Johanna Lindsey CAPTIVE OF MY DESIRES
Copyright © 2006 by Johanna Lindsey
Translation © 2008 by Tamara Chovanová
Cover design © 2008 by Viera Fabianová
Slovák edition © 2008 by Ikar

Venujem pamiatke Birdeny Doyonovej

Z anglického originálu Captive of My Desires
(Šimon & Schuster, New York 2006)
preložila Tamara Chovanová.
Redigovala Vladimíra Šimová.
Obálku navrhla Viera Fabianová.
Technická redaktorka Helena Oleňová.
Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava
v roku 2008 ako svoju 2 488. publikáciu.
Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.
Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o„ Banská Bystrica.
ISBN 978-80-551-1528-3

Kapitola l
KÁZALI JE], ABY SA SKRYLA A ABY ANI NEPlPLA. To ZIŠLO NA UM aj Gabrielle Brooksovej, keď ju na palubu vylákal hluk a zistila, čo spôsobilo ten rozruch. Ale ten príkaz jej nedal kapitán. Bol veľmi sebavedomý a nebál sa o svoju loď. Dokonca sa smial a hrozil päsťou oproti pirátskej vlajke, ktorá viala z hlavného stožiara útočiacej lode a už ju bolo vidieť voľným okom. Jeho nadšenie - a možno aj radosť? - ju potešilo. Až kým ju prvý dôstojník neodtiahol nabok a nekázal jej, aby sa skryla.
Na rozdiel od kapitána Avery Dobbs sa neponáhľal do blížiacej sa potýčky. Bol bledý ako stena a Gabrielle neveľmi jemne posotil ku schodom.
„Ukryte sa do prázdneho suda v sklade. Teraz ich je tam viac ako dosť. Pri troche šťastia piráti otvoria nanajvýš jeden alebo dva, a ak ich nájdu prázdne, pohnú sa ďalej. Poviem aj vašej slúžke, aby sa skryla. Teraz už choďte! A nech buďete počuť čokoľvek, nevylezte oďtiaľ, kým nezačujete známy hlas."
Nepovedal, kým nezačuje jeho hlas. Jeho panika bola nákazlivá a správal sa prekvapujúco drsne. Určite bude mať modriny na mieste, kďe jej zovrel rameno. Na začiatku cesty sa k nej správal oveľa zdvorilejšie. Takmer akoby jej dvoril, aj keď sa jej to nezdalo pravdepodobné. Mohol mať čosi po tridsiatke a ona len neďávno vyšla zo školských lavíc. No počas tých troch týždňov, odkedy opustili Londýn, sa jej stále prihováral veľmi jemným hlasom a venoval jej nesmierne veľa pozornosti, až mala dojem, že sa mu páči väčšmi, ako by sa mala.
Ale teraz ju nakazil svojím strachom a Gabrielle sa rozbehla do útrob lode. Bez ťažkostí našla sudy, o ktorých Avery hovoril, a keďže sa pomaly blížili k cieľu svojej cesty v Karibiku, takmer všetky boli prázdne. O pár ďní by mali vplávať do prísta-

vu St. George's na Grenade, kde pôsobil jej otec naposledy a kde by mohla začať pátranie.
Nathana Brooksa dobre nepoznala, hoci naňho spomínala s nehou, nedávno jej však zomrela matka a teraz nikoho iného nemala. Hoci nepochybovala, že ju ľúbi, nikdy s nimi nežil dlhšiu dobu. Raz za čas prišiel na mesiac, na dva a raz s nimi dokonca strávil celé leto - ale potom ich nenavštívil niekoľko rokov. Nathan bol námorný kapitán a mal vlastnú obchodnú flotilu, ktorá sa plavila po výnosných obchodných trasách v Karibiku. Posielal síce domov peniaze a extravagantné darčeky, ale málokedy zavítal osobne.
Pokúšal sa presvedčiť Gabriellinu matku Carlu, aby sa presťahovali bližšie k jeho pôsobisku, ale tá o tom nemienila ani uvažovať. Celý život žila v Anglicku, a hoci tam už nemala rodinu, boli tam všetci jej priatelia a všetko, čo si cenila, a okrem toho nikdy neschvaľovala Nathanovo námornícke remeslo. Obchod. Vždy to slovo vyslovovala so znechutením. Aj keď sama nemala titul, medzi jej predkami bolo toľko aristokratov, že hľadela zvrchu na každého, kto sa venoval obchodu, aj keď to bol jej vlastný manžel.
Gabrielle sa až čudovala, že sa vôbec vzali. Rozhodne sa jej nezdalo, že by sa mali veľmi radi, keď boli spolu. A Gabrielle by pred ním nikdy nespomenula, že vďaka jeho dlhej neprítomnosti si Čaria našla... Nedokázala na to slovo ani pomyslieť, nieto ho ešte vysloviť. Nesmierne sa hanbila za tie závery. Ale v posledných pár rokoch sa Albert Swift stal pravidelným návštevníkom ich poschodového domu na okraji Brightonu, a vždy keď bol v meste, Čaria sa správala ako školáčka.
Keď prestal chodiť a dozveďeli sa, že ďvorí nejakej dedičke v Londýne, Gabriellina matka sa celkom zmenila. Zo dňa na deň sa z nej stala zatrpknutá žena, znenávidela svet a vyplaká-vala za mužom, ktorý ani nebol jej manžel.
Nikto nevedel, čo jej nasľuboval a či sa Čaria chcela rozviesť, ale keď Albert začal venovať pozornosť inej žene, zlomilo jej to srdce. Cítila sa zradená, a keď začiatkom jari ochorela a stav sa

jej postupne zhoršoval, vôbec sa neusilovala zotaviť, nevšímala si rady lekára a prestala jesť.
Gabrielle ničilo, keď viďela, ako mama upadá. Aj keď neschvaľovala maminu posaďnutosť Albertom a jej neochotu zachrániť manželstvo, mala matku veľmi raďa a robila všetko, čo bolo v jej silách, aby ju rozveselila. Nosila jej z trhu kvety, nahlas jej čítala, dokonca trvala na tom, aby ich gazdiná Margery strávila veľkú časť dňa v jej izbe, lebo rada rozprávala a bola veľmi vtipná. Vtedy už u nich Margery slúžila niekoľko rokov. Bola v stredných rokoch, mala žiarivo červené vlasy, živé modré oči a tvár posiatu pehami. Vždy otvorene vyjadrovala svoje názory a aristokrati ju nemali veľmi v láske. Bola však nesmierne starostlivá a Brooksovcov mala rada ako vlastnú rodinu.
Gabrielle si už myslela, že to na mamu zabralo a znova túži vrátiť sa do života. Dokonca začala riadne jesť a. prestala hovoriť o Albertovi. A tak Gabrielle zďrvilo, keď raz uprostred noci jej matka skonala. Zrazu sa cítila úplne sama.
Hoci matka jej zanechala dosť peňazí, lebo sama zdeďila veľký majetok, Gabrielle z nich neuviďí ani penny, kým nedosiah-ne dvadsaťjeden rokov, a to bolo ešte ďaleko. Aj keď otec jej pravidelne posielal peniaze a istý čas by mohla vyžiť aj z peňazí na domácnosť, Gabrielle len nedávno ďovŕšila osemnásť rokov.
Ešte tri roky buďe poď dohľaďom poručníka, ako sa zmienil Carlin právnik William Bates pri čítaní závetu. Gabrielle tomu vo svojom žiali najprv nevenovala pozornosť, ale keď sa ďopo-čula meno poručníka, zhrozila sa. Bol to známy sukničkár a povrávalo sa, že vo svojom dome obháňal slúžky, dokonca raz na záhradnej slávnosti uštipol Gabrielle do zaďku, hoci mala len pätnásť rokov!
Vôbec netúžila po poručníkovi, a rozhoďne nie po tomto. Ešte vždy mala jedného rodiča, len ho potrebovala nájsť, a preto sa vydala na cesty. Najprv musela potlačiť strach z plavby okolo polovice sveta. Bude musieť opustiť všetko, čo pozná. Dva razy si to takmer rozmyslela. Ale nakoniec si uvedomila, že nemá na výber. A našťastie Margery súhlasila, že pôjde s ňou.

Plavba prebiehala lepšie, ako očakávala. Nikto sa nevypyto-val, prečo cestuje iba so slúžkou. Koniec koncov, bola pod ochranou kapitána, ktorému nahovorila, že v prístave ju bude čakať otec.
Keď teraz rozmýšľala nad tým, ako nájde otca, na chvíľu zabudla na momentálny strach. V sude jej načisto stŕpli nohy. Bez najmenších ťažkostí vliezla dnu, lebo bola drobná a štíhla, ale pritom sa jej do chrbta zadrela trieska a nemala si ju ako vytiahnuť, aj keby mala dosť miesta.
Bola trochu vydesená, že v dnešných časoch sa ešte plavia lode pod pirátskou vlajkou. Piráti sú predsa minulosťou! Myslela si, že ich všetkých obesili v minulom storočí. Plavba v teplých karibských vodách mala byť bezpečná ako prechádzka anglickým vidiekom. Keby si tým nebola istá, nikdy by si nekúpila lodný lístok do týchto končín sveta. A predsa na vlastné oči videla pirátsku vlajku!
Žalúdok jej skrúcalo nielen od strachu, ale aj od hladu. Premeškala raňajky a chcela si to vynahradiť pri obede, ale pirátska loď zaútočila krátko pred jeho podávaním a odvtedy už uplynulo niekoľko hodín. Jej sa to v sude aspoň zdalo. A v tej tme netušila, čo sa deje vonku.
Nezostávalo jej iné, iba predpokladať, že pirátskej lode sa striasli, ale keby to tak bolo, nebol by jej to Avery prišiel povedať? Zrazu loďou otriasol hlučný výbuch a potom ďalší. A o tom, že sa začal boj, sveďčil aj zápach pušného prachu, ktorý sa vkraďol do skladu, zúrivé pokriky, dokonca vresk... a nakoniec hrozivé ticho.
Nedalo sa vedieť, kto ten boj vyhral. Gabrielle bola vynervo-vaná. Čas plynul a strach v nej rástol. Bola si istá, že čoskoro začne kričať. Vlastne sa až čudovala, že tomu nutkaniu nepodľahla skôr. Keby vyhrali, nebol by sa Avery už ukázal? Ak len nie je zranený a nikomu neoznámil, kde Gabrielle je. Ak len nie je mŕtvy... Má opustiť skrýšu a sama sa presvedčiť?
Ale čo ak vyhrali piráti...? Čo robia piráti s ukoristenými loďami? Potopia ich? Nechajú si ich, aby ich mohli neskôr predať,

alebo ich obsadia vlastnými ľuďmi? A čo ich pôvoďná posádka a cestujúci? Vari všetkých zabijú? Už-už sa chystala vykríknuť, keď ktosi strhol veko na sude, v ktorom bola učupená.
Kapitola 2

piráti! gabrielle sa na vlastné oči presvedčila, že piráti ešte nevyhynuli, keď ju jeden z nich vytiahol za vlasy zo suda, v ktorom sa skrývala, privliekol ju meďzi vyrehotaných chlapov a hoďil ju k nohám toho naj ohavnej šieho piráta, pirátskeho kapitána.
Vtedy už bola taká vydesená, že si ani nevedela predstaviť, čo sa s ňou stane. Ale bola si istá, že to bude niečo strašné. Myslela iba na to, že by urobila najlepšie, keby rýchlo skočila cez
palubu.
Muž, ktorý si ju zvrchu premeriaval, mal riedke hnedé vlasy po plecia a na hlave starý trojrohý klobúk s ružovým perom, ktoré ovísalo, keďže bolo aspoň na ďvoch miestach zlomené. A akoby to nestačilo, mal na sebe žiarivý oranžový reďingot a čipkovaný nákrčník z minulého storočia. A oblečenie... aj to bolo pravďepoďobne z minulého storočia.
Prv ako sa stihla pozviechať na nohy a skočiť cez palubu, pirát poveďal: „Som kapitán Brillairď, slečinka. K vašim službám." A zachechtal sa. ,Alebo aspoň tento mesiac používam to
meno."
Ak si sám vyberá mená, možno by sa mohol pomenovať Znamienko. Jakživ nevidela niekomu na tvári toľko znamienok.
Gabrielle neodpovedala, len sa vystrašene chvela a zablúdila pohľadom k zábradliu lode.
„O to sa nepokúšajte," varoval ju. „Ste pre nás priveľmi cenná. Nemôžeme vám dovoliť, aby ste si ublížili."

„Akú môžem mať ja pre vás cenu?" dostala zo seba Gabriel-le a konečne sa pozviechala na nohy.
„Samozrejme, ako zajatkyňa. Cestujúci sú oveľa lukratívnejší tovar ako náklad, ktorý môže aj zhniť, prv ako preň nájdeme odbyt."
Trochu sa jej uľavilo a prestala pokukovať po zábradlí. „A čo posádka?"
Pirát pokrčil plecami. „Za kapitána a dôstojníkov zajatej lode zvyčajne takisto dostaneme slušné výkupné."
Nevedela, či naozaj chce, aby sa prestala báť, alebo len rád rozpráva, lebo ďalej rozvíjal, ako žiadajú výkupné za zajatcov.
Gabrielle sa dozvedela, že ju a Margery by mala vykúpiť rodina. Kapitán sa jej nespýtal, či vôbec má nejakých príbuzných, jednoducho to predpokladal. Nezostávalo jej iné, len povedať mu, na koho sa má obrátiť so žiadosťou o výkupné, ale jeho akoby tá informácia zatiaľ vôbec nezaujímala. On a jeho kumpáni museli najprv vybaviť iné záležitosti, napríklad zvyšok zajatej posádky.
Gabrielle sa poobzerala po palube. Ak pri boji zahynul niekto z posádky, svedectvo odstránili, prv ako ju vyvliekli hore. Avery ležal na palube v bezvedomí po údere do hlavy, bol zviazaný ako ostatní dôstojníci a cestujúci a čakal na preloženie na druhú loď. Ich loď totiž bola vážne poškodená a už sa začínala potápať.
Gabrielle zbadala aj zviazanú Margery, ale jej ako jedinej zapchali ústa. Pravdepodobne priveľmi hlasno vyjadrovala svoje názory na pirátov a nadávala im. Keď sa jej žiaďalo posťažovať sa, bolo jej jeďno, koho uráža.
Pokiaľ išlo o raďových námorníkov, mali na výber — buď mohli vstúpiť do radov pirátov a sľúbiť im vernosť, alebo navštíviť Davyho Jonesa, čo znamenalo, že by ich hoďili cez palubu, aby sa utopili.
Gabrielle neprekvapilo, že väčšina sa rýchlo rozhodla zaradiť sa medzi pirátov. Jeden z nich, statný Američan, odmietol a hrubo pirátom naďával.
Gabrielle zďesene sledovala, ako k nemu pristúpili dvaja pirá-
10

r
 ti, chytili ho poď pazuchy a odvliekli k zábradliu. Vôbec nepochybovala, že ho zhodia do mora. Ale muž si to nerozmyslel a ďalej im naďával, až mu nakoniec tresli hlavu o zábraďlie, takže upaďol ďo bezveďomia. Ostatní piráti sa veselo.rozrehotali. Gabrielle sa nezďalo nič zábavné na tom, že muža naoko viedli na smrť, a potom ho nezabili, ale piráti z toho mali obrovskú radosť. Američana nakoniec predsa len hodili do mora, ale až na ďruhý deň, keď bola pevnina na ďohľaď. Bol to síce neobývaný ostrov a muž pravdepodobne napokon predsa len zomrie, ale aspoň mu dali šancu. Možno sa mu poďarí upozorniť na seba loď plaviacu sa okolo a zachráni sa na nej. Bol to lepší osud, než sa Gabrielle obávala, keď viďela, ako sa búri proti pirátom.
Neskôr v ten ďeň ďo razili k ďalšiemu ostrovu, ktorý takisto vyzeral pustý. Vplavili sa do krištáľových vôd širokého zálivu. Približne v streďe zátoky bol malý ostrovček. Ale keď sa k nemu priblížili, Gabrielle zistila, že to nie je ostrov, ale plávajúca džungľa väčšinou vyvalených stromov a húšťavy rastlín živiacich sa zvyškami navŕšenými na doskách. Bolo to takmer ako prístavisko a táto džungľa mala ukryť loďe kotviace na ďruhej strane pred loďami plaviacimi sa po oceáne.
Na dvoch lodiach bola vztýčená vlajka smrti — naznačovalo to, že na palube zúri choroba, a možno preto vyzerali také
opustené.
Zakrátko však rovnako pôsobila aj ich loď a potom piráti spustili na more člny a oďviezli zajatcov na breh. Napokon aj oni vytiahli na stožiar vlajku smrti. Gabrielle pochopila, že je to iba úskok, aby ich lode, ktoré by sa ďostali do blízkosti zálivu, neprehľadávali.
„Kam ideme?" spýtala sa Gabrielle piráta, ktorý pomáhal jej a Margery nastúpiť do člna. Ale ten očiviďne nepovažoval za potrebné jej oďpoveďať, len ju posotil ďopredu.
Vykročili do vnútrozemia. Nečakali, kým loď opustia aj ostatní, ale našťastie Avery bol v prvej skupine, ktorá sa ďosta-la na breh. Vteďy mala prvý raz príležitosť rozprávať sa s ním, oďkeďy upadli do zajatia.

„Nič vám nie je?" spýtal sa jej, keď vykročil zarovno s ňou.
„Áno, nič sa mi nestalo," ubezpečila ho.
„Nikto sa vás... nedotkol?"
„Avery, skutočne mi nikto neublížil."
„Chvalabohu. Neviete si predstaviť, ako som sa o vás bál."
Upokojujúco sa naňho usmiala. „Budú za mňa žiadať výkupné. Kapitán Brillaird mi jasne naznačil, že som pre nich priveľmi cenná, aby mi ublížili." Ukázala na otvorenú ranu na jeho čele. „A čo tá hlava? Včera som videla, že ste boli v bezvedomí."
Opatrne sa dotkol rany. „Ach, to je len škrabanec."
Ale zmraštil tvár, takže jej bolo jasné, že ho to určite bolí. „Od kapitána som vyrozumela, že aj za vás budú žiadať výkupné."
„O tom nič neviem," vzdychol si Avery. „Moja rodina nie je veľmi bohatá."
„Porozprávam sa o tom s otcom, keď si po mňa príde," ponúkla sa. „Určite vymyslí, ako vás vyslobodiť."
Ale vôbec netušila, kde by mohli otca nájsť. Čo bude s ňou a Averym, ak sa pirátom nepodarí vypátrať ho?
„To je od vás naozaj šľachetné," odvetil a potom naliehavo dodal: „Ale počujte, Gabrielle. Možno vám všeličo nasľubovali, no z toho, čo som počul, som pochopil, že nás vedú iba k takým ľuďom, ako sú oni sami. Ak chcete bezpečne vyviaznuť, nepútajte na seba pozornosť. Viem, že to buďe ťažké, keď ste taká krásna, ale..."
„Prosím, nič viac nehovorte," zastavila ho a začervenala sa. „Je mi jasné, že v bezpečí buďeme až vteďy, keď nám títo hrdlorezi zmiznú z dohľadu. Budem sa tváriť čo najnenápadnejšie."
Vtom ho jeden z pirátov posotil ďopredu a rozdelil ich.
Prvým znamením toho, že ostrov je obývaný, bola strážna veža, ktorá stála pri udupanom chodníčku. Bola postavená z guľatiny a dosť vysoká, takže z nej bol výhľad na tri strany. Piráti ich viedli do hôr za vežou. Vo veži bola stráž, ale keď popri nej precháďzali, strážnik spal. Tá hliadka nie je veľmi ostražitá,
•
12

pomyslela si Gabrielle a vtom jeden z pirátov kopol do veže, aby strážcu zobudil, druhý vartáš mu zatiaľ po francúzsky vynadal.
Keď sa ku Gabrielle dostala Margery, jasne vyjaďrila svoj názor. „Sú to leniví naničhodníci. Dúfajme, že ten strážca bude spať, aj keď nás príďu vysloboďiť."
Gabrielle by bola rada, keby to mohla vidieť tiež tak optimisticky, ale šanca, že ich niekto zachráni, bola mizivá. „Keď nájdu môjho otca..."
„Ak ho nájdu," skočila jej do reči Margery. „Aké sú šance, že ho piráti vypátrajú, ak sme si samy neboli isté, či sa nám to podarí? Nikdy sme sa nemali vydať na túto cestu. Nevarovala som vás, že to bude nebezpečné?"
„Mohla si zostať doma," pripomenula jej Gabrielle. „Ale nemala to byť nebezpečná cesta. Keby ti niekto povedal, že v dnešných časoch ešte existujú piráti, verila by si mu? Nie, vysmiala by si sa mu."
„To je vedľajšie," namietla Margery. „Ale vypočujte ma, prv ako nás znova rozdelia. Pohľadajte si akúkoľvek zbraň, hoci aj vidličku, čo nájdete, a majte ju stále poruke. Keby si s vami niektorý z tých sviniarov chcel niečo začať, pichnite mu ju rovno do brucha, počujete? Bez váhania."
„Budem si to pamätať."
„Veru by ste mali, dievča moje. Neviem, čo by som robila, keby sa vám niečo stalo."
Margery akoby mala slzy na krajíčku. Bola nešťastnejšia, ako dávala najavo. A jej pocity boli nákazlivé. Gabrielle by si v tej chvíli tiež najradšej poplakala na priateľkinom pleci, ale podarilo sa jej potlačiť slzy a pozbierala odvahu.
„Robíš si priveľké obavy. Všetko ďobre ďopadne. Kapitán Brillairď ma o tom ubezpečil."
Nebola to celkom pravďa, ale Margery to potrebovala počuť a vylúdilo jej to na tvári chabý úsmev.
Asi o polhoďinu dorazili do hôr, k malej osade obklopenej stromami. V strede sa vynímala veľká budova, ako sa Gabrielle
13

neskôr dozvedela, bola postavená z dreva, ktoré piráti ukoristili na jednej zo zajatých lodí. Zvyšok osady tvorili chatrče so slamenými strechami. Gabrielle cez otvorené dvere videla, že vo väčšine z nich boli uložené debničky a truhlice, do ktorých piráti ukladali korisť.
Averyho a zopár ďalších zajatých mužov strčili do jednej z chatrčí a Margery viedli ďalej, ale predtým ešte stihla zakričať na Gabrielle: „Nezabudnite! Do brucha!"
„Kam ju vediete?" protestovala Gabrielle.
Pirát, ktorý ju sácal k veľkej budove, sa uškrnul. „Za slúžku nedostaneme výkupné, ale pustíme ju, len čo vaša rodina splní kapitánove požiadavky. Ste pre nás cenná, preto budete bývať tu, kde vás možno lepšie strážiť. Nechceme, aby vám námorníci ublížili, lebo potom by z výkupného nebolo nič." Nechutne na ňu žmurkol a Gabrielle prebehli po tele zimomriavky.
Pirát ju zaviedol k dlhému stolu vo veľkej miestnosti, sotil ju na stoličku a odišiel. Kuchárka pred ňu postavila misku s jedlom a priateľsky poznamenala: „Dúfam, že máte niekoho, kto za vás zaplatí, srdiečko. Ja som to naťahovala, kým sa dalo, ale nakoniec som musela priznať, že nemám nijakú rodinu, preto som tu."
Tá žena v stredných rokoch sa predstavila ako Dóra a pár minút sa s ňou zhovárala. Dovolili jej zostať na ostrove a odpracovať si výkupné. Pirátom nielen varila, ale očividne im poskytovala aj iné služby, ak na to mala chuť, o čom sa medzi rečou bezstarostne zmienila.
Teraz tam už bola dva roky - dokonca sa považovala za jednu z nich. „Títo piráti si nechcú urobiť meno ako ich predchodcovia z minulého storočia. Dokonca si mená často menia a maskujú sa. Chcú zarobiť peniaze, nie sa dať obesiť. Teraz pôsobia tajne a každých pár rokov menia základňu."
„Takže toto je ich základňa?" zaujímala sa Gabrielle.
Dóra prikývla. „Tento ostrov je tak ďaleko, že nikďy nedostal meno. Ale je to pekný ostrov, až priveľmi. Zopár ráz museli odplašiť nových osadníkov, ktorým sa tiež zapáčil."
„Kto ich vedie?"
•
14

„Nikto. Kapitáni majú právo rozhodovať iba nad posádkami vojich lodí. Ak treba rozhodnúť o niečom, čo sa týka všetkých, ilasujú."
„Koľko kapitánov sa delí o túto základňu?" spýtala sa Gabrielle.
„Teraz päť. Bol tu aj šiesty, ale vlani umrel prirodzenou smrťou a jeho muži sa pripojili k ostatným."
Gabrielle prekvapilo, že kapitánov je tak málo, aj keď osaďa sa zdala dosť veľká.
„Nechcú tu mať veľa posádok. Chápete, čím viac ľudí, tým väčšia možnosť, že niekto to miesto prezradí."
Len čo do budovy vošiel kapitán Brillaird, kuchárka zmizla. Gabrielle sa nikdy nedozvedela kapitánovo skutočné meno. Menil si ho tak často, že jeho muži mu hovorili iba kapitán, preto ho tak oslovovala aj ona, keď sa naňho musela obrátiť. Teraz sa však iba pozrel, kďe sedí, a viac jej nevenoval pozornosť - ani v ten deň, ani v nasledujúce dni.
Ešte ani po piatich dňoch sa jej kapitán nespýtal, na koho sa má obrátiť, pokiaľ ide o výkupné. A tak sa len v ďuchu umára-la, ako mu vysvetlí, že otec im určite zaplatí, len ona teraz nevie, kde ho nájsť. Pochybovala, že jej kapitán uverí, a nevedela si predstaviť, čo sa stane, ak neuverí. Dóra jej vysvetlila, že kapitán sa jej na to ešte nespýtal preto, lebo tú informáciu bude potrebovať, až keď buďe pripravený vyďať sa znova na more, a zatiaľ nikto nevedel, kedy to bude. Na ostrove totiž žila aj kapitánova manželka a nevidel ju už ďva mesiace.
Piráti jedli, spali, popíjali, hrali v karty, žartovali a rozprávali si príbehy. Gabrielle spala v izbietke v zadnej časti hlavnej budovy a každý ďeň jej ďovolili prísť ďo hlavnej miestnosti, takže sa nemohla sťažovať na nudu. Nervy mala napätá do krajnosti, ale nenudila sa. Každý deň za ňou priviedli na pár hodín Margery a Gabrielle odľahlo, keď videla, že jej bývalá gazdiná prekypuje zdravím, hoci sa nepretržite sťažovala, že musí spať na tenkom slamníku a jeďlo je mizerné.
Na šiesty ďeň Gabriellinho pobytu v zajatí prišli ďalšie ďve loďe a hlavnú miestnosť zaplnili nové posáďky, ktoré vôbec ne-
15

pôsobili priateľsky. Niektorí ju dokonca zmrazili pohľadom. A jeden z dvoch nových kapitánov si ju tak dlho a pozorne obzeral, až si bola istá, že jej chce ublížiť.
Bol vysoký, svalnatý, mohol mať okolo štyridsiatky, hoci to bolo ťažké určiť, lebo hustú čiernu bradu mal takú zlepenú, až pochybovala, že sa jej niekedy dotkol hrebeň. Gabrielle začula, že piráti ho oslovujú Pierre Lacrosse, hoci pravdepodobne nebol Francúz. Každý sa vydával za niekoho iného a ani jeden z nich nepoužíval pravé meno. Ale potom zistila, že on je výnimkou. Skutočne bol Francúz. Mal silný prízvuk, ktorého sa nevedel zbaviť ako ostatní. Nebol škaredý, ale krutosť, ktorá sa mu zračila v modrých očiach, kazila celkový dojem.
Vyžarovalo z neho niečo zlé a Gabrielle nebola jediná, kto si to uvedomoval. Aj muži sa mu vyhýbali a nepozerali mu do očí. Ale jeho ľadovomodrý pohľad sa stále vracal ku Gabrielle, až sa chvela od strachu.
Z Anglicka odchádzala nedotknutá mužskými túžbami. Matka jej nikdy nevysvetlila, čo môže očakávať od muža, za ktorého sa vydá. Pravdepodobne by to bola urobila predtým, ako by Gabrielle uviedli do spoločnosti, ale Čaria sa zaľúbila do Alberta a potom sa tak zožierala jeho zradou, že na to ani nepomyslela. No Gabrielle sa o mužoch dozvedela od samých pirátov viac ako dosť.
Nedávali si pozor na ústa, ani keď bola nablízku, a radi sa vychvaľovali svojimi ľúbostnými výbojmi, takže bez ťažkostí pochopila, o čo ide zlému kapitánovi Lacrossovi, keď sa k nej jedného dňa naklonil a zahundral: „Odkúpim ťa od môjho kamoša. Potom sám rozhodnem, čo s tebou urobím."
Bola by radšej, keby nerozumela, čo naznačuje, ale bolo jej to jasné. Bude kapitánovi Brillairdovi záležať na tom, od koho dostane peniaze? Preňho bude podstatné, že mu zaplatia. Môže mu sľúbiť viac, ako by mohol zaplatiť Pierre Lacrosse? To bol jediný spôsob, ako sa nestať jeho majetkom.
Aj keby sa jej podarilo utiecť z budovy, nemala kam ísť, z ostrova sa môže dostať iba s pirátmi. Kapitán Brillaird bol jej jediná
16

záchrana, ale vedela, že jej nepomôže iba preto, že má dobré srdce. Aké dobré srdce? Je predsa pirát! Jemu ide iba o peniaze!
Inštinktívne však tušila, že ak sa dostane do rúk Pierrovi Lacrossovi, môže jej vážne ublížiť, a to ju desilo. Nanešťastie videla, čoho je schopný, keď potrestal jedného zo svojich mužov. Zbičoval ho rovno v sieni, a to nie hocijakým bičom, ale deväť-chvostým, ako mu hovorili, ktorý rozťal pokožku ako maslo. A pri pohľade na Pierra, keď bičoval toho muža, jej bolo jasné,
že si to vychutnáva.
Pierre netrpezlivo čakal, keďy sa ukáže jej kapitán, aby mohol dohodnúť transakciu. Prisadol si k nej a trápil ju vykresľovaním toho, čo s ňou má v úmysle.
„Prečo sa na mňa nepozrieš, chériň Vy dámy ste také hrdé. Ale hneď ťa hrdosť prejde, keď s tebou skončím. Pozri na mňa!"
Nepozrela.  Od  prvého  ďňa sa vyhýbala jeho  pohlaďu.
„Oďídte, prosím."
Zasmial sa. „Aká fajnová... A spôsobná... Som zvedavý, dokedy ti to vydrží, keď si ťa skrotím. Budeš poslušný domáci maznáčik, chérie, alebo ťa budem musieť často trestať?" Keď zhíkla, ďoďal: „Videla si, čoho som schopný, ale ty sa nemusíš obávať o svoju aristokratickú kožičku. Nikdy by som nesprznil tvoju krásu. Dokážem si ťa vycvičiť aj ináč..."
Trápil ju, no ani sa jej nedotkol. Dával si pozor, lebo v miestnosti bolo priveľa svedkov. Ale očividne po tom túžil. Dóra jej pošepla, že od potláčania tej túžby je taký frustrovaný, že kaž-ďý večer sa opije, potom sa niekam odtacká, oďpadne a vráti sa až na druhé popoludnie.
Gabrielle mala neuveriteľné šťastie, že manželka zdržala kapitána Brillairda dovtedy, kým do prístavu nedoplával posledný z piatich kapitánov. Raz ráno vstúpil ďo buďovy s kapitánom Brillairďom a obaja sa srdečne smiali na akejsi poznámke. Ten muž si okamžite všimol Gabielle. Vyjavené na ňu hľadel, potom objal Brillairda okolo pliec a navrhol mu, že ju od neho kúpi. Pierre tam práve nebol, takže nemohol namietať, že on ju chcel prvý. Gabrielle si bola istá, že by mohlo prísť dokonca
17

i k bitke. Ale ešte vždy vyspával opicu. A kapitánovi Brillairdo-vi bolo jedno, komu ju predá, presne ako si Gabrielle myslela. Videla, ako pokrčil plecami, potom si muži plesli a piaty kapitán mu hodil mešec mincí.
Gabrielle bola zdesená. Udialo sa to veľmi rýchlo. Neskôr zistila, že nový kapitán je len sprostredkovateľ. Nestalo sa prvý raz, že na ostrove kúpil zajatcov a s tučným ziskom ich odovzdal rodinám. Všetkým zainteresovaným to vyhovovalo a ostatní kapitáni mohli zajímať ďalšie lode, nemuseli sa venovať obchodným otázkam. A tento muž bol dobrý obchodník a vedel sa vynikajúco maskovať. Takmer ho nespoznala.
„Pre kristove rany, čo tu robíš, Gabby, a kde máš matku?"
Okamžite ju vyviedol z osady a kráčal s ňou po vychodenom chodníčku k zálivu. Väčšina jeho posádky ešte ukotvovala loď, ale tým, ktorých cestou stretli, kázal okamžite sa vrátiť na palubu. Nič im nevysvetľoval. Keď si Gabrielle postavila hlavu a trvala na tom, aby vyslobodili aj gazdinú, poslal jedného z mužov po Margery.
Gabrielle chcela otcovi položiť množstvo otázok, ale na všetky zabudla, keď jej pripomenul matku. „Umrela, papa. Preto som odišla z Anglicka. Chcela som vás nájsť a žiť s vami," vysvetľovala s plačom. ,Ale ak vám to neprekáža, radšej nie na tomto ostrove," dodala.
Kapitola 3
gabriellin otec sa nesmierne zahanbil, keď sa s ňou ocitol sám. Jej matka ani ona celé tie roky netušili, že žije takým dobroďružným životom. Nathan Brooks bol pirát. Na tú myšlienku si bolo treba zvyknúť.
Teraz vyzeral celkom ináč. Skutočne mala problémy spoznať ho. Vžďy keď ju prišiel navštíviť do Anglicka, oholil si bradu
• 18

