www.palmknihy.cz

Horácova předtucha

Jan Lipšanský

http://palmknihy.cz/index.php?x=1518

Horácova předtucha

Kapitola 1

Horácova předtucha

Jan Lipšanský

V polovině druhé světové války nikdo netušil, že zbývají pouhé tři roky do jejího konce, přesto i tehdy se odehrávaly různé lidské příběhy. Jedním z nich, který se mi podařilo najít v jakémsi starém diáři, když jsem procházel prach na půdě a nacházel v něm neuvěřitelné věci.

Už delší dobu hrozilo, že školu nakonec přece jen zavřou. Když se Horác sešel se svými přáteli, také studenty, kteří si přivydělávali, jak jen to šlo, přišla řeč i na toto ošemetné téma. Petr a Pavel, kteří toužili stát se bankéři, jemně a co nejtišším hlasem nadhodili nakonec i to, nač všichni celou tu dobu mysleli.

“Sbalíme se a zdrhnem. Na Moravě nejsou hranice s Rakouskem tak hlídané, a odtud bychom se mohli dostat dál na jih.”

Ostatní strnuli. Doposud si dělali legraci z Tomáše a Aleše, kteří pracovali po večerech jako krupiéři v jednom pražském kasinu, a najednou takováto změna tématu.

“Máme to promyšlené,” pokračoval Petr. “Zajedeme kousek pod Telč a pod Dačice, tam je vesnička Slavonice, a přes hory se dá dostat do Rakouska.”

Horác a Jonáš se na sebe překvapeně podívali. Náhoda, nebo osud?

“Proč zrovna Slavonice?” zeptal se klidně Jonáš.

“Je to tak nějak nejblíž. Nemusíme až úplně na Moravu, ke Znojmu, kde už procházejí náckové ze Slovenska. Takhle můžeme říct, že jedeme na výlet do jižních Čech. Nikoho nenapadne, že bychom chtěli emigrovat právě přes Rakousko. V tom je to geniální,” pochvaloval si Pavel. I z této prosté úvahy se dalo poznat, že z nich časem budou výborní bankéři.

A tak se šestice vydala na cestu. Horác sice protestoval, že šestka je nešťastné číslo, ale ostatní se mu vysmáli a zařadili ho po bok starých pověrčivých tetek. Všichni si zapakovali torny, doma řekli, že jedou na výlet, a jako dopravní prostředek používali vlak. Nesetkali se se žádnými kontrolami a v poklidu dojeli vpodvečer prvního dne až do Slavonic.

Vystoupili na provizorní železniční zastávce a rozhlédli se. Po obou stranách jednokolejky se tyčily zalesněné kopce, odkud vonělo dřevo a smola, a halily se do mírného oparu. Poněkud se ochladilo. Nahodili si bágly a vydali se po kolejích k vesnici, jejíž obrysy tušili v oparu před sebou.

Horác s Jonášem se poněkud za ostatními opozdili.

“Tak co? Jak se cítíš?” pokývl na Horáce Jonáš.

Horác se rozhlédl kolem sebe.

“Zvláštně. Vždyť už jsem tu nebyl ani nepamatuju. Rodná vesnice!” vyprskl Horác rádoby smíchem, ale znělo to hořce.

“Pamatuješ si na -?”

Horác přikývl.

Bolestně si pamatoval, proč musel odejít ze své rodné vesnice, a jak rád. Nadávali mu do čarodějů a bláznů, odháněli od něho ďábelské síly, kněz ho nechtěl pustit do kostela. Horáce kdysi pronásledovaly takzvané živé sny - vidiny věcí budoucích či možných. Po příchodu do Prahy, kde začal společně se svým přítelem z dětství Jonášem studovat, se kupodivu vidiny ztratily.

“Myslím si,” řekl Horác, “že stejně utíkáme naprosto zbytečně. Podle mne je všechno dané, celý náš osud, dopředu. a nic se s tím nedá dělat.”

“Nebuď takový fatalista,” okřikl ho v dobrém Jonáš a nadhodil si těžký batoh na ramenou.

