představy. Dnes jde studentům mnohem víc o to, co škodí jejich kapse, než o politické ideály.“

Rozloučili jsme se na schodech před rektorátem – samozřejmě jsme se nepolíbili ani nedotkli. Pomyslela jsem si, že mohl zašeptat: „Miluju tě,“ nebo něco na ten způsob, jelikož nikdo nebyl v doslechu, ale neudělal to, a tak já rovněž ne. Bojím se, že toho chlapa miluju – bojím se, protože si neumím představit, že by to do budoucna mělo naději. Ubírala jsem se k věžáku Fakulty humanitních věd na poslední seminář magisterského kurzu a snažila jsem se pustit Messengera pro ten den z hlavy.

Abychom oslavili zakončení semestru, požádala jsem studenty, aby každý četl deset minut za svého díla s tím, že pak nebude následovat diskuse, ale jen potlesk. Proběhlo to velmi dobře. Sandra Pickeringová si diplomaticky vybrala pasáž z první kapitoly. Poté jsme se všichni odebrali do mého mezonetu, kde jsem jim připravila pomazánky, saláty, francouzské sýrové koláčky a dostatečnou zásobu vína a piva. Byl krásný večer, roztáhla jsem v obývacím pokoji posuvné dveře vedoucí na vykachlíčkovaný dvorek, kam jsem pro ten den umístila zahradní stůl, židle a slunečník, vypůjčené od sousedů. Pozvala jsem i Rosse s Jackií, ať se s námi přijdou napít, ale byla jsem docela ráda, když se omluvili s tím, že si chtějí vyjet na kajaku po jezeře. Studenti pojali večírek jako absolventskou oslavu. Moc mile se složili na dárek a koupili mi první vydání Obyčejného čtenáře od Virginie Woolfové, 2. řada, vyd. Hogarth Press, 1932, s obálkou od Vanessy Bellové jen lehce natrženou, a to od nich bylo nejen velkorysé, ale i promyšleně vybrané. Simon Bellamy mi dárek předal s velice vtipným průvodním projevem, v němž mi složil poklonu jako profesorce ve stylu deseti různých spisovatelů, od Alexandra Popea až J. D. Salingerovi, a vyzdvihl můj sklon k vymýšlení příšerně těžkých imitátorských cvičení. Odpověděla jsem jim v dosti sentimentálním tónu, řekla jsem, že byli báječná skupina samých talentů a že už se těším, až budu číst recenze jejich prvních děl a sledovat jejich zářné umělecké dráhy. Tou dobou už jsme toho dost vypili a po zmíněných projevech jsme pili dál. Byl to jeden z těch vlahých večerů, v Anglii tak vzácných, kdy můžete sedět venku a necítíte vlhko ani chlad. Studenti vynesli ven další židle a polštáře a rozesadili se do kruhu. Bob Drayton si přinesl kytaru, ve tmě se tlumeně probíral strunami a občas k tomu svým příjemným tenorem zazpíval nějakou lidovou písničku. Někdo dal kolovat pár jointů. Byl to velice úspěšný večírek, jen jsem se už pomalu vzdávala naděje, že taky někdy odejdou, proto jsem se jala sbírat špinavé talíře a odnášet je do kuchyňky, abych tím něco napověděla. Sandra Pickeringová mě trochu překvapila, když mi s tím začala pomáhat, a na odchodu mi řekla: „Díky za ten večírek. A díky za celý kurz.“ „Myslíte, že vám k něčemu byl?“ zeptala jsem se. „To určitě,“ odpověděla, ale dál to nerozváděla. „Je mi líto, že jste se o Martinovi dozvěděla ode mne,“ dodala, „ale byl to osud.“ „Ano, patrně ano.“ Stiskly jsme si ruce dost formálně. „Hodně štěstí se Spálenou:,“ popřála jsem jí pokrytecky. „Díky,“ odvětila. „A co vy? Píšete něco?“ „Ani moc ne,“ řekla jsem, „vaše parta mě stačila dost zaměstnat.“ „Neodkládejte to příliš dlouho,“ prohodila. Což mi od ní připadalo trochu dovolené a zřejmě to na mně bylo i vidět. Dodala: „To je nejdůležitější poznatek, který si z kurzu odnáším. Musí se pořád psát, děj se co děj.“ A s tím odešla.

Vrátila jsem se na zahradu a řekla ostatním, ať mi prominou, ale že si musím jít lehnout, jinak usnu vestoje, a jestli by se laskavé sami nevyprovodili, až na ně padne únava jako na mě. Nato mi vesele popřáli dobrou noc a uvelebili se ještě na pár hodin. Ráno ale byli všichni pryč a talíře a sklenice byly složené u dřezu, umyté a utřené, jako by tu zapracovaly dobré víly.

SOBOTA 31. KVĚTNA, 23.25 hod. Konečně dobrá zpráva! Anebo přinejmenším povzbudivá. Říkám si, že musím svou radost trochu krotit, kdyby ta nadějná možnost nevyšla. (Z pověrčivosti, jak jinak.) Messenger byl ve skvělé formě, když dnes večer zahajoval konferenci – byla to převážně společenská událost: recepce s koktejly, po ní večeře, pak individuálně v baru. Konference se odbývá v Avonu, budově připomínající letištní hotel: leží na severní straně univerzitního areálu a je určená právě k takovýmto podnikům a výdělečným studijním programům „třetího věku“. Jen jsem vešla do rozlehlé vstupní haly, kde se recepce konala, a zahlédla Messengera, jak se pohybuje mezi delegáty, usmívá se, tiskne jim ruce, plácá je po zádech, směje se s nimi a žertuje, hned jsem věděla, že v Harley Street to muselo dopadnout dobře. Carrie byla rovněž přítomna, měla na sobě jeden ze svých vzdouvajících se hedvábných kaftanů, vypadala unaveně a ne právě v náladě, ale pokojně se usmívala. Jak jsem si k nim razila cestu, spatřila jsem profesora Douglasse – v černém obleku a naleštěných černých střevících bylo těžké ho přehlédnout. Delegáti totiž – aspoň tedy muži, žen tu mnoho nebylo – se dostavili ležérně, nemám-li říci rovnou nedbale oblečeni, ve sportovních košilích s rozhalenkami nebo tričkách a volných plátěných kalhotách. Někteří měli dokonce na nohou tenisky. Pomalu jsem si už zvykla na hajdalácký styl oblékání, k jakému tíhnou Messengerovi studenti a většina jeho kolegů, ale zdá se, že se rozšířil i mezinárodně v kognitivní vědě a příbuzných disciplínách.

„Gratuluji vám,“ řekla jsem Douglassovi. Zatvářil se udiveně a zrudl. „A k čemu?“ zeptal se. „K vítězství v závodu kachniček samozřejmě.“ „Aha,“ prohodil nenadšeně. „Vyhrál jsem bednu šampaňského, a já jsem abstinent.“ „Konference se zřejmě úspěšně rozjíždí,“ prohodila jsem a rozhlédla se. „Měl jste mnoho práce s její přípravou?“ „Víc, než mi bylo milé,“ odvětil. „Náš šéf byl po většinu týdne pryč. Prý v nemocnici na nějakém vyšetření. Že by ochořel?“ V jeho hlase zazněl dychtivý tón, který se mi nezamlouval. „To vám opravdu nepovím,“ řekla jsem mu na to a vydala se rozpovídaným davem lidí k Messengerovi.

Ten mi zašeptal do ucha: „Mám dobrou zprávu, Halib si myslí, že by to mohla být parazitární cysta.“ Ale když jsem se zeptala: „Co to znamená?“, oslovil ho vousatý Američan v limetkově zelené bundě a červeném tričku. „Vysvětlím to později,“ řekl Messenger a představil mi Steve Rosenbauma z Coloradské univerzity, který pronese referát na téma „Konstrukce funkční mysli“. „Opravdu se vám podařilo takovou mysl zkonstruovat?“ zeptala jsem se. „Samosebou,“ prohlásil sebejistě. „A o čem dotyčná mysl přemýšlí?“ „Zatím jen o automobilových součástkách,“ řekl. „Je to program pro General Motors.“ „Helenu zajímá jiné myšlení,“ uvedl Messenger. „Je spisovatelka.“ „Opravdu? Detektivky?“ nadhodil profesor Rosenbaum. Odpověděla jsem, že ne, ty že bohužel ani nečtu. „Já mám nejradši Elmore Leonarda,“ řekl. „Toho byste měla někdy prubnout.“ Slíbila jsem, že tak učiním, a šla jsem se pozdravit s Carrii.

Políbily jsme se na obě tváře. Setkaly jsme se osobně poprvé od onoho dne, kdy odletěla do Kalifornie, a mně přišlo svým způsobem vhod, že se tak děje při velké společenské slavnosti. Mezitím se toho událo tolik, o čem neví a o čem se nesmí dozvědět, a já jsem si nebyla zcela jista, že budu umět i nadále hrát roli přítelkyně a důvěrnice dost přesvědčivě. Bylo snazší vyzkoušet si to nejdřív mezi lidmi. „Ralph prohodil něco v tom smyslu, že konzultace s londýnským lékařem dopadla dobře,“ podotkla jsem. (Zarazila jsem se právě včas, abych ho nepojmenovala důvěrně Messenger.) „Ano,“ přitakala. „Nejsme ještě za vodou, ale vypadá to nadějně. Tenhle chlapík vzbuzuje důvěru.“ Víc informací mi neposkytla a já na ni sotva mohla dotírat dalšími otázkami, takže jsem setrvala ve frustrující nevědomosti. Při večeři jsem seděla u stejného stolu jako Messenger s Carrii, nikoli však blízko nich. Mými sousedy byli dva neurobiologové, kteří se vzdali pokusu navázat se mnou rozhovor už někdy při polévce a bavili se pak přese mne spolu o svých pokusech na opicích. Jejich smysl spočíval v tom, že opicím ukrajovali kousky mozku a pozorovali, jak to následně ovlivní jejich chování. Když jsem podotkla, že mi to připadá hrozně kruté, ujišťovali mě, že mozek bolest necítí. Je to zvláštní paradox: orgán, který nám zprostředkuje pocit bolesti, sám bolest nevnímá.

Messenger pronesl projev prošpikovaný kognitivními žertíky, které mi nic neříkaly, ale většinu přítomných zřejmě pobavily. Brzy po večeři Carrie odešla. Když jsme se loučily, řekla jsem jí, že se ještě chvíli zdržím, abych přivykla plavbě v konferenčních vodách. Zatvářila se nechápavě, a vzhledem k nadsazené metafoře se ani není co divit. „Je to stejný problém jako na moři,“ vysvětlila jsem. „Aha, tak jo. Prima. Já jsem polomrtvá. Mám za sebou náročný den. Udělejte pro mě něco, Heleno, buďte tak hodná. Postarejte se, aby tu Messenger nezůstal moc dlouho.“ Ochotně jsem souhlasila – byla to dokonalá záminka, abych ho mohla vyhledat v baru.