a ostrihal dlhé vlasy, aké bežne nosil. Gabrielle si myslela, že sa naňho podala, aspoň pokiaľ išlo o farbu vlasov a očí. Vlasy mal rovnako čierne ako ona a oči rovnako belasé. Nebola však našťastie taká vysoká ako on, lebo on meral vyše .meter osemdesiat, zatiaľ čo ona mala ako jej matka meter šesťdesiat. Tento muž sa však vôbec nepodobal na otca, ktorého poznala a mala rada. Bol oblečený v rovnakých ohnivých farbách ako ostatní piráti, ktorých stretla. V uchu mal dokonca zlatú náušnicu! Rýchlo si ju z ucha vybral. Zistila, že vedie tajný život a skutočne sa za to hanbil.
Pár hodín po tom, ako vyplávali z prístavu, si Gabrielle uvedomila, že otcova loď spomaľuje. Vyšla na palubu, aby zistila, čo sa deje, a takmer vrazila do Pierra Lacrossa! Prenasledoval ich od pirátskej základne!
Ešte sa o ňom Nathanovi nezmienila. Nemali veľmi čas sa zhovárať a okrem toho ona sa ešte vždy usilovala vyrovnať s vedomím, že jej otec je člen pirátskeho bratstva. Ale na otcovej lodi sa aspoň cítila v bezpečí a bola si istá, že takých ako Pierre Lacrosse už nestretne.
Teraz však stál na palube Zájdeného drahokamu vedľa Natha-na a zhováral sa s ním, akoby boli starí priatelia. Pochopila, že sú prinajmenšom známi, keďže obaja patrili medzi piatich kapitánov, ktorí sa delili o spoločnú základňu.
Pierre do nej okamžite zabodol ľadový pohľad a doslova ju priklincoval k dlážke. Znova sa jej zmocnil strach. Zrejme zbledla, lebo otec k nej pristúpil a ochranársky ju objal okolo
pliec.
„Utiekol si s ňou priveľmi rýchlo, mon ami," Pierre netajil, prečo je na palube. „Chcel som si ju kúpiť ešte pred tebou."
„Nie je na predaj," namietol Nathan.
„Pravdaže je. Keď si za ňu zaplatil ty, môžem aj ja. Dám ti viac. Zarobíš na tom a obaja budeme spokojní."
„Ty mi nerozumieš. Je to moja dcéra," odbil ho Nathan chladne.
Pierre sa zatváril prekvapene. Nastala chvíľka napätého ticha
19

a on behal pohľadom z dcéry na otca. Zrejme si uvedomil, že by ju nezískal bez boja, a rozhodol sa vzdať. A preto sa len zasmial a tak dobromyseľne, ako len dokázal, zahundral, že teda má smolu. Jeho tón Gabriellinho otca možno uistil, že si uvedomuje, že jeho dcéra je preňho nedosiahnuteľná, ale ju len tak ľahko neoklamal. Mala pocit, akoby to považoval iba za dočasný odklad. Odplával na svojej lodi, ale Gabrielle sa obávala, že ho nevidela naposledy.
Margery sa nerozpakovala vyjadriť svoj názor na povolanie jej otca. Vrhala naňho také nenávistné pohľady, až ho Gabrielle musela obraňovať. Koniec koncov, je to jej otec. To, že je pirát, ešte neznamená, že ho prestane ľúbiť.
S otcom sa jej podarilo porozprávať, až keď dorazili do jeho domovského prístavu v St. Kitts, okolo ktorého viedli jeho obchodné cesty. Na pláži mal domček a nachádzal sa tak ďaleko od mesta, že kúsok odtiaľ mohol zakotviť loď, a keby bolo treba, doplaviť sa k nej na člne. Ale nikdy to nemusel urobiť. St. Kitts bol anglický prístav a on ako Angličan nikdy nevystrelil na anglickú loď. Zato na francúzske, holanďské a španielske si s chuťou zastrieľal.
Jeho ďomček vyzeral v tom prostreďí ďosť zvláštne, bola to typická anglická chalupa prispôsobená teplej klíme s veľkými vzdušnými izbami a oknami, ktorými sa vetralo, nech vietor vial odkiaľkoľvek. Dlážka z tvrdého dreva bola vyblýskaná, vo veľkých črepníkoch rástli palmy, na oknách viseli jemné závesy, a to všetko doďávalo ďomu miestny kolorit, ale zariaďenie bolo elegantné, typicky anglické. Nepočetné služobníctvo, ktoré sa o ďom staralo, keď nebol v prístave, ho uďržiavalo v bezchybnom poriaďku. Maľby na stenách boli vkusné a tak veľmi jej pripomínali obrazy, ktoré mala na stenách mama, až sa cítila ako ďoma.
Spálňa, ktorú jej pridelili, bola oveľa väčšia, ako mala v Anglicku. Starožitná skriňa bola z čerešňového dreva so slonovinovými intarziami na ďverách. Posteľ s balďachýnom mala vyrezávané stĺpiky a bola zahalená priesvitnou bielou moskytiérou. A z balkóna mala náďherný výhľaď na oceán a prístav v ďiaľke.
•
20

Z jeďálne bol takisto výhľad na oceán. V ten deň mali na ve-eru chutnú rybu so skorocelom a pikantnými rajčinami, k čomu sa podávalo lahodné francúzske víno. Otvorenými oknami úkal dnu voňavý vánok a tiché šumenie mora. Gabrielle sa dalo, že sa jej tam bude páčiť. Ale Margery podľa všetkého nie. 'očas večere celý čas zazerala na služobníctvo a vyhlasovala, že adne na prvú loď a pôjde domov.
Len čo Margery odišla s kyslou tvárou spať, Nathan sa vybral í Gabrielle na pláž, aby sa spolu prešli a porozprávali o všetkom, na čo sa ho chcela povypytovať. Neospravedlňoval sa za to, že je pirátom, ale vysvetlil jej, ako sa k tomu povolaniu dostal.
„Slúžil som vtedy ešte ako mladý námorník na obchodnej lodi, ktorá sa pri búrke potopila," rozprával. „Prežilo nás iba zopár. Celé dni sme sa vznášali na vlnách, až nás objavili piráti."
Zdalo sa jej, že chápe. „Takže ste sa im cítili zaviazaný za to,
že vás zachránili?"
„Nepovedal by som, že ma zachránili, Gabby. Jednoducho
im chýbali ľudia."
„Inak by sa plavili ďalej a ani by nezastavili?" zvolala.
„Presne tak. A nedali nám inú možnosť, mohli sme si vybrať — pridať sa k nim, alebo sa vrátiť do vody. A tak som sa
pridal."
„Ale nemuseli ste preďsa u nich zostať. Mohli ste ísť svojou
cestou, keď ste dorazili do prístavu, či nie?"
„Dlhý čas sme nedorazili ďo nijakého prístavu, alebo aspoň nie takého, ktorý by nepatril pirátom. Pravdupoveďiac, kým sme sa konečne ďoplavili do riaďneho prístavu, ten život sa mi zapáčil. Zdal sa mi úžasne vzrušujúci. Postupne som sa vypracoval a nakoniec som získal vlastnú loď."
„Bolo to ešte preďtým, ako ste sa zoznámili s mamou, alebo až potom?"
„Predtým."
„A nikdy na to neprišla?"
„Nikdy."
„Ako ste sa s ňou v Anglicku vlastne zoznámili?"
21

Nathan sa uškrnul. „Hľadal som poklad. Pri kapitánovi prvej lode som si na to zvykol."
„Hľadali ste poklad v Anglicku?" zvolala prekvapene.
„Nie, zaviedol ma tam chýbajúci kúsok mapy. Trvalo mi celé roky, kým som zistil, že posledný kúsok vlastní jej rodina. Oženil som sa s ňou, aby som si uľahčil vypátranie toho kúska."
„Vy ste ju vôbec nemilovali?"
Mierne sa začervenal. „Vyzerala dobre, ale ja milujem more, dievčatko. A ona bola šťastná, že sa vydala. Už sa začínala báť, že sa nikdy nedostane pod čepiec, lebo niekoľko sezón chodila na baly, a nikoho neulovila. Samozrejme, nezodpovedal som celkom jej predstavám a nemohol som tvrdiť, že mám modrú krv ako ona, ale vtedy som bol celkom švihák, ak to môžem sám o sebe povedať. No myslím, že obaja sme boli prekvapení, keď prijala moju žiadosť o ruku. Radosť ju rýchlo prešla a v podstate sa potešila, keď som odplával na more."
Tým sa všeličo vysvetľovalo. Gabrielle vždy hútala, čo jej rodičov zviedlo dokopy, keďže počas jeho návštev sa k sebe správali ako cudzí. A nebola ďaleko od pravdy. Gabrielle mala pocit, že nielen otec, ale aj mama využila manželstvo na vlastné účely. Chcela dieťa a na to potrebovala manžela. Nikďy ani na chvíľku nezapochybovala o matkinej láske. Dokonca ani pred koncom, keď bola mama zatrpknutá, lebo ju opustil milenec, nevybila si trpkosť na ďcére.
„Našli ste ten chýbajúci kúsok mapy?" spýtala sa zvedavo.
„Nie," zahundral. „Ale pri jeho hľadaní som sa veľmi zdržal. Počali sme ťa ešte prv, ako som odišiel, a po celé tie roky som sa vracal domov iba kvôli tebe. Nikdy som to neoľutoval. Bola si svetlo môjho života, Gabby, a bol som na teba hrdý. Mrzí ma, že mama zomrela a musela si to prežívať sama. A potom si navyše riskovala a vybrala si sa ma hľadať — to bolo od teba naozaj odvážne."
„Nemala som veľmi na výber."
Zastali a hľadeli na oceán zaliaty mesačným svitom, pri no-
*
22

ch im špliechali vlny. Teplý vánok jej rozvieval sukňu. Na-
F
n ju objal okolo pliec a privinul si ju bližšie. ,Okrem toho ma mrzí, že ťa zajali, ale vôbec mi nie je ľúto, : si teraz tu so mnou, dcérka moja. Vždy som túžil, aby si tu
r
ola." Do očí jej vhŕkli slzy a mocne ho objala. Konečne bola pri
íiom.
Gabrielle sa život na ostrove veľmi páčil. Každé ráno sa na St.
(
Kitts budila do slnečného dňa plného dobrodružstiev. Na naliehanie otca sa naučila plávať a teraz chodila každý deň zaplávať si do teplého modrého Karibiku. Okrem toho otec jej kúpil koňa a mohla na ňom jazdiť po pobreží domov, niekedy sa vracala až večer, lebo vychutnávala nádherné západy slnka.
Páčilo sa jej tam, aj keď niekedy bývali úmorné horúčavy. Ale všetko bolo pre ňu nové a v tom mlaďom veku ju to fascinovalo. Jedlo bolo iné, podnebie takisto, miestni ľudia boli priateľskí, na uliciach bývali tanečné zábavy - doma v Anglicku o ničom takom ani nechyrovala.
Dokonca zistila, že sa jej páči plavba na mori, a teraz už bola skúsená námornícka a plavila sa s otcom, keď sa vybral po stopách niektorej zo svojich máp. Už chápala, prečo si zvolil takýto život. Takto za týžďeň zažil viac zábavy a ďobrodružstiev, než niekto zažije za celý život. Možno neschvaľovala jeho pirátske remeslo, ale teraz ho videla v inom svetle, najmä keď sa ďozvedela, že niektorých zajatcov by nikdy nevrátili ich rodi-nám, keby nebol zasiahol Nathan ako sprostredkovateľ. A už sám nezajímal lode. Väčšinu času trávil hľadaním pokladu.
Dokonca bola pri tom, keď objavil konkrétne miesta na jednej zo svojich máp a konečne zistil, že červená značka označuje miesto, kde je poklad ukrytý. Neuveriteľne ju vzrušovalo pozorovať, ako otec a jeho muži dovtedy kopali na malom ostrove, kým nenašli veľkú truhlicu. Ale nesmierne ju sklamalo, keď videla, ako ju otvorili a našli prázdnu.
23

No to sa dalo očakávať. Mapy, ktoré zozbieral za celé roky, išli z ruky do ruky, kým sa dostali k nemu. Väčšinu Nathano-vých máp bolo ťažko rozlúštiť, pretože každý majiteľ pokladu zakreslil len tie najnutnejšie poznávacie znamenia, ktoré ho mali doviesť ku koristi, nebolo ich však dosť na to, aby k nej doviedli niekoho, kto by sa mapy zmocnil. A niektoré mapy boli roztrhané a jednotlivé časti ukryté na rozličných miestach alebo rozdané rozličným členom rodiny, ktorí po rokoch zabudli, na čo to majú, a ani nevedeli, čo v skutočnosti vlastnia. Jej otec mal dve mapy, z ktorých chýbali kúsky.
Margery nakoniec nenasadla na prvú loď do Anglicka, ako sa zastrájala. Hoci nedobre znášala horúce podnebie, zostala tam, lebo nechcela nechať Gabrielle samu medzi pirátmi. Ale s mnohými sa zoznámila, teda aspoň s členmi Nathanovej posádky. Obe ich poznali. Gabrielle dokonca niektorých považovala za blízkych priateľov. V skutočnosti väčšina členov Nathanovej posádky boli celkom slušní muži, len možno trochu priveľmi slobodomyseľní, túžiaci po dobrodružstve, takže nezapadli do spoločnosti.
Nathanovi sa podarilo uchrániť ju pred chlipnými mužmi, ako bol Pierre Lacrosse, no ona sa ho nikdy neprestala báť, dokonca ani keď sa dozvedela, že sa zamiloval do pirátky zvanej Ryšaňa. A raz ho videla na mori, kým sa plavila s otcom za pokladom. Pierre práve zajal loď. Vtedy sa dozvedela, že keby Nathan neod-kúpil od Pierra jeho zajatcov, zabil by ich. A pred odchodom sa Pierrovi na chvíľu podarilo priblížiť k nej a zašepkať: „Nemysli si, že som na teba zabudol, maličká. Náš čas ešte príde."
To bol pravdepodobne jediný biľag na inak bezchybnej mozaike nádherných zážitkov, ktoré zakúsila pri otcovi na ostrovoch. Vedela, že to nepotrvá večne. Nakoniec sa vydá, dokonca sa na to tešila. Veľmi jej chýbalo, čo sama v detstve nemala — súdržnú, milujúcu rodinu. Zopár ráz flirtovala s peknými námorníkmi, ale tí sa vždy odplavili, čo jej vlastne ani neprekážalo, lebo počas tých rokov na St. Kittse v skutočnosti túžila hlavne tráviť čas s otcom a vynahradiť si zameškané roky.
24

Ten pocit mala takmer tri roky. Až kým sa Charles Millŕbrd nevrátil zo zahraničných štúdií. Bol to veľmi príťažlivý syn ., dobrej anglickej rodiny, ktorá na ostrove vlastnila trstinovú plantáž, a zdalo sa, že aj on má o ňu záujem - až kým nezistil, Kto je jej otec, a neveľmi šetrne jej vysvetlil, že v známosti ne-lôže ďalej pokračovať. A nešlo o to, že Nathan je pirát! To nevedel nikto na St. Kittse. Považovali ho za obyčajného človeka. . Millŕordovci boli snobi. Nie, Gabrielle sa nehodí pre ich jediného syna.
Gabrielle zdrvilo, keď sa k nej Charles začal správať chladne, ale dobre to skrývala. Nemienila dať pred otcom najavo, že jediný muž, o ktorom vážne rozmýšľala ako o budúcom manželovi, ju nechce kvôli nemu.
Bol to však malý ostrov a Nathan sa to akosi dozvedel. Domyslela si to podľa toho, že upadal do trudnomyseľnosti, čo sa naňho nepodobalo, a keďže nič nehovoril, sama s tým nezačala. Až keď sa raz zmienila, že čoskoro buďe plnoletá, a Ohr, jeden z verných členov Nathanovej posádky, to začul a poznamenal: „A ešte nie je vydatá?" A vtedy Nathan z'bledol, ešte v ten večer si ju zavolal do pracovne.
Po jeho reakcii na Ohrovu poznámku očakávala, že bude hovoriť o vyhliadkach na vydaj na ostrove. Ani sa jej nesnívalo, k akému rozhoďnutiu ďospel.
Len čo si saďla oproti nemu z druhej strany stola, povedal: „Pošlem ťa späť do Anglicka."
Reagovala okamžite. Ani  nad tým  nemusela rozmýšľať:
„Nie."
Usmial sa na ňu. Bol to smutný úsmev. A neháďal sa s ňou. Tešilo ho, keď bola šťastná, a preto vyhrala kažďú hádku.
Jednoducho jej to vysvetlil: „Dobre vieš, že ja a tvoja matka sme boli nerovný pár. Ona bola šľachtičná, zatiaľ čo ja som bol druhá strana mince. Ubezpečujem ťa, že sa nehanbím za svoj pôvod. Vyrástol som v Doveri. Moji rodičia boli dobrí, pracovití ľudia. Ale tvoja matka sa na to tak nedívala a vymýšľala si pre svoje priateľky veľkolepé historky o mojej minulosti a o tom, prečo
25

nikdy nie som doma. Dokonca nechcela, aby vedeli, že som obchodník, čo som síce nebol, ale myslela si to." „Viem, papa."
„Viem, že to vieš, ale pochop, z matkinej strany máš modrú krv, aj keď v týchto končinách sveta tomu nikto neuverí. Okrem toho som si dnes uvedomil, o čo som ťa pripravil, keď som ťa tu držal - o sezónu v Londýne, o baly a zábavy, ktoré by dievča z lepšej spoločnosti malo absolvovať, ako chcela tvoja matka, vrátane ďobrého, pôvodom urodzeného manžela."
Gabrielle sklonila hlavu. „Viete o Charlesovi Millŕordovi, však?"
„Áno," oďvetil ticho. „Dokonca som sa pohrával s myšlienkou, že starého Millforda vyzvem na súboj." Prudko zdvihla hlavu. „To nie!"
Uškrnul sa. „Veru áno, ale pomyslel som si, že najprv sa ťa spýtam, či toho chlapca naozaj ľúbiš."
Chvíľu o tom premýšľala, potom priznala: „Vlastne ani nie. Určite by som ho raz dokázala ľúbiť, ale pravdupovediac, jednoducho som v tom čase bola pripravená zamilovať sa a Charles bol prvý muž, čo som tu stretla, o ktorom som si myslela, že by mohol byť dobrým manželom."
„Či už by bol alebo nebol dobrý, Gabby, zamysli sa nad tým, čo si práve povedala. Za celý čas, čo si tu, bol jediný, ktorého si považovala za vhodného manžela. To je strašne málo, srdiečko, mala by si mať možnosť vybrať si aj z desiatich mladých mužov a v Anglicku tú možnosť budeš mať. Nie, ty sa prihlásiš o svoje dedičstvo a zažiješ spoločenskú sezónu, akú pre teba tvoja matka vždy plánovala. A pri tom si nájdeš vhodného manžela."
Gabrielle vedela, že otec má pravdu, a zrejme nemá na výber. Ale keby mala anglického manžela, musela by znova žiť v Anglicku, a ona nenávidela predstavu, že sa vzdá idylického života na ostrove. Na druhej strane keby mala šťastie, možno by našla Angličana, ktorý by mal dobrodružného ducha a z lásky k nej by sa presťahoval do Karibiku. To by bolo dokonalé. Nakoniec bola z tej cesty vzrušená.
26

„Máte pravďu," súhlasila. „Rada by som sa zoznámila s nie-, do koho by som sa mohla zaľúbiť a vydať sa zaňho, ale čo to v Anglicku urobím, keď ma ešte neuviedli do spoloč-
lOSti?"
„Neboj sa, srdiečko. Možno nemám také styky, ako mala roja matka, ale poznám istého muža, ktorý mi je dlžný láska-ssť, pochádza z vysokých kruhov a má správne kontakty. Vo-
sa Malory - James Malory."
Kapitola 4
„myslíte, že drewovi to bude prekážať?" spýtala sa geor-gina Maloryová svojho manžela, kým pripravovala večeru.
„Chcete sa ho spýtať?" odvetil James.
„Rozhodne."
„Mňa ste sa nespýtali," pripomenul jej.
Odŕrkla si. „Ako by ste ma pustili samu."
„Pravdaže nepustil, ale mohol som vám povedať, aby ste zostali doma."
Prekvapene zažmurkala. „Skutočne?"
V duchu zastonal. Ich posledné dieťa potratila. Nerozprávali sa o tom, ale stalo sa to len nedávno a James bol ochotný súhlasiť so všetkým, čo chcela, aj keď jej bratov neznášal a za normálnych okolností by mu ani na um nezišlo súhlasiť s tým, aby sa plavila s jedným z nich, ak sám nebude veliť tej lodi.
V skutočnosti rozmýšľal, že kúpi inú loď, aby k tomu nemuselo prísť, hoci si nebol istý, či sa mu to podarí za ten krátky čas. Lenže keby ju vzal do Ameriky sám, Georgína by nemala možnosť pobudnúť s bratom, a na to sa veľmi tešila. Dofrasa.
„Už som s tým súhlasil, George, takže je to pase. Ale je to váš brat. Čo si o tom myslíte?"
Georgína si zahryzla do pery, aj keď sa netvárila ustarostené.
27

„Je to načasované dokonale, nemyslíte?" zatiahla a túžila, aby ju o tom ubezpečil. „Drew mal o pár týždňov vyplávať, a pritom nie do Karibiku ako zvyčajne, ale domov do Bridgeportu, takže na tejto ceste bude mať voľné miesto pre cestujúcich a nebude musieť urobiť nič extra, aby mi vyhovel. A určite mu nebude prekážať, ak vypláva o týždeň skôr. Chcel tu zostať dlhšie len preto, aby ma mohol navštíviť."
James nadvihol zlatisté obočie. Kedysi to jeho manželku rozčuľovalo, ale teraz sa jej to zdalo celkom milé.
„Inak by ste ho o to nepožiadali?" chcel vedieť.
„Požiadala. Koniec koncov, je ideálny čas na cestu. Je koniec leta, takže pred začiatkom zimy budeme doma. Ba čo viac, Je-remy má svadbu už o pár dní, takže keď sa z nej vrátime do Londýna, budem mať ešte vždy dosť času pobaliť sa, ak vyrazíme na budúci týždeň. Mrzelo by ma, keby som ho musela žiadať, aby urobil obchádzku a vzal ma do Bridgeportu, ale keďže tam ide..."
„Zabudli ste, že zbožňuje Jack. Urobí pre ňu čokoľvek. A rovnako ako vás ho poteší pomyslenie, že ju vezme do Con-necticutu, aby na vlastné oči videla, oďkiaľ pochádza barbarská časť jej rodiny. Vaši bratia už roky hovorili, že by sa mala vybrať na ten výlet. Keby bolo podľa nich, vyrastala by tam, nie tu."
Nevšímala si poznámku o „barbarskej časti rodiny". „Ale pochybujem, že chceli, aby tam išla taká mladá. Ak to chcete vedieť, dúfajú, že sa vydá za Američana, takže ju tam chceli vziať vo veku, keď bude zrelá na manželstvo."
„Pozor, George. Ona sa vydá za Angličana - ak nejakému vôbec ďovolím, aby sa k nej priblížil a zoznámil s ňou."
Posledné slová zamrmlal a Georgína sa usmiala. „No, oni si jednoducho mysleli, že ak sa raz zaľúbi ďo Američana, nebuďete brániť manželstvu. Samozrejme, namietali by ste, ale keďže máte pre svojho miláčika slabosť, nakoniec by ste to nechali tak."
„Varujem vás."
Keďže nič viac nepoveďal, zamračila sa. „Inými slovami, keď buďe súca na vydaj, nepustíte ju do Connecticutu?"
28

„Presne tak."
Prestala sa mračiť, dokonca jej na perách pohrával úsmev.
íerada to hovorím, ale Anglicko v posleďnom čase navštevuje araz viac Američanov. A môžem vás ubezpečiť, že keď príďe jej
s, moji bratia urobia, čo bude v ich silách, aby sa ich milovaná zoznámila s mužom, ktorý by bol pre ňu vhodný."
„Na to by som sa veľmi nespoliehal, moja milá."
Vzdychla si a predstavovala si, aké by bolo nepríjemné, keby medzi jej manželom a bratmi nevládlo prímerie. Koniec jncov, uzavreli ho veľmi neochotne. Jej bratia kedysi Jamesa
jriadne zmlátili, a to hneď všetci piati. Pravďa, nestalo by sa to, keby boli féroví, ale rozzúrilo ich, keď im oznámil, že skompromitoval ich jeďinú sestru, a boli ochotní ďať ho obesiť za pirátstvo, keby nesúhlasil s tým, že sa s ňou ožení. Nebol to práve oslňujúci začiatok inak vyďareného manželstva, ale Georgína rozhoďne nemohla poveďať, že nebolo vzrušujúce zoznámiť sa s Jamesom Malorym, bývalým zhýralcom a džentlmenským pirátom.
Napokon tľoskla jazykom a posťažovala sa: „Neviem, ako sme sa ďostali k Jacquelininmu manželstvu, ktoré je ešte ďaleko. Mali by sme hovoriť o Jeremyho svadbe, tá je už o pár dní. Viete, že príde na večeru, však? A že ho treba trochu rozveseliť? Pozvala som aj Percyho a Tonyho s roďinou."
James k nej pristúpil zozaďu a objal ju. „Spomínali ste to pri raňajkách. Ale netušil som, že ste z toho nervózna... nepopierajte to. Keby ste neboli, neopakovali by ste sa. Vzchopte sa, George."
„Vôbec nie som nervózna. Podľa mňa Drew sa celkom poteší, keď ho požiadam, aby nás vzal na svoju loď, a chystám sa mu o tom zmieniť ďnes večer."
„Tak potom čo vám je?"
Znova si vzďychla. „Len som si uvedomila, že starneme, James."
„Ani náhodou."
Obrátila sa a aj ona ho objala, čo nebolo ľahké vzhľadom na
29

to, aký bol statný a svalnatý. „Veru áno," trvala na svojom. „Nepochybujem, že Jeremy z nás krátko po svadbe urobí starých rodičov, a vtedy sa budem cítiť naozaj ako starena."
James sa rozosmial. „Aká ste pochabá... a ja som si myslel, že taká bývate, len keď ste tehotná... Preboha, George, nie ste tehotná, však?"
„Neviem o tom," zahundrala. „Naozaj si myslím, že nie."
„Tak už sa nesprávajte tak pochabo. Musím vám pripomínať, že Jeremy je váš nevlastný syn a je len o päť rokov mladší ako vy? Stanete sa iba nevlastnou starou matkou. A neopováž-te sa ma ešte niekedy nazvať starcom. Alebo plánujete znova podávať na večeru bačkory?"
Vyslobodila sa mu z náručia a zasmiala sa pri spomienke na to, ako ju na svojej lodi Panna Anna naháňal okolo stola, keď mu povedala, že je starý ako bačkora. Vyhlásil, že ju donúti zjesť tú bačkoru na večeru, a pravdepodobne by to bol urobil. Koniec koncov, urazila jeho márnomyseľnosť, aj keď to, samozrejme, urobila úmyselne. Ale odvtedy často žartovali o jedení bačkôr.
„Samozrejme, že mladého treba rozveseliť," súhlasil James. „Svokra ho doslova vykopla z domu a odmieta mu dovoliť čo len pozrieť sa na nevestu pred svadbou. Nech sa prepadnem, keby som vašej rodine dovolil, aby mi bránila stretávať sa s vami, keď už bol stanovený termín svadby."
„Naozaj vtipné, James. My sme si termín svadby nestanovili. Oboch nás dotiahli pred oltár ešte v ten deň, ako sa s vami moja rodina stretla."
„A dobre urobili, ale to je pre barbarov typické."
Vybuchla do smiechu. „Radšej im nepovedzme, že vy ste ma k tomu donútili, keď oni si myslia, že to bol ich nápad."
„Aj tak by tomu neverili a, chvalabohu, momentálne tu máte iba jedného brata - aj to je priveľa, ale tohto aspoň znesiem."
„Nikdy nepriznáte, že moji bratia nie sú až takí zlí, ako ste si mysleli, však? Drew len nedávno pomohol Jeremymu vyslobodiť sa z okov, po ktorých netúžil, a pritom ho o to ani nežiadal."
30

„Všimol som si. Nerád to priznávam, ale cítim sa jeho dlžníkom. Len mu to nepripomínajte. Pevne verím, že na to zabudne."
1  „Ale, prosím vás. On nečaká, že mu to odplatíte. Anderso-novci nie sú takí a vy to viete."
„Rád by som vás upozornil, George, že každý je taký, ako to
potrebuje. Našťastie sa môže obrátiť na svojich štyroch bratov
l a ani si nespomenie, že by mal žiadať o pomoc švagra. Zdá sa,
•e prišiel Tony," dodal, keď obaja začuli zdola hluk. „Skutočne
py ste mali našej dcére vysvetliť, že kvičia prasiatka, nie malé
dievčatká."
Reakcia jej manžela na krik, ktorý narobila ich dcéra a To-nyho dcéra, ju pobavila a s úsmevom povedala: „To nemá zmy-I sel. Veľmi dobre viete, že Jack a Judy sú nerozlučné priateľky. Vždy sú také vzrušené, ak sa nevideli niekoľko dní."
„A kvičia ako na zakáľačke."
„Mimochodom, Jacqueline sa skutočne teší na ten výlet, ale t zrejme jej nezišlo na um, že kým budeme preč, niekoľko me-i siacov neuvidí Judy."
James v duchu zastonal a uvedomoval si, kam smerujú jej myšlienky. „Dvojčatá necháte doma s Regan, ale teraz chcete na zoznam pripojiť ďalšiu pasažierku? S tým môj brat nebude súhlasiť. Na to sa spoľahnite."
„Pravdaže bude. Vlastne, bude to poznávací výlet... návšteva Ameriky... Ani jedna z nich ešte nebola mimo Anglicka."
„Čo to má spoločné s tým, že Tonymu bude chýbať jeho jediná dcéra?"
„Pripomeňte mu, že aspoň bude môcť byť sám s Rosalyn."
Znova ju vzal do náručia. „A kedy budem ja sám s vami?"
„A chceli by ste?" takmer zapriadla a privinula sa k nemu.
„Stále."
„Tak potom niečo vymyslím a na moje slovo sa môžete spoľahnúť."
31

Kapitola 5
„DVA TÝŽDNE NIE SÚ AŽ TAKÉ STRAŠNÉ A DO SVADBY ZOSTÁVAJÚ už len tri dni. Dosť času na to, aby si z toho mohol vycúvať, však? Ak chceš vedieť, jej matka je podľa mňa geniálna. Nakoniec sa jej možno ešte poďakuješ."
Všetci štyria muži hľadeli na Percivala Aldena, akoby sa zbláznil. A nebolo to nič nezvyčajné. Vlastne sa to stávalo často. Mohli sa spoľahnúť na to, že Percy, ako ho priatelia volali, povie tie najsmiešnejšie veci alebo to, čo nemá povedať, nesprávnym ľuďom, čo zvyčajne viedlo k tomu, že sa niektorý jeho priateľ dostal do šlamastiky. A napočudovanie to nikdy neurobil úmyselne, Percy bol jednoducho Percy.
Teraz však na Percyho zazeral iba Jeremy Malory. Ostatných mužov v miestnosti to nesmierne pobavilo, hoci väčšina z nich sa obdivuhodne usilovala nedať to najavo. Ale Jeremymu zakazovali stretávať sa s Danny, ktorá si získala jeho srdce, zatiaľ čo jej matka zariaďovala všetko potrebné okolo svadby.
Keď Evelyn Hillarová takmer preď dvoma týždňami povedala Jeremymu, aby šiel ďomov a čakal ďo svaďby, jej skutočným motívom bolo to, že chcela stráviť aspoň istý čas so svojou dcérou osamote. Dohovárala mu, že by jej to nemal zazlievať, a ani jej to nezazlieval. Koniec koncov, matka a dcéra boli dlhé roky odlúčené a Danny vyrastala v londýnskom slume, netušiac, kto je a že ešte vždy jej žije jeden rodič, hoci ona si myslela, že obaja sú mŕtvi. A len nedávno sa znova stretli.
Ale to vedomie nijako neuľahčilo Jeremymu situáciu. Len krátko predtým si uvedomil, že jeho city voči Danny sú skutočné, a Maloryovci sa ľahko nezaľúbili. Z ich rodiny pochádzali mnohí notoricky známi zhýralci, vrátane Jeremyho, a ani jeden z nich nebral ten cit na ľahkú váhu, keď ho raz zakúsil.
32