“Víš, kdysi jsem měl takové vidění. Jednou za čas se na zemi vracejí barbarské kmeny, ale maximálně na třicet let. Po každých třiceti letech se mění režimy a kulty. Tehdy jsem si řekl, jaká je škoda, že člověk žije maximálně sto let. Protože ve chvíli, kdy tohle pochopí, jak to s těmi kulty je, kdy je poučen a mohl by svět a život začít chápat jinak, umírá.”

Jonáš se překvapeně na svého přítele podíval, ale na jeho vize už si zvykl. Sám nevěděl, co si o nich myslet, ale toleroval je.

“Přece bys nechtěl zemřít?” zeptal se starostlivě Jonáš.

Horác potřásl hlavou.

“Barbarství je hrozné - tento kult je násilný a barbarský, hrozný. A aby ukojil své bohy, potřebuje hodně nevinné lidské krve… Strašné…”

Horác se odmlčel a Jonáš ho nevyrušoval. Věděl, že v těchto chvílích nemá smysl se ho na něco ptát. Spolužáci mezitím dorazili k vesnici. Po levé straně se náhle brdek snížil a odhalil jim skrytou dolinu, v níž se krčilo na pět set chalup.

Sestoupili po náspu, cestičkou vydupanou mezi travou, a vešli mezi první domky. Proplétali se úzkými uličkami, až objevili hospodu. Vyběhli po schůdkách a vesele na sebe pokřikovali.

“Už bylo načase! Brzy bude tma!”

Vešli dovnitř. Lokál hlučel několika desítkami hlasů, ve vzduchu se vznášel dým z cigaret a u baru exceloval milý, tlustý a bodrý strážník, pravda poněkud dýchavičný a červený v obličeji. Příchozích turistů si skoro nikdo nevšiml, vždyť sem jich zabloudilo! Českomoravská vysočina lákala i přes to, že okolo zuřila válka. Šestice se uchýlila k jednomu volnému stolku v koutě a objednala si pivo a guláš k večeři.

“Každý musí nějak přežít noc,” řekl Pavel. “Zítra si dáme sraz na náměstí.”

Ostatní přikývli. Přivolali servírku, mladou dívku s blond vlasy a přepadlými rysy, a zeptali se jí, kde by mohli jako turisté přenocovat.

Dívka se zamyslela.

“Někteří z vás…”

Ale vtom se podívala na Horáce. Poznala ho a překvapilo ji to.

“Horáci?”

Teď bylo na spolužácích, aby se podivili. Horác sklonil hlavu. Kdysi tuhle dívku miloval. Podvědomě sáhl na zlatý řetízek u krku, který dostal od jiné dívky v Praze. Nikdy mu neřekla, že ho miluje, ale byl si tím skoro jist. Na svou dávnou dětskou lásku už skoro zapomněl.

“Jestli chceš, Horáci, nahoře máme pokojík pro hosty, můžeš tam přespat.”

Bouřlivé nadšení u stolu neznalo mezí.

“Tos’ nám neřek’, Horáci, že seš takový donchuán!”

Dívka se na ně chladně podívala.

“A vy ostatní, nezlobte se. Řeknu strýci, tamhle sedí, má kousek odtud chalupu, můžete přespat na patře.”

Horác, stále hlavu sklopenou, se zvedl, a vydal se za dívkou do patra hostince, jako ovce na porážku.

“Občas tu přespí velitel místní posádky,” brebentila dívka, na jejíž jméno se Horác snažil ze všech sil upamatovat. Snad Renata? “Občas sem totiž chodí na večeře, prý v jejich posádce jim tak dobře nevaří… No, a sem tam pustí chlup!” usmála se Renata pro sebe.

Ve své vizi, kterých s jeho příchodem zpět do rodné vesnice přibývalo, Horác viděl, že se jim Renata i sama nabízí. A nebo že ji zneužívají. Přesto, nechápal proč, by jí dokázal odpustit. Má ji snad stále ještě rád?

Renata ho zavedla do nízké podkrovní místnosti, tmavé a vonící dřevem. Horác si rozložil věci z batohu na posteli, a než usnul, chvíli si četl.