Seděl u stolu se skupinou delegátů a zamával na mě, ať si k nim přisednu. Byli to samí muži, až na štíhlou tmavovlasou dívku vedle něho, podle konferenčního štítku se jmenovala Ludmila Lísková a byla z Karlovy univerzity v Praze. Neříkala nic, ale napjatě sledovala rozhovor a černýma očima jezdila od jednoho mluvčího k druhému. Skupina u stolu se měnila, lidé přicházeli a odcházeli, ona tam však vytrvale seděla a šetrně upíjela ze sklenice piva. Messenger ji žertovně představil jako kolegyni, která ho provedla po pražských památkách. Zeptala jsem se jí, jestli bude mít na konferenci referát. „Ne, jen plakát.“ Pochopila jsem, že na konferenci je určitý čas vyhrazen mladým nebo méně známým delegátům, aby předvedli obrazovým materiálem doložený přehled o svém výzkumu, a tomu se říká „plakát“. Po nějakém čase se Messenger, který sám pil pouze tonik, zeptal, jestli by měl někdo chuť na další drink. Řekla jsem: „Já už odcházím, Ralphe, a slíbila jsem Carrii, že vás předtím vypravím na cestu domů.“ „Ano, možná že bych to už měl pro dnešek zabalit,“ řekl. Ludmila po mně koukala s nezastřeným nepřátelstvím, když jsme se loučili a odcházeli z baru.

„Spal jsi s tou holkou v Praze?“ zeptala jsem se, když jsme se ocitli venku. „Ne, ovšemže ne,“ odpověděl. „Co tě to napadá?“ „Protože se na tebe lepí jak pijavice,“ řekla jsem. „Chtěla by, abych ji sem vzal na postgraduál.“ „A vyhovíš jí?“ „Možná,“ odpověděl, „pokud tady ještě pořád budu.“ Okamžitě jsem se zastyděla, že ve chvíli, kdy se ocitneme sami, se ho nezeptám na to, nač jsem se celý večer chtěla zeptat, ale vyrukuju na něho s pitomou žárlivostí. „Říkal jsi, že jsi u toho lékaře dopadl dobře,“ podotkla jsem. „Bylo to povzbudivé,“ odpověděl, „ale jak dalece reálné, to se dozvím až příští týden.“ „Pověz mi o tom,“ vyzvala jsem ho, „dovedu tě k autu.“

Šli jsme přes kampus k ústavu, kde parkoval. Byla teplá, jasná noc, svítil měsíc. Ze Studentské unie zaznívalo dunění bubnů, neboť se tam konal ples na závěr roku, a dole u jezera pobíhali mladí lidé v dlouhých šatech bez ramínek a ve smokincích a bavili se. Muž jen v košili zvrátil hlavu nazad, vypil celou láhev a tu pak hodil do jezera, čímž roztříštil obraz měsíce. „Halib je pomenší, obtloustlý, holohlavý Asiat,“ začal Messenger. „Na první pohled nedělá zvláštní dojem. Je tak malý, že podle mě musí u operačního stolu stát na stoličce. Ale jakmile spustí, věříš mu. Vzal si ty rentgeny a nálezy, co jsem si přivezl z Bathu, dlouho je studoval, a pak mě vyšetřil. Bylo to nejpronikavější vyšetření, jaké jsem kdy zažil. Zabořil mi prsty hluboko do břicha, měl jsem pocit, že mi jezdí uvnitř v břišní dutině. Když jsem se zas oblékl, čekali jsme s Carrii, co řekne. Umíš si představit, s jakým napětím. Ze všeho nejdřív mi položil otázku: ‚Byl jste někdy v blízkém styku se psy nebo ovcemi, profesore?‘ Carrie mi potom řekla, že by ji něco takového ani ve snu nenapadlo. Ale samozřejmě jsem přitakal – vykládal jsem ti přece, že jsem jako student pobýval na jedné ovčí farmě v Yorkshiru. Má odpověď ho zřejmě potěšila. ‚Myslím, že by mohlo jít o parazitární cystu,‘ řekl. ‚Stává se to, když pozřete vajíčka psího parazita, který se jmenuje echinococcus granulos – běžně zvaného tasemnice. Pokud jste někdy spolkl infikovanou vodu… ,Chodil jsem tam se psy plavat,‘ řekl jsem. ‚Výborně,‘ podotkl, ‚tím se pravděpodobnost zvyšuje. Jednoduché krevní vyšetření by nám to mělo potvrdit.‘ Vzal mi krev, než jsme odešli. Výsledek bychom měli znát počátkem příštího týdne,“ dodal Messenger.

„A když to bude ta zatrápená cysta? Co pak?“ zeptala jsem se. „Dá se operativně odstranit. Ale nejdřív ji umoří léky a Habib říkal, že s nějakým novým preparátem měli poslední dobou dobré výsledky. Někdy ta cysta celá vymizí.“ „Je tedy možné, žes ji v sobě měl od mládí?“ „Vypadá to tak,“ řekl. „To je ale báječná zpráva,“ zaradovala jsem se. „Ano, pokud se potvrdí.“ „Nemělo to napadnout také toho předchozího lékaře, toho Hendersona?“ „Ano, mělo,“ řekl Messenger. „Carrie ho odhadla naprosto správně.“

Blížili jsme se k parkovišti u ústavu. V druhém patře pod kopulí pronikalo z osamělého okna napůl spuštěnými roletami světlo. „Duggers pracuje na svých algoritmech,“ podotkl Messenger.

„Polib mě, Messengere,“ řekla jsem. Neodpověděl, upíral pohled na to okno. Jeho tvář byla v měsíčním světle jak z mramoru. „Messengere,“ řekla jsem. „Co je?“ prohodil roztržitě. „Polib mě.“ Rozhlédl se, aby se ujistil, že nejsme nikomu na očích, potom mě přitáhl do stínu u zdi a políbili jsme se. Ale bylo zřejmé, že je myšlenkami jinde. Nejspíš u té cysty.

NEDĚLE 1. ČERVNA. Je pozdě – půl jedenácté večer. Právě jsem se vrátila domů, vyčerpaná a zpanikařená. Vyčerpaná po dvou dnech nepřetržitých diskusí o vědomí a zpanikařená při pomyšlení, že jim mám k tomu něco říct na závěr posledního zasedání zítra odpoledne.

Konferenční program trvá celý den, začíná se ráno v půl desáté a končí se v šest hodin večer, přednášky pro širší plénum v hlavní posluchárně se střídají se simultánně probíhajícími semináři na různá témata, kde si můžete vybrat mezi referáty o umělé inteligenci, kognitivní psychologii, neurobiologii nebo všeobsáhlou kategorií zvanou alternativní přístupy. Volba je to těžká, zvlášť když nevíte skoro nic o přednášejících ani o jejich oborech, a v důsledku toho jsem uvízla na některých nesrozumitelných a nudných sezeních. A nemyslím, že jsem tam byla jedinou trpitelkou, protože párkrát někdo osvědčil statečného ducha, zvedl se a uprostřed přednášky odešel, patrně v naději, že jinde v budově objeví seminář zajímavější, ale já jsem neměla odvahu následovat jejich příkladu.

Vyhlašují se přestávky na dopolední kávu, na oběd a odpoledne na čaj, ale debaty probíhají nepřetržitě i v této době. Přítomnost televizního štábu ještě zvyšuje horečnatou atmosféru výměny názorů. Ve chvílích mezi přednáškami a semináři redaktoři křižují po chodbách a předsálích, natáčejí interview s řečníky a špicují uši, co se kde hovoří. Jasně poznáte, kdy si lidé uvědomí, že jsou v záběru: jen se jim nad hlavami objeví šibenice, na jejímž konci visí zachumlaný mikrofon jako chcíplé zvířátko, začnou se předvádět před kamerou. Když se filmuje při plenárním zasedání, je potřeba sál silně nasvítit, a potom je tam horko a dusno a únava se stupňuje. Občas se mi chtělo zmizet a ulehnout někde v chladném stínu, ale ukázněně jsem se vláčela po chodbách a schodištích Avonu (dva ze zdejších výtahů jsou bohužel mimo provoz), abych se poučila na téma „Čelní kůra mozková jako podstatný konstituent osobnosti“; „Sjednocení kognitivního a fenomenologického přístupu k vědomí“; „Náznaky emočních projevů u robotů“; „Teorie relativity a problémy kognitivních spojitostí“, atd., atd. Lituji, že jsem propásla referát s názvem „Je mozek spíš jako kbelík broků, anebo jako mísa rosolu?“ Na konci prvního dne byl ten můj rozhodně rosolovitý. Dělala jsem si poznámky, ale když jsem je potom pročítala, skoro jsem jim nerozuměla a nemohla jsem si vybavit, čeho se týkaly. „Aference, efcrence, ex-aference, re-aference… Schéma = reproduktabilníkoaktivace neuronů… Synergickýpohled na mozek oproti karteziánskému… Dynamický proces, interakce, subjektivní hnací síla… Nervové vzruchy podnícené buddhistickou meditací naměřeny ve výši 40 hertzů…“ Co proboha tyhle poznámky znamenají? Tu a tam některá věta dávala smysl, většinou žertovné povahy. „Bolest v neexistujících lidech je méně pronikavá, když byly amputovány chirurgicky v narkóze, než v lidech pozbytých při neštěstí… Delegátka v hledišti uvádí, že si vypracovala nový koncept vlastní osobnosti, když se přestěhovala z Ameriky do Norska a naučila se norsky…“ A ze všech nejlepší: „Odpovídá to Leivisi Carrollovi, když čteme říkánku jeho Tlachapouda: ‚Nad tím se mi v hlavě rojí plno myšlenek, jenže neumím říct jakých.‘“ Tohle vystihuje přesně moje pocity po prvním dni.