Drew Anderson bol jediný v salóne, kam sa páni po večeri Itiahli, kto sa nepokúšal skryť svoje pobavenie nad Percyho po-lámkami. Zo všetkých Maloryovcov mal najradšej Jeremyho,
keď bratia mali veľa spoločného, aspoň dovtedy, kým sa Je-emy nerozhodol skoncovať so staromládenectvom. Jeremy bol dokonca jeho synovec, síce nevlastný, ale predsa len príbuzný.
Ešte zábavnejšie bolo, že Jeremy, o ktorom bolo známe, že znesie veľa alkoholu a nikdy nie je opitý, aj keď všetci ostatní už bo-
pod stolom, vyzeral, že je na najlepšej ceste zmeniť tento svoj pozoruhodný rekord. Prišiel s fľašou brandy v ruke, počas večere l ďalšiu fľašu a chystal sa načať tretiu. Bolo neuveriteľné, že eš-
neodpadol a nemota! sa mu jazyk, ale oči sa mu leskli, čo bolo leklamným znamením, že je po prvý raz v živote opitý.
Jeho otec James si to ešte nevšimol. Strýko Anthony sa tak smial, že to ani nepostrehol. Percy zbadal iba to, čo nemal, takže k tomu nebude mať poznámky. Ale Drew, ako správny Anderson v nepriateľskom tábore, bez problémov vybadal Jeremyho zúfalstvo aj to, čo sa chystá urobiť.
Utápal žiaľ v alkohole. Smiešne. Ale Drew s ním takmer cítil. Nevesta bola neuveriteľne krásna a kedysi si na ňu aj on brúsil zuby, kým si ešte myslel, že je len Jeremyho slúžkou. Lenže Jeremy dal jasne najavo, že patrí jemu. A podľa Drewa nijaká žena nestojí za to, aby sa o ňu muži pobili. Ak nemôže mať jednu, nájde si inú. Nemienil tak ľahko podľahnúť citom, ktoré mu boli cudzie.
V každom prístave, do ktorého priplával, ho čakala žena pripravená privítať ho s otvoreným náručím. Niežeby si úmyselne vždy našiel milenku, ako mu rada vyhadzovala na oči jeho sestra. Jednoducho mal rád ženy, všetky ženy, a tie, ktoré uprednostňoval, si robili nádeje, že natrvalo zakotví práve v ich prístave. Niežeby niekedy naznačil, že sa plánuje usadiť, to nie. Neklamal im, nič im nesľuboval, a keď bol na mori, neočakával od nich, že mu budú verné, rovnako ako on nebol verný im.
Georgina a Anthonyho manželka vošli do salónu, prv ako sa Jeremy stihol oboriť na priateľa. Krásna žena, táto Rosalyn Ma-loryová, pomyslel si Drew. Dopočul sa, ako si Anthony získal
33

dámu svojho srdca. Potrebovala manžela na ochranu pred bra-tancom, ktorý ju chcel pripraviť o majetok. Na prekvapenie svojej rodiny Anthony sa ponúkol, že si ju vezme. Bol to ďalší švihák, o ktorom si všetci mysleli, že sa nikdy neožení.
Drew mohol povedať o bratoch Maloryvococh iba jedno -pokiaľ išlo o ženy, mali naozaj dobrý vkus. A podľa neho sa najlepší úlovok podaril Jamesovi Malorymu, lebo dosiahol, aby sa jediná sestra Andersonovcov doňho zaľúbila. Samozrejme, nezaslúžil si ju. Ani jeden z jej bratov si nemyslel, že si ju zaslúži. Ale nedalo sa poprieť, že je s ním šťastná.
Drew sa netešil, že bude na lodi uväznený v spoločnosti svojho hrozivého švagra, ale rozhodne mu bolo po vôli, že strávi viac času so svojou sestrou a neterou, lebo do Londýna sa nedostal veľmi často. Škoda, že James nezostane doma...! Mal by mu to navrhnúť. Rád sa postará o Jamesovu rodinu, koniec koncov, je to aj jeho rodina. A bol si istý, že James by nemusel chcieť ísť hlavne preto, lebo má zlé spomienky na posledný pobyt v Bridgeporte.
Nič sa nestane, ak to nadhodím, pomyslel si Drew. Vyplávať majú až o týždeň, takže James bude mať dosť času na rozmyslenie, či predsa len nechce radšej zostať doma. A Drew stihne vidieť aj Jeremyho pred oltárom a smútiť nad tým, že ich opúšťa ďalší zaprisahaný starý mládenec. Dúfal, že keby raz jemu zišla na um podobná pochabosť, niekto ho ešte predtým zastrelí.
Kapitola 6
drew sa ponáhial. práve mu povedali, že do prístavu vplávala loď jeho brata Oceán a čaká na to, aby mohla spustiť kotvy. Potrvá to možno aj celé dni, lebo v prístave čakal na zakotvenie už rad lodí. Ale to neznamenalo, že Boyd už nevyplával v člne na breh, a ak nie, Drew si nájde nejaké malé plavidlo a sám ho navštívi.
34

Nevedel, že Boyd sa plánuje zastaviť v Anglicku, ale ani si to nemohol lepšie načasovať. Včera sa rodina vrátila do Londýna i Jeremyho svadby a ani nie o týždeň vypláva do Connecticu-li. Drew dnes prišiel do prístavu, aby oznámil prvému dôstojníkovi, že vyrazia, skôr ako plánovali.
Pôvodne dúfal, že nájde Oceán v Bridgeporte, lebo zvyčajne dopravoval cukor a tabak z Karibiku do severovýchodných štá-;ov. Už sa tešil na stretnutie s najmladším bratom. To bol hlav-iý dôvod, prečo sa rozhodol plaviť do domovského prístavu.
Ak Boyd prišiel do Anglicka iba navštíviť Georgínu, potom sa možno rád poplaví ďomov s Drewom. To bola naozaj príjemná predstava, najmä keď jeho švagor James nepochopil narážku a bol rozhodnutý plaviť sa s manželkou a dcérou. Drewa poteší posila, keď bude mať na palube tohto Maloryho.
Georgína a Boyd boli jediní Andersonovci, ktorí neboli kapitánmi svojich lodí. Od nej sa to ani neočakávalo a pravdepodobne by ju čakal tvrdý boj s bratmi, keby to čo len navrhla. A Boyd jednoducho nechcel byť kapitánom. Rád sa plavil, ale prevziať velenie netúžil.
Rodina si vždy myslela, že je len nervózny a prejde ho to, a keď na to buďe pripravený, bude kapitánom na svojej lodi. Nakoniec sa im priznal, že necíti potrebu urobiť ten krok a že si radšej vychutnáva plavbu bez toho, aby niesol na svojich pleciach zodpovednosť, a keďže platil kapitánov z vlastného vrecka, jeho bratia nemali dôvod na sťažovanie. Keďže Boyda na palube jeho lode vlastne nepotrebovali, mohol by cestovať s ním a Georgínou a jej rodinou na Trhanovi.
Ako sa Drew ponáhľal do kancelárie - dúfal, že tam nájde Boyda, ak už prišiel na breh - nevenoval veľmi pozornosť premávke, akurát sa jej vyhýbal. Ale neubránil sa, aby si nevšimol ženu, ktorá mu už-už padala do cesty.
Inštinktívne ju chytil za rameno, aby ju zachránil pred pádom. V skutočnosti jej veľmi nevenoval pozornosť, lebo pohľad upieral na dvoch mužov, ktorí kráčali za ňou, a keď ju Drew postavil na nohy, prikročili k nemu.
35

„Pustite ma," zahundrala žena a on ju poslúchol.
Drew si nebol istý, či tí dvaja muži patria k nej, lebo keď už pevne stála na nohách, usilovali sa tváriť akoby nič. Zvláštne. Drew pozrel na ženu, ktorá vôbec neocenila jeho pomoc, a celkom zabudol na jej sprievodcov.
Zazerali naňho tie najbelasejšie oči, aké kedy videl, rámova-né čiernymi mihalnicami. Tie oči boli také krásne, že mu chvíľu trvalo, kým si všimol aj ostatné.
Ženy ho len tak ľahko nevyviedli z miery. Možno ho zaujali, ale mužovi, ktorému patrili najväčšie krásavice sveta, sa nestávalo často, aby mu žena vyrazila dych. Táto bola krásna, to je pravda, ale poznal aj krajšie. Mala maličký horenos, čierne obočie neveľmi klenuté, pravdepodobne preto, lebo sa mrašti-lo. Plné pery mala červené, ale nie od rúžu. Odhadoval, že si ich hrýzla.
Čierne vlasy mala dômyselne vyčesané. Satý a čepiec boli takmer rovnako belasé ako jej oči. Bola oblečená ako najelegantnejšia dáma, a predsa bola dozlatista opálená, čo na anglických dámach človek len tak nevidí. Stavil by sa, že v poslednom čase pobudla v teplejšom podnebí.
Vari ho tak prekvapila tá opálená pleť, tmavšia ako jej oči? Alebo tie hriešne plné pery? Alebo ho zaujala jednoducho preto, že naňho zazrela, hoci jej pomohol.
„Mal som vám dovoliť, aby ste sa potkli o moju nohu, miláčik?" spýtal sa.
„Prosím?"
„Skoro ste spadli," pripomenul jej. „Alebo ste si to nevšimli? Viem, že ženám pri pohľade na mňa blúdia myšlienky kade-ta-de," dodal s chlapčenským úsmevom.
Namiesto aby ju očaril svojím vtipom, po jeho poznámke sa len pohoršene nadýchla a vyhlásila: „Tak ste mi stisli rameno, že mi tam určite zostala modrina, vy darebák."
„Skutočne? Smiem sa pozrieť?"
Odtiahla sa od neho. „Radšej nie. Ak ste mi skutočne chceli pomôcť, ďakujem. Ale nabudúce sa nesprávajte tak surovo."
36

Drewovi zmizol úsmev z tváre a odsekol: „Keď sa nabudúce t otknete, dva razy si rozmyslím, či vás zachytím. Vlastne už viem, že vás nechám spadnúť. Pekný deň, slečinka."
Počul, ako zhíkla nad jeho opovážlivosťou, a odišiel. Bol to milý zvuk, ale nevyčaril mu na tvári úsmev. Potvora nevďačná, pomyslel si. Tak ho nazlostila, že vôbec netúžil obzrieť sa za ňou, čo bolo nezvyčajné. Rýchlo prehrmel okolo jej sprievodcov. Ak to naozaj boli jej sprievodcovia...
Kapitola 7
V LONDÝNSKOM PRÍSTAVE BOLO RUŠNO, ALE PRESNE TAK TAM bolo aj naposledy, keď sa pred tromi rokmi vydala na cestu do Karibiku s presvedčením, že nájde otca. Člny prepravovali tovar z loďí do skladov alebo rovno na trh. Zvuky a pachy jej boli takmer známe, a predsa ju natoľko rozptýlili, že si nevšimla povoz, ktorý ju takmer zrazil, ani muža, ktorý ju zachránil pred páďom. Možno keby ho bola zbadala predtým, nebola by taká prekvapená tým, ako ju priťahoval, a neurobila by zo seba hlu-paňu. Bože dobrý, v živote sa nesprávala tak opovážlivo, a on jej pritom chcel pomôcť!
Jej loď priplávala po Temži v to ráno, ale cestujúcich prepravovali v člnoch na breh takmer celý deň. Bola rada, že je už neskoro. Aspoň sa bude môcť ubytovať a o deň odloží doručenie listu.
V diskrétnej vzdialenosti za ňou kráčali dvaja členovia otcovej posádky, ktorým najväčšmi dôveroval, Richard a Ohr. Poslal ich s ňou do Londýna, aby ju ochraňovali a postarali sa, aby muž, ktorému mala doručiť ten list, vyhovel žiadosti jej otca. Muži pri nej doslova kričali, ale keby ju nespreváďzali, asi by sa na to neďala nahovoriť.
Mala si vo veľkom štýle anglickej smotánky uloviť manžela.
37

Práve z toho dôvodu si mala kúpiť nádhernú novú garderóbu a stihnúť záver letnej sezóny. Jej otec práve vyjednával o prepustení dvoch zajatcov, takže zatiaľ nemohol odísť, ale sľúbil, že o jeden-dva mesiace sa k nej pripojí. Namietala, že naňho môže počkať. On tvrdil, že toto nemôže počkať. Pravdaže, vyhral. Prišla s ňou aj Margery. Ani ju neprekvapilo, že tá žena v strednom veku ju odmietla pustiť do Európy bez gardedámy, a okrem toho jej domovina na rozdiel od Gabrielle veľmi chýbala. Celou cestou bola vzrušená, že sa konečne vracia domov. Len čo prišli do prístavu, rozbehla sa pohľadať koč, čo nebolo ľahké vzhľadom na množstvo cestujúcich, ktorí v ten deň dorazili, ale vyhlásila, že ju len tak ľahko niekto neodmietne, a ani nie o hodinu to aj dokázala, z čoho si Richard ešte dlho robil žarty.
Gabrielle radšej nemyslela na to, prečo sa jej zmocnila taká úzkosť. Namiesto toho spomínala na chvíle s otcom. Len nedávno si obaja uvedomili nevýhody toho, že žije s ním v ďalekých končinách a že príde o všetko, čo by mladé anglické dievča súce na vydaj malo robiť po dosiahnutí osemnástich rokov. Ale neľutovala to. Tie nádherné roky s otcom by nevymenila za nič na svete.
Jej sprievodcovia sa navečerali spolu s ňou a Margery a potom s ňou zostali. Ohr ďalej hral karty s Margery, ktorá bola taká vyčerpaná od vzrušenia, že je doma, že hrala nesústredene a vôbec nepočúvala.
Ohr bol zo všetkých členov posádky pri Nathanovi najdlhšie. Používal množstvo falošných mien ako všetci, ale práve Ohr bolo zhodou okolností jeho skutočné meno. Ak aj mal nejaké priezvisko, nikdy sa neobťažoval tým, že by sa ním predstavoval.
Väčšina ľudí si myslela, že si sám dal námornícku prezývku. Aj Gabrielle sa tak domnievala. Preto vždy vysvetlil, hoci ho o to nikto nežiadal, že jeho meno sa píše s h. Keby sa písalo ako oar, znamenalo by to veslo. Keďže pôsobil tak trochu ako Ázi-jec, dokonca aj dlhé vlasy nosil zapletené do vrkoča, nikto
38

tom nepochyboval. Jednoducho každý predpokladal, že je to ízijské meno.
Meral vyše meter osemdesiat a podľa tváre sa mu nedal určiť vek. Raz sa zmienil, že jeho otec bol Američan a často sa plavil
I
ná Ďaleký východ. Ohr sa pridal k posádke americkej lode smerujúcej na západnú pologuľu s myšlienkou nájsť otca, ale nikdy ho naozaj nehľadal, a namiesto toho sa stal pirátom.
Druhý člen posádky, ktorého otec poslal s Gabrielle, sa volal Jean Paul, ale používal rad iných mien. No keď sa spriatelili, dôverne jej prezradil, že v skutočnosti sa volá Richard Alien. To [ však bolo zároveň všetko, čo jej prezradil zo svojej minulosti, a ona naňho nikdy nenaliehala, aby jej povedal viac. Nebol oveľa starší ako Gabrielle a vynímal sa medzi námorníkmi nielen preto, že bol vysoký a príťažlivý, ale aj tým, že bol vžďy vy-umývaný a čisto oblečený.
Tvár ma vždy hladko vyholenú a nosil iba úzke fúziky. Oblečenie mal nápadne pestré ako všetci námorníci, ale čisté a rovnako čižmy mal stále vyblýskané. Nenosil nápadné šperky, iba strieborný prsteň s akýmsi erbom. V pleciach bol široký, ale inak bol štíhly a zelené oči mu žiarili. A takmer vždy sa usmieval a vystavoval na obdiv biele zuby. Gabrielle sa zdal príťažlivý a zábavný.
Richarď si stále cvičil francúzsky prízvuk, no mal ho rovnako nápadný, ako keď ho prvý raz stretla. Ale aspoň už tak nenadával, keď sa nahneval, lebo vtedy zakaždým prezradil svoju národnosť.
Raz sa ho Gabrielle spýtala, prečo sa vôbec chce vydávať za Francúza, keď väčšine pirátov stačili falošné mená. Iba pokrčil plecami a vyhlásil, že nechce byť ako ostatní a je rozhoďnutý brúsiť si francúzštinu ďo ďokonalosti.
Kedysi sa jej Richard zmienil, že s ňou túžil prežiť romantické dobrodružstvo, ale bál sa, že jej otec ho zabije, a tak potlačil svoju túžbu.
Gabrielle sa len zasmiala. Bol to šarmantný, vtipný mladý muž, no nikdy ho nepovažovala za viac ako priateľa.
39

Hoci s takým príťažlivým mužom, ako bol Richard Alien, mala iba platonický vzťah, ešte to neznamenalo, že za tie roky v Karibiku nepodľahla romantickému očareniu. Najlepšie na tom bolo, že väčšina z tých mužov boli námorníci, lebo ani najmenej netúžila mať za manžela námorníka, keďže na vlastnej koži zakúsila, ako málo býva taký muž doma.
Keď sa vydá, jej muž s ňou bude musieť žiť. Tak si predstavovala svoje manželstvo. Aký zmysel by malo vydávať sa, keby nakoniec odchádzal z domu na celé mesiace ako všetci námorníci a ona by zostávala sama?
Jej matka mala podobný názor. Za tie roky neraz zdôrazňovala Gabrielle, že nemá zmysel zaľúbiť sa do muža, ktorý miluje more. Je to priveľká konkurencia.
„Prečo ste mu dovolili, aby vás tak vyviedol z miery, chériň" spýtal sa jej Richard, keď sa nervózne prechádzala po izbe.
Presne vedela, o kom hovorí — o tom krásavcovi, s ktorým sa stretla v prístave -, aj keď sa usilovala vypudiť ho z mysle. Ale na jeho otázku nemala odpoveď, a tak len odsekla: „Nevyviedol ma z miery."
„Takmer ste mu odťali hlavu."
„Nezmysel. Iba som sa zľakla," namietla. „Ten voz by ma zrazil, keby ma nebol zachytil. Ale rameno mi stisol tak silno, že možno by bolo bývalo lepšie, keby som spadla na zem, takže mi vlastne nepomohol."
Bolo to číre klamstvo. Richarď naďvihol obočie, čím naznačil, že ju z toho podozrieva — iba sa začervenala a vytasila sa s iným dôvodom, tentoraz pravdivým.
„Od začiatku plavby som bola nervózna," vysvetlila.
„Spustite plachty!" zaškriekala Slečna Čaria.
Všetky štyri páry očí sa obrátili na žiarivo zeleného papagája v drevenej klietke, do ktorej ho niekedy zatvárali. Vták patril Nathanovi. Keď mu sedel na pleci, bol veľmi milý, ale všetkých ostatných považoval za nepriateľov.
Keď sa s ním prvý rok Gabrielle chcela zblížiť alebo ho nakŕmiť, nakoniec skončila s krvavými prstami. Ale neďala sa od-
40

adiť a nakoniec Slečna Čaria prešla do nepriateľského tábora i počas druhého roka na ostrove jej Nathan papagája daroval. Dovtedy mal vták výrazne námornícky slovník a vyjadroval i urážlivo o jej matke. Nathan ju dokonca úmyselne pomeno-.al po manželke, len aby ju urazil. Bavilo ho učiť ju vety ako: „Čaria ju hlúpy vták" a „Som stará vrana".
Nathan sa tak zahanbil, keď Čaria prvý raz zaškriekala pred jabrielle „Čaria je hlúpy vták", že ju okamžite vzal k oceánu t chcel ju utopiť. Gabrielle bežala za ním, aby mu v tom zabránila, hoci si bola istá, že Slečnu Carlu by určite nezahubil, a ne-kôr sa na tom schuti smiali.
Ohr hodil na klietku obrúsok, takže tri razy hlasno zatrepo-tala krídlami a zaškriekala: „Zlé dievča, zlé dievča."
Richard sa na vtáka uškrnul, potom sa vrátil k pôvodnej téme a spýtal sa Gabrielle: „Ste nervózna z toho, že sa máte
vydať?"
Tá otázka ju vykoľajila. „Nie, v skutočnosti sa teším, že sa zoznámim s krásnymi mladými mužmi, ktorí prídu do Londýna za spoločenskou zábavou. A dúfam, že do jedného z nich sa zaľúbim," dodala s úsmevom.
To bola pravda, len si nebola istá, či chce znova žiť v Anglicku, keď na ostrovoch sa jej tak páčilo. A rozhodne sa jej nepozdávala predstava, že by mala žiť tak ďaleko oď otca. Ešte vždy ďúfala, že sa jej poďarí presvedčiť manžela, aby sa presťahoval do Karibiku, alebo aby tam strávili aspoň časť roka. „Ale žiadať takúto službu od muža, ktorého nepoznám a ktorého poriadne nepozná ani môj otec, to sa mi veru nepáči," dodala. „Chápete, mohol by nám zabuchnúť dvere pred nosom."
„Sme tu na to, aby sme sa postarali, že to neurobí," namietol Ohr ticho.
„Vidíš!" zvolala Gabrielle. „Tak potom ho k tomu donútime, a to sa nepatrí. Pozná ho niektorý z vás alebo vie, ako mu otec pomohol, keď od neho žiada takúto službu?" „Nikdy som sa s ním nestretol," odvetil Richard. „Ja áno, ale netušil som, že je to aristokrat," priznal sa Ohr.
41

„Nemám skúsenosti s lordmi, no viem, že sú to trasorítky - zo-sypú sa pri najmenšom náznaku agresie."
Gabrielle nevedela, či Ohr žartuje, ale Richard sa zatváril kyslo, čo sa jej zdalo dosť významné. Preboha, vari je jej priateľ anglický lord a nedal to najavo? Uprene sa naňho zahľadela, ale on len nadvihol obočie. Pravdepodobne netušil, že svojou reakciou na Ohrovu poznámku v nej vzbudil zvedavosť.
Potom zatlačila túto myšlienku do úzadia. Koniec koncov, bola absurdná. Angličania možno sú piráti, ale rozhodne nie anglickí lordi. A lord, ktorého mali navštíviť zajtra, môže byť typický dandy, ale to ešte nezmenšilo jej výhrady. Bolo jej jednoducho trápne žiadať o láskavosť muža, ktorý jej nie je nič dlžen. Nakoniec ona bude jeho dlžníčkou a tá predstava sa jej nepáčila.
Za posledné tri roky dospela a dosť sa zmenila. Zistila, že môže byť užitočná, a keď niečo treba urobiť, vie sa o to postarať. Prežila hurikán, ktorý zúril v čase, keď bol otec preč, a ona aj Margery sa uchýlili do mesta. Celé týždne bola iba s Marge-ry a vyhovovalo jej, že sa môže rozhodovať sama.
Honba za pokladom sa jej páčila, a keď sa vyďá, tie dobro-družstvá jej budú chýbať. Ale hlavne jej prekážalo, že znova bude odkázaná na iných, aby pre ňu niečo urobili. Takže jej bolo jednoducho proti srsti požiadať tohto anglického lorda o pomoc.
„Mohli by sme ho zajať a prepustiť až vtedy, keď vám nájďe manžela," zasmial sa Richard.
Gabrielle si uvedomila, že iba žartuje, a opätovala mu úsmev. Jedno musela Richarďovi uznať - vedel človeka odpútať oď problému, na ktorý myslel. A ona musí prestať myslieť na vysokého krásneho muža, ktorého ďnes stretla v prístave.
Bože, ten chlap bol očarujúci. A ona sa správala ako hlúpa ďora, ako by poveďal otec. Urobila zo seba blázna. Ale ešte väčšmi by sa hanbila, keby si bol všimol, ako naňho vyvaľuje oči, lebo sa pri tom pristihla a rýchlo odvrátila pohľad.
Bol to obor s neposlušnými zlatohneďými kučerami. Prisahala by, že mal čierne oči. Bol urastený — a pekný!

Nemienila sa k nemu správať tak príkro, ale srďce jej prudko búšilo od hrôzy, veď ten voz ju takmer zrazil, a načisto stra-C rovnováhu. Lenže on jej naozaj zovrel rameno veľmi silno. >bávala sa, aby Richarď a Ohr nevyvolali rozruch, lebo ju ánili na kažďom kroku a on sa jej ďotkol. \ bála sa oprávnene. Len krátko preďtým vynadali námorní-^^     ň, ktorý do nej nechtiac iba mierne strčil. Takmer ho zhodili z hrádze do vody. Povedala im, aby sa správali diskrétnejšie i a kráčali ako anglickí lokaji.
A keď na ňu ten vysoký krásny muž zmyselne pozrel čierny-I mi očami, zmocnil sa jej nepokoj. Akoby to nestačilo, potom sa na ňu srdečne usmial a ona cítila, že kdesi hlboko v nej sa • čosi pohlo. V tej chvíli bola taká vykoľajená, že ani nevnímala, l čo jej hovorí, a ozvala sa ostrejšie, ako mala v úmysle, takže aj I on zmenil tón.
Vzďychla si. Pravďepoďobne ho už nikdy neuvidí. V Karibi-
ku stretla dosť Američanov a rozoznala ich prízvuk. Američania
[' chodia  do  Anglicka  na   návštevy,   ale   nepobudnú   tam
dlhšie, mnohí dokonca nemajú Angličanov veľmi v láske. Veď
l nie tak dávno ich krajiny spolu bojovali! Takže by bola prekva-
;  pena, keby toho Američana ešte niekedy uviďela. Hneď by si
spomenula, ako trápne sa ďnes cítila - a pravďepoďobne by sa
znova zachovala hlúpo.
Kapitola 8
gabrielle mala nervy napäté na prasknutie, keď zaklopa-li na bránu ďomu na Berkeley Square. Mestský ďom bol vo štvrti horných ďesaťtisíc. Trvalo im pol dňa, kým ho našli. Jej otec nevedel, kďe to je, lebo toho človeka neviďel viac ako pätnásť rokov. Vedel len to, že pred pár rokmi sa presťahoval so synom späť do Anglicka.
43

Gabrielle sa usilovala vyzerať čo najlepšie a Margery jej pomohla, dôkladne jej vyžehlila pokrčené šaty, lenže proti nervozite liek nemala. A okrem toho jej bolo zima. Bože dobrý. V Anglicku je predsa leto! Lenže teraz už bola priveľmi zvyknutá na teplé karibské podnebie a nanešťastie sa to odrážalo aj na jej garderóbe.
Mala len niekoľko módnych šiat a všetky boli z ľahulinkých materiálov. Už dávno vyhodila šaty, ktoré si vzala so sebou z Anglicka, lebo na Karibik boli veľmi teplé. Teraz mala truhlice plné pestrofarebných voľných sukní a blúzok, ale nebola tam ani jedna spodnička.
Mešec mala plný, takže si mohla kúpiť novú garderóbu, ale to jej dnes nepomôže urobiť dobrý dojem. Dúfala, že nikto nie je doma, dokonca že ten človek ani nie je v Anglicku. Keby s ňou neboli Richard a Ohr, nestála by tu ako kôl v plote a ne-hrýzla by si pery. Nastúpila by na prvú loď na St. Kitts.
Dvere sa otvorili a stál v nich sluha. Ale možno to nebol sluha. Mal riedku sivú hriadku, krátke nohavice a holé nohy, takže sa zdalo, že patrí na ostrovy ešte väčšmi ako oni.
„Čo chcete? Ale rýchlo," zahundral nespôsobné.
Ohr bezvýrazné povedal: „Prinášame list pre vášho pána, ktorý máme doručiť osobne. Počkáme vnútri."
Nedal mužovi príležitosť nesúhlasiť. Vzal Gabrielle pod pazuchu a pretlačili sa okolo toho muža.
„Moment!" zvolal muž. „Kde máte vizitku?"
„Máme tu list, ktorý..."
„Máš nejaké problémy, Artie?"
Všetky oči sa upreli na ženu, ktorá sa zjavila v otvorených dverách v dlhej vstupnej hale, kde teraz stáli. Nebola vyššia ako Gabrielle, možno o pár centimetrov nižšia, a mala tmavohnedé vlasy aj oči. Vyzerala na tridsať, ale jej tvár by bola výnimočne pekná v každom veku.
Trom návštevníkom jej krása vyrazila dych, takže sa nezmohli na slovo, iba sluha Artie stihol odpovedať: „Vtlačili sa dnu, Georgíne, ale hneď ich vyhodím."

