www.palmknihy.cz

Pár všivých šutráků

Jan Lipšanský

http://palmknihy.cz/index.php?x=1695

Pár všivých šutráků

Kapitola 1

Pár všivých šutráků

Jan Lipšanský

Michal mi zavolal jednoho jarního večera, kdy se zdálo, že se zbláznily všechny vesmírné hormony, a vše raší, rozkvétá, žije, plodí se, a ve vzduchu je vlhkost, nová naděje, síla, a co teprve ta vůně kypré hlíny, která právě nasála nové živiny a je celá žhavá je co nejdříve vydat v ohromných náručích celému přírodnímu světu. Myšlenkami jsem bloudil někde úplně jinde, když zazvonil telefon. Stál jsem právě na balkóně, v ruce skleničku červeného vína a nechával na sebe celou tu jarní atmosféru působit, včetně oné mírně lezavé zimy, jež nyní odcházela, a přenechávala místo teplému ovzduší, které se nyní dalo vycítit.

Zachvěl jsem se, snad právě zimou, a s mírnou náladou po víně přešel k telefonu. Ten bezdrátový ležel blíž, tak jsem jej zvedl a vrátil se zpět na balkón. Pode mnou zářila noční světla Prahy, a dole proti proudu se dala tušit historie a místa, jež při příchodu sem obsadili Keltové.

“Vrbenský, ano?”

“Ahoj Romane, tady Martin. Mohl bys přijet?”

“Co se děje?” snažil jsem se nevnímat Martinův nervózní hlas.

“Něco jsem objevil, a myslím, že by tě to mohlo zajímat…”

“Víš co?” navrhnul jsem. “Dáme si sraz v té kavárničce u kostela, tam budu mít otevřeno, je tam pěkný výhled, a možná nechají otevřené dveře k Vltavě.”

“Ty máš nějak poetickou náladu,” zasmál se, ale stále nějak nepřirozeně, Martin. “Tak dobře, vezmu to se sebou. Za čtvrt hodinky bys to mohl stihnout.”

A zavěsil, darebák.

Co mi zbývalo? Nechtěl jsem ale nechat poetickou náladu jen tak rozplynout, a tak jsem ještě chvíli postál na balkóně, dopil skleničku, a teprve pak na sebe hodil lehký svrchník a vydal se k místu srazu.

Šel jsem podél Vltavy, a v přítmí se krčily jako vždy touhle dobou nesmělé páry mladých, ale i starších lidí, někteří krmili labutě, jiní vyzkoušeli sezení na studeném trávníku, většina se však jen tak procházela či sledovala tu nádheru světel, vlnících se na vodách Vltavy.

Kavárna skutečně měla otevřeno, a podél příchozí cestičky nechal majitel zapálit svíčky. Pod tím velkým platanem, venku na terase, seděl už Martin. Měl před sebou velký šálek kávy a hřál si o něj ruce, protože až zas tak velké teplo nebylo.

Sedl jsem si naproti němu, abych měl výhled na Vltavu a objednal si opět červené, snad pro dodržení tradice započatého večera a pro jeho jakousi kontinuitu. Tlumená světla ozařovala malé prostranství, kde u dalších stolků mnoho lidí nesedělo, přece jen se ještě stáhli dovnitř, a od okolního ruchu nás chránily vzrostlé keře a stromy. Jen výhled na Vltavu a projíždějící lodě zůstal odkryt. Od mosazného, na zeleno natřeného zábradlí přiběhl majitelův zrzavý kocour, zamňoukal nám u nohou, a pak odběhl k dalšímu stolu.

“Tak co tě trápí?” zeptal jsem se, a vůbec mne to nezajímalo.

Martin položil na stůl jakýsi tenký sešit s černými deskami, jaký se vyráběl někdy v padesátých letech. Pokynul mi, abych se do něj podíval.

Velké červené linky zaplňovalo poněkud staromódní písmo, poněkud roztřesené a velké. Dalo se sice dobře přečíst, ale slova mi nedávala příliš smysl. asi už jsem těch skleniček vína měl v sobě víc.