Dnes proběhly další přednášky a semináře a večer byla prezentace plakátů, což znamená, že přehledy třiceti nebo čtyřiceti dalších výzkumů vědomí, provázených obrazovým materiálem, byly vystaveny na jednotlivých panelech, a u těch stáli jejich autoři, aby zodpovídali případné dotazy, podobni stánkařům nabízejícím své zboží kolemjdoucím jako na nějakém trhu s informacemi. „Postup rozfázování kvantové neurodynamiky a její vztah k časované doméně nervového kódového mechanismu.“ „Subjektivní vnímání času: účinky předoperačních léků a celkové narkózy.“ „Od kvantifikace ke qualiím.“ „Jak působí Krijská jóga na elektrické aktivity mozku.“ „Modely problémů učení prostřednictvím autonomních agentů.“ Posledně uvedený plakát patřil Ludmile Lískové, tenké a nabroušené jako nůž v přiléhavých černých šatech a střevíčkách s vysokými podpatky. Pochopila jsem, že to má něco společného se simulovanými dětskými hrami. Vysvětlovala svůj plakát velice živě profesoru Rosenbaumovi a přes jeho rameno mi věnovala zběžný společenský úsměv, když jsem je míjela. Profesor Rosenbaum dnes přednesl svůj referát o „Konstrukci funkční mysli“. Zřejmě jde o počítačový program, který převezme některé funkce lidských manažerů a časem je všechny nahradí. Na otázky z pléna připustil, že to není robot, který by viděl, slyšel a uměl se pohybovat, že zatím komunikuje pouze prostřednictvím e-mailu. „No co, plno mých známých se nechová jinak,“ zavtipkoval. Čím víc toho na téhle konferenci slyším, tím přesvědčeněji dospívám k závěru, že kognitivní věda je ještě světelné roky vzdálena tomu, aby dokázala věrohodně napodobit podstatu myšlení, ale nemám oprávnění ani kuráž prohlásit to veřejně.

Vyhledala jsem Messengera a snažila jsem se zprostit povinnosti pronést závěrečné slovo. „Vynech mě,“ prosila jsem ho. „Nevím, co bych jim řekla. Z toho, co jsem vyslechla, jsem valnou část nepochopila. Úplně bych se znemožnila, a ještě by to bylo v televizi.“ „Nedělej z toho vědu,“ domlouval mi. „Řekneš jim jenom, co si ty sama myslíš o problémech vědomí.“ „Nic víc?“ nadhodila jsem ironicky. „Pověz nám, jak se vědomí projevuje v literatuře, to by lidi zajímalo. Nic podobného ještě neslyšeli. Nebudou tě kamenovat.“ „Ale třeba se mě na něco zeptají, a já jim nebudu schopna odpovědět.“ „Nezeptají,“ řekl, „na otázky nebude čas.“ Trochu se mi ulevilo. A mám mluvit jen čtvrt hodiny.

Teď hlavně potřebuji nějaký text, nějakou kotvu pro své úvahy, abych jen tak neplácala. Co kdybych vybrala pasáž z Henryho Jamese a rozebrala ji jako příklad literárního zachycení procesů vědomí. Strether u řeky…? Ne, to je moc obehrané. Kate Croyová v úvodu Holubičích křídel? Ne, to je příliš jednoduché, na výklad příliš omezené. Působilo by hodně uboze, kdybych jim po třech dnech vysoce odborných vědeckých diskusí nabídla rutinní kritický rozbor. Text by se měl zamýšlet nad vědomím, nikoli je pouze zobrazit.

Zvláštní, jak člověku na takových věcech záleží, jak zoufale si přeje udělat dobrý dojem, jak se děsí neúspěchu. Je za tím ovšem čirá marnivost. Anebo abych na sebe nebyla tak přísná, profesionální hrdost. V životě se mi hromadí tolik důležitějších problémů, a přitom mi momentálně nejvíc ze všeho záleží na tom, abych si na zítřejší závěr konference vymyslela něco chytrého. Messenger je v tomhle stejný – je totálně zaujat konferencí, každý referát pozorně sleduje, stará se, aby všechno probíhalo hladce, věnuje se hlavním delegátům, vychází vstříc televiznímu štábu. Nikdo by nepoznal, že čeká na výsledek krevního rozboru, který může rozhodnout mezi životem a smrtí. Na jednu stranu je to asi hotové požehnání, že máme oba nač myslet.

Rozhodla jsem se, že zítra po obědě odejdu domů, vynechám odpolední semináře a využiju ten čas, abych si připravila projev. Jestli ho ale založím na nějaké literární ukázce, měla bych si ji dát zítra ráno zkopírovat. Anebo ještě lépe, pořídit z ní diapozitivy. Všichni přednášející na konferenci používali zpětnou projekci. Vědci s ní zřejmě běžně pracují, ale pro mne je to něco nového. Za všechna ta léta v Oxfordu jsem se myslím nikdy nezúčastnila přednášky o anglické literatuře, aby na ní lektor promítal doprovodné schéma, přehled dat, citátů z rozebíraného díla nebo použil jinou vizuální pomůcku. V nejlepším případě dostali posluchači ušmouraný cyklostyl. Tady měli všichni delegáti připravené přehledy svých referátů na diapozitivech, vybírali je s nacvičenou ležérností z desek a šoupali stránku po stránce do projektoru a provázeli vizuální zobrazení jakoby improvizovaným, neformálním průvodním komentářem. Ty diapozitivy jsou různého druhu. Někdy jsou perfektně vytištěné a graficky upravené jako stránky v knize, jindy jde o rukopis naškrábaný propisovačkami různých barev, sotva čitelný, avšak vzbuzující dojem, že se text zrodil v záchvatu tvůrčí inspirace minulou noc. Nehodlám mluvit bez pečlivě připravené předlohy, zvlášť před televizními kamerami, ale bylo by pěkné mít také diapozitivy, když pro nic jiného, tak abych občas odvedla pozornost od vlastní osoby.

_____

/ 31 /

„Někteří z vás se možná podivují, co dělám tady na pódiu, a jak si vůbec troufám v rámci téhle konference k vám promlouvat. Ujišťuji vás, že nikdo nežasne nad mou troufalostí víc než já. Prosím vás ale, nedávejte vinu mně: vinen je profesor Messenger, jelikož to byl jeho nápad.

Než jsem přišla na Gloucesterskou univerzitu a poznala pana profesora a prohlédla si jeho ústav, ani jsem netušila, že se vědci zabývají vědomím. Nyní už aspoň chápu, proč se stalo předmětem jejich zájmu. Je to obor nanejvýš fascinující, protože zkoumat vědomí znamená zkoumat to, co nás činí lidmi a jak je možné, že víme, co víme. Anebo si myslíme, že víme. Jsme živočichové anebo stroje, kombinace obojího, anebo cosi zcela odlišného? Poznat vědomí, napadlo mne tento týden, je pro moderní vědce totéž, co byl kámen mudrců pro alchymisty: nejcennější objev na cestě za poznáním.

Snaha najít prostředek, jímž by se obyčejný kov proměnil ve zlato, byla ovšem marná, protože žádná taková sloučenina neexistuje a nedá se vyrobit, avšak v průběhu experimentování dospěli alchymisté k mnoha skutečným objevům – od porcelánu až k střelnému prachu. Možná že vědomí nikdy dokonale nepoznáme – pokud vím, jsou odborníci, kteří tento názor zastávají, a musím doznat, že i já se k němu intuitivně přikláním – avšak úsilí v tom směru vynaložené už přineslo mnohé fascinující objevy o mozku a mysli, z nichž některé zde byly za poslední tři dny popsány.

O literatuře se však za celou tu dobu příliš nehovořilo. To mne udivuje, protože literatura je psaný záznam lidského vědomí, podle mne nejbohatší, jaký máme. Při svých úvahách budu vycházet z krátkého literárního textu, z jedné básně, přesně řečeno ze tří strof zprostředka jedné básně. Ta báseň se nazývá Zahrada, napsal ji v sedmnáctém století anglický básník Andrew Marwell a je to zvláštní nadšená óda na rozkoše, jež skýtá příroda zušlechtěná lidskou rukou. První ze tří strof popisuje úchvatné smyslové dojmy v ideální zahradě. Pokud se to povede, měla by se teď objevit na plátně… Pardon. Nejsem na tyhle vymoženosti zvyklá. A je to.

Jak skvostný život byl tu kdysi!
Jablka zralá kol mne visí
a hrozny bujné révy vinné
rty opájejí mně svým vínem;
slívy a plody broskvoní
zvědavě v dlaně sklouznou mi;
o meloun v květech klopýtám,
v trávu pak k němu padám sám.

V posledních třech dnech jsme toho hodně slyšeli o qualiích. Pochopila jsem, že se názory různí: zda jsou to projevy mysli nebo mozku, zda jsou to fenomény v první osobě, s konečnou platností nepřístupné pojednání ve třetí osobě vědou, anebo zda to jsou pravidelné vzory neurologické aktivity, u nichž zůstává pouze problémem převést je do slovní podoby. Nejsem schopna toto dilema posoudit. Ale dovolte, abych vás upozornila na jistý paradox Marvellových veršů, charakteristický pro lyrickou poezii obecně. Ačkoli Marvell mluví v první osobě, nemluví jen za sebe. Když si přečteme tuhle strofu, umocní se nám vlastní zkušenost s qualiemi ovoce. Vidíme je, okoušíme je, cítíme jeho vůni a vychutnáváme je s tím, co bylo nazváno „vzrušením z poznání“, a přitom před námi nic není, jde o virtuální realitu ovoce, vyčarovanou qualií vlastní básně, jejím subtilním a jedinečným spojením zvuků a rytmů a významů, které bych tu mohla rozebírat, kdybychom měli dost světa a času, jak praví Marvell v jiné básni – avšak to nemáme.

V další strofě se Marvell obrací k soukromé, subjektivní povaze vědomí. Doufám, že se mi to tentokrát povede správně. Propána. Tak teď.

Však mysl všech krás nedbajíc,
své blaženství si cení víc:
mysl, to moře, každý tvor
kde najde si svůj protipól
a stvoří, zázrak nevídaný,
dálný svět, jiné oceány:
tam myšlenky jsou změněné,
zelené v strnu zeleném.

Ve čtvrtém verši je narážka na podivnou, ale v oné době velice rozšířenou víru, že všichni pozemští tvorové mají své protějšky v moři, což datuje tu báseň do před vědeckého věku. Jde však o pouhou metaforu, která nepoznámenává, domnívám se, platnost základní myšlenky těch veršů: že lidské vědomí je vybaveno jedinečnou schopností představit si to, co není fyzicky přítomno smyslovým vjemům, že je schopno představovat si věci, které neexistují, že je schopno vytvářet imaginární světy (jako romány) a je schopno abstraktního myšlení – umí například rozlišit mezi pojmem barvy (,zelené myšlenky‘) a barevným vjemem (,v zeleném stínu‘).

Je tohle dualismus? Nu, pokud tak budeme chápat jakékoli rozlišení mezi myslí a tělem, pak asi ano, a mně připadá těžké jej zavrhnout, tak hluboce je v našem jazyku, zvycích a myšlení zakořeněn. I nejzuřivější protivníci duše ve stroji by nám myslím neochotně dovolili užívat pojmů mysl a tělo, pokud bude jasně uznáno, že prvně jmenovaný činitel je funkcí toho druhého a od něho neoddělitelný Marvell byl jako všichni lidé v jeho době dualista v mnohem důsažnějším smyslu, jak bude zřejmé z další strofy. Konečně jsem to zvládla.