Georgíne tľoskla jazykom a povedala: „Netreba." Potom sa na Gabrielle usmiala a milo doďala: „Som Georgína Malory-1. Čo si želáte, prosím?"
Gabrielle sa tak hanbila, že sa nezmohla na slovo. Cítila sa ko mizerná žobrácka. Bolo jej jeďno, ako jej otec pomohol jrdovi Malorymu. Určite to nebola až taká úžasná služba, aby lohla očakávať, že títo ľudia sa jej ujmú a budú sa o ňu starať jčas celej sezóny. Veď jej môže trvať aj ďve sezóny, kým si náj-manžela!
Uvedenie debutantky do spoločnosti bola veľká udalosť. Bo-i treba chodiť z večierka na večierok, plánovať, nakúpiť garde-1 róbu, postarať sa o vhodných sprievodcov a gardedámy. Často l o tom zhovárala s matkou - prv ako sa Čaria zoznámila s Al-1 bertom. Matka poznala tých správnych ľudí. Tešila sa na dcérinu spoločenskú sezónu v Londýne. Aj Gabrielle sa vtedy tešila, dokonca i cestou sem. Ale keď teraz musela niekoho žiadať í o láskavosť, najradšej by sa vrátila do Karibiku.
Vtom so šarmantným úsmevom prehovoril Richard, dokonca na počesť ďámy si zložil švihácky širák. „Máme list pre lorda Maloryho, madam. Smiem dúfať, že to nie je váš manžel?" „Ale áno, som," ozval sa zhora výrazne nepriateľský hlas. „Ruky preč oď mojej manželky, ináč vás rozsekám na fašírku." Gabrielle pozrela hore na schody a zaspätkovala k dverám. Bože dobrý, jakživ nevidela takého statného a hrozivého muža. Nešlo len o ten nepriateľský tón! Vôbec nie. Dokonca ju netrápilo, že sa tvári tak bezvýrazné. Jednoducho sa okolo neho vznášala aura, ktorá varovala, že je nebezpečný, smrteľne nebezpečný... a že by mali cúvať k východu.
Napohľaď sa muž netváril žiarlivo, ale tón to jasne prezrádzal. Gabrielle ľutovala, že Richard postavil otázku tak, akoby prejavil záujem o dámu, ale horšie bolo, že jej manžel ho počul.
Gabrielle pokrútila hlavou. Nie, toto nemôže byť muž, ktorého má požiadať o láskavosť. Otec sa musel pomýliť. Samozrejme! Určite je v Londýne aj iný lord Malory. Prišli do nesprávneho domu.
45

Pri tom pomyslení jej tak odľahlo, až to takmer nahlas vyslovila, keď vtom počula, ako Ohr hovorí: „Takže sa znova stretávame, kapitán Hawke. Je to už veľa rokov a možno sa na mňa nepamätáte..."
„Nikdy nezabudnem na nijakú tvár."
Gabrielle prekvapene pozrela na Ohra. Dofrasa, takže je to správny dom. Ale Ohr ju mohol upozorniť, ako ten muž vyzerá, nemal ju zavádzať. Nepochybovala, že Malory vyzeral presne takto aj vtedy, keď sa s ním Ohr pred rokmi stretol. Nebezpečného výzoru sa človek nezbaví.
„To meno už nepoužívam," pokračoval Malory chladne. „Tak ho vymažte zo svojej pamäti, inak to budem musieť urobiť ja."
To bola jasná hrozba, a to už druhá za tú krátku chvíľu. Ak prvá nevyvolala u jej sprievodcov nijakú reakciu, táto druhá dosiahla svoje. Napätie medzi tromi mužmi bolo doslova hmatateľné.
Gabrielle si ani zďaleka nepredstavovala, že stretnutie sa bude vyvíjať takto. Ale mala úplne iné predstavy o anglických aristokratoch. V mladosti spoznala mnohých, no ani jeden nepôsobil takto hrozivo. Tento bol vysoký a taký svalnatý, že by bez ťažkostí rozsekal človeka na fašírku.
Malory pomaly schádzal po schodoch. Gabrielle bola pripravená odísť, prv ako vysloví ďalšiu hrozbu. Ohr nie. O liste sa ani nezmienil, rovno ho strčil mužovi do rúk, keď sa priblížil k nemu.
Gabrielle v duchu zastenala. Vedela, že ten list si mala nechať ona, nemal ho niesť Ohr. List bol zapečatený. Ani jeden z nich ho neotvoril. Nevedela, ako otec sformuloval prosbu -ako láskavosť alebo žiadosť? Bože dobrý, hádam len nežiadal niečo od takéhoto muža? Alebo áno?
So zatajeným dychom sledovala, ako lord Malory otvoril list a prebehol ho pohľadom. „Dočerta," zahuridral, keď skončil. Gabrielle to zďrvilo.
„Čo je, James?" spýtala sa jeho manželka a zvedavo sa zamračila.
46

Nič nepovedal, len jej podal list, aby si ho mohla sama pre-I čítať. Ona nezahrešila. Dokonca sa na Gabrielle usmiala.
l „To znie zábavne," vyhlásila Georgina a zdalo sa, že to Bhyslí vážne. Potom pozrela na manžela. „Vari ste ho celý ne-Bftali?"
„Áno, ale je mi jasné, že ste nepochopili, čo to znamená," I odvrkol.
„Že budeme musieť chodiť na večierky?" spýtala sa. „Nie."
í „Že tu budeme mať trochu husto, keď sú tu aj moji dvaja •bratia?"
„Nie." \.  „Tak čo vás tak nahnevalo, odhliadnuc od poznámky, ktorá
E
's vyprovokovala k tomu šarmantnému prejavu žiarlivosti?" Gabrielle si to domyslela. Hoci ešte nepovedala ani slovo, alory zrejme usúdil, že ako dcéra piráta sa nehodí medzi lotánku. Ale on iba zavrčal: „Pozor na jazyk, George. Nie som a nik-nebudem šarmantný." Zato žiarlivosť nepoprel a Richard očervenel. No Malory ne-I odpovedal ani na otázku, takže jeho manželka vyslovila ďalšiu l domnienku.
„Tak potom sa musíte cítiť previnilo, že ste sa tak zbytočne • vyhrážali."
Bolo to veľmi provokatívne vyhlásenie. Ako sa tá žena vôbec l odváži s ním tak rozprávať? A vôbec, prečo sa taká drobná, l krásna žena vydala za takého hrozivého valibuka? Bol príťažli-F vy, to je pravda - dlhé blond vlasy mu siahali po plecia a v ze-[ lených očiach sa zračil prenikavý pohľad. Ale vyzeral ozaj P smrteľne nebezpečne. O tom Gabrielle ani na sekundu nepo-j chybovala.
No on si len odfrkol a povedal: „Čerta starého." „To raďa počujem," odvetila Georgina pobavene a potom [   ostatným prítomným vysvetlila: „Keď sa cíti previnilo, je neznesiteľný."
47

„Vôbec sa necítim previnilo, Georgína."
Bolo to jasné nielen z jeho slov, ale aj z tónu, a predsa tá žena povedala: „Áno, áno, a zrejme by ste rád dodali, že vám môžem veriť, aj keď obaja vieme svoje."
„George!"
Tým jediným slovom ju varoval, ale žena si to nevšímala a rázne sa obrátila na Gabrielliných sprievodcov: „Môžete sa upokojiť, páni. Dnes manžel nikoho nerozseká na fašírku."
„Ale možno vy niekoho rozsekáte, moja drahá, keď si uvedomíte, že budete musieť zrušiť výlet."
Georgína sa zamračila. „Ejha, na to som nepomyslela."
„To som pochopil," zavrčal Malory.
„A preto ste taký nahnevaný? Myslíte, že buďem sklamaná?"
Nepoprel to, dokonca to potvrdil slovami: „A nie ste?"
„Vôbec nie. Aj keď Jack možno bude. Veď viete, aké sú ďeti netrpezlivé. Ale pokojne môžeme ísť na ten výlet na budúci rok."
Gabrielle zbledla, keď si uvedomila, že otcova prosba im skrížila plány. Konečne sa zmohla na slovo.
„Prosím, nemeňte kvôli mne plány. Otec si pravdepodobne neuvedomil, že mi nebudete môcť pomôcť. Rozhodol sa ma sem poslať zo dňa na deň. Môžeme to zariadiť nejako ináč a počkať, kým príde."
„A kedy sa sem chystá?" spýtala sa Georgína.
Ale Ohr v tej istej chvíli povedal: „Nemôžeme. Ešte vždy je v Karibiku a tak skoro nepríde."
„Tak potom naňho nemôžete čakať," vyhlásila Georgína jednoznačne.
A Malory to potvrdil slovami: „Zostanete." A bolo to dohodnuté. Ale on neskončil. Tónom, ktorý nepripúšťal námietky, jej sprievodcom oznámil: „Zato vy nie. Svoju povinnosť ste si splnili. Teraz je v mojej starostlivosti. Tam sú dvere."
Ohr ani Richard nemienili zostať v tejto časti mesta. Gabrielle ich rýchlo objala a rozlúčila sa s nimi. Mala zlý pocit, že James Malory ich doslova vykopol z domu, ale bola si

stá, že to spôsobil Richard, nemal vyvolať v Jamesovi žiarlivosť.
Keď teraz osamela s lorďom a lady, pocítila, ako v nej narastá nervozita. Ale Georgína ju upokojila, keď navrhla: „Čo keby sme prešli ďo jedálne? Ak ste nejedli, všetko je ešte teplé. My tu jedávame v kažďom možnom čase, takže raňajky sú jripravené celé predpoludnie. Dajme si šálku čaju, kým sa zoznámime."
Gabrielle nasledovala dámu, nanešťastie šiel za nimi aj James Malory. Bola si istá, že pri ňom sa jej nepodarí uvoľniť. Pôsobil priveľmi hrozivo a okrem toho bola stále v takých rozpakoch, že sa im votrela do života, že zo seba ledva dokázala vysúkať ospravedlnenie.
„Veľmi ma mrzí, že som vám narušila plány."
„Už ani slovo, moja milá," odvetil Malory oveľa srdečnej-ším tónom. „Aj keď riskujem, že Georgíne sa za to na mňa buďe mračiť, musím poveďať, že ste nemohli prísť vo vhoď-nejšom čase."
„Netešili ste sa na to, čo ste plánovali?"
Keď neodpovedal, Georgine sa zasmiala a vysvetlila: „Ešte vždy sa bojí, že sa naňho budem mračiť. Viete, manžel sa deň čo deň prekonáva, aby mi ulahodil, ale ten výlet sme zorganizovali veľmi narýchlo, lebo sme chceli využiť, že do Londýna prišiel na svojej lodi môj brat Drew. Lenže môj manžel nevychádza s mojimi bratmi práve najlepšie..."
„To si vyjaďrila priveľmi jemne," skočil jej ďo reči Malory. „Nenávidím tvojich bratov a oni nenávidia mňa. Je to príjemne obojstranné."
Gabrielle zažmurkala, Georgine len prevrátila oči. „Zjeďno-ďušil to... bratia sa skutočne usilujú s ním vycháďzať."
„Tým chce povedať iba to, že sme sa pred rokmi prestali navzájom vyhrážať smrťou," dodal James.
Myslel to vážne, ale Gabrielle tomu jednoďucho nemohla uveriť. A keďže predpoklaďala, že žartuje, trochu sa uvoľnila.
„V kažďom prípaďe," pokračovala Georgine, „James sa vô-
49

bec netešil, že sa bude plaviť na lodi môjho brata, a je naozaj rád, že ten výlet môžeme odložiť na neskôr."
Napočudovanie sa im podarilo presvedčiť Gabrielle, že sa nemusí cítiť previnilo za to, že sa k nim vnútila. Nie celkom, no rozhodne jej bolo oveľa lepšie.
„Ale mám slúžku, ktorá by tu mala so mnou bývať," odvážila sa nadhodiť.
„Iste," súhlasila Georgína. „Keby ste si neprivideli vlastnú, bola by som vám nejakú našla."
„Ďakujem. Chcem vašu pohostinnosť využiť len na pár týždňov, kým nepríde otec a nenájde nám ubytovanie. A nesmierne si cením, že ste ochotní prevziať nado mnou záštitu počas tejto sezóny. Ak dovolíte, ako ste sa vlastne spoznali s mojím otcom?"
„On vám to nepovedal?" spýtal sa James.
„Nie, rozhodol sa ma sem poslať sčista-jasna a ja som bola sklamaná, že nemôže ísť so mnou, lebo musí dokončiť nejaký obchod. Chcela som naňho počkať, no vyhlásil, že sezóna sa už začala a vraj sa musím čo najskôr vydať na cestu. Takže som sa ho vlastne nestihla na nič spýtať."
„Aj ja som celkom zvedavá," priznala Georgína a pozrela na manžela. „Čo je to za podlžnosť? V liste sa o tom nepíše."
„Akú cenu má život? Brooks mi zachránil život. Nežiadal som ho o to."
„Kedy?" spýtala sa Georgina.
„Dávno predtým, ako som sa s vami zoznámil. Pobil som sa v nesprávnej chvíli na nesprávnom mieste a asi dvadsať opitých námorníkov sa zo mňa pokúšalo vytĺcť dušu."
„Iba dvadsať?" Odfrkla si. „A to bolo podľa vás ohrozenie života?"
James sa uškrnul. „Cením si, že mi tak veríte, drahá. Ale oni ma dobodali, strieľali po mne a vyhlásili za mŕtveho."
Ustarostené sa zamračila. „Skutočne ste boli takmer mŕtvy?"
„Nie, ale jeden z námorníkov mi okrem iného rozmlátil leb-
50

I
 ku, takže som už nevedel o svete, a oni boli priveľmi opití, aby zistili, že ešte dýcham." „Boli ste v bezvedomí?"
„Celkom. A keďže boli presvedčení, že som mŕtvy, chceli sa zbaviť tela. Zhodili ma z prístavnej hrádze na St. Kitts. Bola tam hlbočina. A voda ma neprebrala k životu. Hneď som klesol na dno."
„Takže Nathan Brooks vás vylovil?" „Ako som počul, takmer sa pri tom sám utopil." „Ale očividne sa mu to podarilo."
„Mal som od začiatku do konca šťastie, moja drahá. Jeho loď tam práve kotvila. A náhoďou ma hodili do vody tesne vedľa nej. Ale bolo to neskoro v noci. Nikto nebol nablízku a ani on by tam nebol, keby sa nevrátil na loď po nejaký kus mapy, ktorý si zabudol vziať. Vlastne by sa neobťažoval vyloviť mŕtvolu, ale počul ktoréhosi z tých darebákov, ako sa kumpánov pýta, či
I
 sú si istí, že som mŕtvy. A tak sa ponoril, aby sa sám presvedčil. Prebral som sa mokrý ako myš. Ležal som v prístave, kde ma nechal."
„Tak ako potom viete...?"
„Dovoľte, aby som to dokončil. Nebol schopný niesť ma ďalej. Je vysoký, ale ja som mu bol predsa len ťažký. Šiel si privolať na pomoc jedného zo svojich mužov, toho Orientálca, ktorého ste dnes videli. Potom ma vzal do svojho domu a kuríroval
ma. A som tu."
„To od vás chce veľmi jednoduchú protislužbu," poznamenala Georgina s úsmevom. „Keby o to požiadal, zaplatila by som mu aj majetok za to, že vám zachránil život."
James nežne pozrel na manželku, čo sa Gabrielle zdalo dosť zvláštne, keďže pôsobil tak hrozivo. „To preto, že ma máte rada, George, takže som čertovsky rád, že o to nežiadal."
51

Kapitola 9
keď georgína zverila nečakanú návštevníčku do rúk gazdinej, aby jej ukázala izbu, rýchlo odtiahla manžela do salóna, aby sa dozvedela, čo si naozaj myslí o tomto zvrate. Ale zabudla, že tam ešte vždy spí na pohovke Boyd. A že u nich nocovala Anthonyho dcéra Judy - vkradli sa s Jacqueline do salóna a hrali sa v kúte.
Boli ticho, nezobudili Boyda, toho dokonca nevyrušil ani rozruch v hale. Vtackal sa k nim ráno, krátko potom, čo ona aj James zišli na raňajky, pobozkal ju, vyobjímal a odkväcol na pohovku. Nezobudila ho, aby ho poslala do postele. Celú noc sa veselo zabával a bol na mol opitý.
Boyd bol o dva roky starší ako ona, ale bol to najmladší z bratov. Okrem toho to bol rodinný vtipkár. Za tie roky vyviedol zopár žartíkov - niektoré boli vtipné, iné trápne a niektoré priam nebezpečné, hoci jej bratia si to nemysleli. Ale na sekundu jej zišlo na um, či aj Gabrielle Brooksová nie je jeden z jeho žartíkov, ktoré nemohol zastaviť, lebo spal. Nie, rýchlo pochopila, že tú mladú ženu k nim neposlal on. Mal rád žarty, ale nebol taký hlúpy, aby až tak podráždil jej manžela.
Zato Boyd bol teraz horúca hlava rodiny. Kedysi patril ten prívlastok jeho bratovi Warrenovi, no iba kým sa neoženil s Amy Maloryovou. Teraz bol však v manželstve taký šťastný, že ho nič nevyviedlo z miery.
Georgína sa zvrtla, že nájde inú miestnosť na rozhovor, ale James sa jej postavil do cesty a vyhlásil: „Teraz sa už môžete uvoľniť, George. Zahrali ste to dobre, no obaja vieme, ako veľmi ste sa tešili na ten výlet do Connecticutu."

„Áno, a ešte vždy sa teším. Ale pokojne môžeme ísť na budúci rok."

„Tento rok to bolo vhodné, aj keď ste sa rozhodli znenazdajky len preto, lebo vás mohol vziať brat. Na budúci rok sem možno nepríde."
„To je pravda, takže sa budem musieť postarať, aby na budúci rok bola v prístave moja loď Afrodita a aby nás vzala. Budem mať dosť času, aby som sa o to postarala. A vám sa to tak určite buďe väčšmi páčiť, lebo jej buďete môcť veliť."
„Presne tak," súhlasil.
„Nemyslíte, že by som mala zobudiť Boyda?" Objala manžela okolo pása, čím dala najavo, že sa nemieni venovať bratovi.
„Nechajte ho tak. Ešte sa nestihol vyspať z tých hektolitrov alkoholu, čo včera ďo seba nalial. Aj tak je ďobrý akurát na to, aby som si na ňom cvičil úďery."
Až teraz si uveďomila, že mať Boyďa v dome, keď je James vážne nahnevaný, to je ako seďieť na sude s pušným prachom. j A bolo to iba v Jamesových rukách, lebo Boyd bol priveľmi impulzívny a bez rozmyslenia rozďával údery.
Ostro pozrela na manžela. „To nebolo vôbec smiešne. Musíte potlačiť hnev."
Bol to príkaz, aj keď si nemohla byť istá, či ho poslúchne, ale aspoň mu naznačila, že všetko má svoje meďze.
„Stále sa priveľmi strachujete, George," poznamenal lakonicky.
„Možno inokeďy by ste mali pravďu, ale veľmi dobre viete..."
„Hovorte tichšie, aby vás dievčatká nepočuli."
Iba prevrátila oči. „Keď si tie ďve šuškajú, zvyšok sveta pre ne neexistuje."
James uprel pohľaď na ďve ďievčatká seďiace so skríženými nohami na ďruhej strane miestnosti. Plecia sa im ďotýkali a plavá hlava sa nakláňala k červenej so zlatými pramienkami. Jack s úsmevom čosi šepkala sesternici. Judy prikývla, potom sa ticho zasmiala a rýchlo si zakryla ústa rukou, aby stlmila smiech. Obe sa okamžite obrátili k Jamesovi a trochu sa začervenali, akoby sa báli, že ich počul, čo bolo nemožné, lebo tie dve nikto nikďy nepočul. Šuškanie premenili doslova na umenie.
„To je pravda,"  pripustil James  a Georgíne  sa takmer
53

uškrnula. Manžel ju pevne stisol, potom stisk uvoľnil a dodal: „A možno by ste mohli presvedčiť niektorého zo svojich bratov, aby sa zdržal trochu dlhšie. Alebo to urobím ja."
Zažmurkala. „Vy? Prečo? Zvyčajne ich vyháňate z domu."
„Lebo viem, že budete chcieť sprievodcu na večierky, ktoré čoskoro budete musieť absolvovať, a ja na ne chodiť nemienim."
Zasmiala sa. „Ach tak, dlžný ste vy, ale splácať budem ja."
„Isto uznáte, že toto je vaša parketa, nie moja. Myslíte, že som si nevšimol, ako sa vám zaleskli oči, keď ste povedali, že to bude zábavné?"
„Tuším sa chcete hádať." Uškrnula sa naňho. „Súhlasím. A keďže ste o tejto príhode nikdy nehovorili, predpokladám, že k nej prišlo počas vašich divých dní na mori...?"
„Neboli až také divé, George."
„Vzhľadom na povolanie, ktoré ste si vybrali, určite boli," namietla. „Tomu naozaj nerozumiem. Odkiaľ ten človek vedel, kde vás má hľadať, keď ste sa stretli v Karibiku? Vtedy ste predsa nepoužívali svoje pravé meno, alebo áno?"
„Pravdaže nie. Vtedy som sa volal iba Hawke. Ale očividne som sa preriekol, keď som bol pod vplyvom liekov, a hovoril som aj o svojej rodine. Zistil, kto som, a nakoniec mi sám vyrozprával svoj životný príbeh. Dokonca sme sa spriatelili."
„Tak kto je to? Angličan? Preto sem poslal svoju dcéru, aby sme ju tu uviedli do spoločnosti?"
„Skutočne to musíte vedieť?"
Zamračila sa. „Ak ju chcem uviesť do spoločnosti a nájsť jej manžela, naozaj potrebujem poznať jej minulosť. Veď viete, ako si vy aristokrati potrpíte na modrú krv," dodala znechutene.
„Mňa s nimi nehádžte do jedného vreca len preto, že vy Američania nemáte radi aristokratov. Vy ste sa za jedného z nich vydali, ja som nevyženil modrú krv. Mňa z toho vynechajte."
Zasmiala sa a zľahka ho štuchla do hrude. „Odpovedzte mi na otázku."
54

„Nebude sa vám to páčiť. Vlastne mi možno znova zabuch-ete dvere pred nosom."
„No tak, nemôže to byť až také zlé."
„To závisí od uhla pohľadu, moja drahá. Je to dcéra piráta, len-: takého, ktorý sa naňho nehral ako ja, ale skutočne sa tým živil."
„Kto je dcéra piráta?" spýtal sa Drew, ktorý práve vkročil do lona.
Kapitola 10
UŽ MAM ÍSŤ NA VEČIEROK? ČUDOVALA SA V DUCHU GABRIELLE. Ešte sa ani nestihla uvolniť po príchode do domu Maloryovcov. Počas rozhovoru s Jamesom a Georgínou ju nervozita možno trochu prešla, ale nie úplne. A už ďnes má ísť na večierok?
Keď ju zavieďli ďo jej izby na poschodí, celý čas sa len nepokojne prechádzala, až kým o pár hodín neprišla Margery. Ráno totiž nemohli nájsť dosť veľký koč pre všetkých, a tak sa gazdi-ná rozhodla zostať v hostinci a prísť neskôr s batožinou a Slečnou Carlou.
Ohr aj Richard už teraz Gabrielle chýbali. Neplánovali s ňou zostať v dome, len sa chceli ubezpečiť, že ju srdečne privítali. Ale Malory dal jasne najavo, že oni nie sú vítaní. Priatelia ju celkom neopustili, len odišli z tých končín. Pôvodne plánovali počkať v Anglicku, kým nepríde Nathan, keďže bolo pravdepodobné, že kým by prišli do Karibiku, on by sa už vydal na cestu, a tak si prenajali byt neďaleko prístavu, kde mohli striehnuť na príchod Zájdeného drahokamu. Gabrielle usúdila, že otec im jednoducho prikázal, aby zostali tam a dozreli na ňu.
Jej otec sa staral o podobné záležitosti, a ani jej to neoznámil, no zvyčajne na to prišla. Jeho ochranárske sklony ju prekvapili, dokonca sa ďozveďela, že po celé roky si dal posielať správy o tom, aké pokroky robí počas ďospievania a čomu sa
55

venuje. Nathan vraj podplatil záhradníka jej matky. Nečudo, že ten starec sa jej vždy podrobne vypytoval, čo sa chystá robiť.
Keď sa jej s tým Nathan priznal, uvedomila si, že musel byť informovaný aj o matkinom pomere s Albertom. Nepovedal to a ona sa o tom nezmienila, ale celé mesiace z toho mala zlý pocit a zdalo sa jej, že otec naučil papagája posmešné poznámky na Carlin účet až potom, keď sa dozvedel o jej nevere.
Margery prišla v sprievoďe Georginy Maloryovej - tá Ga-brielle oznámila, že v ten večer sa zúčastnia na soirée, ktoré usporiaďa jej neter. „Nemienila som tam ísť," priznala sa. „Keď je Regina v Londýne, vždy usporadúva toľko večierkov, že mi stačí navštíviť zopár. Ale zhodou okolností prišli do mesta aj moji dvaja bratia Drew a Boyd a môžu nás sprevádzať. A tak mi zišlo na um, že je to výborná príležitosť trochu sa ostrieľať. Preto sa tam vyberieme."
Gabrielle by sa radšej tak skoro „neostrieľala", ale nechcela byť nespôsobná a nepovedala to. Mala niekoľko ďokonalých výhovoriek, ako to odmietnuť, no nepoužila ich. Už tejto milej dáme narobila dosť nepríjemností tým, že vôbec prišla a Georgina musela zrušiť svoje plány. Nemienila jej ich znova prekaziť.
„Vaši bratia nežijú v Londýne?" spýtala sa.
„V Londýne? Preboha, nie, dokonca ani v Anglicku. Vlastne aj keď naším ďomovom je Connecticut, dalo by sa povedať, že všetci piati bratia žijú na mori. Moja rodina vlastní prepravnú spoločnosť Skylark Shippingz kažďý brat velí vlastnej loďi."
Námorníci, pomyslela si Gabrielle trochu pobavene. Nezbaví sa ich ani v Anglicku. Ale títo ďvaja Georginini príbuzní sú tu iba na návšteve. A možno sa jej buďú páčiť. Nikďy sa za námorníka nevyďá, hoci má s nimi veľa spoločné.
„Pokiaľ iďe o ten ďnešný večierok," ďoďala Gabrielle. „Mám jedny šaty, ktoré by mohli byť dobré, ale zajtra musím zájsť za krajčírkou. Mám so sebou dosť peňazí, aby som si dala ušiť garderóbu na celú sezónu, takže by som sa mala do toho pustiť..."
„Súhlasím. A nemusíte čakať do zajtra. Ešte dnes zavolám svoju krajčírku. Robí zázraky na počkanie."
56

. „To by bolo skvelé," potešila sa Gabrielle. „Len by som mala vedieť, koľko plesových šiat si mám objednať. Viete to odhadnúť?"
„Aspoň pätoro-šestoro."
Gabrielle zažmurkala a vyhŕkla: „Tak veľa? Aj keď je už sezóna v plnom prúde?"
„Veru áno," prikývla Georgina a prevrátila oči. „Dámy, ktoré usporadúvajú tieto večierky, medzi sebou súťažia. Ak niektorá zistí, že druhá usporiadala bál, okamžite usporiada ďalší a usiluje 1 sa, aby ten jej bol najlepší. Podľa mňa je to hlúposť, ale preto sme doslova zaplavení pozvánkami ešte aj na konci leta. Mimochodom, prečo ste čakali tak dlho, kým ste prišli ďo Lonďýna? Do konca sezóny zostáva už len pár týždňov. Uvedomujete si, že tí najlepší slobodní muži sú možno už zaďaní?" Gabrielle prikývla a ďoďala: „Prekvapilo by ma, keby bol ešte výber. Nerozhodla som sa dobrovoľne, to môj otec si zrazu uvedomil, že som si to už dávno mala oďbaviť, a preto ma sem narýchlo vyslal."
Georgina sa usmiala. „Mali ste si to oďbaviť? To je ďosť svojrázny pohľaď na vec."
Gabrielle sa uškrnula. „Pravďupoveďiac, nebol to môj ná-paď. Raďšej by som si bola našla manžela na ostrovoch. Ale keď som už tu, celkom ma tá preďstava vzrušuje. Len dúfam, že ak si raz nájdem manžela, podarí sa mi ho presvedčiť, aby ma z času na čas vzal ďo Karibiku. Viem, že otec mi buďe nesmierne chýbať, ak ho uviďím tak zrieďka ako preďtým."
„Preďtým?"
„V čase ďospievania som nežila s ním, ale tu s mojou mamou. Otec pracuje na ostrovoch. Len zrieďka nás navštevoval."
„Ach, preto máte také vyberané spôsoby. Takže v skutočnosti ste vyrástli v Anglicku?"
„Áno, neďaleko Brightonu. Mama by sa bola postarala, aby ma uvieďli ďo spoločnosti. Poznala správnych ľuďí. Ale keď som mala seďemnásť, zomrela, a oďvteďy som žila s otcom. Nevysvetlil to v liste?"
„Nie, vôbec sa nezmienil o vašej minulosti."
57

„Bože dobrý, vy ste ma prijali do domu bez akéhokoľvek odporúčania? Ste naozaj veľmi milá, lady Maloryová."
Georgína sa zasmiala. „Nie, som Američanka. U nás doma nepripisujeme titulom velkú dôležitosť, tak radšej nepoužívajte titul, ktorý som získala výdajom, prosím. Keby som sa ho mohla zbaviť bez toho, aby som sa zbavila manžela, určite by som to urobila."
Gabrielle to neprekvapilo. V Karibiku sa stretla s mnohými Američanmi a vedela, že si nepotrpia na zásluhy svojich predkov, hrdia sa iba vlastnými. Zato v Anglicku ľudia brali pôvod oveľa vážnejšie, teda aspoň šľachta, a to najmä vtedy, keď sa šľachtic rozhodol uzavrieť manželstvo.
Prv ako sa Gabrielle zmohla na slovo, Margery zdvihla pohľad od batožiny a poznamenala: „Aj ona má v rodokmeni niekoľko grófov."
Gabrielle sa začervenala a rýchlo vysvetlila: „Ale pár generácií dozadu, takže nemám titul ani po ňom netúžim."
„No keby na to prišlo, neodmietli by ste ho?"
„Nie, pravdaže nie."
Georgína sa usmiala. „Spýtala som sa len preto, lebo ja by som odmietla."
„Ak neurobili ste to."
„Len preto, lebo som už bola vydatá, keď som zistila, že James má titul!"
Gabrielle nevedela, či má Georgínu poľutovať alebo jej blahoželať, ale Slečna Čaria ju zachránila, lebo keď Margery zdvihla klietku z truhlice a chystala sa ju otvoriť, zaškriekala: „Prepusť ma, prepusť ma!"
Georgina zhíkla: „Skutočne je to to, čo si myslím?"
Gabrielle sa rozhodla oďkryť klietku, aby sa laďy mohla presvedčiť na vlastné oči. Bolo lepšie ju upozorniť vopred, lebo papagáj vedel byť dosť hlučný a nechcela, aby k nej niekto vtrhol s otázkou, čo je to za krik. Ale na papagájoch bolo najzvláštnejšie to, že ženy nemohli odolať, aby sa s nimi dali do reči, a to platilo aj o Georgíne Maloryovej. Podišla ku klietke, aby si obzrela Slečnu Carlu, a okamžite ju pozdravila.
58

„Hlúpy vták," odpovedal papagáj.
Gabrielle očervenela ako pivónia, ale Georgina sa rozosmiala a zvolala: „To je úžasné. Vie povedať aj niečo iné?"
„Až priveľa," zamrmlala Gabrielle. „Patrila môjmu otcovi, 10 keď som si ju obľúbila, daroval mi ju, lenže medzitým ju na-ičií zopár mrzkých slov, ktoré sa hanbím aj povedať."
Georgina nadvihla obočie. „Sú priveľmi vulgárne pre mladé iši?"
„Dá sa povedať."
Lady si vzdychla. „Škoda. Už som vám chcela navrhnúť, aby ste ju niekedy priniesli dolu - mohla by baviť celú rodinu, ale moja najstaršia dcéra má iba sedem rokov a všetko nasáva ako špongia. Od mužov v tejto roďine už tak či tak počuje viac ako [dosť."
„Pousilujem sa, aby veľmi nekričala."
Georgina sa usmiala. ,>A ja sa pokúsim presvedčiť Jack, aby nechodila na prieskumy."
„Jack?"
„Moju dcéru Jacqueline."
„Chápem."
„Nie, nechápete. Nikto nechápe sklon môjho manžela dávať ženám, ktoré má ráď, nezvyčajné prezývky."
„Nie sú vôbec nezvyčajné, George," poznamenal James oď otvorených ďverí. „Tie mená by len nikomu inému nenapaďli. A teraz už poďte, nech sa ďievča môže udomácniť. Iste si bude chcieť trochu oddýchnuť, kým ju dnes odvlečiete na večierok k Regan."
„K Regan?"
„To je ďalšia z jeho prezývok, tentoraz pre jeho najmilšiu neter Reginu," vysvetľovala Georgíne a potom zamračene dodala: „Potrebujete si oddýchnuť?"
„Nie, vôbec nie."
„Dobre. Tak potom o hoďinu príde krajčírka. Hneď teraz po ňu pošlem."
59

Kapitola 11
gabrielle zišla dolu v určenom čase. svetlomodré tylo-vé šaty jej dokonale ladili s očami, no boli priveľmi ľahké na anglický večer. Žiaľ, mala so sebou iba hrubý cestovný kabát, ktorý sa na večierok nehodil.
Krajčírka je však ubezpečila, že zajtra jej prinesú prvé šaty a ďalšie dodajú v priebehu týždňa, a tento jeden večer nejako vydrží. Vlasy mala pekne upravené. Našťastie si ich vedela dômyselne učesať sama, lebo Margery nebola jej komorná, iba dočasne plnila tú funkciu.
Ukázalo sa, že je dolu prvá, a tak zašla do salóna, aby tam vyčkala na Maloryovcov. Myslela si, že je sama, no zrazu si všimla, že spoza pohovky vykukujú dve hlavičky. Jedna zlatovlasá a druhá takisto zlatá, iba sfarbená trochu dočervena. V živote nevidela krajšie deti.
„Ja som Jack," predstavilo sa jej zlatovlasé dievčatko. „A toto je moja sesternica Judy. Vy ste asi tá pirátova dcéra."
Gabrielle nevedela, či sa má hanbiť alebo smiať nad úprimnosťou dievčatka. Bože dobrý, vari celý dom vie, čím je jej otec?
„Vyzerá to tak," odvetila.
„Aj vy ste pirátka?" spýtalo sa druhé dievčatko.
Potlačila smiech. „Nie, ale pomáhala som pri hľadaní pokladu."
„Fíha, to znie zábavne!" zvolali obe dievčatká odrazu.
Gabrielle sa usmiala. „Veru, bolo to zábavné."
„A určite vám o tom všetko porozpráva, ale nie dnes," ozval sa odo dverí James Malory. „Pohyb, mládež, večera čaká."
Dievčatká namietali, ale vypochodovali z miestnosti. Gabrielle bola pred Maloryho príchodom uvoľnená, ale teraz sa jej zmocnilo napätie. Ktovie, či jej to pri ňom niekedy prejde.
60

l „George príde o chvíľu," oznámil jej James nonšalantne. „Prehovára svojich bratov, aby vás dnes večer sprevádzali."
To znamenalo, že on nepôjde. Okamžite jej odľahlo. „Takže my nejdete?"
| „Prepánajána, nie. Zbožňujem svoju neter a nedal by som si •jsť jej večeru, lenže toto bude čosi celkom iné. Musím sa pri-! znať, že takéto akcie neznášam, takže sa budem vyhýbať väčši-|e večierkov, ktoré s vami moja žena absolvuje." „To znamená, že garde vám budem... robiť..." Hlboký muž-hlas nedohovoril. Muž, ktorý stratil reč, stál vedľa Malory-a neveriacky na ňu vyvaľoval oči. Ona sa pravdepodobne rila podobne. Preboha živého! On? Ten plavovlasý obor [ prístavnej hrádze, ku ktorému bola taká hrubá? Keď si spomenula, ako sa v ten deň správala, zrumenela ako pivónia. Do-sa, vedela, že sa bude hanbiť, ak sa s ním ešte niekedy stret-e, a teraz je tu, v dome, v ktorom bude bývať niekoľko najbližších týždňov. Skoro sa pod zem prepadla od hanby.
„Zdá sa, že vy dvaja ste sa už stretli," nadhodil James sucho a pozeral z jedného na druhého. „Alebo som svedkom lásky na ý pohľad?"
Drew sa spamätal prvý a odfrkol si. „Lásky? Ani náhodou, en som včera slečnu zachránil pred nepríjemným pádom, keď :>la taká nemotorná, že sa potkla o moju nohu." Našťastie pri tej poznámke Gabrielle celkom zmizol rume-lec z líc. Zrejme pre rastúcu zlosť.
„Nemotorná?" oďsekla. „Nebola to moja vina. Ten voz ma oner zrazil. Ale vy ste sa pri tej takzvanej záchrane správali
surovec."
„Surovec?" zvolal James so záujmom. „To ma ani neprekvapuje. Koniec koncov, je Američan."
„Nezačínajte s tým znova, Malory," takmer zahundral Drew. „Teraz na to nie je najvhodnejší čas."
„Drahý chlapče, kedykoľvek je vhodný čas na to, aby som povedal, aký ste barbar..."
„James Malory, neopovážte sa!" Manželka ho prerušila a pre-
61

tlačila sa pomedzi mužov. „Bože dobrý, vás dvoch naozaj nemôžem nechať päť minút samých v jednej miestnosti?"
„Pravdaže môžete, moja milá," odvetil James. „Ešte vždy predsa stojí na nohách, nie?"
Plavovlasý obor a Georgína len pobúrené zahundrali. Ga-brielle nevedela, čo si má myslieť o tejto slovnej výmene a hrozbe Jamesa Maloryho. Zdalo sa jej to vážne, a pritom sa ani jeden z nich vážne netváril.
Georgina sa dokonca naklonila k Jamesovi a povedala: „Pravdepodobne prídeme neskoro, tak na mňa nečakajte." „Počkám."
Zmyselne ju objal okolo pása a privinul si ju bližšie. Krásny obor prevrátil oči. Georgina sa len uškrnula a odtisla sa od manžela.
„Tak poďte, Gabby," vzala ju pod pazuchu. „Už sa neviem dočkať, kedy vás predstavím Regine, Viete, je to nenapraviteľná dohadzovačka. Nepochybujem, že zakrátko vám nájde manžela." Potom sa ešte obzrela na svojho manžela a varovala ho: „Takmer som zabudla. Boyd sa ospravedlnil, že s nami nemôže ísť, tak sa mu pokúste vyhýbať. Vraj jeho cesta trvala dlhšie, ako predpokladal, a nebude schopný ísť do spoločnosti, ak sa predtým aspoň tri noci po sebe neopije."
„To sú nápady!" vyhlásil James aj obor takmer naraz. „Presne to som povedala aj ja, ale po včerajšej opici mu ešte vždy trešťala hlava, tak som naňho nenaliehala."
„Iba preto, že si už na to uhovorila mňa," posťažoval sa obor, ale celkom bezstarostným tónom.
Gabrielle si uvedomila, že to musí byť Georginin brat Drew, ktorého predtým spomínala. A zdalo sa jej, akoby ho veľmi netešilo, že ich dnes musí sprevádzať. Len si narýchlo nenašiel vhodnú výhovorku ako jeho brat Boyd. Mala by preto výčitky svedomia, ale ešte vždy sa spamätávala z jeho urážlivých slov.
Georgina ich rýchlo vyviedla von. Cesta na Park Lane trvala krátko, v koči sa ani nestihli poriadne porozprávať. A to bolo šťastie, Gabrielle prežívala krušné chvíľky. Veď muž, ktorý ju
62