Ve svém snu se ocitl zpět v minulosti. V době, kdy bydleli s rodiči, než zemřeli, nedaleko odtud, u kostela. Horác ve snu spravoval rádio. Kolik mu tenkrát bylo? Čtrnáct? Aby je mohl zapojit, hledal vypínač zásuvek - protože ani otec nevěděl, kde je - až jej našel v pojistkové skříni, kde vypadal jako malilinkatý výstupek, na nějž je potřeba milimetrový šroubovák. Zatímco si všichni povídali v kuchyni u stolu, Horác se pokoušel odpojit zásuvku, ale nešlo to.

Najednou rádio začalo samo od sebe hrát a všechny vylekalo. Horác se je pokusil vypnout, zkoumal, jestli v sobě nemá baterie, ale rádio stále hrálo.

Pak se scéna změnila a Horác stál u školního hřiště, na zemi jsou kaštany, prý poslední na světě, a on do nich kopal, zatímco děti vedle je napůl sbíraly, napůl s nimi taky hrály fotbal. Horác v sobě pocítil v té chvíli osudovost toho všeho, a současně zbytečnost jakékoliv snahy o pokus změnit chod již předepsaných událostí. A snad v té chvíli již věděl, co mu příští ráno přinese.

Na schodech zaslechl šramot a napůl procitnul ze sna. Pokoj, v němž spal, dokázal vnímat jako film. Skoro až fyzicky cítil, že v tomto pokoji Renata běžně spí. A někdy ne sama. Na zdi uviděl obraz, jehož si předtím nevšiml. Obraz, rozdělený uprostřed na dva.

V levé části je nakreslený pošetilý kluk a pod ním básnička ve smyslu, že je zamilován až po uši a myslí si, že našel tu pravou. Zatímco obrázek vpravo je jeho bývalá přítelkyně, Renata, u níž je básnička o tom, že tahle dívka je povrchní, nechce si s nikým nic začínat a vyhovuje jí život náhodných a častých známostí, který kvůli nikomu nemíní měnit.

Horác vstal, aby se k obrazu přiblížil, ale ten již zmizel. Jakmile zmizela tato předtucha, objevila se ihned nová. Inspirace se projevila ve formě nechtěně, v transu vyřčené básničky:

Letí letí,

odletí,

frulin letí

odletí

podívají se jí na střeva

Protože v té chvíli vešla Renata s čistými přikrývkami, zaslechla básničku a překvapila ji. Pokládala povlečení na postel, a ruce se jí třásly.

“To… byla zvláštní básnička. Zase… zase předtucha? Vidění?” zeptala se Renata tiše Horáce. Ten přikývl.

Neměl se sem vracet. jedna předtucha nyní střídala druhou, až osudově často, jako by se přiblížil ke konečnému vysvětlení svých vidin, které ho jinde netrápily, jen zde, v rodné vesnici. Možná proto si vyslechl tolik posměšných poznámek, možná proto utíkal tak rychle odtud pryč, co nejdál, do Prahy, aby těmto vizím unikl. Neměl se sem vracet - teď si byl jistý, že jeho osud se skrýval v této malé, Bohem skoro zapomenuté vesnici. Ne však ďáblem.

Veškerá jeho tušení se hrozivě rychle měnila v jistotu. Sledoval dívčiny třesoucí se ruce, a ano, věděl, že je kolaborantka, věděl, že nacisté ji neznásilňovali, ale se vše dělo v souladu s její vůlí. Cítil se v pasti, ze které netušil, zda se dá utéct.

Věděl, že nejsou první uprchlíci, které napadlo uprchnout ze země přes tuto vesničku, a Renata je nacistům prozrazuje. Protože do svítání ještě chyběl nějaký kus, přitočil se k ní, ona k němu, a pomilovali se. Tak na něho atmosféra tohoto pokoje působila. Renata ho tak zahřála svým prodejným přirozením a předala mu své teplo.

Potom oba odešli do brzkého rána a procházeli se svěšenými hlavami, jakoby k sobě nepatřili, uličkami k náměstí. Renata ho vedla, i když Horác cestu znal. V kapse nahmátl jakýsi předmět, a zjistil, že je to ten šroubováček z jeho snu. Zarazil se. Sáhl do druhé kapsy, a tam nahmatal řetízek od své dívky z Prahy. Opět ho to překvapilo - měl by jej mít na krku, ale tam nebyl. Chytil řetízek pevněji do rukou, snad pro štěstí, a zopakoval si básničku, již vyřkl v pokoji Renaty.