Fontány kde vlhce voní
neb kde listí stromů šumí,
duše má své tělo střese,
vzhůru do větví se vznese,
tam se jak ptáče rozezpívá,
stříbrná křídla uhrančivá
natřásá na let do daleka,
po perutích jí světlo stéká.

Descartes, jak známo, věřil v nesmrtelnost duše, protože si uměl představit, že jeho mysl existuje odděleně od jeho těla. Marvell vyjadřuje tuto myšlenku velice krásně obrazem ptáka. Představuje si, jak jeho duše přechodně opustí tělo, usadí se ve větvích stromu, kde se připravuje a zušlechťuje, než vzlétne k nebesům. Nečekám, že se v tomhle s básníkem ztotožníte. Takové pojetí duše by se dnes zdálo příliš přepjaté i věřícím křesťanům. Ale křesťanské chápání duše navazuje na humanistickou myšlenku vlastního já, tedy představu osobní identity, představu, že mentální a emocionální život člověka je jednotný a má návaznost v čase a etickou odpovědnost, čemuž se někdy říká svědomí.

Pojem vlastního já bývá dnes zpochybňován, a to nejen ve vědeckých diskusích o vědomí, ale i v jiných humanitních oborech. Tvrdí se, že je to fikce, umělý výtvor, iluze, mýtus. Že každý z nás je jen „souhrn neuronů“, nebo jen uzlová spojnice pro konvergentní slovní projevy, nebo jen počítač schopný paralelního zpracovávání, který funguje sám, bez operátora. Jako člověka a jako spisovatelku mne takový názor na vědomí děsí – a intuitivně mi zní nepřesvědčivě. Lpím na tradiční představě o autonomní individualitě. Zdá se mi, že mnoho z toho, čeho si v naší civilizaci ceníme, z toho vychází – například zákon a lidská práva, včetně autorského práva. Marvell napsal Zahradu dávno předtím, než vznikl autorský copyright, ale skutečností zůstává, že ji nikdo jiný napsat nemohl a nikdo jiný už ji nikdy nenapíše – leda v onom triviálním smyslu slova, že si ji opíše.

Je to báseň oslavná, takže pojímá vědomí jako stav blaženství. Je o rozkoši. Avšak vědomí má i svůj tragický rozměr, a o tom tady na téhle konferenci sotva padla zmínka. Existuje šílenství, deprese, pocit viny, hrůza. Existuje strach ze smrti – a co je zcela nepochopitelné, také strach ze života. Jsou-li lidé jediní tvorové, kteří vědí, že zemřou, jsou také jedinými, kteří si vědomě berou vlastní život. Některým lidem se za některých situací stane vlastní vědomí takovým břemenem, že spáchají sebevraždu, aby s ním skoncovali. ‚Být či nebýt?‘ je výhradně lidská otázka. Literatura nám pomáhá pochopit i temné stránky vědomí. Děkuji vám.“

Po Helenině projevu se ozve se potlesk, uznalý, ač ne bouřlivý. Ralph se k němu přidá, tleská, když stoupá na pódium. „Velice vám děkuji, Heleno,“ řekne, když potlesk dozní. „To bylo skutečně zajímavé a myšlenkově podnětné.“ Obrátí se k obecenstvu. „Jak už jsem vám oznámil dříve, nebudou následovat otázky. Poslední slovo našeho zasedání má za úkol spustit oponu nad letošní konferencí, a pokud zůstalo něco nezodpovězeného, může se toho ujmout konference v příštím roce. Myslím, že Helena se svého úkolu zhostila obdivuhodně. A teď vám pravím nesmrtelnými slovy Toma a Jerryho: Tohle je všecko, lidičky! Až na večerní banket, který začíná mezi půl osmou a osmou, nezapomeňte! Tam se ještě ujmu slova, abych poděkoval lidem, kteří se zasloužili o úspěch naší konference, ale slibuju, že nebudu mluvit dlouho.“

Ozve se další, chabější potlesk, následovaný šumem hovorů, jak delegáti vstávají, narovnávají se, berou si věci a vycházejí ze sálu. Televizní štáb vypne reflektory, zvukař si do sluchátek přehrává pásky, aby zkontroloval kvalitu záznamu. Helena sejde z pódia a tam ji zastaví pár delegátů, aby jí vyjádřili uznání za projev. Žena v šátku a dlouhé bavlněné sukni se ptá, zdali ho někde otiskne.

„O tom velice pochybuji,“ říká Helena.

„Pokud ano, byla bych vám zavázaná, kdybyste mi poslala kopii,“ požádá žena. „Podle mne to byl nesmírně inspirativní projev.“ Dá Heleně vizitku, na níž stojí „Zara Mankevitzová, holistická terapeutka“ a adresa v kalifornském Sausalitu.

Helena s Ralphem opouštějí sál jako poslední. „Díky,“ říká Ralph, „bylas ohromná.“

„Vážně to stačilo?“

„Bylo to přesně to, co jsem od tebe chtěl.“

„Ale nesouhlasíš ani s jedinou větou,“ prohodí Helena.

„Ne, nesouhlasím,“ odpoví a usměje se na ni. „Ale říkalas to tak krásně, že jsem tě poslouchal s potěšením.“

„Vůbec jsem si netroufla kouknout se do sálu,“ praví Helena, „pro případ, že by se tvářili pobouřeně, znuděně nebo že by spali.“

„Byli okouzleni,“ prohlásí Ralph.

„Lžeš.“

„No tak zaujati. Vidělas přece, jak tě lidé pak zastavovali.“

„Pochybuji, že bych byla některého vědce zviklala. Mou největší obdivovatelkou je nějaká holistická terapeutka z Kalifornie,“ praví Helena a ukáže mu vizitku.

„No jo, tahle konference přiláká všelijaké typy. Jak jsi říkala, je to fascinující obor. Můžu ti koupit panáka?“

„Ne, díky, jdu domů, dám si sprchu a převléknu se na banket.“

„Nečekej nic fantastického. Jídlo je pořád stejné, jen jeden chod navíc a víno zdarma.“

V přízemní hale Avonu čeká rozkročen vysoký muž s rukama sepjatýma za zády. V tmavomodrém saku a šedých kalhotách s puky se nápadně liší od delegátů v barevných sportovních košilích, tričkách a džínách. Má úhledně zastřižený knír, jehož špičky se stáčejí dolů. Zřejmě Ralpha poznává a vyšle mu prostorem beze slov vzkaz.

„Támhle je někdo, s kým musím promluvit,“ řekne Ralph Heleně. „Uvidíme se později.“ Zamíří k onomu muži a po krátkém rozhovoru vyjdou společně z budovy.

Ralph a detektiv seržant Agnew kráčejí bok po boku přes kampus k Holt Bellingově budově. Je teplý, ještě slunečný večer. Studenti odpočívají na trávníku, čtou, baví se mezi sebou, pijí pivo z plechovek, hrají si s míči nebo házecími talíři. Někteří jezdí po jezeře v kánoích nebo velice zvolna surfují v lehkém vánku.

„Vypadá to tu spíš jako v prázdninovém kempu než na univerzitě,“ podotkne detektiv seržant Agnew.

„Semestr se uzavírá,“ řekne Ralph, „přednášky i zkoušky už skončily. Studenti teď jen čekají na výsledky.“

„Připomíná mi to Gladeworld, kde jsme byli loni v létě na dovolené,“ praví Agnew. „Byl jste tam někdy, pane?“

„Ne,“ odpoví Ralph. Rozhlédne se, aby se přesvědčil, že nikdo není v doslechu. „Můžete mi tedy už něco sdělit?“

„Můžu uvést jméno.“

„Kdo je to?“

„Profesor Douglass.“

„Jste si tím jist?“

„Tak na sedmdesát procent.“

„Chápu,“ řekne Ralph.

„Nezdá se, že by vás to moc překvapilo.“

„Víte, je to divné, ale onehdy mě najednou napadlo, že by to mohl být on. Až potom, co jsme spolu mluvili, a neměl jsem pro to žádný konkrétní důvod… Pouhý dojem. Je to zvláštní člověk. Co teď uděláte?“

„Rád bych si prohlédl jeho pevný disk.“

„Těch je víc,“ řekne Ralph. „Má pracovnu dobře vybavenou. Vykážete se soudním povolením k prohlídce?“

„Ne. Pravděpodobně bych ho dostal, ale v této fázi bych ho raději nepoužil.“

„Jak tedy hodláte postupovat?“

„Chtěl bych pana profesora požádat o spolupráci. Podle toho, jak zareaguje, mi bude situace jasná. Na kdy byste mi s ním mohl domluvit setkání?“

„Možná že je teď u sebe v pracovně,“ řekne Ralph. „Na posledním zasedání jsem ho neviděl.“

Ústav je zavřený a téměř liduprázdný, Ralph si musí otevřít posuvné skleněné dveře svou kartou. Sekretářky už odešly domů a odborní pracovníci a doktorandi byli na konferenci. Když ale Ralph zavolá Douglassovu linku, dočká se odpovědi. „Přišel byste laskavě do mé pracovny, Duggersi,“ řekne. Do minuty se ozve zaklepání a Douglass vejde do místnosti, aniž čeká, až k tomu bude vyzván. „Doufám, že se dlouho nezdržím, Messengere,“ zahudruje. „Mám spoustu práce.“ Pohlédne tázavě na Agnewa, který sedí v křesle šikmo k Ralphovu psacímu stolu.

„Tohle je detektiv seržant Agnew od gloucestershirské policie,“ řekne Ralph, „z oddělení pro vyšetřování pedofilie a pornografie.“

Douglass zbledne jako stěna. „Ano?“ prohodí po chvíli.

„Policie se domnívá, že někdo v téhle budově stahuje z internetu dětskou pornografii,“ řekne Ralph.

„A co to má co dělat se mnou?“ pronese Douglass.

„Předpokládám, že jako náměstek ředitele zdejšího ústavu byste si přál být informován.“

„Ano, ovšem,“ řekne Douglass a zrudne. Obrátí se k Agnewovi. „Koho podezíráte?“

„Nemáme ještě žádné jméno, pane,“ odvětí Agnew.

„Je to delikátní záležitost, Duggersi,“ řekne Ralph, „a detektiv seržant Agnew by uvítal naši spolupráci. Předně potřebuje vyloučit nás dva z vyšetřování. Můj pevný disk už si prohlédl a teď si potřebuje prohlédnout váš.“

„Pokud byste s tím souhlasil, pane,“ doplní Agnew.