ŕ
rístave tak priťahoval, že zo seba urobila úplnú hlupaňu, nieže teraz sedí vedľa nej, ale býva v tom istom dome ako ona a v ďalších týždňoch sa s ním pravdepodobne bude stretávať dosť často.
Rozmýšľala, či by mu nemala nejako vynahradiť svoje hrubé správanie. Ale nemohla predsa povedať, prečo sa tak zachovala, lebo by sa musela priznať, ako veľmi ju priťahuje. No možno l nájde prijateľnejšie vysvetlenie.
Spomenula si na jeho šarmantný úsmev aj na to, ako ju oča-il. Správal sa k nej hrubo až potom, keď sa ona zachovala čud-e. Preto sa ešte vždy tvári kyslo? Alebo skutočne mal výhrady
3ti tomu, aby sprevádzal ju a svoju sestru?
n čo vstúpili do veľkého domu, ktorý patril Nicholasovi a Regine Edenovcom, Georgina sa ospravedlnila, že ide pohľadať Reginu, takže Gabrielle zostala na chvíľu sama s obrom. Zaviedol ju do preplneného salóna a pozdravil nejakého svojho známeho, ale nevzdialil sa od nej.
No vôbec jej nevenoval pozornosť, takže sa jej napokon podarilo trochu uvoľniť. A potom sa jej sčista-jasna spýtal: „Skutočne ste si sem prišli uloviť manžela, slečna pirátka?"
Zatajila dych. Takže aj on už vedel, čím sa živí jej otec? Chcel ju tým slovom iba uraziť - alebo skutočne veril, že je pirátka?
Ako námorník musí vedieť, že v radoch pirátov sú aj ženy, a určite o nich počul. Pierre dokonca teraz žil s takou ženou. Volali ju Ryšaňa a vedela sa biť ako ktorýkoľvek muž, dokonca sa povrávalo, že je ešte zákernejšia. A to sa mu pravdepodobne na nej páčilo, keď bol sám taký zlý.
Gabrielle sa zachvela pri spomienke na toho kapitána. Kým žila v Karibiku, ani na chvíľu sa ho neprestala báť, dokonca ani keď sa dopočula, že žije s Ryšaňou. Ale bola si istá, že v Anglicku ho nestretne. Britské ostrovy delí od jeho bežných trás celý oceán.
„Je vám chladno?" zaujímal sa Drew. „Alebo y skutočnosti vôbec nechcete manžela?"
Všimol si, že sa zachvela. Prečo to dal do súvislosti s hľada-
63

ním manžela? A prečo jeho slová zneli, akoby v to dúfal? Jeho otázka bola priveľmi osobná, aby na ňu odpovedala, najmä po tom, čo ju tak znevažujúco oslovil „slečna pirátka".
„Pozrite, pán kapitán..."
„Som Drew," skočil jej do reči. „Drew Anderson."
„Viem," odvetila. „Dnes som sa s vašou sestrou dlho zhovárala."
„Skutočne? Prekvapuje ma, že je ochotná vám pomôcť. Vlastne ma ohromuje, že sa znížila k tomu, aby sa s pirátkou vôbec rozprávala. Odvolávam, už sa s pirátmi rozprávala aj predtým."
Najprv ju urazil, takže v nej vzkypela žič, ale potom rozpálil jej zvedavosť pikantnou poznámkou. Ale pochybovala, že jej o tom povie viac, aj keby sa ho rovno spýtala.
No predsa len to skúsila. „Prečo to urobila?"
„Celkom neúmyselne. Netušila, že hovorí s pirátom. Vlastne ak chcem byť spravodlivý, mal by som povedať - s bývalým pirátom."
„Zrejme svojím manželom, však? Ako to, že sa vydala za takého surovca?"
Oľutovala tú otázku ešte predtým, ako sa zamračil, čím jej naznačil, že prekročila medze. Bolo prirodzené, že bola zvedavá na ľudí, u ktorých bude bývať, a keďže medzi nich patril aj on, mala by si dávať pozor na ústa. A nemala by sa znevažujúco vyjadrovať o jeho švagrovi, na ktorého sa obrátila so žiadosťou o pomoc. To bolo od nej hrubé.
Prv ako sa stihla ospravedlniť, prekvapil ju otázkou: „Skutočne si myslíte, že je surovec? Ja aj moji bratia sme si to vždy mysleli, ale osobne by som rád vedel, ako iná žena vníma Jame-sa Maloryho."
„Ako surovca. Ale predpokladám, že vaša sestra ho tak nevníma."
„Nie, ona ho zbožňuje," odvetil. „Neuveriteľné, však?"
V jeho slovách znelo pobavenie a Gabrielle nevedela, či sa baví na jej účet, alebo ho len teší, že majú rovnaký názor. Roz-

hodla sa, že po tom nebude pátrať, a odvrátila od neho pohľad, l Ten muž bol priveľmi príťažlivý, aby naňho dokázala hľadieť ľa-< hostajne.
„Vlastne," ozvala sa po chvíli, „ak sa človek zbaví pocitu, že ten muž netúži po ničom inom, len ho poriadne zmlátiť, mu-[ sím priznať, že je príťažlivý."
„To by som skutočne netvrdil."
„Čo by si netvrdil?" spýtala sa Georgína. Práve sa k nim vrátila aj s neterou.
Gabrielle očervenela. Vzhľadom na to, ako nepríjemne sa k nej ten muž správal, jej teraz isto všetko rovno vyklopí. Výborná príležitosť, ako ju zahanbiť! A zdalo sa, že je rozhodnutý to urobiť. Nakoniec sa s ňou pustil do rozhovoru, ale ona nesmie zabúdať, ako sa ten rozhovor začal.
No Drew ju znova prekvapil, keď len bezstarostne prehodil: „Dáma si myslí, že ten surovec, za ktorého si sa vydala, je príťažlivý."
„Ani sa nečudujem," odvetila Georgína. „Nepoznám ženu, ktorej by sa James nepáčil. Ale slovo surovec by si mohol konečne vypustiť zo slovníka."
„Nevypustím, kým on mi neprestane nadávať do barbarov," vyhlásil Drew s úsmevom.
Žena vedľa Georgíny sa usmiala. „Som rada, že tu nie je Nick a nepočuje vás."
Regina Eďenová vyzerala očarujúco. Mala čierne vlasy a ne-všeďné kobaltovomodré oči, trošičku šikmé, takže pôsobili exoticky. Jej úsmev vyznieval veľmi srdečne.
Georgina vysvetlila Gabrielle: „Časom zistíte, že Reginin manžel nemá veľmi v láske môjho muža. Kedysi sa chceli navzájom pozabíjať."
Georgina to vyhlásila tak pobavene, že Gabrielle nevzala jej poznámku vážne. Ale Regina doďala: „A zopár ráz sa im to takmer podarilo, no teraz - v porovnaní s tými časmi - vychádzajú spolu výborne."
„Nepovedala by som, že práve výborne," uškrnula sa Geor-
65

gina. Ale pripúšťam, že sa jednoducho nevedia zbaviť zlozvykov. Ešte vždy sa občas slovne pochytia. A moji bratia sú rovnakí," dodala a nesúhlasne pozrela na Drewa.
Vôbec ho to neuviedlo do rozpakov, dokonca sa bezočivo usmial. „Uvedomujem si, kedy stojím proti presile. Je načase, aby som sa šiel trochu potúžiť, kým sa dámy zoznámia."
Odišiel, ale hľadela za ním iba jedna z nich. Gabrielle sa prichytila, že od neho nevie odtrhnúť pohľad, a v duchu zastona-la. Bude mať problém nevyvaľovať stále oči na toho muža, keď bude nablízku. Urazil ju a mala by ho za každú cenu ignorovať, no jednoducho to nedokázala. Tak silno ju priťahoval, že dokonca aj keď podnietil v nej hnev, zapôsobil to na ňu tak, že sa nevedela ovládať.
Bude musieť vymyslieť spôsob, ako sa vyrovnať s jeho blízkosťou! Ten muž nie je iba námorník, ktorý by sa pri troche úsilia mohol vzdať mora. Bol kapitán vlastnej lode a jeho rodine patrila prepravná spoločnosť! Nemohla sa zoznámiť s nevhodnejším mužom.
Kapitola 12
„zmeškali sme ju?"
„Ešte nezišla dolu?"
Drew odložil vidličku a usmial sa na dve dievčatká, ktoré práve vbehli do ranného salóna. Očividne boli krajne vzrušené. A nemusel sa pýtať, o kom hovoria. Práve myslel na tú istú ženu a kládol si rovnaké otázky.
A tak neteri povedal: „Ak myslíte tú pirátku, pravdepodobne je ešte v posteli. Včera sme sa vrátili z večierka u tety Reginy dosť neskoro."
„Zabávala sa tam?" spýtala sa Judith.
„Tuším áno," odvetil a usiloval sa, aby to znelo neutrálne,
66

xi to pomyslenie ho dráždilo. „Všetci slobodní mládenci sa
. ňu doslova vrhli."
„Hovorila, že nie je pirátka," opravila ho Jacqueline, podišla Užšie a ukradla mu z taniera párok.
„Zato je lovkyňa pokladov!" oznámila Judith.
„A papa hovoril, že nám o tom porozpráva," dodala Jacque-ic.
Uprene sa zahľadel na neter, ale ona sa len bezočivo usmia-
a rýchlo dojedla párok. Jack bola nesmierne pôvabná, vô-ibec nie samá ruka, samá noha, a priveľmi krásna na svoj vek. Drew si bol istý, že keď trochu podrastie, bude nenapraviteľ-ie rozmaznaná.
„Taký pokročilý čas, a vy ďve ste ešte nejedli?" spýtal sa.
„Jedli, ale dávno," odvetila Jacqueline.
„Len sme sa chceli presvedčiť, či sme tú paniu ešte nezmeškali," vysvetlila Judith. „Dnes idem domov a bola by som veľmi sklamaná, keby som sa nedozvedela, aké je to - pátrať po pokladoch."
„Ak ju uvidím, vy čertice, okamžite ju za vami pošlem."
Vzali ho za slovo a vybehli von rovnako náhlivo, ako vbehli dnu. Keď v miestnosti znova zavládlo ticho, myšlienky sa mu vrátili k sestrinej návštevníčke.
Jej príchod načisto zmenil Georginine plány, a preto aj on
| musel zmeniť program. Keďže sestra a jej roďina ho nebudú
sprevádzať na ceste do Connecticutu, mohol by sa riadiť podľa
[ svojho pôvoďného plánu a stráviť týždeň-dva u svojej sestry.
Lenže teraz si nebol istý, či má zostať. Georgínu môže navštíviť
aj inokedy. Necítil sa tu dobre, keď bola v dome návštevníčka,
ktorá ho priťahovala, najmä keď preňho vôbec nepricháďzala
do úvahy ako vhoďná manželka.
Piráti! Nikdy sa s nijakým pirátom nestretol, zato jeho brat Boyd áno. Piráti mu na mori ulúpili všetok náklad. To isté sa stalo aj jeho bratovi Thomasovi - loď, na ktorej sa plavil, zostala po boji s pirátmi taká poškoďená, že sa len-len doplavil do prístavu. Thomas z toho nebol veľmi nešťastný, no jemu nikdy
67

nič nepokazilo dobrú náladu. Bol zo šiestich Andersonovcov najtrpezlivejší.
Iróniou osudu práve James Malory bojoval na mori s jeho bratmi a vyhral! Teraz sa nad tým všetci smiali, ale vtedy veru nie. V tých časoch si hovoril pirát-džentlmen.
Desať rokov sa James zabával na mori a bez váhania prepadával lode, ktoré ho lákali, dokonca aj anglické. Bola to preňho akási hra, skúška schopností, a podľa Georgíny pirátsky život bol doslova záchranou pre toho muža, ktorý bol taký zhýralý, že ho nedokázal vzrušiť ani súboj.
Drewa prekvapilo, že Gabrielle Brooksová si domyslela, že James bol pirát, s ktorým sa Georgina pred rokmi zhovárala bez toho, aby vedela, že je naozaj pirátom. Žeby sa piráti navzájom ľahšie spoznali? O tom pochyboval.
Keď mu James a Georgina vysvetlili, ako to s ich návštevníčkou vlastne je, James priznal, že Georginin otec nevedel, že aj on je pirát, lebo vtedy si hovoril jednoducho kapitán Hawke. V delíriu však odhalil svoju skutočnú totožnosť. Takže Gabrielle to myslela asi sarkasticky, keď nazvala Jamesa surovcom...
Nevďačná potvora. Ďalšie jej mínus! Ale najhoršie bolo, že si sem prišla hľadať manžela. Nebyť toho, možno by sa pokúsil s ňou zmieriť. Lenže on s ňou netúžil žiť v mieri, dočerta. Potreboval k nej cítiť nevraživosť, ktorá mu bude pripomínať, že je preňho nevhodná partia.
Niežeby si to musel pripomínať nasilu. Včera si už len pri pohľade na ňu vybavil, ako sa na ňu nahneval v prístave. A to bolo zvláštne. Zvyčajne sa nedal tak vykoľajiť a len mykol plecom. Bol až priveľmi bezstarostný. Dokonca bez problémov pretrpel aj hádky s bratom Warrenom, ktorý bol taký mrzút, že by vedel rozčúliť aj svätca. Jeho však nikdy nerozhádzal. Zato táto ženská ho načisto vyviedla z miery.
Vtom sa vo dverách zjavil Boyd a chcel sa oprieť o zárubňu, no takmer spadol. Drew bol hlboko zamyslený a nepočul, že sa otvorili dvere, ale jeho brat naozaj vchádzal. Bolo vidieť, že ponocoval.
•
68

Boyd mal vlasy rovnakej farby ako on - svetlohnedé s plavý-ai pramienkami -, ale jeho brat si ich neostrihal, odkedy pri-ili na pevnine, a súdiac podľa jeho vzhľadu, sa ani nečesal. íoyd mal hnedé oči svetlejšie ako on a teraz ich mal navyše íodliate krvou. Z piatich bratov iba Boyd a Thomas nezdedili limoriadnu výšku po otcovi. „Ty si ešte nezaľahol do postele?" čudoval sa Drew. „Spal som, len netuším kde," odvetil Boyd. „Preto si včera odo mňa odišiel, aby si zaľahol do mäkkej jostele?"
„Pokiaľ si spomínam, posteľ bola naozaj mäkká, ale ty si ur-[ cite trafil domov aj bezo mňa."
Drew sa uškrnul. „Áno, dokonca o celkom slušnom čase." Ale potom pokrútil hlavou. „Ty to vždy preháňaš, keď prídeš í do prístavu. Skutočne si mal takú dlhú cestu?"
„Nie, len som mal cestujúcu, po ktorej som dva týždne šia-ílene túžil."
Drew nadvihol obočie. „A nemohol si s tým na palube nič
p- „Bola vyďatá, mala dve deti a bola taká šťastná, že ide za ílanželom, že som jej nemohol odhaliť svoje city."
„A už si z toho vytriezvel?"
„Spýtaj sa ma, keď vytriezviem aj z alkoholu," odvetil Boyd a potom s úsmevom dodal: „Ale ako dopadol včerajší večer?"
„Spýtaj sa ma až potom, keď sa zoznámiš s pirátkou," odbil ho Boyd.
„Nie, ďakujem. Už som si pre našu sestru vymyslel celý zoznam výhovoriek. Nedám sa zatiahnuť do tých panenských záležitostí. Malory mu poučil, ako sa im vyhnúť. Okrem toho ty sa vieš nudiť oveľa lepšie ako ja."
Drew sa rozosmial. „Hovoríš to tak od srdca, braček. Ale jjbčo sa stavíš, že zmeníš názor - keď sa zoznámiš s pirátkou."
Boyď sa len uškrnul. „Tej ja na lep neskočím. Ak je naozaj taká krásna, hneď zajtra saďnem na loď."
„Ako chceš," pokrčil plecami Drew.
69

Boyd prižmúril oči. „Je krásna?"
„Záleží na tom?" odbil ho Drew povznesené. „Nezabúdaj, že tá ženská si sem prišla uloviť manžela. Alebo sa chystáš usadiť?"
Boyd sa nad tým zamyslel. „Na rozdiel od teba nemám milenku v každom prístave, tak by mi nebolo proti mysli, keby som sa mohol vracať domov k peknej žene. Ale keď sa raz usa-dím, určite si nevezmem ženskú, ktorej otec je pirát."
„Svätá pravda," súhlasil Drew. „Vzhľadom na to, že naša rodina vlastní prepravnú firmu, povedal by som, že Clinton by namietal, keby si chcel zatiahnuť do rodiny pirátku. Koniec koncov, nebolo by dobré, aby si si ho pohneval."
„Provokuješ...?" spýtal sa Boyd bojovným tónom.
Drew prevrátil oči. „Choď si ľahnúť. Ak si chceš na mne vybiť zlosť za to, že si trochu prebral, počkaj, kým nevytriezvieš."
„To nie je práve najlepší nápad," zahundral Boyd. „Potom budem ešte zlostnejší. Možno by som si hnev mohol vybiť na Malorym."
„Ach bože, prečo si nepovedal, že túžiš zomrieť?"
Kapitola 13
gabrielle sa obzerala po trblietavej plesovej sále. V je-den deň večierok, na druhý deň veľký bál. Keď jej Georgína povedala, že do konca sezóny zrejme nestrávia ani jeden večer doma, naozaj nežartovala. A Gabrielle to vyhovovalo. Chcela si urobiť zoznam možných manželov, a čím viac večierkov navštívi, tým viac slobodných mužov stihne stretnúť.
Dnes večer sa už zoznámila s dvoma pánmi a tretí sa zapísal do jej tanečného programu. Pri tanci sa s nimi bude môcť pozhovárať. Ale v tejto chvíli hľadela na muža na druhej strane tanečnej sály. Nedokázala ho vyhnať z mysle...
Na to, že Drew Anderson bol americký námorný kapitán,
70

čiernom fraku vyzeral mimoriadne pôsobivo. Prekvapilo ju, ko sem zapadne, celkom akoby patril medzi smotánku. V skutočnosti kým ho neprezradil prízvuk, nikto nezistil, že je Američan. Niežeby na tom prítomným ženám záležalo. Ten muž 30! priveľmi príťažlivý. Nejedna mladá i stará žena sa usilovala apútať jeho pozornosť.
Práve teraz sa zhováral s peknou dámou, s ktorou pred chvíľou dotancoval. Ju o tanec nepožiadal. Vlastne odkedy prišli na jál, ledva s ňou prehodil dve slová.
Pravda, jej tanečný program sa okamžite zaplnil, ale pred ! príchodom sem ju mohol požiadať, aby si preňho rezervovala jeden tanec. Koniec koncov, viezli sa v koči s Georginou. Príležitostí mal viac ako dosť. A bolo by to zdvorilé, aj keby s ňou v skutočnosti nechcel tancovať. Ale on si ju len nepríjemne premeral, keď zišla dolu schodmi, hoci vedela, že v nových šatách, ktoré jej doručili tesne predtým, vyzerá mimoriadne dobre.
Belasý satén bol vyšívaný trblietavými ružovými ružičkami, ktoré sa ťahali pozdĺžne so švíkmi. K šatám dostala aj črievice z toho istého materiálu a rovnaké stuhy do vlasov. Už počula, ako sa zopár ľudí vyjadrilo, že je senzáciou večera. Lenže - myslí si to aj Drew Anderson? Ak mala súdiť podľa jeho protivného pohľadu a podľa toho, čo si dnes vypočula, zrejme nie.
Ráno zišla dolu práve vo chvíli, keď Boyd Anderson hovoril bratovi: „Ty sa vieš nudiť oveľa lepšie ako ja." Teraz sa jej nezdalo, že by sa Drew nuďil. Ale tá poznámka sa týkala jej a toho, že ju musel sprevádzať. „Vzhľadom na to, že naša rodina vlastní prepravnú firmu, povedal by som, že Clinton by namietal, keby si chcel do rodiny zatiahnuť pirátku."
Očividne ňou obaja opovrhovali. To sa jej nedotklo - teda aspoň nie priveľmi. Ale rozzúrilo ju to. Nepoznali ju ani jej otca. Ako sa opovažujú takto ich odsudzovať?!
„Milenka v každom prístave." Teraz jej to už bolo jasné. Drew Anderson je sukničkár. A práve on ňou opovrhuje?
71

„Ak sa budete takto mračiť, odstrašíte každého slobodného mládenca," počula Drewa. „Dal by som penny, keby som vedel, na čo myslíte."
Zdvihla pohľad — a stál pri nej. A pritom sa naňho nepoze-rala iba chvíľu. Ako sa mu podarilo tak rýchlo prejsť cez sálu? Keby ho videla prichádzať, presunula by sa inde. Netúžila sa s ním rozprávať.
„Moje myšlienky stoja viac," vyhlásila odmietavým tónom a odvrátila pohľad.
„O koľko viac?" nedal sa odbiť.
„Viac, ako si môžete dovoliť."
„Smola. Dúfal som, že sa trochu pobavím, keď je tu taká nuda."
Ostro sa nadýchla a znova sa naňho zahľadela. „Myslíte, že moje myšlienky by vás pobavili? Podľa vás sú plné hlúpych..."
„To som nepovedal," skočil jej do reči.
„Ani ste nemuseli. Váš tón to jasne naznačoval," odvetila a potom tlmeným hlasom dodala: „Ale to sa dalo od takého surovca očakávať."
Očividne ju počul, lebo si vzdychol: „Podľa vás sú všetci muži surovci?"
„Nie, ale vy ste mi zovreli rameno tak mocne, že ste mi urobili modrinu."
Prižmúril oči a požiadal ju: „Ukážte mi tú modrinu."
Vôbec sa na svoje rameno nepozrela, či tam naozaj má sinku, a už mu to chcela aj povedať, ale on jej ho schytil a obrátil. Okamžite zmenil výraz. Pozrela dolu a aj ona uvidela tú modrinu. V živote sa tak netešila z potvorskej modriny ako teraz.
„Hovorila som vám," povedala s veľkým zadosťučinením.
„Áno, hovorili ste," odvetil ticho a skutočne sa zdalo, že má výčitky svedomia. Tváril sa doslova nešťastne. „Ospravedlňujem sa vám, Gabby. Rozhodne som nemal v úmysle vám ublížiť, chcel som vám len pomôcť. Mrzí ma, že sa vám tak ľahko tvoria modriny."
72

Posledná poznámka ju zarazila. Vôbec sa jej modriny netvo-ia ľahko, a v skutočnosti to jeho zovretie nebolo až také silné, aby zanechalo stopu...
Nadýchla sa. Spomenula si, že cestou do Maloryho domu koč vletel do veľkej jamy a ona tak prudko vrazila do steny, až vykríkla, a Ohr čosi poznamenal. Bolo jej jasné, že tak prišla
tej modrine.
Ale to mu nepovie. Celkom sa jej páčil ten jeho skrúšený vý-
z... Dofrasa!
„Zrejme som sa zmýlila," vyhlásila ostro. „Takže sa mi ne-lusíte ospravedlňovať."
„Prosím?"
Proti vlastnej vôli sa začervenala. „Práve som si spomenula, : k tej modrine som prišla v koči deň po tom, ako sme sa stretli v prístave. Ale to ešte neznamená, že nie ste surovec," dodala rázne.
Drew vybuchol do smiechu, ktorý vždy upútal pozornosť okolia. Smiech tohto veľkého muža bol totiž hlboký, silný a zmyselný. Gabrielle si uvedomila, že sa chveje od vzrušenia.
„Vidím, že sa mi predsa len podarilo odohnať od vás nudu,"
lundrala.
„Áno, ale dúfal som, že iba utrúsite vtipnú poznámku, ako to vy už viete, rozhodne som nečakal takú kolosálnu... pochabosť."
Jeho úsmev jasne naznačoval, že si ju doberá. Rozladilo ju to, a predsa — na vlastné prekvapenie — zatúžila opätovať mu ten úsmev.
Nálady tohto muža sa ľahko menili a táto pozitívna črta ju znepokojovala ešte väčšmi ako jeho pôvodné nepriateľstvo. Spomenula si na to, ako sa na ňu usmial v prístave, až jej žalúdok urobil kotrmelec.
Musí pred ním ujsť. Znova cítila podozrivé šteklenie v žalúdku. Obzrela sa, či neuvidí svojho tanečného partnera, ktorý jej šiel po občerstvenie. Volal sa Peter Willis alebo tak akosi. Ale .nikde ho nevidela. Neprekvapilo ju to. Chcela si trochu od-
73

dýchnuť od tanca, aby ju neboleli nohy v nových črieviciach, a prv ako ho poslala po šampanské, všimla si, aký dlhý je rad pri stole.
„Prečo tu stojíte tak sama?" spýtal sa Drew. „Viete, tá narážka na zamračený pohľad bol iba žart. Mne by to rozhodne nezabránilo, aby som vás oslovil - keby som sa s vami chcel zoznámiť. Tak prečo netancujete?"
„Bola som smädná a poslala som..."
„Výborne," skočil jej do reči, a prv ako stihla namietnuť, stiahol ju na tanečný parket. „Už som rozmýšľal, ako sa mi podarí s vami tancovať. Kolo sa skončí, prv ako sa váš partner vráti. Škoda premárniť príležitosť."
Dotýkal sa jej. Jednou rukou jej zovrel dlaň, druhú pevne položil na pás. Cítila jeho dotyk tak jasne, že nedokázala myslieť na nič iné a ani nevnímala, čo hovorí.
Oči mal skutočne čierne. V plesovej sále svietilo množstvo lustrov, takže tam bolo jasno, a keď pri ňom stála takto blízko, nevidela mu v očiach nijakú inú farbu. Znepokojujúce oči. Znova pocítila šteklenie v žalúdku. V živote ju nikto tak nepriťahoval!
A tie plecia - bože, aké ich len má široké. Bol vysoký, mohutný a až priveľmi pekný. Žalúdok sa jej chvel. Skutočne by mala od neho ujsť, ale bolo by to nevychované a okrem toho vlastne ani nechcela utiecť.
Vznášala sa okolo neho nádherná vôňa, čosi ako exotické korenie. Tancovali tesne pri sebe. A predsa netúžila odtiahnuť sa alebo sa posťažovať, že je to nevhodné. Hrude mali tak blízko, až sa takmer dotýkali, v jednej chvíli sa oňho dokonca ob-trela prsami a okamžite znova pocítila to šteklenie.
„Neodpovedali ste mi na otázku," povedal jej ticho do ucha. „Skutočne ste sa vrátili do Anglicka, len aby ste si našli manžela?"
Konečne spásna téma! Aspoň ju odpúta od jej pocitov. „Áno, ale nebojte sa, vás uloviť nechcem. Veľmi dobre viem, že ste iba Lothario."
74