“Vůbec nechápu, o čem se tu píše,” přiznal jsem nakonec.

Martin vzal sešit do ruky a setřel z něj pomyslný prach.

“Našel jsem ho ve věcech mého dědy. Víš, před čtvrt rokem zemřel, a já se teprve nyní dostal k některým jeho věcem. Probíral jsem je, abych věděl, co vyhodit, a co by se třeba dalo použít nebo prodat. No, a narazil jsem na tenhle sešit.”

Martin se odmlčel, napil se zhluboka kávy, a protože šel okolo číšník, objednal si ještě jednu.

“Takhle asi neusneš,” dovolil jsem si přátelskou poznámku, a objednal si ještě jednu skleničku červeného vína. Martin mávnul rukou a pokračoval.

“Přečetl jsem to včera jedním dechem. Poněkud to vrhlo jiný pohled na jeho smrt.”

To mne začalo zajímat.

“Chceš říct, že neumřel přirozenou cestou?”

“Tohleto přesně nevím. Ale asi jeho smrt nebyla jen tak náhodná, jak jsme si mysleli.”

Martinův děda totiž zemřel při návštěvě Prachovských skal, když ho našli v jedné rozsedlině a přivolaní lékaři mohli již jen konstatovat smrt následkem infarktu. Nabízelo se jediné normální vysvětlení, že totiž Martinův děda chtěl prozkoumat určitou část skal, ale přecenil své síly.

“Tady ty zápisky napsal děda před takovými čtyřiceti lety, počítám. Zkoumal jednu svou teorii. A právě ta je hrozně fascinující.”

Martin se opět dramaticky odmlčel a napil se kávy.

“Vychází, tedy ta teorie, z jednoduché úvahy. Pokud jepice žijí jen jeden jediný den, tedy hrozně rychle, pak lidé jsou někde uprostřed nebo dokonce jen na začátku určitého vývojového stupně. Jak můžeme tvrdit, že délka lidského života je nějaká pořádná měrná jednotka? Naše počítání času na roky, měsíce, týdny, dny, hodiny, minuty, sekundy! Co pak ve srovnání právě s jepicí? Ta přece naše počítání času nemůže absolutně pochopit…”

Pořád jsem nechápal. Napil jsem se a přemítal, jak by asi jepice mohly myslet. Chce mi snad Martin naznačit, že jepice jsou inteligentní tvorové?

“Taková jepice náš rok, měsíc, týden nemůže nikdy zažít, ani prožít. A děda si položil otázku - co když je tu ještě další měrná jednotka času, kterou prostě lidé díky svému krátkému životu nemohou pochopit? Například pro takové želvy by naše desetiletí či dokonce století mohlo představovat něco jako náš rok.”

A už jsou v tom i želvy, pomyslel jsem si chmurně a ohmatával skleničku, která se povážlivě stále více stávala prázdnou, což mne v této chvíli zaměstnávalo víc.

“A co když, pokračují dědovy úvahy, existuje ještě něco víc, víc než miliony či miliardy let? Něco víc než věčnost?”

Zamával jsem rukou na číšníka, protože jsem se rozhodl se opít. Přišlo mi to jednodušší, než se snažit pochopit, o čem Martin mluví.

“A díky tomu ho napadlo, že kameny, které se válí tady všude kolem nás, z nichž převážně je stvořen vesmír, jsou živým stvořením s neuvěřitelnou délkou života, která se nám zdá být věčností. Pro nás zde kameny byly a budou. Ale co když zažily nejen vznik vesmíru, ale i to, co bylo dřív, před ním? Co když mají svou kulturu, které nerozumíme? Své zápisky a paměti? Nešlo by je nějak získat? Jak se s nimi domluvit? A tohle dědu trápilo.”

Martin to ze sebe vysypal, chvěl se po celém těle, a nezdálo se, že je to zimou, a nyní dlouze lokal doušky kávy.

“Chceš naznačit,” řekl jsem již ztěžklým jazykem, “že nějaký šutráky zabily tvého dědu? Jak by to tak rychle zvládly, když jim trvá miliony let, než buněčným, vlastně kamenným dělením jenom zplodí potomka?”