„Tak s tím rozhodně nesouhlasím,“ ohradí se Douglass. „To je naprosto neslýchaný požadavek.“

„Ale jděte, Duggersi,“ řekne Ralph. „Vždyť jde jen o formalitu. Mne už prověřil.“

„Vy si dělejte, co vám libo, Messengere. Na mém pevném disku je spousta důvěrných dokumentů.“

„Dokumentů jakého druhu, pane? Smím-li se zeptat,“ řekne Agnew.

„Týkajících se výzkumu.“

„Nemyslím, že by se vám detektiv seržant Agnew chystal zcizit nějaké údaje z výzkumu, Duggersi,“ prohodí Ralph s náznakem úsměvu.

„Přestaňte mi už říkat Duggersi!“ zařve Douglass. Stojí nepohnutě, do tváří se mu nahrnula krev, oči za silnými skly brýlí vytřeštěné.

Napjaté ticho v místnosti prolomí zazvonění telefonu na psacím stole. Ralph zvedne sluchátko.

„To je profesor Messenger?“ zeptá se ženský hlas.

„Ano. Mohla byste zavolat později?“

„Tady sestra doktora Haliba, pane profesore. Pan doktor by s vámi velice rád promluvil, než odejde domů.“

„Aha. Tak dobře.“ Ralph přikryje mikrofon. „Omluvte mě, tohle je důležitý hovor,“ prohodí k oběma mužům. Douglass hledí na svoje nohy. Agnew hledí na Douglasse. Ralph natočí křeslo, takže je k nim obrácen zády. Zaslechne Halibův uhlazený hlas s výraznými sykavkami.

„Profesor Messenger? Tady Halib. Jak se daří?“

„Momentálně jsem velmi zaneprázdněn, pane Halibe, ale jestli pro mne máte nějakou zprávu –“

„To mám. A je to dobrá zpráva. Krevní výsledky jsou pozitivní.“

„Je to tedy parazitární cysta?“

„Je.“

„Díkybohu. Co dál?“

„Dal jsem vám do pošty recept. Lék užívejte podle návodu. Je to dávka na dvacet osm dní. Objednejte se u mě na konec příštího týdne, podíváme se, nakolik se cysta zmenšila. Jak jsem vám už říkal, je slušná šance, že operace nebude potřeba. Pokud ale přece jen budeme operovat, nemáte se čeho obávat.“

„To je ohromné. Nevím, jak vám poděkovat.“

„Rádo se stalo. Zavolejte mi, kdybyste se chtěl na něco zeptat ohledně toho léku.“

Ralph položí telefon a otočí se na křesle opět tváří k oběma mužům, kteří mezitím nepohnutě vyčkávali.

„Zavedl byste mě teď do své pracovny, pane profesore Douglassi?“ zeptá se Agnew mírně.

Douglass se beze slova otočí a vyjde z místnosti, Agnew ho následuje. Ve dveřích se zastaví. „Zdržíte se tady ještě chvíli, pane?“ zeptá se.

„Můžu tu zůstat do půl osmé,“ odpoví Ralph.

Agnew přikývne a odejde. Ralph se chopí telefonu a vytočí číslo. „Carrie?“ řekne. „Právě volal Halib. Výsledek je pozitivní. Ne, ne, to je dobře! Ano!“ Pár minut spolu jásají. Potom Ralph řekne: „Tak zatím. Uvidíme se na banketu. Taky tě miluju.“ Položí telefon, vstane a začne neklidně přecházet po místnosti. Bouchne si pěstí do dlaně druhé ruky. Vykoukne z okna, ale nezdá se, že by na něco soustředil pohled. Vrátí se k psacímu stolu, zvedne telefon. Vytočí číslo a bubnuje prsty na desku stolu, jak čeká, až se někdo ozve. „Heleno? Mám dobrou zprávu.“

Ralph hovoří s Helenou pár minut, když vtom detektiv seržant vtrhne do dveří. Zůstane stát na prahu, otevře ústa a zase je zavře, neboť vidí, že Ralph telefonuje. Ralph zakryje mikrofon. „Co je?“

„Pojďte prosím se mnou, pane,“ řekne detektiv seržant. „Jde o profesora Douglasse.“

„Co je s ním?“

„Obávám se, že je mrtev, pane.“

Ralph řekne do telefonu: „Musím už jít,“ a položí sluchátko.

_____

/ 32 /

JEDNA, dvě, tři, zkouška… Je úterý, 3. června, 17.35. Poprvé za celý den jsem sám. Od rána jedno jednání za druhým… prorektor, policie, šéf oddělení pro styk s veřejností, personál ústavu… Všichni jsou z toho v šoku… jen já ne. Kdoví proč. Není to tím, že mi nebyl sympatický… Neraduju se, že je po smrti. Vlastně je mi ho líto, asi poprvé v životě. Ale nebyl to pro mě šok, ačkoli tvrdím, že byl, jako pro všechny ostatní. „Je to šok,“ říkám. Lidi by mě měli za otrlého netvora, kdybych to neříkal.

Opravdu v šoku je chudák Agnew. Klade si to za vinu, ačkoli podle mě k tomu nemá důvod. Kdo by čekal, že se Duggers takhle odpraví – rychle, bez váhání, jakmile pochopil, že je odhalen? Poté, co u mě vybuchl, jako by se vzpamatoval. Dovedl Agnewa do své pracovny, odemkl, ukázal mu různé komponenty počítačového vybavení, s ledovou zdvořilostí mu zodpověděl pár otázek ohledně softwaru, pak se omluvil, že zajde na toaletu. Agnew v tom neviděl nic neobvyklého… lidé, které vyslýchá, se často rozklepou, jak to vyjádřil. Usadil se u počítače na psacím stole a začal lovit v internetových souborech, teprve za deset minut nebo za čtvrt hodiny mu Duggersova nepřítomnost začala být divná a šel se podívat, kde jsou v horním patře pánské toalety. Koukal pod dvířka kabin, v jedné zahlédl viset asi stopu nad zemí nohy v černých botách, vykopl dveře a našel tam Douglasse už mrtvého. Oběsil se na mříži ventilátoru pomocí šňůry od počítače. Uvázal si ji kolem krku, vylezl na záchodové sedátko a sestoupil do vzduchu. Do nevědomí.

Musel si to předem promyslet. Musel vážit různé možnosti… jako já s uzlíkem na játrech… Řekl si: „Jestli tohle někdy vyjde najevo, jestli pro mě přijdou, nebudu čekat, až mě obviní, zatknou, postaví před soud…“ Možná si propracoval způsob, jak to udělá… prohlédl si mříž ventilátoru, vyzkoušel, co unese… možná i propočítal pád, měl v zásuvce nachystanou šňůru… Musím obdivovat jeho rozhodnost. Začal jsem si ho docela jinak vážit. Teoreticky jsem byl odhodlán učinit totéž, ale naštěstí jsem nebyl podroben takové zkoušce. Vtírá se mi pocit, že vlastně zemřel místo mě… Ne, to je pitomost, škrtnu to… Ale kdybych byl pověrčivý… kdybych věřil na Osud, na Prozřetelnost, na hvězdy… Včera večer zavládla zvláštní symetrie, já dostal od Haliba milost právě ve chvíli, kdy Duggers stanul tváří v tvář katastrofě. Jako bychom se oba ocitli na miskách vah a Halibův telefonát byl ten jazýček na vahách, který mne dopravil bezpečně na zem a Duggerse vynesl do vzduchu se šňůrou kolem krku…

Ukázali mi něco z toho, co u něho našli. Stovky fotografií. Nic mimořádně odsouzeníhodného, řekl Agnew, a ten se v tom vyzná… Většinou obrázky předpubertálních děvčat, nahých nebo skoro nahých, někdy s kluky stejného věku, ale nikdy samotní kluci. Jak čurají, špulí zadky, ukazují genitálie… dětinské hlouposti… pár uměleckých výjevů, jaké zachycoval Lewis Carroll… jevilo by se to skoro jako nevinná zábava, dokud nezačnete uvažovat, odkud ty fotografie má… Nic nedokazuje, že ty děti fotografoval Duggers, ani že by s nimi přišel osobně do styku… Patřil k okruhu lidí, kteří si podobné obrázky předávali po internetu prostřednictvím zašifrovaného softwaru, byla to jakási putovní veřejná knihovna v společném vlastnictví… S největší pravděpodobností se tomu věnoval pouze na pracovišti, a nikoli doma, aby jeho matka nebo sestra náhodou na něco nepřišly… Poslal jsem jim písemnou kondolenci. Nepsala se mi lehce… Proběhne ovšem soudní ohledání… a také pohřeb, patrně v nejužším rodinném kruhu. Zádušní mše nebude, to je jisté…

Jak jsem v pátek večer vzhlédl z parkoviště k oknu jeho pracovny, jediném v celé budově, kde se za roletou svítilo, najednou mi blesklo hlavou, že tohle bude ten provinilec, po němž Agnew pátrá. Nevím, proč jsem si na něho nevzpomněl dřív. Patrně jsem ho měl za člověka asketického, ponořeného výlučně do svého výzkumu, sexuálně nevyhraněného… Kdykoli předpokládáte, že víte, co se druhému odehrává v hlavě, zpravidla se mýlíte. Ale jak jsem vzhlédl k tomu oknu a zavtipkoval před Helenou, že Duggers pracuje přesčas na svých algoritmech, rozpomněl jsem se, že jsem se s ním jednou v neděli po ránu srazil, když přicházel do ústavu a já právě odcházel, a jak se zarazil a vrhl na mě takový nevraživý pohled, a bylo mi to jasné… Měl na tváři podobný výraz, když ležel včera večer na podlaze pánských toalet, podobný, ale vypjatější… oči mu lezly z důlků, tváře zalité krví, rty zvlněné v úšklebku… a kolem krku tmavočervenou podlitinu, tam, kde mu Agnew sundal škrtící kabel…

Nechal jsem tam Agnewa a šel zavolat lékaře, záchranku, zpravit policii a univerzitní bezpečnostní agenturu. Na recepci jsem se dostavil pozdě, ale banket jsem stihl včas. Carrii jsem rychle oznámil telefonicky, co se stalo, musela mi slíbit, že bude mlčet. Nechtěl jsem, aby se Duggersova smrt přetřásala u večeře. Bylo by to zkalilo atmosféru, a věděl jsem, že kdyby se toho domákli televizáci, zařadili by to do reportáže o konferenci. Takové aféry, to je jejich. Ale nikdo nic nezjistil ani si nic nedomyslel. Duggersova prázdná židle u večeře nevzbudila mnoho pozornosti – že nemá společenské záležitosti v oblibě, to o něm bylo všeobecně známo. Prekérní situace nastala, když jsem pronášel závěrečnou řeč a děkoval všem, kdo se na organizaci konference podíleli. Co jsem měl říci? „A mé díky patří i profesoru Douglassovi, jenž se k nám dnes večer bohužel nemohl přidružit… z osobních důvodů… vinou nepředvídaných okolností…“ Nenapadla mne žádná formulace, která by nezněla jako nevkusná ironie jak mně samému, tak Carrii, a posléze, až pravda vyjde najevo, i všem ostatním. Takže jsem ho v děkovném projevu prostě vynechal. Helena ke mně potom přistoupila a řekla mi v lehce vyčítavém tónu: „Neměl jsi také poděkovat profesoru Douglassovi? Postěžoval si mi na recepci, kolik s tím měl práce navíc.“ „Zapomněl jsem na něho,“ řekl jsem. Později jsem ji vzal stranou a pověděl jí, co se stalo… Byl to pro ni ovšem šok.