„Skutočne? A odkiaľ to viete?"
Nemienila sa priznať, že si vypočula jeho rozhovor s bratom, našťastie rýchlo odbehla, takže si ju nevšimli. „Zrejme to spomínala vaša sestra."
„To isto nie. Ani keď sa hnevá, nevyjadruje sa o mne takto."
„Nemáte milenku v každom prístave?"
Uškrnul sa. „Pripúšťam, že to Georgie mohla povedať." Potom pochopil: „Takže preto si myslíte, že som Lothario."
Pokrčila plecami a nonšalantne poznamenala: „Ak máte námietky proti tomu označeniu, hovorí sa tomu aj sukničkár, nemyslíte?"
Zmraštil tvár. Okamžite sa jej zmocnili výčitky svedomia. Skutočne musela pokaziť tých pár minút? Tanec sa takmer skončil. Teraz jej znova bude dupať po nohách celý rad tanečných partnerov, ktorých má na zozname. A on si dohodne stretnutie s nejakou dámou. Určite presne to robil, keď ho nedávno videla zhovárať sa s tou kráskou...
Rozmýšľala, či sa mu má priznať, že príchod do Anglicka nebol jej nápad, ba ani to, aby sa obrátila na jeho rodinu. Ale to skutočne nepotrebuje vedieť a nič to nezmení na ich vzťahu — veď medzi nimi vlastne nijaký vzťah nie je. Pretože ona sa skutočne túžila vydať, podľa možnosti za muža, ktorého by presvedčila, aby každý rok odišli na istý čas na St. Kitts, kde by mohla byť s otcom, lenže Drew sa s ňou nechcel oženiť.
„Vidím, že sa tu zjavil ďalší Malory," poznamenal Drew, práve keď sa tanec skončil.
„Koľko ich je tu?"
„Priveľa," odvetil s úškrnom. „Ale tento je ako James, tiež nemá v láske takéto akcie, takže neviem, čo tu vlastne robí, iba ak by... Stretli ste sa Judithinými rodičmi, keď si dnes prišli
v     v'
po ňu?
„Nie, práve mi krajčírka robila posledné úpravy na týchto šatách."
„Tak možno prišli len preto, aby sa zoznámili s vami. Mimo-
75

chodom, tie šaty sú naozaj pekné." Prebehol po nej čiernymi očami a nakrátko sa zastavil pohľadom na jej prsiach.
Kiežby to radšej nepovedal! Kiežby na ňu tak nehľadel! Preto jej na tvár sadol taký rumenec, keď ju priviedol k Maloryov-com, ktorých práve spomínal. Georgina už tiež našla svojich príbuzných a predstavila ich.
Anthony Malory bol neopísateľne krásny, ale napočudovanie sa vôbec nepodobal na svojho brata Jamesa. Bol vyšší, mal čierne vlasy a modré oči ako jeho neter Regina. A jeho manželka Rosalyn jej doslova vyrazila dych — vlasy mala farby červeného zlata, orieškové oči a štíhlu, no krásne zaoblenú postavu. Bolo jej jasné, po kom je Judith.
„Vy musíte byť tá pirátka!" zvolal Anthony bez obalu.
Jeho manželka zhíkla. „Anthony!"
A Georgina ho vyhrešila: „Nie tak nahlas, Tony. A na verejnosti sa tak o Gabby nevyjadruj. Isto jej nechceš prekaziť šancu, aby si našla dobrú partiu."
Ale Gabrielle videla, že nablízku nie je nikto, kto by ich mohol počuť. Chudák Anthony sa zatváril nesmierne skrúšene, aj keď ona si bola istá, že iba žartoval. A tak sa usmiala a odvetila: „Áno, som krvilačná pirátka so všetkým, čo k tomu patrí. Skoda, že nie sme na lodi, aby som vám to dokázala."
Usmial sa. „Pekne ste to povedali, moja milá."
Ale Drew jej spoza chrbta zašepkal: „Myslí si, že žartujete, ale bol by som rád, keby ste to nerobili. Pirátky nie sú panny a netrápia ich konvencie, takže by ste mohli dokázať, že ňou ste, a stráviť so mnou noc."
Gabrielle očervenela ako ruža. Ale keď sa obrátila, aby sa ohradila, takmer zhíkla, keď videla jeho výraz. Oči mu tak planuli, akoby ju už videl vo svojej posteli. A ona si to tiež predstavila. Teraz už necítila iba šteklenie v žalúdku. Celé telo jej horelo a doslova sa chvelo. Položila si ruku na prsia, aby jej srdce nevyskočilo z hrude.
Georgina jej za chrbtom vysvetľovala Rosalyn a Anthonymu, na aké večierky ju chce vziať v nasledujúcich týždňoch. Ale An-
76

thony si zrejme všimol medzihru medzi Gabrielle a Drewom, lebo poznamenal: „Isto jej rýchlo nájdete manžela. Jej sa muži ff Londýne očividne páčia, dokonca aj Američania."
Keď to Georgina začula, zveďavo pozrela na brata, potom sa jej v očiach trochu zablyslo a spýtala sa ho: „Dúfam, že sa správaš slušne?"
Chlapčenský sa na ňu usmial. „Ja sa preďsa vždy správam slušne, či nie?"
Georgina si odfrkla. „Veru nie. Ale odteraz sa už tak správaj."
Prevrátil oči, akoby robila z komára slona, ale Gabrielle bytostne vnímala jeho ruku, ktorú jej položil na pás, aby ju obrátil k príbuzným. Nezainteresovanému pozorovateľovi to mohlo pripadať ako letmý dotyk, ale ona to cítila celkom ináč. Dokonca predtým, ako ju pustil, trochu zovrel prsty.
Wilbur Carlisle sa jej musel dva razy prihovoriť, aby upútal
Í
 jej pozornosť. Bola priveľmi zaujatá rozmýšľaním, prečo sa jej Drew tak majetnícky dotýkal, a ani si nevšimla, že si po ňu prišiel. Vari Drew videl toho mladého muža prichádzať a dotkol sa jej tak, aby jej niečo naznačil? Wilbur si ho zvedavo premeral. Nie, to je hlúposť, aj ona teraz robí z komára slona.
Žiarivo sa na Wilbura usmiala a už venovala plnú pozornosť len jemu. Keby sa mala rozhodnúť okamžite, vybrala by si za manžela Wilbura. Bol príťažlivý, priateľský a milý. Nenašla na ňom jeďinú chybu, až na to, že pri ňom v žalúdku necítila to šteklenie ako pri Drewovi. Zoznámila sa s ním včera u Reginy a chvíľu sa s ním zhovárala. Dokonca ju zopár ráz aj rozosmial, čo sa zatiaľ nikomu inému nepodarilo. Potešilo ju, že tam dnes je a bude ho môcť spoznať trochu lepšie. Bezpochyby to bol najkrajší mladý muž zo všetkých, ktorí sa okolo nej okamžite po príchoďe zhrčili, aby sa zapísali ďo jej tanečného programu. Pravďa, nie je až taký krásny ako Drew, ale... Bože dobrý, musí prestať rozmýšľať o sukničkároch, ako je Drew Anderson, a sústrediť sa na mužov, ktorý mali rovnaký záujem uzavrieť manželstvo ako ona.
™

Kapitola 14
gabrielle v tú noc nespala veľmi dobre. stále jej v hla-ve znel Drewov návrh, aby dokázala, že je pirátka tým, že s ním strávi noc. Malo by ju to pobúriť. Ale nie. Keď sa nad tým po návrate domov zamyslela, až priveľmi ju potešilo, čo si prečítala medzi riadkami - on po nej túži. A to vedomie na ňu malo pozoruhodný účinok. V jednu chvíľu bola taká vzrušená, až sa jej krútila hlava, vzápätí upadla do najhlbšieho zúfalstva, pretože pokiaľ išlo o Drewovu túžbu, nemohla urobiť nič. Ani on.
Margery ju na druhý deň zobudila zavčasu, teda skôr, než sa jej páčilo. Takmer tú starú ženu vyhnala, aby si mohla ešte trochu pospať, ale potom si spomenula, že Margery v posledných dňoch nebola často doma. Mala v Londýne veľa starých známych, ktorých chcela ponavštevovať. Takže je vhodná chvíľa prebrať s ňou nádejných nápadníkov, keby dnes Margery náhodou znova šla von.
„Povedz, aké vlastnosti by som mala hľadať u manžela," nad-hodila, kým sa Margery prehŕňala v šatníku a hľadala vhodné šaty.
„Riaďte sa zdravým rozumom, dievča," poradila jej Margery a vybrala ďvoje šiat. „Ružové alebo moďré?"
„Ružové," odvetila Gabrielle, a ani nepozrela na šaty. „Ale zdravý rozum mi neporadí, čo mám hľadať, vidím len to, čo je príjemné na mužovi, s ktorým sa zoznámim."
Margery zatľoskala. „Láskavosť, toleranciu, trpezlivosť, čestnosť, súcit..."
„Počkaj!" Gabrielle zdvihla ruku. „Niektoré z tých vlastností sa neprejavia hneď. Môžem poznať muža dlhé roky a nemusím zistiť, či je čestný. Alebo sa to dá zistiť, len neviem ako?"
78

Margery hodila ružové šaty na posteľ, potom podišla k bie-
I
lizníku, aby vybrala spodnú bielizeň. „Pýtate sa, ako sa dá zistiť, či je muž čestný? Dievča moje, keby som to vedela, dala by Som si to patentovať."
Gabrielle si vzdychla. „Čo ešte by som mala hľadať?" „To, čo sa vám na mužovi páči."
„Napríklad zmysel pre humor? To by sa mi u manžela naozaj 1 páčilo." „A ešte?"
„Urastené telo. Na tom mi záleží."
Margery prevrátila oči. „Nie, nezáleží. Ten Millfbrdov dedič bol guľatý ako súdok, aj keď tvár mal peknú."
„Iba trochu mu vytŕčalo brucho, ale toho snoba mi raďšej nepripomínaj," zvolala Gabrielle opovržlivo a potom zhíkla: „Samozrejme, snobstvo! To nemienim tolerovať." „A čo ešte?"
„Ani žltú pleť. Namojveru, polovica mužov mi tu pripomína duchov, takí sú bledí."
Margery sa uškrnula. „Odkiaľ viete, ak'o vyzerá duch?" „Veď chápeš, ako to myslím."
„No, ja by som sa podľa farby pleti neriadila. Vystrčíte muža na pár dní na slnko a hneď má lepšiu farbu, nemyslíte?" „To je pravda."
„Už ste si napísali ten zoznam, o ktorom ste hovorili?" „Práve na tom pracujem."
„Predovšetkým - nesťažujte si lov na manžela siahodlhým f zoznamom. Poznačte si iba pár mien, aby vás z toho nakoniec nebolela hlava. Koľko ich tam zatiaľ máte?"
„Len zopár," odvetila Gabrielle a potom sa zamračila. „Ale l máš pravdu. V skutočnosti o tých dvoch mužov, ktorých som tam chcela uviesť, nemám vážny záujem. Takže zatiaľ je tam iba [ Wilbur Carlisle." „Páči sa vám?"
„Je až priveľmi dokonalý," zahundrala Gabrielle zamračene. „Všetko sa mi na ňom páči."
79

Margery sa uškrnula. „Na tom nie je nič zlé, Gabby, takže sa nemračte. A nezabúdajte, že ste boli iba na dvoch zábavách."
Gabrielle sa mihol na tvári úsmev. „Viem. Georgína ma ubezpečila, že ešte stretnem dosť mužov. Ale dúfam, že Wilbur sa tu zastaví, aby si si ho mohla obzrieť. Rada by som počula tvoj názor..."
„Dobre, ale môj názor nie je podstatný," namietla Margery. „Už ste si predsa odpovedali na svoju otázku, nie? Presne viete, čo od muža vyžadujete. Takže si pekne robte zoznam, ale riaďte sa predovšetkým srdcom."
Margery už na tú tému viac nepovedala. Pomohla jej pri obliekaní, ako každé ráno, a potom odišla na šálku čaju. Gabrielle si sadla k toaletnému stolíku, aby si jednoducho upravila vlasy, ako to mala cez deň rada. Ale posledné Margerine poznámky jej vŕtali v hlave, najmä tá, vraj už vie, čo od muža vyžaduje. Zdalo sa jej zvláštne, že povedala od muža, a nie od manžela, ale vôbec sa nečudovala, že jediné meno, ktoré jej v tej súvislosti prichádzalo na rozum, bolo Drew. A znova sa jej zakrútila hlava a bola zúfalá, celkom ako v noci, keď nemohla zaspať.
No len čo si spomenula, ako úžasne sa cítila v jeho náručí, keď spolu tancovali, začala rozmýšľať, ako prekonať svoje i jeho výhrady. Jej hlavná, nie, jediná námietka bola, že je námorník, a to preto, lebo nechcela trčať doma sama a celé mesiace čakať, kým sa jej námorník vráti domov, ako čakávala jej matka. Nemá zmysel milovať muža, ktorý miluje more. Tú radu mama do nej vtĺkala od detstva a ona si ju vzala k srdcu. Ale to bolo ešte predtým, ako sa sama vydala na more a zistila, že sa rada plaví. Tak kde je písané, že musí zostať doma a nechať muža, aby šiel na more sám? Prečo by nemohla žiť na mori s manželom?
Len čo jej to zišlo na um, zúfalstvo sa vytratilo, zostal len závrat. Jeho námietky voči nej neboli závažné. Nechcel sa ženiť. Možno si iba myslí, že sa nechce... A možno si to myslí len preto, lebo nikdy nemal dôvod, aby o manželstve vážne uvažoval.
80

Ona by mu mohla dať ten dôvod, ak ho konečne prestane od seba každým slovom odstrkovať. Ale najprv sa bude musieť postarať o pár záležitostí. Milenka v každom prístave. Tá veta ju zlostila. Nepochybovala, že by sa pokúšal urobiť si z nej milenku v anglickom prístave, keby nehľaďala manžela. Dokazoval to jeho opovážlivý návrh — vraj aby s ním strávila noc.
Tieto myšlienky ju trápili až ďo popoluďnia. Dnes večer mali ísť spolu ďo ďivaďla, ale ani to ju oď nich neoďpútalo. Dávali novú hru, takže pôjde aj James. To znamenalo, že Drew nebude musieť sprevádzať ju a Georgínu. Nebola si istá, či ho dnes uvidí, ale rada by veďela, či možno prekonať nepriateľstvo, ktoré sa meďzi nimi vytvorilo.
Uľavilo sa jej, keď ju popoluďní prišiel pozrieť Richarď. Potešila sa, že ho viďí, navyše bola raďa, že jej oďpúta myseľ oď Drewa. A skutočne sa mu to poďarilo - celý bol ako vymenený. Leďva ho spoznala!
„No toto!" zvolala, keď zišla ďolu schoďmi a objala ho.
Richarď bol oblečený vyberane ako mlaďý lorď. Dokonca si ostrihal čierne vlasy! Ale to sa jej vlastne "len zďalo, kým si ne-§ zložil klobúk a vrkoč mu nespaďol na chrbát.
„Tuším si bol nakupovať," poznamenala.
„Jeďen z nás to musel urobiť, ak máme choďiť za vami ďo týchto končín, a Ohr oďmietol slušne sa obliecť. Tak ako, už ste nám našli manžela?"
Zasmiala sa. „Nám?"
„No, aj my na tom máme záujem, či nie? Ak si vyberiete manžela, kým príďe Nathan, môžeme sa po svaďbe okamžite vrátiť ďomov, a poviem vám, čím menej času tu strávim, tým lepšie."
Spýtavo naďvihla obočie, ale on okamžite prešiel na inú tému, akoby sa práve nepriznal, že je z pobytu v Anglicku nervózny. Uvažovala, či sa niekeďy ďozvie, preď čím uteká.
„Už ste sa stretli so svojím právnikom?" zaujímal sa Richarď.
„Zatiaľ nie, ale mám ďohovorené stretnutie na zajtra."
Do haly vošiel lokaj. Gabrielle chytila Richarďa poď pazu-
81

chu a zaviedla ho do veľkej záhrady za domom, lebo si myslela, že tam ich nikto nebude rušiť, ale on si okamžite všimol, že už je obsadená.
„Skvelé," poznamenal. „Dúfal som, že ju uvidím, keď za vami prídem."
„Ju?"
„Lady Maloryovú," odvetil.
Pozrela smerom, kam upieral pohľad. Georgina sedela na kraji fontány a usilovala sa čítať knihu a pritom dozerať na dve mladšie deti, Gilberta a Adama. Ale tí dvaja tak prekypovali energiou, že sa jej nepodarilo prečítať ani jednu stranu.
Gabrielle len včera predstavili dvojčatám a ich pestúnke. Nevedela, prečo tu tá žena dnes nie je. Možno pani chcela stráviť nejaký čas so svojimi deťmi.
Onedlho si však spomenula, ako Richard pri príchode vyvolal žiarlivosť Jamesa Maloryho. Pozrela naňho a uvažovala, či sa má zasmiať alebo ho vyhrešiť.
Napokon povedala: „Richard, je to vydatá žena."
„Áno, lenže za koho je vydatá," namietol. „Pri takom surovcovi nemôže byť šťastná, nemyslíte?"
Rozhodne, pomyslela si v prvej chvíli, a predsa rovnako ako Richard videla, ako sa tí dvaja k sebe správajú, a hoci on nevedel čítať medzi riadkami, ona to dokázala. Nielenže sa očividne fyzicky priťahovali, boli si aj citovo blízki a Georgina sa manžela ani trochu nebála. Každá žena, ktorá sa dokázala tak správať k manželovi, musí vedieť, že je milovaná, a očividne city opätovala.
Ale Gabrielle si všimla, že jej priateľ to myslí vážne, a tak iba opatrne odpovedala: „Ty si zrejme myslíš, že sa bojí muža, ktorý v iných vzbudzuje taký strach, však? Ale ja som z nej nemala ten dojem, skôr naopak. A zopár ráz som sa s ňou zhovárala v súkromí. Možno nie je šťastná zo situácie, do ktorej som ich uviedla. Koniec koncov, mali iné plány. Ale vôbec mi to nedala najavo a tvári sa šťastne. No ty si zrejme vychádzal z toho, za koho je vydatá, však?"

Neodpovedal, len zamrmlal: „Mal by som sa s ňou pozhovárať."
Gabrielle si zrazu uvedomila, že za celý čas, čo boli v záhra-e, neodtrhol od Georginy pohľad. Pokúsila sa vidieť ju pohľa-3m muža. Georgina Maloryová bola skutočne krásna. Pôrody inechali na jej postave nijaké stopy, bola štíhla, na správ-ych miestach primerane zaoblená.
Gabrielle sa vyplašila. „Maj rozum, Richard. Sám si to pove-
1. Pozri, za koho je vydatá. Skutočne chceš, aby ten chlap za-ižil po tvojej krvi?"
„Nikdy sa nič nedozvie."
„Richard!"
„A nemienim mu ju odlákať. Stačí mi trochu si s ňou zaflir-itovať."
To vyhlásenie ju rozzúrilo. Typický chlap, trochu sa poteší, a viac si na ženu ani nespomenie. A Richard sa chystal poddať ; svojmu pokušeniu.
Dívala sa, ako rázne vykročil cez záhradu a pristúpil k Maloryho manželke. Mala by ho zastaviť, ale bola si istá, že Georgina ho odbije. Bude to lepšie, aspoň si uvedomí, že oňho nemá záujem, a pustí ju z hlavy. Koniec koncov, Gabrielle tam bude bývať iba pár týždňov a on sem nemôže chodiť každý deň tak, aby si to James nevšimol. Takže bude musieť prejsť rovno k veci.
Prisadol si k Georgine. Chvíľu sa zhovárali. Dokonca si všimla, že lady sa smeje. No, Richard bol fešák a vedel byť zábavný. Mala pravdu. Po krátkom úvode jej priateľ zrejme prešiel k veci.
Aj keby to Gabrielle nebola videla, facka, ktorú Georgina plesla Richardovi, zaznela zvučne celou záhradou. Až sa strhla. Ale neprekvapilo ju to. Dúfala iba, že Richard nie je priveľmi sklamaný. Ako ho však poznala, pravdepodobne to skúsi znova. Verila iba, že opäť neúspešne. Georgina Maloryová nie je len vydatá žena. Je to šťastne vydatá žena, ktorá miluje svojho manžela.

82

83

„Asi by som sa vám mal ospravedlniť."
Gabrielle ten hlas tak vyplašil, až nadskočila. V duchu zasto-nala a potom sa obrátila k Jamesovi Malorymu, ktorý ticho podišiel k nej. „Ospravedlniť?"
„Budem musieť ublížiť vášmu priateľovi," vysvetlil James.
Bála sa, že to povie. Ale nevyzeral nahnevane. Len ho ešte nepoznala natoľko, aby vedela, že na tvári sa mu nikdy nezračí to, čo práve cíti.
„Musíte?" spýtala sa. „Je neškodný. A Georgína už zmarila jeho nádeje."
„Prekročil medze. Žiaľ, to nedopustím."
Sklamaný Richard vykročil k nej. Vtom zbadal, že pri nej stojí James, a pustil sa opačným smerom. Rýchlo preliezol vysoký múr, ktorý oddeľoval záhradu od susedovho pozemku. Až to bolo smiešne.
„To bolo od neho veľmi rozumné," poznamenal James. „Ja cez múry nelozím."
Malo by jej vlastne odľahnúť, ale bála sa, že Malory nezostane pri tom. „Pomohlo by, keby som vám dala slovo, že sa viac k vašej manželke ani nepriblíži?"
James nadvihol obočie. „Aj keď nepochybujem o vašom slove, moja milá, musím podotknúť, že jedna osoba nikdy nemôže celkom zodpovedať za činy druhej."
„Áno, ale ja ho donútim, aby mi aj on dal svoje slovo. A ak mi ho raz dá, možno sa naňho spoľahnúť."
„Výborne. To stačí na to, aby som po ňom nezačal pátrať. Ale mali by ste svojho priateľa varovať - ak ho ešte niekedy uvidím..."
Prikývla, vďačná za objasnenie. A ak Richard nebude venovať pozornosť jej slovám, keď ho dnes popoludní navštívi, aby ho varovala, nedá sa nič robiť, bude si sám na vine.

Kapitola 15
neskôr popoludní sa gabrielle zoznámila aj s druhým Andersonom, ktorý bol na návšteve u Maloryovcov. V skutočnosti doňho vrazila, lebo prudko vybehol z izby na poschodí, práve keď okolo nej prechádzala. Ani jeden z nich nespadol, ale mladý muž sa okamžite ospravedlnil a s veľavýznamným mlčaním si ju obzrel od hlavy po päty.
Boyd Anderson ju prekvapil - vôbec sa nepodobal na svojho brata Drewa. Bol nižší a zavalitejší ako on, dokonca aj črty tváre mal iné. V skutočnosti mali rovnaké iba vlasy - zlatisto
hnedé.
„Dočerta," oprel sa rukou o stenu, takže jej zablokoval cestu. „Vidím, že som sa vám mal predsa len vyhnúť."
Okamžite zmeravela. Bude ju urážať ako jeho brat?
„Skutočne?"
„Áno," prikývol. „Ste až priveľmi krásna. Mohol som prežiť bez toho, aby som to zistil."
Uvoľnila sa, dokonca sa usmiala. „A teraz?"
„Zrejme sa budem musieť postaviť do radu." Uškrnul sa. „Aký je dlhý?"
„Nie veľmi."
Zatváril sa neveriacky, potom sa plesol po čele. „Už viem, ste tu ešte len pár dní."
„Nejde o to," namietla. „Záujemcov bolo dosť, ale môj záujem upútali iba nemnohí."
„Budem to považovať za výhodu. Čo máte dnes na programe?"
„Divadlo."
„Skutočne? Zbožňujem divadlo."
Maloryovci naozaj mali radi divadlo, ďokonca mali na bal-
85

kone vlastnú lóžu s výborným výhľadom na javisko. Zistila, že aj Drew je milovník divadla, aspoň tým zdôvodnil, že dnes večer pôjde s nimi, hoci nemusel ísť. Gabrielle nepochybovala, že je to len zámienka. Očividne zistil, že ide aj jeho brat. Nechápala síce, čo sa tým na veci mení, ale určite sa niečo menilo. Súťažili nenápadne, no vytrvalo. Gabrielle si večer všimla, že Drew si dáva záležať, aby s ňou Boyd ani na chvíľu nezostal sám, a naopak.
Keď sa Georgína a James šli cez prestávku pozhovárať so známymi a nechali ju s bratmi Andersonovcami, nadhodila, že je smädná. Doslova jej vyschlo v hrdle po tom, čo sa počas prvého dejstva komédie schuti smiala.
„Výborný nápad," zvolal Drew a veľavýznamne pozrel na Boyda, akoby mu naznačoval, že má priniesť občerstvenie.
Ale Boyd mu len opätoval upretý pohľad, dokonca zopár ráz bez slova kývol na dvere, akoby bez slova naznačoval to isté.
Gabrielle pochopila, čo to znamená, a vzdychla si. „Neobťažujte sa," povedala sucho a zdvihla sa. „Ja niečo prinesiem." Drew okamžite vyskočil na nohy. „Pôjdem s vami." „Aj ja." Vyskočil aj Boyd.
Gabrielle potlačila úsmev a nečakala, či ju nasledujú. Na prízemí ju potešilo, keď si všimla, že na ňu kýva ctihodný Wilbur Carlisle, a prešla cez halu, aby sa s ním pozhovárala. „Teší ma, že vás znova vidím, Wilbur." „Potešenie je rozhodne na mojej strane, slečna Gabby. Už som sa pokúšal upútať vašu pozornosť, ale vy ste boli navido-moči zaujatá hrou — a pánmi vedľa vás."
V hlase mu znela zvedavosť, alebo - žeby sklamanie? Uvedomila si, že on nevie, kto sú Drew a Boyd. Obzrela sa a zistila, že v preplnenej miestnosti ju stratili z dohľadu a obzerali sa po nej. Nezostane s Wilburom dlho sama.
„Som tu s Maloryovcami, Wilbur. A tí dvaja páni sú bratia pani Maloryovej."
„Aha, áno, tuším som o nich počul. Vlastnia prepravnú spoločnosť, však?"
86

,   „Celá jej rodina ju vlastní. Ale povedzte," koketné naňho bozrela, „prečo ste ma ešte neprišli navštíviť?"
Zrazu akoby bol nesvoj. „Chcel som, ale musím sa priznať, l že som sa zrejme vyhýbal Jamesovi Malo rýmu." „Poznáte ho?"
„Vôbec nie," odvetil Wilbur. „No veľa som o ňom počul l a verte mi, zúfalo som sa usiloval pozbierať odvahu a vstúpiť na jeho územie, a aj to urobím. Ubezpečujem vás, že to urobím. Len potrebujem pár dní, aby som sa uistil, že chýry sú málokedy pravdivé a že je možno celkom neškodný..."
„Vôbec nie som neškodný," ozval sa im James spoza chrbta. Gabrielle sa takmer zasmiala, keď videla, aký je James skor-mútený, že o ňom nehovoria práve v najlepšom. Len nevedela, [  že za iných okolností by bol schmatol Wilbura pod krk a vyho-I   dil najbližším oknom. Ale kvôli nej a kvôli tomu, že Wilbur pat-[  ril medzi jej nápadníkov, sa James Malory rozhodol správať vzorne. Takže dnes večer nemal taký nabrúsený jazyk.
Gabrielle si všimla, že Wilbur sa začervenal. Aj James to postrehol a poznamenal: „Len som žartoval, Carlisle. Nech sa páči, pokojne príďte tento týždeň navštíviť Gabrielle. Kým o vás hovorí iba dobré veci, ste v mojom dome vítaný."
Varovanie a pozvanie jedným dychom. Gabrielle prekvapilo, ako to Malory dokáže. Ale bola si istá, že ho pozval len kvôli nej. A Wilbur to varovanie očividne nepochopil. Poďakoval Jamesovi, a prv ako zmizol, ubezpečil Jamesa, že rád prijíma jeho pozvanie.
„Ten nie je veľmi oďvážny, však?" poznamenal James, len čo
sa Wilbur stratil z dohľadu.
„Dokáže byť niekto vo vašej prítomnosti odvážny?" zastala sa
Gabrielle Wilbura.
James sa rozosmial. „Touché, moja milá." Ale jeho smiech upútal pozornosť Drewa a Boyda, a keď obaja zamierili k nim, James dodal: „Okrem tých dvoch, hoci by som bol radšej,,keby to tak nebolo."
„Vy ste ju našli," zvolal Boyd, ktorý k nim prišiel prvý.
87

„Vy ste ju stratili?" odvetil James.
„Nie tak nebezpečne, ako ste vy stratili Georgie vtedy v Ka-ribiku," podotkol Drew a postavil sa ku Gabrielle z druhej strany.
„Ja som vašu sestru nestratil, vy somár, vy ste s ňou odplávali."
„Uchmatli sme vám ju rovno spred nosa," uškrnul sa Drew.
„Opatrne, Amík. Za to som sa s vami ešte nevyrovnal."
Gabrielle sa zmocnilo napätie. Bola si istá, že pri pohľade na Jamesov výraz by každý iný muž zaspätkoval a utiekol. Ale obaja Američania sa pri tej spomienke len zasmiali. Skutočne sa Ja-mesa Maloryho nebáli. Pretože je ich švagor? Ale keď pokračovali v rozhovore, pochopila, že je to preto, lebo sa s ním už raz pobili a prežili to v zdraví.
„Malory, vieme, že máte smrteľne nebezpečné päste," povedal Boyd s úprimným obdivom.
„Ale pred mojím bratom Tonym sa o nich radšej nezmieňujte," odvetil James. „Myslí si, že je v ringu rovnako dobrý ako ja."
„Ten zápas by som naozaj rád videl," zvolal Boyd. „A nechodil k nemu Warren istý čas na hodiny?"
James prikývol. „Váš brat Warren bol rozhodnutý, že ma nabije."
„A dostal sa k tomu, prv ako zistil, že je zaľúbený do vašej netere?" spýtal sa Drew zvedavo.
„Pravdaže. Na tú bitku veľmi rád spomínam."
„Warren bol odjakživa dobrý v pästných súbojoch. Drew ani ja sme ho takmer nikdy nenabili. A keď ste sa vtedy s nami štyrmi bili doma v Bridgeporte, jednoducho ste ho zaskočili."
„Chcete tým niečo povedať?" spýtal sa James sucho.
Boyd sa uškrnul. „Len som chcel veďieť, či ste s ním v tej poslednej bitke poríaďne vyutierali dlážku."
„Nepodceňujte brata. Držal sa celkom dobre."
„Ale aj tak prehral?"
„Pravdaže."

„Koho ohovárate?" chcela vedieť Georgina, keď sa k nim pripojila.
James odmietol odpovedať, len kývol hlavou na jej bratov. 3oyd jej to vysvetlil, a ako James pravdepodobne predvídal, okamžite ich vyhrešila, že hovoria pred Gabrielle o násilnostiach.
Drew možno žartom, možno vážne poznamenal: „Pirátova dcéra je určite zvyknutá aj na horšie témy. Nemám pravdu, srdiečko?" spýtal sa Gabrielle.
Nasilu sa usmiala. „Rozhodne. My však naše obete nedobi-jeme päsťami, ale rozsekáme mečmi."
A odišla, prv ako si uvedomil, že ju urazil. Potešilo ju, keď počula, ako mu Georgina obhrýza uši, že znova použil to slovo. Ale ďnes ho použil až priveľmi často, keď ho Georgina nepočula. Chcel Boyda upozorniť na jej pôvod? Ťažko povedať? No rozhoďne nezabudne na rozhovor, ktorý si nedávno vypočula, keď sa Boyd vyjadril: „Keď sa raz usaďím, určite si nevez-mem ženskú, ktorej otec je pirát."
Boyd možno nemal rovnakú nechuť voči manželstvu ako Drew, zato väčšmi nenávidel pirátov. Niežeby na tom záležalo. Možno sa jej zdá príťažlivý a aj ona sa jemu páči napriek jeho vzťahu k pirátom, ale pri ňom necítila to šteklenie v žalúďku ako pri jeho bratovi, ktorý ju ráď urážal.
Napriek všetkému sa dobre zabávala. A nezaujímalo ju, prečo je tam Drew, jednoďucho bola rada, že prišiel. Keď sa bratia kvôli nej hašterili, o Anďersonovcoch a Maloryovcoch nevdojak odhaľovali veci, ktoré by sa inak neďozveďela.
Dopočula sa napríklad, že jeden maloryovský predok bol Cigán. Zrejme to bola iba klebeta, ale bratia ju ubezpečovali, že je to pravda. A okrem toho tvrdili, že James je bývalý pirát, ale zdalo sa jej, že iba žartujú, a neverila im. Dokonca vyhlásili, že hlava maloryovského klanu Jason Malory, tretí markíz z Har-vestonu, sa oženil so svojou gazdinou! Ani tomu neverila. Potom Drew a Boyd hovorili o svojich troch bratoch a označili ich za pravých Novoangličanov, pričom Boyd si doberal Dre-wa, že medzi nich nezapadá. Bez problémov tomu uverila.
89

Dokonca sa jej podarilo aspoň trochu prispieť k ukončeniu nepriateľstva medzi ňou a Drewom. Ani jediný raz sa nezatvá-rila kyslo a nedávala najavo, aká je citlivá na Drewovo vtipkovanie. A keď počula, ako dohovára bratovi: „Prestaň sa ospravedlňovať za každú nadávku! Piráti hrešia ako pohani," Gabrielle mu to neopätovala, len zaťala zuby a mlčala.
Zvyšok hry bol rovnako zábavný ako prvé dve dejstva. Išlo o príbeh anglickej rodiny, ktorá sa usiluje vydať svoju dcéru. Vôbec by to nevzťahovala na seba, keby sa k nej Drew nebol naklonil a nezašepkal: „Koho si podľa vás hrdinka vyberie? Spô-sobného mladého lorda, ktorý je strašne neohrabaný, alebo toho hulváta, pri ktorom upadá do mdlôb?"
Nemala mu odpovedať. V skutočnosti to nebola otázka. Len ju pokúšal, lebo jej situácia sa mu zdala podobná.
Bez rozmýšľania však odpovedala: „Hulvát vyhrá na celej čiare."
Počula, ako prekvapene vydýchol, a potom sa spýtal: „Prečo?"
„To je predsa jasné. Miluje ho." A potom sa usmiala. „Chcete sa staviť?"
Podráždene zašepkal: „Nie, asi máte pravdu. Koniec koncov, je to komédia. To pochabé dievča očividne nemá rozum, takže si neuvedomí, že pri darebákovi nikdy nemôže byť šťastná."
„Nezmysel," namietla. „Do konca života si nemusí uvedomiť, aký je hulvát, alebo si to aj uvedomí, ale bude jej to jedno. Koniec koncov, je šťastne zaľúbená."
„Skutočne? Myslíte, že ak sa zaľúbite, budete šťastná?"
Teraz už jasne naznačil, že hovorí o nej. A hoci šepkali a nakláňali sa k sebe, ani raz naňho nepozrela, vytrvalo upierala pohľad na javisko. V tej chvíli sa však naňho zadívala a takmer zhíkla, keď zistila, že je bližšie, ako si myslela. Pery sa im takmer dotýkali a hľadel na ňu tak uprene, až ju takmer hypnotizoval.
Ale napriek tomu so zatajeným dychom odpovedala: „Viem, že budem."
90