V ranním oparu se zdály jejich postavy větší. Kdosi už takhle brzy stál na lešení a opravoval fasádu. Se smíchem za nimi cosi křičel. “Další úlovek, Renato? Holka, ty jsi nenasytná! Kdy budeš mít dost? Nejsi ty náhodou upír?”

Renata se zastavila.

“Drž klapačku! Vždyť je to Horác. Takhle jsme spolu chodili už před válkou.”

Oba si ve stejnou chvíli vzpomenou na cestu, již podnikli s rodiči a příbuznými na lodi. Pluli tehdy do Ameriky za příbuznými, kteří emigrovali za první světové války. Lákali je, aby zůstali, ale tehdy se zdálo, že v Evropě bude konečně lépe. Jednou v Americe se jejich způsob chození líbil jednomu tamějšímu umělci jménem Kaktus.

Vydali se mlčky dál, a kousek od náměstí se dívka nerozhodně zastavila. Dvojici náhle obklopí deset po zuby ozbrojených nacistů. Po schodech vedoucích nahoru k náměstíčku schází pomalým, rozvážným krokem jejich velitel, kterého Horác již viděl ve své vizi.

“Co jsi zač?” šťouchá velitel do Horáce obuškem. “Tebe jsem tady nikdy neviděl.”

“Bodejť by jo,” odpovídá Horác s pocitem, že past sklapla, a je jedno, co udělá. “Vždyť jsem přijel teprve včera večer.”

Dívka je nervózní. Velitel asi dostal nějaké hlášení o jejich příchodu, protože náhle, jako by v náhlém osvícení, zvolá: “Jó, ty jsi Horác!” a vytáhne samopal. Míří na Horáce, a usmívá se na dívku. Evidentně se sám baví nad svým vtípkem, který ale přijde směšný jen jemu.

Přesně tohle Horác čekal, ale pořád neví, co udělá. Jako ve snách vytáhne pistoli veliteli z pouzdra a vystřelí. Velitel se s překvapeným výrazem v obličeji zhroutí. Na schodech se objeví jeho přítel Jonáš, který Horáce jistí odtud. Ten rychle vyběhne, a i když na něho směřují výstřely nacistů, podaří se mu doběhnout na náměstíčko a překvapeně zjistí, že ho nezranili. Zarazí se.

Rozhlédne se. Náměstí se vůbec nezměnilo. Po pravé straně výpadovka k Telči, nad ní kostelík, před ním park, po levé straně cesty k potoku a kopci Čtrnáctka. Náhle má opět vizi: po levé straně bude nadále zastávka autobusu a telefonní budka, a v parčíku před ním bude stát budoucí pomník padlým. Napadlo ho, jestli tam není jeho jméno. A nad tím vším jen stráň a les.

Po levé straně stojí v parčíku hlouček rozespalých občanů městečka, čeká na autobus. Horác stojí zády k nim, na silnici, tváří k budoucímu pomníku padlým. Ve chvíli, kdy se překvapeně zastaví, že proběhl nezraněn, najednou z davu nečekaně vystřelí z pistole onen bodrý, milý, tlustý policajt, který byl včera večer v hospodě. Najednou Horác ví, že je to naštvaný napomahač nacistů, který se viditelně zlobí, že nesplnili úkol.

Rána Horáce zasáhne. Stále stojí zády k davu, a zakrývá jej svým tělem. Náraz kulky jím mrští kupředu, jak dostal ránu do zad, ale pořád stojí. Jeho tělo vykresluje tmavý obrys, z něhož vykukuje pouze červený svetr a šátek. V ruce svírá řetízek. Za ním se rýsují zalesněné kopce, nad nimiž začíná vycházet krvavé slunce.

Konec.

Do deníku jakási pečlivá ruka, nejspíše ne stejná, která deník psala, vystřihla a vložila ještě novinový článek. Vyplývá z něj, že dívku, která Horáce zradila, za čas zabili na kolejích v lese (opačným směrem a na opačné straně kolejí, než jak spolužáci přicházeli do městečka) nacisté, a to dávkou ze samopalu, která jí rozervala břicho.

Table of Contents

Kapitoral 1