Helena, ano… Co udělám s Helenou? Stojím teď u okna své pracovny a vyhlížím ven na univerzitní areál věnovaný vědeckým a technickým fakultám a mluvím do Perličky, stejně jako onoho deštivého nedělního rána v… kdy to bylo? V únoru, když jsem ji zahlédl vycházet zpoza Metalurgie, osamělou postavu ve vysokých holinkách a elegantním pršiplášti, s tváří schovanou pod deštníkem… Od té doby se toho hodně událo.

Cítím se momentálně výborně. Předně je mi i fyzicky dobře, ačkoliv jsem ještě nezačal brát Halibův lék. Možná je to důsledek psychologické úlevy, možná to způsobilo, jak Carrie zpola žertem poznamenala, že jsem čtrnáct dní nepil a nejedl červené maso. Včera večer jsme se pomilovali, poprvé po řadě týdnů. Nenavrhl jsem to, ani ona ne, nebylo to třeba, vznikla mezi námi beze slova taková nálada v autě, když jsme se vraceli domů, naznačil to způsob, jak jsem opatrně zamkl v ložnici, a způsob, jak se na mě podívala, když zvedla ruce a zaklonila je, aby si rozepjala náhrdelník… možná jsme o tom ani jeden nechtěli mluvit, aby tomu druhému nepřipadalo, že se to nehodí, když Duggersova mrtvola ještě ani pořádně nevychladla. Ale právě proto jsme potřebovali šoustat… abychom zahnali černé myšlenky… abychom oslavili mé vysvobození… abychom stvrdili vítězství života nad smrtí. Potom jsme spali, jako když nás do vody hodí.

Mám dnes večer pocit dobře vykonané práce, jsem spokojený, jsem klidný. Navrátil se mi opět pocit, že o svém životě rozhoduju já sám. Nemám nebezpečnou nemoc. Konference proběhla úspěšně, přispěla k mému renomé, podařilo se mi odvrátit hrozbu, že Duggersova sebevražda zkalí poslední večer. I dnes ráno většina delegátů odjela dřív, než se co dozvěděli. Média tu událost samozřejmě rozmáznou, tomu se nezabrání… ale příští týden začínají letní prázdniny, tak tu zůstane míň lidí, kteří by oheň rozdmýchávali… Protesty kolem Donaldsonova doktorátu umlkly… a nakonec to neměl na svědomí Duggers, z jednání senátu tu zprávu nevynesl on, ale skoro určitě Reginald Glover, ten upozornil redakci Na kampusu… jejich šéfredaktor mi to prakticky vyklopil. Přišel za mnou dnes odpoledne kvůli prohlášení o Douglassovi a já ho zmáčkl. Jestli to Glover udělal z principu nebo z nostalgie po šedesátých letech, nebo aby mi zasolil, že jsem znemožnil jeho manželku na večírku u Richmondových, to nevím, a je mi to fuk… Donaldson dostane čestný doktorát a ústav dostane výhodnou smlouvu na výzkumný projekt od MNO… Ano, a nahrál jsem Ludmile Lískové postgraduál na Boulderu… Řekl jsem Stevovi Rosenbaumovi, aby se určitě podíval na její plakát, a ona už si ho zpracovala. Takže mně se dál pod nohy plést nebude… ale má ta holka páru, to je obdivuhodné…

Takže zbývá jediný závažný problém – Helena. Vrací se zpátky do Londýna v pátek a bude ode mě očekávat něco ohledně budoucnosti, než se rozloučíme… Co jí mám říct? Že jsem příliš otřesen Duggersovou smrtí a v této chvíli nejsem schopen si něco vymyslet… to by mi nevěřila… Vím, že žasla, jak jsem se dokázal ovládnout a absolvovat celý večer, jako by se nic nestalo… Mohl bych jí říct: „Zdravotně z toho nejsem ještě docela venku, možná se budu muset podrobit operaci… odložme řešení, až budu v pořádku… pak se k něčemu dopracujeme…“ Ano, to zní logičtěji… Musím ale vystihnout vhodnou chvíli. Ne po telefonu ani v profesorské restauraci… někde, až budeme sami… naposled ji s láskou políbím… možná zajdeme i dál, kdoví? Nepřestává mě mrzet, že jsem byl impotentní, jak jsme spolu byli posledně v posteli… Nechtěl bych, aby si mě pamatovala takhle. (záznam končí)

_____

/ 33 /

STŘEDA 4. ČERVNA. Messenger právě volal, jestli by se mohl zítra odpoledne stavit, „aby se rozloučil“. Dodal rychle: „Chci říct, že v pátek odjíždíš, viď, a možná se pak nějaký čas neuvidíme.“ Řekla jsem mu, že se zítra odpoledne musím zúčastnit zasedání zkušební komise na katedře anglistiky a nevím, jak dlouho to potrvá, a on navrhl, abych nechala klíč pod uvolněnou cihlou u dveří, že přijde kolem čtvrté a otevře si, kdybych ještě nebyla doma. Párkrát jsme to už takhle vyřešili v čase našeho bláznění. Říkal, že sám má také schůze po celý den a Carrie že se vrátí až večer. Já se zeptala, odkud se vrátí, a on řekl, že veze Emily do Stratfordu na odpolední představení Jak se vám líbí, což má jako povinnou četbu k maturitě. Takže jsem pochopila, proč mu tak záleží na tom, aby mě navštívil zítra odpoledne: Carrie bude pryč. Chce v našem vztahu pokračovat. Což je ironie, protože já myslela, že ho chce ukončit, a po dlouhém zpytování vlastních citů jsem dospěla k závěru, že by to bylo nejmoudřejší.

Včera jsem byla celý den doma, dělala jsem před odjezdem generální úklid. Je to zakotveno ve smlouvě, kterou jsem podepsala při nastěhování, že nájemník odevzdá dům v dobrém stavu, ale já jsem své smluvní povinnosti zdaleka překročila, drhla jsem a luxovala a všechno umývala a leštila jak zběsilá, zaměstnávala jsem tělo, zatímco jsem si všechno v duchu rozvažovala. Usoudila jsem, že jsme s neuvěřitelnou lehkomyslností riskovali a přežili neuvěřitelná nebezpečí, a že bychom dál už neměli spoléhat na štěstí. Douglassova sebevražda sice nemá nic společného s naším vztahem, ale mnoho společného s mým rozhodnutím. Vyděsila mě tak, že jsem z toho i teď celá rozklepaná. Otevřela propast žalu a pochybení a bolesti, do níž se tak lehce sklouzne, jakmile přestanete naslouchat hlasu svědomí. James má někde nádhernou větu o nedovolené lásce, mám dojem, že v některé Předmluvě, přirovnává ji k medaili ze svítivého tvrdého kovu, kde z jedné strany je něčí blaženství a dobro a z druhé něčí soužení a zlo. Nějak tak podobně. Nemohu popřít, že náš vztah byl po jistou dobu blaženstvím, ale čím déle by trval, tím spíš by způsobil pohromu. Nastal čas jej ukončit. A pokud Carrie má trochu rozumu, dospěje k stejnému rozhodnutí po prodělaných nebezpečích a krizích minulých týdnů.

Tuším, co zítra odpoledne bude chtít. Zkusí mě dostat do postele a bude mě přemlouvat, abych své rozhodnutí změnila. Doufám, že budu mít dost duševní síly mu odolat. Musím ale doznat, že jsem na jeho hlas v telefonu nejprve zareagovala s niternou radostí, že po mně dosud touží.

_____

/ 34 /

VE SKUTEČNOSTI nebyla Helena vystavena nutnosti přemáhat pokušení – a stejně by nebývalo tak osudové, jak se domnívala, jelikož Ralph neměl v úmyslu ve vztahu pokračovat, chtěl se s ní pouze naposled vyspat.

Ve čtvrtek odpoledne, pár minut před tři čtvrtě na čtyři, vyšel Ralph ze své pracovny a zamířil přes kampus k řadě domků, které Helena nazývala ulička U mezonetů, a kvitoval přitom s povděkem nikoli poprvé, že leží na tak zastrčeném místě univerzitního areálu, kde pravděpodobně nenarazí na nikoho známého. Zazvonil, a když se nedočkal odpovědi, vylovil rezervní klíč zpod cihly, kde mu ho Helena nechala, a vešel dovnitř. Malá hala příjemně zavoněla leštěnkou a saponáty, i obývací pokoj působil mimořádně čistě a vypulírovaně, což se mu jevilo jako dobré znamení, neboť usoudil, že se uklízelo na jeho počest. Zachytil svůj obraz v skvoucím zrcadle na zdi, přistoupil blíž, aby si vlastní podobu lépe prohlédl, otáčel hlavu ze strany na stranu a pátral po šedinách. Zdálo se mu, že jich trochu přibylo – a není se co divit, řekl si, když uvážím, čím jsem v poslední době prošel.

V pokoji bylo teplo, jak se sem oknem na dvorek opíralo odpolední slunce. Ralph okno pootevřel a zatáhl přes škvíru záclonu. Sundal si sako a pověsil je na opěradlo rovné židle. Usedl na pohovku, pohodlně zkřížil nohy a rozhlédl se po místnosti. Oči mu spočinuly na Helenině psacím stole a předmětech na jeho desce: pár knih, časopis, nějaké dopisy a účty zastrčené v kovovém držadle, malá inkoustová tiskárna a Helenin laptop. Ralph si vzpomněl, jak Heleně instaloval do počítače software na e-mail. Počítač byl teď zavřený, vypnutý, ale stále ještě připojený kabelem k zásuvce ve zdi.