„Ako to viete, Gabby?"
„Pretože ak budem ľúbiť muža, ktorý bude ľúbiť mňa, nič nebude stáť v ceste nášmu šťastiu. Je to nevyhnutné. A okrem toho ak s ním nebudem šťastná, môžem ho vytrestať tým, že ho nechám prejsť so zaviazanými očami po otcovom lodnom mostíku."
Drew sa rozosmial. Našťastie sa v tej chvíli smialo aj obecenstvo, takže nikto nezistil, že sa nesmeje na hre.
Keď jej neskôr Margery pomáhala pripraviť sa na spanie, Gabrielle hodnotila svoje vystupovanie v ten večer. Bolo to v skutočnosti divadlo. Zopár ráz musela potlačiť nutkanie vyhrešiť Drewa za bezstarostné poznámky, ale podarilo sa jej to a vždy sa iba usmiala. Ona sa postará, aby zmenil na ňu názor - pravda, ak mu predtým neodtrhne hlavu.
Kapitola 16
gabrielle si v tú noc líhala do postele s úsmevom na pe-rách, na rozdiel od predošlej noci. Mala pocit, že večer v divadle prebehol výborne. Jej trpezlivosť síce bola zopár ráz našpono-vaná, ale nakoniec sa jej podarilo dosiahnuť, čo chcela: dať Drewovi najavo, že vojna medzi nimi sa skončila. Takže keby on stiahol delá...
Na druhý deň zišla Gabrielle s Margery predpoludním za Georgínou, ktorá ich mala sprevádzať do advokátskej kancelárie. Netešila sa na stretnutie s Williamom Batesom ani na to, ako mu bude vysvetľovať, prečo pred tromi rokmi, keď jej chcel nasaďiť okovy a zveriť ďo opatery poručníka, zmizla z ostrovov. Chcela, aby tam s ňou šla Georgina pre prípaď, že by sa správal nepríjemne alebo jej odmietol vydať dedičstvo, keďže mu utiekla.
Ale v hale na ne čakal Drew, a keď spýtavo naďvihla obočie,
91

vysvetlil jej: „Jedno z dvojčiat je choré. Zrejme je to len nepríjemná nádcha, ale poznáte matky. Georgie od neho nemieni odísť, a tak ma poverila, aby som ju dnes zastúpil. Dúfala, že vám to nebude prekážať. A naznačila, že pôsobím zastrašujúcej-šie ako ona, keby vám právnik robil problémy."
„Spomenula, o aké problémy ide?"
„Nesprávali ste sa podľa odporúčania toho človeka."
„Nebolo to odporúčanie. Chcel ma zveriť do opatery známeho zvrhlíka, ktorý sa zrejme mal stať mojím poručníkom, ale povedala som mu, že môj otec žije a nijakého poručníka nepotrebujem. Lenže ten chlap nechcel počúvať moje námietky."
„Takže ste jednoducho odišli z Anglicka?"
„Čo by ste v takej situácii urobili vy?" odpovedala protiotáz-kou.
Usmial sa. „Asi to isté. Pôjdeme?"
Cesta do kancelárie Williama Batesa by im netrvala dlho, keby Margery nebola zočila na ulici starú priateľku a nepožiadala ich, či môže na pár minút vystúpiť. Čakali na ňu, ale nezdalo sa, že by Margery mala v úmysle vybaviť to rýchlo.
„Vždy ste takáto netrpezlivá, keď idete navštíviť právnika?" spýtal sa Drew. Všimol si, že poklopáva nohou.
„Navštívila som iba jedného... tohto a..." Vzdychla si. „Bates bol matkin právnik. Spomínam si, že keď ma v detstve brávala za ním, správal sa k nej dosť hrubo... ako k malému decku..."
„Môj najstarší brat Clinton, ktorý sa predovšetkým stará o správu rodinného podniku, mi hovoril, že mnohí právnici sú arogantní a hrubí, ale vraj všetci takí nie sú. Prečo si nenajala iného?"
Gabrielle sa usmiala. „To je dobrá otázka. Pravdepodobne jej to nikdy nezišlo na um. Bol aj právnikom jej otca. Zrejme ho trpela len preto, že k otcovi bola lojálna, a okrem toho sa s ním nemusela stretávať často. Ale to je len moja domnienka. Mama akoby si ani nevšimla, že je k nej hrubý. Zato ja som to videla a nikdy som ho nemala rada. Možno preto som taká nervózna."
92

„Tak to poďme čím skôr vybaviť. Na to nepotrebujete mať ri sebe slúžku. Ja som totiž ako brat vašej ochrankyne prijateľný sprievodca. Nech sa len zabaví s priateľkou."
Gabrielle nerozmýšľala. To, že mala Drewa iba pre seba, aj eď predtým musí vybaviť nejaké povinnosti, bol pre ňu neča-aný bonus... príležitosť lepšie ho spoznať. A pre zmenu sa 'správal priateľsky. Zatiaľ ju neurazil ani si ju nedoberal. Vari je aj on pripravený uzavrieť prímerie?
Zakričala na Margery, aby sa pokojne zhovárala, že sa stret-[nú doma. Potom prikázala kočišovi, nech pokračuje v ceste. Onedlho zabočili za roh a predpoludňajšie slnko ožiarilo Dre-wovi končeky vlasov. Mal nádherné vlasy a teraz akoby boli po-prášené zlatou rosou... Bože, je taký krásny! Zrazu zatúžila dotknúť sa ho. Nedíval sa na ňu, hľadel von oknom. Pocíti, ak sa teraz trochu predkloní a dotkne sa ho? Pravdaže, a ako by mu i vysvetlila? Alebo ju schytí do náručia a pobozká...?
„Už sme tu," oznámil.
„Kďe?" zvolala.
Zmyselne a chápavo sa na ňu usmial. Bože ďobrý, hádam si zn nedomyslel, že sa ho chcela dotknúť?
Pomohol jej vystúpiť z koča, jednou rukou ju chytil za ruku, druhú jej položil okolo pása, aby nespadla. Preňho to nebolo nič nevšedné, ale ona cítila jeho dotyk celou bytosťou. Nechcelo sa jej ani pohnúť, aby neprišla o ten pocit. Stáli tesne pri sebe. Uvažovala, či pochopil, že túži, aby ju pobozkal. Jej túžba bola taká silná, až sa jej musela zračiť v očiach. Ale keď prišli do cieľa, Drew myslel len na svoju povinnosť. Zaviedol Gabrielle do budovy, potom ju sprevádzal hore schodmi.
Sklamalo ju to, najmä po tom, čo sa na ňu tak chápavo usmial. A potom ju načisto zatlačil do úzadia mysle a ani na ňu nepozrel. Preto bola trochu ostrá, keď Batesovmu tajomníkovi oznámila svoje meno. A keby ju okamžite zavieďli k Batesovi, zrejme by bola ostrá aj naňho. Ale tajomník ju požiadal, aby si sadla a čakala, advokát ju o chvíľu prijme.
Nesadla si, začala sa nervózne prechádzať. Drew ju chvíľu
93

pozoroval, potom sa prechádzal spolu s ňou. Keď si uvedomila, čo robí, zastala a uškrnula sa. Napätie povolilo. Dokonca sa usadila na stoličku pri stene.
Nemusela čakať dlho, ale tajomník oznámil: „Ak váš spoločník nie je príbuzný, bude musieť zostať tu."
Drew ignoroval jeho upozornenie a zaviedol ju do kancelárie. William Bates sedel za stolom. Pri jej príchode nevstal. Vôbec sa nezmenil - bol stále rovnako tučný, keďže rád dobre jedol, takmer plešivý, aj líca mal červené ako predtým. Dokonca sa aj mračil rovnako ako pri poslednom stretnutí.
„Uvedomujete si, že som vás mohol vyhlásiť za mŕtvu, slečna Brooksová?"
Ohromene naňho vyvalila oči, nie preto, že sa ju znova pokúšal zastrašovať, ale preto, že teraz ju vôbec nezastrašil. Nechcelo sa jej veriť, aký hrozivý sa jej zdal, keď bola mladšia. Až sa sama čudovala, že si trúfla vzoprieť sa mu a opustiť krajinu. Jednoducho sa tváril dôležito. Dôležitejšie, ako sa patrilo.
„Nezmysel," odsekla Gabrielle, „poslala som vám list, v ktorom som vám oznámila, že odchádzam z Anglicka a budem žiť s otcom."
„A jednoducho ste predpokladali, že som ho dostal?"
„Nie je podstatné, či ste ho dostali alebo nie. Odišla som preto, lebo ste ma chceli zveriť do rúk chlapovi, ktorý by nebol vhodným poručníkom pre nikoho."
„Neboli ste plnoletá!"
„Ale mala som žijúceho príbuzného."
„Lenže nežil v Anglicku."
Predklonila sa, položila ruky na stôl a upäto sa naňho usmiala. „Nemusíme sa hádať, pán Bates. Vrátila som sa do Anglicka, a na ničom inom nezáleží. A som dosť stará, aby som dostala svoje dedičstvo, takže ak treba podpísať nejaké doklady, sem s nimi. Inými slovami, okamžite preveďte matkin majetok na mňa." Gabrielle vytiahla z kabelky vizitku a položila ju pred právnika. „Tu je názov banky, do ktorej môžete previesť moje financie."
„Počkajte..."
94

„Urobte, čo vám dáma hovorí, a preveďte jej financie," ozval
Drew.
„Kto ste, pane?" chcel vedieť Bates.
„Drew Anderson, príbuzný Maloryovcov," odvetil Drew. „Mám sa oháňať titulmi?"
Bates si odkašlal. „To nie je nutné. Tá rodina je v tomto meste dobre známa. Okamžite túto záležitosť vybavím. Želám vám pekný deň, slečna Brooksová." Kývol hlavou a potom úctivo vstal. Gabrielle odišla a Drew jej šiel v pätách.
Keď jej vonku Drew pomáhal nastupovať do koča, poďakovala sa mu za pomoc. Usmial sa.
„Žartujete, však?" povedal. „Podľa toho, čo hovorila Geor-' gie, som si predstavoval, že dnes budem musieť zraziť pár hláv. Ale vy ste vlastne ani nepotrebovali pomoc. Situáciu ste zvlád-I li, akoby ste hovorili s právnikmi každý deň."
Pri tej pochvale sa začervenala. „Už mi nepripadal taký desivý, ako som si ho pamätala."
„Nezmysel. Ešte vždy sa vás usiloval zastrašiť, ale vy ste sa nedali. Nebol by som nič povedal, ale rád sa oháňam titulmi. Doma to na nikoho nezapôsobí, ale tu to prináša zábavné výsledky. Keď sme to vybavili tak rýchlo, čo keby sme sa teraz trochu povozili po Hyde Parku, prv ako sa vrátime domov? Alebo sa trochu povozíme na člne? Ako sa volá to jazero, ktoré dal v parku urobiť ktorýsi z vašich kráľov?"
„V skutočnosti Serpentine dala vybudovať v minulom storočí kráľovná Karolína, manželka kráľa Juraja Druhého. No - je r. to celkom milý nápad, hoci sa zdá, že bude pršať. Chcete tam naozaj ísť?"
„Nie sme z cukru, neroztopíme sa."
Znova sa jej zmocnil závrat. Aké nečakané potešenie! Ráno scháďzala po schodoch so strachom z Williama Batesa, a nielenže to dopaďlo prekvapujúco ďobre, ale ešte aj strávi ďeň s Drewom.
Vybrali sa do Hyde Parku. Keď prišli k jazeru, neboli voľné člny, a tak sa prechádzali po brehu.
95

„Ak správne rozumiem, teraz ste bohatá?" napoly sa spýtal Drew, keď sa zastavili a kŕmili kačky.
„Vôbec nie," odvetila a pozorovala, ako sa sklonil ku kačke. „Ale vďaka dedičstvu po matke budem žiť v blahobyte. A okrem toho budem mať vlastnú chalupu."
„Chalupu?" prekvapene na ňu pozrel. „Prečo som si myslel, že ste vyrastali v rezidencii?"
Zasmiala sa. „Asi preto, lebo to tak naozaj bolo. Chalupa nemusí nutne znamenať drevenicu. Matkin dom je dosť veľký a rozkladá sa na rozľahlom pozemku."
„Páči sa vám tu?" zaujímal sa. „Alebo ste mali radšej Karibik?"
„Teplá klíma na ostrovoch mi vyhovuje oveľa väčšmi."
Vložil si jej ruku pod pazuchu a veľmi spôsobne pokračovali v prechádzke, ale ona myslela iba na teplo jeho tela. Len ťažko sa jej sústreďovalo na rozhovor, keď sa im plecia obtierali a cítila jeho horúčosť tak blízko.
„Tak potom prečo ste si prišli hľadať manžela sem?"
„Otec chcel, aby ma uviedli do spoločnosti. Keby matka žila, bola by sa o to postarala. Ale prečo sa vám to zdá také nezvyčajné? Koniec koncov, som Angličanka."
„Akého muža si hľaďáte? Prezraďte mi čosi o svojich predsta-vách a pomôžem vám pri hľadaní vhodných kandidátov."
On jej pomôže nájsť manžela? Takmer sa zasmiala. Zrejme žartoval, preto bezstarostne odvetila: „Asi chcem to, čo väčšina mladých žien. Najradšej by som mala manžela, ktorý je vysoký, pekný aj vtipný. Aha, a ešte by ma potešilo, keby rád cestoval."
Práve opísala jeho. Uvažovala, či to postrehol. Zrejme nie, lebo sa zasmial.
„Po prvý raz počujem takéto kritérium pri hľadaní vhodného manžela," poznamenal. „Prečo by mal rád cestovať?"
„Pretože aj ja rada cestujem."
Nadvihol obočie. „Skutočne?"
„Prečo vás to prekvapuje?"
96

„Lebo väčšina žien, ktoré poznám, sa nerada plaví po mori. 3uď sa toho boja, alebo nechcú opustiť pohodlie domova."
„Tak potom zrejme nikdy nestáli pri kormidle."
Jeho výraz prezráďzal, že to považuje za žart. „Potom budete musieť zo svojho zoznamu nápaďníkov vyškrtnúť chu-áka Wilbura. Pripadá mi ako muž, ktorý by nikdy nevkro-il na palubu."
„Nezmysel. Prečo si to myslíte?"
„Videl som vás s ním tancovať," vysvetlil. „Má dve nohy ľa-jVé, takže by nedokázal udržať rovnováhu na lodi, nemyslíte?"
Tentoraz sa na jeho vtipkovaní zasmiala. Drew sa len uškrnul a hodil na vode žabku. Hyde Park bol ešte vždy v plnom kvete a v tomto ročnom období bolo jazero krásne, ale Gabrielle to veľmi nevnímala - lebo neodtrhla pohľad od Drewa. Vždy keď oď nej oďstúpil, cítila, že vietor je dosť svieži, ale nemienila sa sťažovať, že jej je chladno, lebo by bolo po výlete, alebo že by... Nie, nemôže mu naznačiť, aby ju zahrial, to by bolo trúfalé. No, vlastne by aj mohla, ale boli na verejnom mieste.
„A čo vy?" spýtala sa. „Často chodievate do Anglicka?"
„Odkedy tu býva naša sestra, usilujem sa sem s bratmi chodiť aspoň raz do roka. Keď sa Georgie vyďala, otvorili sme si kanceláriu aj v Lonďýne, takže Anglicko je teraz našou pravidelnou obchodnou destináciou."
„A kadiaľ bežne vedú vaše trasy?"
„Po Karibiku. Po odchode z Anglicka sa tam vrátim. Pôvodne som chcel ísť domov do Briďgeportu, ale iba preto, lebo som sa tam chcel stretnúť s Boydom. Keďže sa ukázal tu, vrátim sa na svoju zvyčajnú obchodnú trasu."
Usmiala sa. „Aj vy máte rád Karibik?"
Vzápätí sa s úsmevom priznal: „Áno, ale nemám to odtiaľ ďaleko ďomov ďo Bridgeportu v Connecticute."
„Vaša loď poďľa všetkého kotví v Londýne, však?" Keď prikývol, spýtala sa: „Ako sa volá?"
„ Tritón. Je krásna, štíhla a na svoju veľkosť dosť rýchla," povedal s očividnou hrdosťou.
97

„Ako dlho jej velíte?"
„Mal som dvadsať, keď som prevzal velenie," odvetil.
„Nie je to meno z gréckej mytológie?"
„Veru je. Väčšina našich lodí má podobné mená. Otec tak nazval všetky lode, ktorým velíme ja a moji bratia. Isto chápete, ako mal rád grécku mytológiu."
„Sú to dosť prestížne mená," poznamenala s úsmevom. „Takmer sa hanbím povedať, ako sa volá loď môjho otca. To je jednoducho neporovnateľný rozdiel."
„Ale no tak. Už ste vo mne prebudili zvedavosť, tak von s tým."
„Zájdený drahokam."
„Aha, a symbolizuje to niečo?"
„Áno. Vášnivo ráď hľadá poklady, a ďúfa, že ak... Nie, keď raz nájde tú urnu zlata, bude plná starých mincí a šperkov, ktoré budú načisto zájďené časom."
Potešilo ju, že sa chápavo usmial. Mohol utrúsiť nejakú štipľavú poznámku o jej otcovi, ale dnes sa napočudovanie správal vzorne. Bol vtipný, šarmantný a ani raz nespomenul pirátov.
Vtedy si Drew všimol, že jeden z člnov mieri do prístaviska, kde by si ho mohli prenajať, a znova nadhodil, že by sa mohli člnkovať. No len čo to dopovedal, začali padať prvé kvapky.
„Takže je po člnkovaní," zamrmlal. „Ponáhľajme sa, o pár minút bude liať."
A netrvalo to veru ani pár minút. Len čo to vyslovil, spustil sa lejak. Ľudia v parku uháňali na všetky strany, aby sa skryli pred dažďom. Ona však vo vychádzkových šatách nedokázala bežať bez toho, aby si pristupovala sukňu. Ale usilovala sa s ním držať krok, lebo ju chytil za ruku. Čoskoro si však všimol, že má problémy. Nečakane ju schytil ďo náručia a aj s ňou bežal rýchlejšie ako preďtým.
Napriek tomu zmokli do nitky. Len čo boli v koči, rozosmiali sa.
„To bolo naozaj rytierske gesto, ale aj tak sme zmokli," poznamenala.
Naklonil sa k nej a odhrnul jej z líca prameň mokrých vla-
98

;V. Uvedomila si, že účes sa jej rozpadol a mokré kučery jej pa-iajú na chrbát a na hruď. Potom si priložila ruku na hlavu l zvolala: „Ach nie, tuším som stratila aj klobúk. Taká smola, bol to môj najobľúbenejší."
„Počkajte," Drew hneď vybehol von.
Í
   Usilovala sa ho zastaviť,  ale uháňal,  akoby ju nepočul. Onedlho sa však vrátil a zakričal na kočiša: „Späť na Berkeley | Square!" Potom naskočil do koča a položil zmáčaný klobúk na sedadlo vedľa nej. „Vidíte, čo som kvôli vám schopný urobiť!"
I
 To skutočne nečakala. „Ďakujem," zamrmlala a nešťastne pozrela na zničený klobúk. „Možno zachránim aspoň perá, keď •sa usušia."
„Ja by som si kúpil nový, ale hovorím za seba." Pozrela naňho a zatajila dych. Vyzliekol si redingot a videla, že bielu košeľu má prilepenú na telo, takže mu vidieť každý sval na širokej hrudi a mocných ramenách. Pohľady sa im stretli a hneď sa obaja prestali smiať. Ledva si stihla všimnúť páľavu, ktorá mu vyžarovala z očí, a už ju.objal a pobozkal.
Ach bože, vedela, že jeho bozk bude nepredstaviteľne vzrušujúci. Jeho pery sa znova a znova dotýkali jej a vťahovali ju do svojej zmyselnej pasce. Nedokázala rozmýšľať a ani nechcela. A potom jej jazykom pootvoril pery a zrazu ju bozkával ešte naliehavejšie a nekonečne mučivo. V tom bozku sa tajilo toľko vášne, až sa na okamih vyplašila. „Drew, myslím, že by sme..." „Nemyslite," skočil jej ďo reči. „Iba vás trochu zahrejem. Ste
ako kus ľadu."
Skutočne? Ani si to nevšimla. Ale jeho pery sa znova dotkli jej a opäť ju pohltila vášeň. Objala ho okolo krku a on ju jednou rukou chytil za hlavu a druhou jej chodil hore-dolu po chrbte, zá-§ roveň si ju aj pritískal k sebe, takže prsia mala pritlačené na jeho hruďi. Ale keby sa mohla dostať ešte bližšie, urobila by to.
Keď sa konečne oďďelili, akoby sa meďzi nimi vznášala para. A možno naozaj, veď pri tom bozkávaní z nich ďoslova sálala horúčosť.
99

Ani si neuvedomila, že dorazili k domu Maloryovcov, až keď ju Drew chytil za ruku, pomohol jej vystúpiť a zaviedol ju k dverám. V tom koči ju tak rozpálil, že s ňou mohol robiť čokoľvek, ale on ju iba pobozkal - a príjemne ju zahrial. Neskôr mu možno bude vďačná, že nezašiel ďalej, ale v tej chvíli bola sklamaná, že sú už na mieste.
„Ako vidíte, priviezol som vás ďomov živú a zdravú," povedal s nežným úsmevom.
Nestihla nič povedať. Zrazu na ňu ktosi zakričal, a keď sa obrátila, zistila, že z koča vystupuje uroďzený pán Wilbur Carlisle.
Wilbur si naozaj nemohol horšie načasovať vstup do jamy levovej. „Bože dobrý," zvolala a pozrela na svoje šaty. „Najprv sa musím prezliecť. Nechcem, aby ma videl zmoknutú ako myš. Mohli by ste mu vysvetliť, čo sa stalo, Drew?"
„Mám upokojovať vášho nápadníka?" spýtal sa. „Ani náhodou, srdiečko - ibaže by ste chceli, aby som mu povedal, že už nie ste voľná."
„Lenže ja som stále voľná — ibaže by ste ma požiadali o ruku
CC
vy...
Letmo sa zasmial a otvoril jej dvere. „Choďte sa osušiť. Poviem Artiemu, aby oznámil vášmu nápadníkovi, že na vás bude musieť trochu počkať."
Kapitola 17
WlLBUROVI VÔBEC NEPREKÁŽALO, ŽE NA ŇU MUSÍ POČKAŤ, ALE-bo to aspoň tvrdil, keď neskôr prišla do salóna. Ešte vždy sa hnevala, že Drew sa len zasmial, keď mu spomenula manželstvo, a tak zo svojho zoznamu zatiaľ nevyškrtla nijaké meno a bola rada, že Wilbur ju navštívil. Jeho včerajšie priznanie, prečo stále neprišiel, zaváňalo zbabelosťou, čo ju trochu znepoko-
100

E
ilo. Ale ak sa napokon napriek svojim obavám ukázal, zname-lalo to, že má predsa len istú odvahu.
V ten deň ju Georgína vzala na večeru, a to naozaj veľkú. Zoznámila sa tam s mladým grófom, ktorý by bol vhodným doplnkom do jej zoznamu, ale zopár dám ju okamžite upozornilo, že hoci by bol gróf dobrá partia, začiatkom sezóny sa zasnúbil. Škoda. Jej oneskorený príchod mal skutočne svoje nevýhody.
Ale bolo tam niekoľko slobodných mužov, ktorí boli ešte vždy voľní a zhŕkli sa okolo nej ako zvyčajne v snahe upútať jej pozornosť.
V istej chvíli si všimla, ako na ňu Drew gáni. Že by žiarlil? Rada by si to myslela, ale nedokázala si vymazať z mysle, ako sa zasmial pri zmienke o manželstve. Nevzdá sa ho. Po tých vášnivých chvíľach v koči bola len pevnejšie rozhodnutá zaradiť ho na vrchol svojho zoznamu. Iba si domyslela, že na to, aby začal vážne uvažovať o manželstve, nebude stačiť letmá známosť. Ale dnešok možno považovať za vydarený začiatok.
„Kde máte otca? Počula som, že zablúďil na mori."
Laďy Dunstanová, jeďen z pilierov lonďýnskej spoločnosti, s ktorou sa zoznámila začiatkom týždňa, ju odviedla od početných obdivovateľov na terasu. Pri prechádzke Gabrielle porozprávala o nadcháďzajúcom bale, ktorý sa chystá usporiadať. Lady Dunstanová sa chcela osobne uistiť, že naň príde, lebo mala naozaj nečakaný úspech.
Ale tá otázka, ktorá sa vôbec netýkala balu, ju načisto zaskočila. „To isto nie," odvetila Gabrielle. „Žila som s ním v Kari-biku, odkedy matka zomrela. A on od tých čias nemal dôvod vrátiť sa do Anglicka."
„Samozrejme. Na to som nepomyslela. Ale som rada, že ešte žije. Predstavte si, nikdy som ho nestretla! Túžila som po tom, lebo som poznala vašu mamičku. Lenže on sa plavil raz tam, raz onam. Prečo...?"
„Á, tu ste!" prerušila ju Georgina a chytila Gabrielle pod pazuchu. „Poďte dnu, moja milá. Prišiel nový mladý muž, s kto-
101

rým vás jednoducho musím zoznámiť. Ak dovolíte, lady Dun-stanová. Už sa nesmierne tešíme na váš bál."
Georgína ju rýchlo odtiahla preč a šepkala: „Podľa toho, čo som si vypočula, súdim, že som vás zachránila v hodine dvanástej. Tá žena je známa klebetnica. Mala som vás na to upozorniť. Nepovedali ste jej o svojom otcovi nič, čo by sme nechceli, aby sa svet dozvedel, však?" „Nie."
„Výborne. Usilujte sa jej podľa možnosti vyhýbať, ale ak to nepôjde, jednoducho improvizujte. Vymyslite si, čo chcete, len jej nepovedzte nič, do čoho by sa mohla zahryznúť."
Gabrielle to pochopila a do konca večera sa vyhýbala tej dáme. Keď jej Margery neskôr pomáhala vyzliecť si večerné šaty, rozmýšľala, že s ňou preberie situáciu a pokúsi sa vymyslieť pre otca vhodné povolanie. Čaria sa zaňho vydala v domnienke, že je obchodník, ale väčšine smotánky by sa to nepáčilo rovnako, ako keby sa dozvedeli, že je pirát. Matka sa tej téme v rozhovoroch s priatelkami očividne vyhýbala. A tak predpokladala, že ona by mohla urobiť to isté.
Keď ktosi ticho zaklopal na dvere, usúdila, že je to Georgína. Minulé dva večery sa zastavila po návrate domov, aby sa jej spýtala, ako sa jej páčil večierok a či jej padol do oka niektorý z mladých mužov, s ktorými sa tam stretla. Dnes večer sa nezoznámila s nikým novým okrem toho mladého grófa, ktorý už bol zadaný. Zato sa včera zmienila pred Georgínou o Wilburovi. Jej ochrankyňa sa zrejme dozvedela, že ju dnes navštívil, a chce vedieť, či sa oňho po tej návšteve zaujíma väčšmi.
A tak sa príjemne prekvapila, keď za dverami uvidela Drewa, nie jeho sestru. Lenže rozhodne nebola pripravená na takéto stretnutie a šaty si doslova pridŕžala na prsiach. Margery mu zabuchla pred nosom, kým ju znova neupravila.
Gabrielle naňho zakričala, aby počkal. A poslúchol ju. Keď znova otvorila dvere, spýtal sa: „Nechcete si niečo vypiť na dobrú noc?"
102

Nadvihla obočie. Vzhľadom na to, ako na ňu dnes večer za-[zeral a cestou domov nepovedal ani slovo, to bolo skutočne ne-1 čakané. Ale naskytla sa jej ďalšia skvelá príležitosť — jednodu-| cho ju nemohla prepásť. Ešte vždy chcela preskúmať možnosť, by sa s ním „bližšie spriatelila", aby zistila, či je vhodné po jeho dnešnej reakcii hovoriť s ním o manželstve.
„Rada, ďakujem," odvetila a s úsmevom dodala: „Už mi chýbala moja denná dávka rumu."
Uškrnul sa a naznačil jej, aby vykročila pred ním dolu [ schodmi. Pokiaľ išlo o ten rum, iba žartovala, ale mala dojem, že on to vzal vážne. Vzhľadom na to, čo si o nej zrejme myslí, i asi predpokladá, že je zvyknutá na tvrdý alkohol. Ach, tento l muž o nej ešte veľa toho nevie a rada by mu dala príležitosť, aby sa dozvedel viac, lebo Drew Anderson sa presunul zo spodku Dznamu nápadníkov celkom na vrchol.
Bola natoľko sústredená na muža, ktorý kráča za ňou, až si nevšimla, že za nimi zostupuje aj Margery, až kým neprišli do Iónu a nepočula, ako si slúžka nahlas zívla. V dome už v tom ase vládlo hrobové ticho. Väčšina službbníctva spala. Gabrielle vedela, že keby to navrhla Margery, rázne by odmietla. Brala svoju úlohu gardedámy veľmi vážne.
V kozube horel ohník, ktorý večer zapálili, aby tam nebolo tak chladno. Svietila iba jedna lampa a aj tá mala stlmený plameň. V salóne bolo predsa len zima, a tak sa Gabrielle postavila ku kozubu, dokonca rozmýšľala, že priloží poleno, ale vtom ju zaujal Drew, ktorý skúmal bar v kúte miestnosti.
„Presne, ako som si myslel! V tomto dome nie je ani kvapka ['  rumu. Môžete si vybrať - koňak, brandy alebo portské."
„Portské znie dobre," odvetila. „Tuším som to ešte nepila." „Pretože to je skôr chlapský nápoj," ozvala sa Margery, ktorá si urobila pohodlie v ušiaku pri okne. „Aj ja si dám za pohárik, keď už kvôli vám nemôžem spať."
Drew pozrel na Margery. Keď jej niesol pohár, oči sa mu vo svetle lampy tak rozžiarili, akoby sa chcel zasmiať. Vôbec nehľa-ďel na Gabrielle, a predsa cítila v žalúdku šteklenie.
103