Martin se naštval, myslel, že si ho dobírám.

“Jak to mám vědět? Děda o tom nic nepíše, a já to začal studovat teprve před týdnem. Víš, že některé kameny mají odlišnou strukturu? Něco jako když se lidé dělí podle pleti. Ale národ kamenů je rozsáhlejší a ras je několik tisícovek. A zajímalo by mne, které z nich jsou třeba přátelsky, a které nepřátelsky naladěny vůči lidem.”

“Pokud,” dovolil jsem si vsuvku, “mají podobné smýšlení jako lidé.”

Pak jsem se najednou nad sebou v okamžiku jakési jasnozřivosti zamyslel, a pomyslel jsem si, že už mám dost. Mluvit o šutrácích jako o živých bytostech?

“Vezmi si všechny ty pohádky, kde když znáš správné zaříkadlo, otevře se ti v určitý den skála s poklady. Nebo pověst o blanických rytířích. A také ta spousta mastičkářů, co tvrdí, jaké léčivé schopnosti různé kameny mají. Copak to nedokazuje nějakou jejich životnost? Vlastnosti? Kde jinde můžeš mluvit o nějakých vlastnostech jako schopnost léčit, než u živých inteligentních tvorů? I různé bylinky, co uzdravují, jsou podle posledních průzkumů živými, myslícími tvory. My vlastně vůbec přírodu okolo sebe neznáme.”

“To je vážně zajímavé. A co budeš dělat dál?”

“Zkusím zjistit, jestli se s kameny dá nějak domluvit. Použiju několik druhů a přeměřím je, pokud jde o rádiové a jiné vlny. To by bylo, abych na něco nepřišel. A když budeš jako novinář chtít, dám ti pak práva k otištění celé té věci.”

“To zní rozumně,” souhlasil jsem. “Zkus tedy sehnat nějaké důkazy a nezapomeň mne pravidelně informovat, jak pokračuješ v průzkumech.”

“Ale že je to fantastický?” zářily Martinovi oči.

Domů jsem se pak vracel sám opět kolem Vltavy, a poněkud nejistým krokem. Přes železniční most jsem se dostal na Výtoň a kolem vyšehradské skály už je to kousek ke mně domů. Nevím, co mne to popadlo, snad za to mohla ta spousta vína ve mně, ale zastavil jsem se na jednom svém oblíbeném místě u skály, ještě jsem měl tolik rozumu, abych se rozhlédl, že se nikdo nedívá, a pak jsem zašeptal skoro blábolícím jazykem:

“Sezname, sezame, otevři se.”

Sám pro sebe jsem se hned své pošetilosti zasmál.

Od toho setkání už uplynulo několik let. Martinovi se nepodařilo nic vyzkoumat, a jen ho to otrávilo, takže se mu rozpadlo i manželství. O kamenech už moc nemluví. Zatrpkl. Sice někde uvnitř, v koutku duše, jak se říká, věří v nenadálý objev, ale posměch můžete snášet jen omezenou dobu.

A já? Koupil jsem si vilu na Barrandově, když se to tak vezme, tak vlastně na skále postavenou, pořídil jsem si drahý zahraniční vůz a se ženou, takto slavnou herečkou, jezdíme buď na Floridu nebo do Monte Carla na dovolenou.

A pokud jde o ty mizerný šutráky, kamarád Mechák promine, tak přece jen, nezlobte se, nemám potřebu veřejně sdělovat lidstvu, jež by to nepochopilo, že kameny s námi komunikují v telepatické rovině - vždyť moderní věda v telepatii ani nevěří.

Také bych musel vysvětlovat, kde jsem tak najednou vzal na to všechno peníze, protože jeskyni plné pokladů, která se mi tehdy v noci otevřela, bych rozumnému světu opět nevysvětlil.

Ostatně, jak říká můj nový přítel Mechák, kamarádství lidí se šutrákama je přece holý nesmysl.

Table of Contents

Kapitoral 1