Ralpha napadlo, že tahle plochá, fádní šedá plastiková krabice, rozměry a tvarem podobná vázanému výtisku knihy, jistě obsahuje Helenin deník, podrobný záznam jejích nejniternějších myšlenek, a tedy šablonu nebo otisk toho, čemu říkala moje já, moje duše. Kdysi se ji snažil přemluvit, aby mu dala svůj deník přečíst, a nabízel výměnou přepis pásků svých vlastních zpovědí, a ona to odmítla. Mezitím se ovšem stali milenci a obsah jejího deníku se mu tedy jevil mnohem zajímavější. Kdyby se odhodlal k počinu tak neslýchanému… kdyby přešel přes místnost, usadil se u psacího stolu, zvedl monitor, zapnul počítač a otevřel si soubor Helenina deníku, objevil by, z jaké příčiny, když předtím několikrát prohlásila, že se nechce stát jeho milenkou, změnila názor; dozvěděl by se, co způsobilo tuto volte-face, jak to prožívala, když se poprvé milovali, a jak to prožívala i v následujících případech, co k němu cítí, jak hodnotí jejich vztah a co od něho čeká do budoucna.

Srdce se mu rozbušilo vzrušením. Troufal by si? Kolik času mu zbývá? Podíval se na hodinky. 16.15. Nemá zdání, kdy se vrátí. Takové schůze se někdy protáhnou na kolik hodin, ale ona také třeba odejde dřív, než jednání skončí. Může tu být každou chvíli. Zaslechl by ale, jak otáčí klíčem ve dveřích. Zvedl se z pohovky a přiblížil se k psacímu stolu jako zloděj, pomalu, tiše, a posadil se na pracovní židli, opatrně, aby ničím na desce stolu nehnul ani neposunul počítač. Otevřel uzávěr a zvedl monitor. Stiskl vypínač po straně. Ozvalo se slabé vrčení pevného disku, jak se natahoval program Windows 95, nato zazvučel z reproduktorů strunný akord elektronické harfy, na obrazovce se vynořilo logo Microsoftu a kolem něho vypluly ikony jak papíroví draci na modré a bílé nebe. Kliknul na ikonu Word 95 a vzápětí naskočila prázdná pracovní plocha s názvy nabídek v horní liště.

Zaváhal. Tohle je špatnost, velká špatnost. Měl by toho nechat, počítač vypnout, zaklapnout, vrátit se na pohovku na druhé straně místnosti a počkat na Helenu. Pokušení však vítězilo. A nežene mě jen osobní zvědavost, říkal si, ale i vědecká zvídavost. Vždyť se mi nabízí jedinečná příležitost rozlomit pečeť a nahlédnout jinému člověku do vědomí. Dalo by se říci, že provádím výzkum. Na okamžik zvažoval nápad, že zkopíruje celý obsah Helenina pevného disku na diskety a odnese si je s sebou k podrobné analýze; avšak takto neslýchaný vpád do soukromí nedokázal ani Ralph zvažovat dlouho, a krom toho vyvstaly praktické překážky – vypadalo to, že tu nemá disketovou mechaniku, a v zásuvkách neobjevil žádné prázdné naformátované diskety… čas se krátil… Helena se co nevidět vrátí… Podíval se na hodinky: 16.17. Má čas do jejího deníku jen rychle nakouknout v náhodném záběru. Teď nebo nikdy.

Ralph si otevřel soubor a podíval se na jména posledně ukládaných devíti dokumentů. Nejvýše stálo: „C:\Dokumenty\DENIK\4. června.“ Kliknul na tuto řádku. Okamžitě se objevil text. Začínal: STŘEDA 4. ČERVNA. Messenger právě volal, jestli by se mohl zítra odpoledne stavit, „aby se rozloučil“. Ralph pročítal rychle dál celý záznam, s pousmáním, dokud nepřišel na: Nastal čas jej ukotičit. A pokud Carrie má trochu rozumu, dospěje k stejnému rozhodnutí po prodělaných nebezpečích a krizích minulých týdnů. Carrie? Úsměv mu zmizel ze rtů. Nával adrenalinu ho burcoval k boji nebo k útěku. Na chvíli v panice usoudil, že podle této věty Carrie ví o jeho poměru s Helenou, že jí to Helena řekla. A pokud ano, tak kdy? Jak dlouho o tom ví, a co znamená, že mlčí? Ale počkat, řekl si a přejel si předloktím přes čelo (potil se, přestože tu stál jen v košili, cítil, jak mu pot stéká z podpaží po těle), počkat, počkat, tady něco nehraje. A pokud Carrie má trochu rozumu, dospěje k stejnému rozhodnutí… Logicky ale Carrie nemůže dospět k rozhodnutí ukončit Helenin poměr. Jedině k rozhodnutí ukončit poměr vlastní.

Ralph zavřel zmíněný dokument a prohlédl si Heleniny podadresáře. Otevřel si ten s názvem „Deník“ a procházel dlouhý seznam souborů, s daty táhnoucími se až k 17. únoru. Otevřel si nejstarší, kliknul na funkci „najdi“, zadal do políčka „Carrie“. Rychle procházel dokument, pročítal pasáže, kde se vyskytovalo její jméno. Pak tento soubor zavřel, otevřel deníkový dokument následující v chronologickém pořadí a celý proces opakoval.

Helena mezitím kráčela od věžáku Fakulty humanitních věd k uličce U mezonetů. Schůze zkušební komise se nečekaně protáhla, ona však nepospíchala. Nevěděla, co se stane, až se sejde s Ralphem, a co horšího, nevěděla, co si vlastně přeje, aby se stalo. Včera se rozmyslela, že jejich vztah musí skončit a že mu to takhle řekne. Ale proč si v tom případě ráno umyla vlasy, vzala na sebe nejslušivější spodní prádlo a šaty, které Ralph zvlášť obdivoval? Bylo to, jako by její tělo provádělo tyto úkony z vlastní vůle, zatímco její rozum přihlížel, nesouhlasil, ale neměl dost sil, aby zakročil. Proto si dávala na čas, kráčela volným krokem v odpoledním slunci a skoro doufala, že Ralph nebude tak dlouho čekat, že se bude muset vrátit k ženě a rodině, a ztratí tak příležitost, aby se pokusil dostat ji do postele.

Když si Helena otvírala, Ralph právě dočítal text z pátku 11. dubna. Jak uslyšel cvaknout klíč v zámku, rychle vypnul počítač, ani se nenamáhal soubor uložit, a zaklapl víko. „Messengere?“ zavolala Helena, když za sebou zavřela. „Jsi ještě tady?“ Ralph rychle odstoupil od psacího stolu. Než Helena vešla z úzké chodby do obývacího pokoje, stál už u pohovky, jako by se byl právě zvedl. Helena však ihned zaznamenala, že je podivně rozrušený. „Co je ti?“ zeptala se.

Chvíli na ni mlčky hleděl, váhal mezi instinktivním přáním zatajit, co udělal, a nutkavou potřebou slyšet odpověď na otázku, která mu plála v mozku. Nakonec převládla žárlivost nad zachováním slušnosti. „Proč jsi mi neřekla o Carrii a Nicolasu Beckovi?“ zeptal se.

Tohle byla pro Helenu otázka tak nečekaná, že na ni hned neodpověděla. Pocítila jak úlevu, že ji ono tajemství nebude déle tížit, tak obavy, jaké komplikace z toho třeba vyvstanou.

„Protože jsem usoudila, že mi do toho nic není,“ pravila nakonec. „A krom toho jsem to Carrii slíbila.“

„Ona s tebou o tom mluvila?“ dotazoval se Ralph dychtivě.

„Ano, jednou.“

„Takže u tebe nejde jen o podezření – nevymyslela sis to, není to scénář tvého dalšího románu?“

Helena se zamračila, udivena jeho otázkami, tónem jeho výslechu. „Nechápu, kam tím míříš,“ řekla. „A jak jsi to vůbec zjistil?“

Na to jí neodpověděl, stočil však oči k laptopu a hned je zas odvrátil. Helena sledovala jeho pohled. „Tys četl můj deník!“ prohlásila užasle.

„Ano,“ doznal.

„Nemůžu tomu věřit. Něco tak odporného!“

„Já vím,“ řekl. „Bylo to ode mě odporné a neomluvitelné a neodpustitelné.“

„Proč jsi to udělal?“

Pokrčil rameny. „Neovládl jsem se.“

„Kolik jsi toho přečetl?“

„Dospěl jsem až k tvému výletu do Ledbury,“ odpověděl. „Copak se vážně nechá piglovat od toho nanicovatýho nemrcoucha?“

„Na to by ses jí měl radši zeptat sám,“ řekla Helena. „A teď bych ti byla vděčná, kdybys ses sebral a šel a dal mi pokoj.“

Ralph sebral sako z opěradla židle a složil si je přes ruku. „Omlouvám se ti, Heleno…“

„Jen už jdi,“ řekla.

„Tak tedy sbohem,“ řekl a odešel.

Cestou domů do Cheltenhamu měl Ralph nejdřív rozhodně v úmyslu zachovat se podle Heleniny rady – hodlal vzít Carrii na paškál, donutit ji, aby mu řekla pravdu, a potom zajet za Nicolasem Beckem do jeho nádherného domu na Landsdown Crescent a rozbít mu hubu. Po chvíli si však začal uvědomovat sporné stránky vlastního postavení. Když obviní Carrii z nevěry, vyprovokuje ji k protiútoku, a pokud o jeho pletkách s Helenou dosud neví, hrozí nebezpečí, že se to doví, možná přímo od Heleny, která je teď pořádně naštvaná. Byl si dost jist, že Carrie měla v minulých letech četné důvody podezírat ho z nevěry a pomlčela o tom v zájmu harmonického manželského soužití, ale neváhala by s tím vyrukovat, kdyby na ni zaútočil. Oko za oko, zub za zub, prohlásila by oprávněně. Klamala ho s vědomím, že on klame ji. A co by to mělo za smysl a komu by to posloužilo, kdyby se teď začalo prát tohle špinavé prádlo, kdyby vyprovokoval střetnutí, jímž by lehko mohl jejich manželství rozbít? Nechtěl se dát rozvést. Nestál ani o citové trápení ani o materiální škody, které by mu to vyneslo. Carrie měla své soukromé jmění díky obezřetnému postupu papá Thurlowa spolehlivě zabezpečené, a Ralph moc dobře věděl, že by mu po rozvodu sotva zbylo víc než poloviční podíl na domě a omezený přístup k dětem.

Zprvu si uvedené argumenty takhle přesně neformuloval, ale měl je, jak se říká, v duchu na paměti, když se rozčiloval nad Carriinou zradou, nad jejím pokleslým vkusem při volbě milence, a jak tím ranila jeho hrdost a sebeúctu. Postupně však díky nim chladla jeho touha po odplatě a pomstě. Uklidňoval se a začal uvažovat logičtěji; auto, které zpočátku hnal nebezpečnou rychlostí, měl lépe pod kontrolou, když vjížděl na předměstí Cheltenhamu; do vily na Pittomsvillských lukách vstoupil v náladě spíš nevrlé než rozlícené. Carrie a Emily se právě vrátily z výletu do Stratfordu. Ralph nedokázal reagovat na jejich živé švitoření o představení, které zhlédly, Carrie však připsala jeho zamlklost dodatečnému šoku z Douglassovy smrti a nedělala si z toho hlavu. Po večeři se Ralph odebral do své pracovny, nahodil počítač a pracoval dlouho do noci na svém rozpracovaném díle.

Helena si mezitím zabalila všechny věci, a tím byla připravena opustit Gloucesterskou univerzitu. Nemohla se už dočkat, aby byla pryč. Špatně spala, probudila se, ještě než začalo svítat. Namísto aby vyčkávala, až zazvoní budík, vstala, osprchovala se, oblékla, vypila šálek kávy a nanosila zavazadla do auta. Tohle všechno konala tiše, skoro pokradmu, aby nerušila sousedy, kteří měli závěsy v ložnici ještě zatažené. Napadlo ji, že se teď vlastně odehrává, co si často představovala v prvních depresivních týdnech na kampusu: že časně ráno prchne. Tenkrát si vybájila útěk pod záštitou zimní temnoty; teď vyjížděla za jasného světla, ale univerzitní areál byl ponořen do ticha a jediné živoucí bytosti, které spatřila, byl osamělý běžec a strážce bezpečnostní agentury u výjezdové závory, jemuž předala klíče od domu v hnědé obálce. A pak už to šlo alejí z kopce, na hlavní silnici, dál na M5, M42, M40 do Londýna… Tam uvízla v poslední zácpě ranní špičky, ale před domem zastavila už ve tři čtvrti na deset.

Odemkla si a nejdřív procházela z pokoje do pokoje, jako by obnovovala známost se starými přáteli. Weismullerovi se už vrátili do Ameriky a všechny své věci si odvezli. Vera, Helenina stará posluhovačka, která dům dobře znala, po jejich odjezdu uklidila, jak bylo dohodnuto, a z vlastní iniciativy rozestavila nábytek a většinu drobností zas na obvyklá místa. Helena si pustila na CD Vivaldiho koncert a kouzelné kaskády smyčců rozezněly pokoj s vysokým stropem a prosvítily ho takovým jasem, že až zalapala po dechu. Uvědomila si, jak jí tohle potěšení chybělo. Melodické tóny ji pak tlumeněji doprovázely, když se pohybovala po domě a stoupala po schodech. Hudební systém vybudoval s láskyplnou péčí a na základě obdivuhodných technických znalostí Martin. Vlastně jí ho zde připomínalo skoro všechno. Ten dům kupovali spolu, rekonstruovali ho a upravili, odstranili ohavná moderní široká okna a nahradili je křídlovými, obrousili a naleštili dřevěné podlahy, sloupali věkovitou hnědou barvu ze zábradlí, koupili si záclony v Libertě a koberce u Heala. Nakonec vešla do manželské ložnice. Na nočním stolku stála v rámečku Martinova fotografie: pořídila ji sama na dovolené v Řecku. Uložila ji, když se chystala dům pronajmout, ale Vera ji objevila v zásuvce a opět vystavila. Helena obrázek vzala do ruky. Martin na ní vypadal mladý a zdravý a spokojený, seděl v rozhalence u stolku v kavárně, usmíval se a mžoural do slunce. Obrázek vyvolal záplavu vzpomínek na všechno hezké, co spolu zažili. Helena se tiše rozplakala. Odpustila Martinovi a oplakávala ho.

Ralph Messenger si nakonec musel dát cystu odoperovat. Zákrok byl jednoznačně úspěšný ale lidé, kteří ho znali, tvrdili, že ho to trochu pokrotilo, že potom vystupoval více asertivně, klidněji, že na něm byla znát léta. Ztratil pověst záletníka, který prohání ženské na konferencích a při podobných příležitostech. Nikdy Carrii nevyčetl Nicolase Becka, ona však sama vycítila, že ji podezírá, a moudře ukončila poměr, který nikdy hluboce citově neprožívala. Román o zemětřesení v San Francisku nedopsala, namísto toho se vrhla na sochařství, modelovala z hlíny a otevřela si na Montpellier Street malou galerii, kde vystavovala své výtvory i práce svých známých. Ralph vydal své dílo Strojové žití: v médiích se o něm hodně psalo a uspokojivě se prodávalo. Roku 1999 ho sir Stanley Hibberd uvedl na prvním místě mezi těmi, které univerzita navrhovala na státní vyznamenání, a při oslavách milénia mu byl udělen řád CBE za služby vědě a vzdělání.

Za rok po svém návratu do Londýna se Helena Reedová v kavárně nové Britské knihovny seznámila s autorem literárních biografií a začali se scházet. Je rozvedený a má tři dospívající děti. Vídají se často, jezdí spolu na dovolené, ale nechali si každý svůj dům. V prvním roce nového tisíciletí vydala Helena nový román, který jeden recenzent charakterizoval slovy „je formálně tak tradiční, že působí téměř experimentálně“. Je napsán ve třetí osobě, v minulém čase, s vševědoucím a občas do děje zasahujícím vypravěčem. Příběh se odehrává na jedné ne už tak nové provinční univerzitě a název zní Pláč je hlavolam.

Poděkování

Poprvé jsem zaznamenal – poněkud opožděně – probíhající vědecké a filozofické diskuse o vědomí díky článku nazvaném Od duše k softwaru (From Soul to Software) od Johna Cornwella, otištěném v The Tablet z června 1994, kde se rozebírala dvě klíčová díla: Consciousness Explained (1991) od Daniela Dennetta a The Astonishing Hypothesis (1994) od Francise Cricka. Vděčně oceňuji tento prvotní popud a plodně jsem čerpal i z dalších prací Johna Cornwella z dané oblasti a z účasti na interdisciplinární konferenci, kterou organizoval na téma „Vědomí a lidská identita“ (Consciousness and Human Identity) na Ježíšově koleji v Cambridgi v září 1995. (Její materiály vyšly pod stejným názvem za redakce Johna Cornwella péčí OUP v roce 1998).

Mezi knihami a články, které jsem přečetl, když jsem se chystal napsat tento román, považuji vedle výše zmíněných titulů za zvlášť poučné a myšlenkově podnětné následující práce: David Chalmers: The Conscious Mind (1996); Rodney Cotterill: No Ghost in the Machine (1998); Richard Dawkins: Sobecký gen (The Selfish Gene, rev. vyd. 1989) a Slepý hodinář (The Blind Watchmaker, 1986); Antonio Damasio: The Feeling of What Happens: Body, Emotion and the Making of Consciousness (2000); Daniel Dennett: Darwins Dangerous Idea (1995) a Kinds of Minds (1996); Adrian Desmond a James Moore: Darwin (1991); Robin Dunbar: The Trouble with Science (1995) a Grooming, Gossip and the Evolution of Language (1997); Gerald Edelman: Bright Air, Brilliant Fire (1992); Susan Greenfield: The Human Brain (1997); John Horgan: The End of Science (1996); Stephen Pinker: How the Mind Works (1997); Matt Ridley: The Origins of Virtue (1996); V. S. Ramachandran a Sandra Blakeslee: The Brain and its Phantoms (1998); John Searle: The Rediscovery of the Mind (1996); Galen Strawson: „The Sense of the Self“, London Review of Books, 18. dubna 1996; Tom Wolfe: „Sorry, But Your Soul Just Died“, Sunday Independent, 2. února 1997; Lewis Wolpert a Alison Richards: Passionate Mitids: the Inner World of Scientists (1997). Brainspotting, živý a informativní seriál Kena Campbella na televizním kanálu 4, promítaný roku 1996, si rovněž zasluhuje zmínku.

Člověk, jemuž jsem nejvíc dlužen, je Aaron Sloman, profesor umělé inteligence a kognitivní vědy na Výpočetní a informační fakultě Birminghamské univerzity. Aaron trpělivě odpovídal na mé elementární dotazy, dal mi kopie svých publikací, představil mne svým kolegům, laskavě mi dovolil zúčastnit se jeho seminářů, vzal mne s sebou na objevnou mezinárodní konferenci o vědomí (výstižně konanou na Elsinoru) a byl mi stálým a nepostradatelným průvodcem po vědě o myšlení obecně a o umělé inteligenci zvlášť. Ač sdílí s mým fiktivním hrdinou, Ralphem Messengerem, některé názory v rámci zmíněných oborů, všichni, kdo ho znají, dosvědčí, že jinak nemají nic společného. Jsem zavázán jeho kolegům, že mi dovolili využívat jejich vědomostí u kávy nebo prostřednictvím e-mailu, a zvlášť jsem oceňoval praktické rady Russella Beala o audioaktivním softwaru. Vijay Raichura si navzdory svému značnému zaneprázdnění ochotně našel čas, aby mi poradil s lékařskými aspekty mého příběhu, a za to jsem mu velmi vděčný Román připisuji své dceři a staršímu synovi, kteří mi poskytli některé odborné rady a pomoc, když jsem jej psal.

Birmingham, srpen 2000

D. L.

Edice Scarabeus

DAVID LODGE

PROFESORSKÉ HRÁTKY

Z anglického originálu Thinks…, vydaného nakladatelstvím

Secker & Warburg, Random House, Londýn 2001,
přeložila Eva Kondrysová

Vydala Academia, nakladatelství Akademie věd České republiky,

Legerova 61,120 00 Praha 2

Obálku navrhl Robin Brichta s použitím ilustrace Adolfa Borna

Redaktorka publikace Dana Pokorná

Technická redaktorka Běla Trpišovská

Vydání první, 2002

Ediční číslo 0873

Sazba SERIFA®, s. r. o., Jinonická 80, Praha 5

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Štefánikova 2, 737 36 Český Těšín

ISBN 80-200-1038-6

OBSAH

/ 1 /

/ 2 /

/ 3 /

/ 4 /

/ 5 /

/ 6 /

/ 7 /

/ 8 /

/ 9 /

/ 10 /

/ 11 /

/ 12 /

/ 13 /

/ 14 /

/ 15 /

/ 16 /

/ 17 /

/ 18 /

/ 19 /

/ 20 /

/ 21 /

/ 22 /

/ 23 /

/ 24 /

/ 25 /

/ 26 /

/ 27 /

/ 28 /

/ 29 /

/ 30 /

/ 31 /

/ 32 /

/ 33 /

/ 34 /

Poděkování