Potom sa vrátil k baru a nalial do pohárov im dvom. Stále sa obzeral na Margery, akoby dúfal, že zaspí, čo bolo vzhľadom na neskorú hodinu dosť možné.
Konečne podišiel ku Gabrielle stojacej pri kozube, podal jej portské a potom si s ňou štrngol. „Na zdravie, miláčik," povedal hlbokým, znepokojivým hlasom a trochu nezbedné sa usmial. „Na pirátov."
Pri tom oslovení pocítila, ako sa jej telom šíri horúčava - alebo to bolo možno po prvom dúšku portského. Ale netrvalo to dlho. Veľmi rýchlo si uvedomila, že to isté slovo použil aj v prístave, keď ju zachránil pred pádom, aj inokedy, keď bol sarkastický, takže preňho očividne neznamená nič mimoriadne, jednoducho tak oslovuje všetky ženy. V podstate akoby ju oslovil slečna. Preňho to bolo celkom neromantické slovo.
A vtom si uvedomila, že si s ňou pripil na pirátov. Skutočne to povedal? Znova si spomenula na jeho poznámku minule na bale. Chcel, aby mu dokázala, že je pirátka, tým, že s ním strávi noc. Preto dnes prišiel k jej dverám a pozval ju na pohárik? Čo ak sa o ňu bude pokúšať? Čo ak ju znova pobozká?
Srdce sa jej vzrušene rozbúšilo. Takmer si nevšimla, že ju zaviedol k pohovke, usadil a položil jej pohár na stolík pred pohovkou. Zachvela sa a on si to všimol. „Je vám chladno?"
Bola taká rozrušená, až sa musela nad tou otázkou zamyslieť. Odišli od kozuba, takže jej naozaj bolo chladno, a predsa to nebola pravda. A to vďaka nemu. Sedel tak blízko, až sa im nohy takmer dotýkali a ona cítila sálavé teplo jeho tela. Usmiala sa. To jej na zahriatie celkom stačilo.
„Nie, vôbec mi nie je chladno," odvetila. „Skutočne?"
Akoby ho jej odpoveď úprimne prekvapila. Uvedomila si, že
si to chvenie zrejme dá do súvislosti so sebou, a začervenala sa.
Pozrela na Margery a hľadala pomoc u nej, ale zdalo sa, že
nočná hodina alebo možno ten nápoj boli na ňu priveľa. Tvrdo
spala. A tak sa Gabrielle usilovala rozptýliť rozpaky glgom port-
104

ského, až nakoniec vypila celý pohár. Už nemala pocit, že sa červená, a pripadalo jej hlúpe, že sa vôbec začervenala.
Zachichotala sa. Bože dobrý, ona sa zachichotala. Nikdy to nerobila. Zdalo sa jej to smiešne a znova sa zachichotala.
„Nie ste zvyknutá na portské?" spýtal sa Drew. | „Nie, skôr na rum."
„Skôr na čaj s rumom, však?" zažartoval a srdečne sa usmial.
„Áno. Vlastne nie." Vzdychla a pokrútila hlavou. „Nepokúšajte sa ma zmiasť. Naozaj som zvyknutá na tvrdý alkohol. Len s mierou."
Zľahka jej prebehol prstom po líci. „Znežneli ste, Gabby. Všimol som si to už včera večer. Ale dnes to bolo pekné, však? Smiem dúfať, že ste rozmýšľali o mojom návrhu?"
„O akom?"
Naklonil sa k nej bližšie a takmer šeptom sa spýtal: „Skutočne ho musím opakovať?"
Akoby mohla zabudnúť na tú poznámku, ktorá jej vírila hlavou, odkedy ju vyslovil. Lenže takému pokušeniu musí odolať. O chvíľu si spomenie, prečo mu musí odolať. To portské ju načisto omámilo... Aha, áno, chcela, aby rozmýšľal aj nad manželstvom, nielen nad posteľou.
„Viete, v skutočnosti nie som pir..."
Obrátila k nemu tvár, aby mu to vysvetlila, ale nebol na to vhodný čas. Tvár mal stále priveľmi blízko. Nakoniec sa zdalo, akoby sa perami obtrela o jeho ústa úmyselne, a pritom to tak vôbec nebolo. No on rýchlo využil príležitosť a nástojčivo pritlačil pery na jej ústa. A ona sa okamžite podďala.
Naozaj si myslela, že tá vášeň sa meďzi nimi rozhorela len vďaka okolnostiam? To iste nie. Rovnakú vášeň cítila aj teraz. Bolo to v nich... Stalo sa to v tej chvíli, ako sa im pery dotkli.
Drew ju objal okolo krku, položil si jej hlavu na plece a majetnícky blúdil po jej perách. Gabrielle priložila ruku na jeho líce, a keď jej do úst vklzol jazykom, zaborila mu prsty do vlasov a zovrela tie jemné kučery, akoby sa bála, že prestane.
Naozaj prestal, ale iba preto, aby prešiel perami na jej líce
105

a pokračoval dolu po krku. Vzdychla si a zachvela sa, keď sa dotkol toho citlivého miesta. V tej istej chvíli pocítila tlak na prsiach a uvedomila si, že sa ich dotýka...
Nemal by sa. Musí mu to povedať. Už sa aj chystala, ale nedostala sa ďaleko, len otvorila ústa a vtom jej z nich unikol ďalší vzdych, keď sa jej bradavky vztýčili pod jeho dlaňou. Cítila jeho i svoju horúčosť. A to šteklenie na prsiach akoby jej prešlo rovno medzi nohy.
„Vedel som, že ste pirátka," povedal a zablúdil jej jazykom do ucha. Pevnejšie ho objala okolo krku, aby ho povzbudila. „Bože, Gabby! Prečo ste sa pokúšali skryť tú svoju divosť poď fasáďou ďámy? Zbožňujem to! Túžite po mne rovnako ako ja po vás, však?"
Takmer zastenala. Nedokázala rozmýšľať. Pocity, ktoré ju zaplavovali, jej rozochvievali všetky zmysly. Videla, ako sa mu tmavé oči lesknú túžbou, počula, ako mu z hrdla unikajú spokojné vzďychy, vďychovala jeho omamnú mužskú vôňu. S kaž-ďým bozkom si ho vychutnávala, a keď ju pohláďzal, túžila, aby nikďy neprestal. Keď sa neubránila a zastonala oď rozkoše, perami jej rýchlo znova prešiel na ústa a vášnivo ju pobozkal. Ach bože, ako môže oďrazu prežívať toľko rozličných pocitov?
Všetky dobré úmysly, všetky nádeje zrazu vyleteli hore komínom. Drew ju svojím skúseným zvádzaním načisto omámil. Nemala silu zastaviť ho, a ani to nechcela, nezmohla sa ani na náznak námietky.
Takže Boyd ju vlastne zachránil, keď zahunďral: „Tak toto teda nie! Alebo máš počestné úmysly, braček?"
Drew sa trochu odtiahol a prerušil kontakt, ale potom akoby nevedel oďolať, vpečatil jej ešte jeďen lahoďný bozk, až potom oďvrkol bratovi: „Čo keby si sa staral o svoje veci?"
„A čo keby si ty nechal to ďievča na pokoji?" Oďpoveďal Boyď rovnakým tónom. „Toto je aj moja vec. Táto slečna si sem prišla hľadať manžela. Alebo si zrazu ochotný uzavrieť manželstvo?"
Gabrielle sa nesmierne hanbila, že ju pristihli v Drewovom
106

objatí. Zrazu vytriezvela. Aj ona by rada počula odpoveď na Boydovu otázku, ale potom si to rozmyslela. Keby teraz povedal nie, musela by ho vyškrtnúť zo svojho zoznamu. Ale keby to zostalo otvorené, mohla by pokračovať vo svojom úsilí o bližšie spoznávanie.
A tak vstala, prv ako Drew stihol prehovoriť. Margery sa takisto zmätene zdvihla, lebo ju zobudil Boydov hlas.
„Vari vy mladí nikdy nespíte?" ozvala sa staršia žena otrávene, potom zívla a zamierila ku Gabrielle.
„Áno, my dve by sme už mali ísť spať," súhlasila Gabrielle. „Po tom dobrom portskom by som už nemala mať ťažkosti so spánkom. Dobrú noc, páni."
Ešte neboli ani pri schodoch, keď začula, ako Boyd obvinil brata: „Opil si ju, aby si ju mohol zviesť? To je dosť úbohé."
„Prosím ťa, presne to isté robievaš aj ty, tak nebuď taký pokrytec."
„Robím to, len ak mám do činenia s ostrieľanými veteránkami, nie s pannou, ktorá si prišla hľadať manžela."
„Vari si pri pohľade na jej peknú tvár zabudol, kto je? Dcéra piráta je asi taká nepoškvrnená ako ty alebo ja."
Kapitola 18
*>*»"'íť**ias* **! W
„slečna brooksová, smiem k vám byt úprimný?"
Gabrielle v skutočnosti vôbec nevnímala Wilbura Carlisla, ktorý s ňou krúžil po tanečnom parkete vo veľkej plesovej sieni laďy Dunstanovej. Toto bol jej tretí bál oď príchoďu ďo Londýna a šaty jej takmer neprišli včas.
Boli svetlofialové a Margery dokonca vylovila starý Gabriel-lin náhrdelník, ktorý jej preď rokmi ďarovala mama, v náďeji, že ju to rozptýli. Na meďailóne bola maľba rybárskej osaďy, ktorá veľmi pripomínala jej roďnú ďeďinu, takže si vžďy mysle-
107

la, že je to naozaj ona. Oválny medailónik lemovali ružičky, ladiace s ŕialkastým hodvábom jej šiat. Keby mala Gabrielle lepšiu náladu, potešilo by ju, ako ich náhrdelník vhodne dopĺňa.
Takmer sa z tohto balu ospravedlnila tak ako predošlé dva večery. Vyhovorila sa, že sa necíti dobre. Bola to lož, ale Geor-gina sa na nič nevypytovala, keď Gabrielle naznačila, že to súvisí so ženskými záležitosťami. A hoci jej nebolo zle, bolelo ju srdce.
Stále bola zavretá vo svojej izbe a vyhýbala sa Drewovi. Keď sa minulý týždeň dozvedela, čo si o nej skutočne myslí, nesmierne ju to ranilo. Mohla by sa pokúsiť zmeniť jeho mienku, ale mala pocit, že by jej neveril. Jeho rodina opovrhuje pirátmi! A ona s tým nič neurobí. Oni sú čestní obchodníci a je prirodzené, že nenávidia mužov, ktorí ich na mori okrádajú.
Ale musel ju s nimi hádzať do jedného vreca a predpokladať, že má uvoľnenú morálku? Lenže čo urobila, aby mu dokázala, že to tak nie je? Popíjala s ním, dovolila mu, aby ju pohládzal a bozkával... Pri spomienke na to, ako bezuzdné sa správala, sa zachmúrila. Len sa usilovala lepšie ho spoznať, ale pri tom ho len utvrdila v jeho mienke, takže je to aj jej vina.
Bože, teraz už ľutovala, že v ten večer vypila celý pohár portského. Okamžite jej stúplo do hlavy. Nemala mu dovoliť, aby sa k nej tak správal. A ani by mu to nedovolila, keby mala jasnú hlavu... Teda, aspoň by si to rada myslela, lenže tie jeho bozky a dotyky boli také krásne, až túžila, aby sa to nikdy neskončilo. Preňho to však neznamenalo nič. Ak pre ňu z toho večera vyplynulo nejaké ponaučenie, potom asi len toľko, že vôbec nemá zmysel uvažovať o ňom ako o manželovi.
A zo dňa na deň bola nešťastnejšia, takže nakoniec sa musela skrývať vo svojej izbe, aby si to na nej nik nevšimol. Drew sa o ňu už viac nepokúšal, ďokonca ani zo žartu. Ba zďalo sa, že keď si v ten večer uveďomil, s kým má dočinenia, celkom oľutoval, že jej dával nemravné návrhy. Naďalej ju a svoju sestru sprevádzal na všetky spoločenské akcie, no len čo tam prišli, okamžite ich opustil.
108

Gabrielle dokonca videla, ako obletoval iné mladé ženy. A ani sa tým netajil. Akoby chcel, aby si to všimla!
Postrehla to aj jeho sestra. Nanešťastie Georgina pobádala aj to, ako to na Gabrielle pôsobí, a odtiahla ju nabok: „Mala som vás skôr varovať pre Drewom. Niekedy zabúdam, aký je pekný a ako ľahko zlomí ženské srdce bez toho, aby sa o to vôbec usiloval."
„To nič. Mne srdce nezlomil," odvetila Gabrielle a silene sa usmiala.
„Výborne, tak potom ešte nie je neskoro. Určite sa mu páči-te, len nechcem, aby ste si vytvorili nesprávny dojem a mysle-i li, že z toho niečo môže byť. Nemôže. Moju rodinu by to po-[ tešilo, ale on dal jasne najavo, že sa nikdy nemieni usadiť."
Georgina jej to povedala s najlepším úmyslom, ale pre Gabrielle to nebolo nič nové. Mala v úmysle zmeniť Drewov názor na staromládenctvo, no nevyzeralo to sľubne. Vytvoril si o nej nesprávnu mienku a v koči od tých čias nikdy neboli sami, aby mu to vyvrátila.
Ale už ju to skrývanie unavovalo a zlostilo ju, ako ju trápi, že ju vážne priťahuje práve muž, ktorého nemôže získať. No a čo. Prišla si do Londýna nájsť manžela a presne to aj urobí. Drew Andreson jej môže byť ukradnutý.
Dnes večer s nimi Drew nešiel na bál. Sprevádzal ich Boyd, ale ten očividne o ňu celkom stratil záujem. Že by preto, lebo ju videl bozkávať sa so svojím bratom? To je jedno. Aj tak ho nemá na zozname.
Teraz bola rada, že sa na poslednú chvíľu rozhodla ísť na bál. Keďže Drewa zo zoznamu vyškrtla, mala príležitosť dozvedieť sa viac o urodzenom pánovi Wilburovi Carlislovi. Takže zrejme by mala počúvať, čo jej hovorí.
Práve vravel: „Len som vás chcel ubezpečiť o svojich úmysloch. Nechcem, aby ste si mysleli, že som sa len prišiel zabaviť ako mnohí iní. Práve naopak, posielajú ma sem už tri roky, aby som si našiel nevestu."
„Preďpoklaďám, že doteraz ste nemali šťastie, však?" spýtala sa zďvorilo.
109

„Veru nie. A pritom - niežeby som sa neusiloval. Ale z neznámeho dôvodu buď prídem neskoro, alebo ma mladá dáma nezaujme natoľko, aby som ju presvedčil o svojich citoch."
Tri roky? pomyslela si. To musí byť deprimujúce. Alebo možno sa jednoducho nechce oženiť...
Rozhodla sa, že sa Wilbura otvorene spýta. „A skutočne chcete nevestu, Wilbur?"
Vzdychol si. „Naozaj chcem. Ale ten tlak je hrozný. Viete, otec vyhlásil, že ak si tento rok neprivediem domov nevestu, nemám sa vôbec vracať."
„Prepánajána, skutočne?"
„Nie je celkom zdravý," vysvetľoval. „Chce, aby som sa usadil, prv ako nastúpim na jeho miesto. Koniec koncov, som jeho jediný syn."
Gabrielle začala byť nesvoja z toľkej úprimnosti. Ona ešte nebola pripravená rozhodnúť sa, aj keď sezóna sa pomaly končila. Ak ju tento muž požiada o ruku, prv ako bude na to zrelá, netušila, ako by mu odpovedala.
„Wilbur, prečo mi to všetko hovoríte?"
„Len vás chcem ubezpečiť, moja drahá, že mám počestné úmysly. Pred vaším príchodom som bol úplne zúfalý. Sezóna sa končí a vyhliaďky neboli ružové. Ale potom ste sa zjavili vy ako závan sviežeho vzďuchu. Ak ďovolíte, skutočne ste ma očarili."
Najvyšší čas, že povedal niečo romantické. Nie, počkať, prečo je voči nemu taká kritická? Je to veľmi žiaduci slobodný muž a jediný, ktorého šmahom ruky nezamietla. Ostatní, s ktorými sa doteraz zoznámila, boli buď priveľmi upätí, snobskí alebo svetácki na jej vkus. A zďalo sa jej, že Wilbur je celkom milý.
Dokonca bol aj duchaplný, ak práve nerozjímal nad svojimi problémami alebo sa jej nevypytoval, kto nad ňou prevzal záštitu. Kým spomenula Maloryovcov, správal sa celkom uvoľnene a šarmantne a oveľa romantickejšie. Mala by byť rada, že je ešte voľný, nech už to bolo z akéhokoľvek dôvodu, a považovať
to za šťastie. Koniec koncov, bol dobrá partia, a okrem toho aj
• 110

sák, i keď trochu bledý. Pleť mal takú bielu, až sa jej to zda-
čudné.
Vzdychla si. Nebolo to po prvý raz od príchodu do Londý-la, čo sa jej nejaký muž zdal bledý. Mnohí z mužov, ktorých stretla, boli rovnako poblednutí, a pritom bol koniec leta! Nebola to však ich vina, že sa jej zdali zvláštni, a ako podotkla Margery, stačilo by trochu slnka, a hneď by sa to napravilo. Jeďnoducho bola priveľmi zvyknutá na mužov opálených do-bronzova, lebo veľa času trávili na čerstvom vzduchu. Lenže každý nemal rád čerstvý vzduch tak ako ona. A nie každý mohol byť tak krásne opálený ako námorný kapitán...
Len čo vstúpil do miestnosti Drew, okamžite jej padol pohľad naňho. Bože, aj keď ho vyškrtla zo svojho zoznamu - kam ho ani nemala zaraďiť — ešte vždy ju fascinoval. A v žalúdku pocítila známe šteklenie. Skutočne sa ho chce vzdať len preto, lebo si o nej vytvoril nesprávny názor, keď by stačil krátky rozhovor a všetko by sa vyjasnilo?
Ako mu vôbec môže zazlievať, že dospel k takému záveru? Koniec koncov, jej otec je naozaj pirát. .A pri pobyte medzi pirátmi sa dozvedela veci, ktoré by slušne vychovaná mladá dáma mala vedieť až po svadbe. Takže Drew sa v skutočnosti mýlil iba v domnienke, že nie je panna. A to bola logická chyba.
Bože, tuším chce presvedčiť samu seba, aby ho znova zaradila na zoznam. Má to urobiť? Nerada by sa znova sklamala. Ale čo ak ju už viac nezraní? Čo ak sa jej ospravedlní a prizná, že bolo nepekné myslieť si o nej to najhoršie.
Tanec sa skončil a Wilbur ju viedol späť k Georgíne. „Zdá sa mi, akoby som nikdy nemal príležitosť byť s vami dosť dlho," povedal so šarmantnou iskrou v oku. „Dúfam, že sa so mnou neskôr pôjdete prejsť do záhrady, aby sme mohli pokračovať v rozhovore."
Gabrielle iba prikývla, pohľad na Drewa ju načisto rozrušil. A keď Drew v dave zbadal svoju sestru, takisto zamieril k nej. Gabrielle sa zdalo, že ju si ešte nevšimol, ale potom sa im pohľady skrížili a on narazil do ľudí, ktorí sa mu priplietli do cesty.
111

Zamračila sa. Že by námorný kapitán bol taký nemotorný? Možno aj chvíľu bol, keď po dlhej ceste zostúpil z paluby, ale námorníci zvyčajne nemajú problém udržať rovnováhu. Je to potrebné, veď vlastne stále ju musia udržiavať na hojdajúcej sa lodi.
Keď sa blížila ku Georgíne, všimla si, že jej ochrankyňa sa rozpráva s laďy Dunstanovou, ktorá patrila medzi najväčšie klebetnice v radoch smotánky, ako ju sama upozornila. Prítomnosť tej dámy ju načisto odpútala od myšlienok na Drewa. Musí si dávať pozor na každé slovo, aby jej neušlo nič nevhodné. Podľa Georginy žena ako lady Dunstanová dokáže načisto zničiť osud debutantky.
„Ach, tu je!" zvolala lady Dunstanová. Usmiala sa na Ga-brielle a potom sa zamračila na jej spoločníka. „Mladý muž, vy by ste si nemali vyhradzovať slečnu Brooksovú iba pre seba -alebo chcete povedať, že sa tentoraz naozaj chystáte oženiť, aby ste potešili otecka?"
Gabrielle bolo chudáka Wilbura ľúto. Takže jeho úprimné priznanie nebolo až takým tajomstvom. Očiviďne o tom všetci dobre vedeli. Nech Wilbur odpovie čokoľvek, predhodí tej dáme šťavnatý kúsok na klebetenie.
Ale vtom sa tak trochu bľabotavo ozval ďalší hlas: „Na to by som sa nespoliehal, milá pani, ibaže by jeho oteckovi neprekážali piráti v roďine."
Laďy Dunstanová zhíkla, Wilbur zbledol. Georgine na okamih jeho slová vyrazili dych. Neraz dohovárala svojmu bratovi, aby sa o Gabrielle tak nevyjadroval, a teraz naňho len neveriacky civela, lebo to urobil znova.
Gabrielle zúrila a uprela na Drewa pohľad, ktorým mu to dala jasne najavo. Bol opitý, ale aj tak bol krásny. A ešte väčšmi ako jeho slová ju ohromil oheň túžby, ktorý mu horel v tmavých očiach, keď sa zahľadel priamo na ňu.
112

Kapitola 19
keď gabrielle počula meno návštevníka, ktorý na ňu ča-ká v salóne, rýchlo zbehla po schoďoch. Kvôli nikomu inému by ďolu nezišla. Nemohla uveriť, že jej to Drew urobil... že úmyselne zničil jej šance na ďobré manželstvo.
Našťastie sa mu to nepoďarilo. Dokonca tvrďil, že to nemyslel vážne, keď ho Georgína, rovnako šokovaná ako Gabrielle, hrešila. Samozrejme, čo iné mohol poveďať?
Ale Gabrielle mu na to nenaletela. Vôbec nepochybovala, že tou poznámkou chcel veďome prekaziť jej lov na manžela. Lenže skutočne bol na mol. Bol tak očividne opitý, že jedine preto zrejme lady Dunstanová uverila, že iba žartoval, a vyzvala ho, aby odišiel, čo aj urobil.
Odišiel však aj Wilbur. Rýchlo využil príležitosť, aby nemusel odpoveďať na zveďavú otázku laďy Dunstanovej. Alebo Gabrielle si to aspoň myslela. V tej chvíli by bola najraďšej oďišla aj ona.
„Neďajte sa tým rozlaďiť," utešovala ju Georgína a potľapkala ju po ruke. „Môj brat vie v opitosti natárať všeličo a preď odchodom na more sa zvyčajne vždy opije. Ale lady Dunstanová pozná môjho manžela a nechcela by si pohnevať Maloryovcov tým, že by opakovala to, čo považuje za nevkusný žart. Veľmi dobre si uvedomuje, že keby sa to rozchýrilo, ľudia by to už nepovažovali za žart. Takže nepovie nič."
Gabrielle však neutkvelo nič okrem „pred oďchoďom na more". Drew oďcháďza! A ani by to neveďela, keby to jeho sestra nespomenula. Bola si istá, že on by jej to nepoveďal. Prečo aj...? Neznamenala preňho celkom nič.
A preďsa ju to zďrvilo. Najprv jej chcel zničiť vyhliadky na manželstvo, a potom chcel odísť, prv ako prepukne škandál.
113

Mala by sa naňho hnevať. Najradšej by sa naňho naozaj hnevala. To by bolo lepšie než cítiť sa dotknutá a sklamaná. „Tu ste, moja drahá."
Gabrielle sa obrátila a videla, ako James Malory vychádza z pracovne. Už z neho nebola taká napätá ako na začiatku. Odkedy v divadle videla, ako ho Georginini bratia provokujú bez akýchkoľvek vážnych následkov, prestala sa ho báť. A už sa netváril tak odmerane. Skôr ustarostené.
„Ako sa cítite dnes ráno?" spýtal sa a otcovsky ju objal okolo pliec.
Myslela, že naráža na to, ako sa skrývala vo svojej izbe a predstierala chorobu, a tak odvetila: „Už mi je dobre." „Nemáte chuť niekoho zastreliť?"
Usmiala sa a teraz pochopila. „Zrejme ste počuli, čo sa stalo včera večer."
„Veru áno. Od tých barbarov, ktorých musím považovať za svojich príbuzných, som nič iné ani neočakával, ale George sa vážne hnevá. Predstavovala si, že jej bratia sa budú správať ako džentlmeni. Ale dávam vám svoje slovo, že sa postarám, aby ste pre Drewovu pochabosť neutrpeli nijakú ujmu. Prekonám sa a do konca sezóny vás na večierky budem sprevádzať ja."
Prekvapilo ju to a zároveň ju dojalo, že je ochotný dať sa na také čosi. Vedela, ako nemá rád podobné spoločenské akcie. „To naozaj nie je nevyhnutné."
„Ale ja chcem. Vezmite do úvahy, že nebyť vášho otca, teraz by som tu nebol ani ja, ani moje deti a George by nebola najšťastnejšia žena pod slnkom."
Tak sa pri tom srdečne usmial, až sa neubránila a opätovala mu úsmev. Pochopila, že svoju podlžnosť voči jej otcovi považuje za dôležitejšiu, než si myslela. „No, keď inak nedáte..."
„Presne tak. A teraz už bežte. Tuším som počul, že vás prišiel navštíviť jeden z vašich nápadníkov."
Bola by mu vysvetlila, že ten návštevník nie je jej nápadník, ale James už kráčal hore schodmi a ona nechala toho mladého
114

muža dosť dlho čakať. Jamesovi sa podarilo trochu ju rozveseliť, ale bola si istá, že pri tomto návštevníkovi celkom zabudne na včerajší večer.
,Avery! Nesmierne sa teším, že vás znova vidím!"
Podala mu ruku, ale nevšimol si to, lebo nevedel odtrhnúť pohľad od jej tváre. „Bože dobrý, slečna Brooksová, ledva som vás spoznal. Vždy som vedel, že ste príťažlivá, ale celkom ste prekonali moje očakávania."
Pri tom komplimente sa začervenala. Jeho vyjadrenie ju uviedlo do rozpakov. Skutočne sa tváril neveriacky - a nadšene.
„Aj vy vyzeráte dobre, Avery. Ale ako ste vedeli, kde ma nájdete?"
Teraz sa začervenal pre zmenu on. „Obávam sa, že vám prinášam zlé správy."
Okamžite si pomyslela na otca, lenže nemohlo ísť oňho. Dala si záležať na tom, aby zistila, čo sa s Averym stalo po tom, keď opustila pirátsky ostrov. Otec ju ubezpečil, že zaňho zaplatili výkupné a krátko nato sa vrátil do Anglicka, kďe si našiel „menej vzrušujúce" povolanie. Takže Avery nemohol o Natha-novi veďieť nič. Ako ju našiel, a ako vôbec vedel, že je v Londýne, keď sa nepohybovali v rovnakých kruhoch?
Možno ma viďel v meste, usúdila. Dva razy sa bola previezť v parku, bola na koncerte, dokonca niekoľko ráz s Margery nakupovala na Bond Street. Ba minulý týždeň zablúdila ďo menej blahobytnej časti mesta, lebo chcela Richarda varovať, že Malory sa mu vyhrážal smrťou. Takže možno ju Avery niekde zazrel a sledoval ju do týchto končín.
„Aké zlé správy?"
„Dnes ráno sa o vás klebetí po celom meste. Tak som sa dozvedel, že ste tu, dokonca aj u koho bývate. Polovica mesta je zdesená, že ďo ich raďov sa chce votrieť pirátka, zatiaľ čo ďruhá polovica sa na tom zabáva a zďá sa jej, že ste si ďobre vystrelili zo smotánky. Takže vy ste to neveďeli?"
Tak ju to vyďesilo, až zrejme celkom zbleďla. „Laďy Dunsta-
115

nová," zašepkala. „Ubezpečili ma, že nebude šíriť klebetu, ktorú sa včera dozvedela, ale očividne to považovala za taký bonbónik, že sa nebála ani hnevu Jamesa Maloryho."
„O tom nič neviem," odvetil Avery. „O tej dáme som v živote nepočul. To Wilbur Carlisle hovorí každému, kto je ochotný počúvať, že nie ste taká, za akú sa vydávate."
Takmer sa zasmiala. Ale mohlo by to vyznieť hystericky, a tak radšej zvážnela. Wilbur? Ten milý, skromný Wilbur túžiaci po manželke? Prečo jej to urobil? Prečo od nej nechcel dôkaz, prv ako ju očiernil? Pretože si myslel, že ho podviedla?
Keby bol ich vzťah vážny, rozhodne by mu povedala o svojom otcovi. No, možno by sa nepriznala, že sa plaví po moriach ako pirát, ale upozornila by ho, že je obchodník. Mnohé rodiny z vyšších vrstiev by ho považovali za čiernu ovcu, ale nejedna už mala vo svojich radoch čiernu ovcu. A matka mala nepoškvrnenú minulosť.
Bola tak hlboko zamyslená, že nepočula klopanie na dvere, ale z haly sa ozval taký hluk, až upútal jej pozornosť. Rýchlo pozrela na Averyho a povedala: „Ospravedlňte ma na chvíľočku, prosím."
„Nech sa páči."
Len čo vošla do haly, zhíkla a neverila vlastným očiam — Ohr sa bil na dlážke s Maloryho komorníkom. Bol to, samozrejme, nerovný boj. Ohr nemusel vynaložiť takmer nijakú námahu. Bol to pevne stavaný muž v rozkvete síl, zatiaľ čo Artie bol starý a veľmi krehký morský vlk.
Takmer sa zasmiala, ale namiesto toho dohovorila Ohrovi: „To nie je veľmi slušný spôsob, ako sa správať na návšteve."
„Veru je, ak vám zabuchnú dvere pred nosom," bránil sa Ohr.
Ohr ležal na dlážke a zvieral hlavu komorníka, ktorý tam tiež ležal a pevne držal Ohra za dlhý chvost. Muži boli podobne oblečení, obaja mali čižmy, odstrihnuté nohavice a široké košele. Gabrielle si stále nezvykla, že Maloryovci majú komorníka, ktorý vyzerá, akoby patril skôr na pirátsku loď.
116

Len čo prehovorila, muži sa prestali biť. A teraz Artie povedal Ohrovi: „Myslíš, že som nepočul, ako kapitán povedal, že tu nie ste vítaní? Viem, čo je moja povinnosť, ty všivák, preto som ťa nepustil."
Ohr si odfrkol. „Rád by som počkal vonku, starec, keby si súhlasil, že povieš Gabby, že s ňou potrebujem hovoriť. A ty namiesto toho na mňa skríkneš, aby som zmizol." „Má návštevu! To som ti jasne povedal." „A ja som ti povedal, že toto nemôže počkať." Gabrielle tľosla jazykom. „Pusti ho, Ohr. Prečo to nemohlo ačkať?"
Ohr vstal a širokým oblúkom obišiel Artieho, keby sa starec laňho chcel zahnať. Potom pozrel na Gabrielle a povedal: „Musím sa s vami pozhovárať v súkromí." Tváril sa až priveľmi
žne.
Nečakal na ďalšie otázky. Schytil ju za rameno a viedol dverám, ale Artie vyskočil a zahatal mu cestu.
„To si vyhoď z hlavy, kamarát," varoval ho komorník. „Nikam ju nevezmeš, inak zavolám kapit4na a potom si budeš želať, aby si bol radšej mŕtvy."
Ohr zahundral: „Už ťa mám plné zuby..."
Ale Gabrielle mu nežne položila ruku na rameno a ubezpečila Artieho: „To je v poriadku. Je to môj veľmi dobrý priateľ a otec mu plne dôveruje. S ním sa mi nič nestane."
Ohr nečakal na komorníkovo dovolenie. Vyviedol ju k čakajúcemu koču. Gabrielle nepredpokladala, že pôjdu preč, myslela si, že sa porozprávajú na ulici, ale nebránila sa.
„Už si počul o tom škandále?" domyslela si.
„O akom škandále?" spýtal sa.
„No, o tom sa môžeme porozprávať neskôr."
„To je dobre, lebo teraz nás čaká vážne rozhodnutie. Pierre zajal vášho otca a žiada zaňho ako výkupné vás."
117

Kapitola 20
gabrielle počas jazdy v koči načisto otupela. V posled-ných dňoch zažila priveľa otrasov.
Ohr ju vzal do izby, ktorú si s Richardom prenajali blízko prístavu. Bol tam aj Bixley, ryšavý Ír a Ohrov najlepší priateľ. Neočakávala to, ale mala s tým rátať. Niekto im tú správu o otcovi musel priniesť.
Bixley vášnivo rád hľadal poklady a veril, že ho čaká truhlica plná zlata. A keďže aj Nathan rád hľadal poklady, Bixley dúfal, že na Zájdenom drahokame našiel dokonalý domov.
Richard ju objal. Keď mal teraz na sebe pirátske oblečenie a voľnú bielu košeľu na hrudi rozopnutú, pripadal jej už normálnejší.
Zahľadel sa na ňu a spýtal sa Ohra: „Prečo vyzerá, akoby smútila? Čo si jej narozprával?"
Ohr si sadol na druhú stoličku pri stole, kde už seďel Bixley a v ruke ďržal krígeľ piva. „Povedal som jej iba, čo žiada Pier-re," odvetil.
„Chérie, nie je to také zlé, ako to znie," ubezpečil ju Richard. „Predpokladáme, že chce vás, a tie mapy sú len zámienkou."
„Mapy...?" zvolala Gabrielle. „O čom to hovoríš?"
Richard zagánil na Ohra. „Ty si jej skutočne nič nepovedal? O čom ste sa rozprávali celou cestou? O počasí?"
Ohr si nevšímal Richardov ostrý výpad a pokojne odpovedal: „Mal som pocit, že by to mala počuť od Bixleyho. Okrem toho dúfam, že môj priateľ si spomenie na niečo dôležité, na čo prvý raz zabudol."
„Na nič som nezabudol," zahundral Bixley. „Bola to dlhá cesta. Mal som čas na všetko si pospomínať."
„Tak povedz, Bixley, čo sa stalo?" ozvala 5a Gabrielle.
118

„Bol to ten sviniar Latice." Gabrielle sa zamračila. „Otcov prvý dôstojník?" „Áno," prikývol Bixley. „Priplával s loďou rovno do Pierro-vej pevnosti. Váš otec spokojne spal v kajute. Nemali sme ani šancu brániť sa. Väčšina z nás sa ráno zobuďila v reťaziach." „Pierre má vlastnú pevnosť?"
„Objavil starú opustenú pevnosť," vysvetľoval Ohr, „a očividne ju celé roky opravoval. A len čo skončil, vykašľal sa na alianciu."
„A tam drží môjho otca?" „Áno."
„Vieš, kde sa tá pevnosť nachádza?" „Ja nie," odvetil Ohr. „Ale Bixley to vie." „Postarali sa, aby som ju znova našiel, keďže tam mám priviesť vás," poveďal Bixley. „Je to jeden či dva dni plavby od St. Kitts, závisí od toho, ktorým smerom fúka vietor."
„Latice si myslel, že pláva do bezpečného prístavu? Nepočul, že Pierre sa od vás odtrhol?"
Bixley si odfrkol. „Vedel to, ale zraďil nás. Kto by si bol myslel, že by mal tú oďvahu?"
Nechcela veriť vlastným ušiam. Latice bol otcov prvý dôstojník. Bol rozhodný, ale iba pokiaľ išlo o námornícke otázky. Na palube bez rozmýšľania vyďával príkazy. Ale ak išlo o niečo iné, trvalo mu večnosť, kým sa rozhoďol, a aj potom sa dal bez problémov od toho odhovoriť.
„Prečo to urobil?" spýtala sa. „Zo strachu?" „Z chamtivosti." írsky pirát to doslova vypľul. „Pierre mu sľúbil, že si môže nechať Zájdený drahokam. Lenže Pierre sľub nedodržal. Nemienil sa vzdať takej skvelej loďe." „Čo presne Pierre požaďuje?"
„Vraj chce mapy vášho otecka. Ako si isto viete preďstaviť, Nathan zúril. Nemienil sa vzďať zbierky, ktorú dával dokopy celý život. Lenže bez máp by sme sa odtiaľ nedostali, a tak keď ho odviedli, ponúkol som sa, že tie mapy Pierrovi prinesiem. Viem, kde sú skryté. Ale on chce, aby ste mu ich priniesli vy."
119

„Mám zopár otcových máp," pripomenula. Nathan jej ich dal už dávno, ale boli to väčšinou bezcenné kusy.
„Áno, ale veľa chlapov to nevie, a ja som mu to rozhodne nepovedal a váš otecko tiež nie. Možno Latice, hoci pochybujem, že o tom vôbec vedel. Nie, zdalo sa mi jasné, že kapitán Pierre v skutočnosti nechce mapy, ale vás."
Keď si naplno uvedomila význam tých slov, zmocnil sa jej taký odpor, až sa striasla. Kapitán Pierre, ten zlý, desivý chlap! Toho už nechce vidieť. Ale Bixley sa určite mýli! Koniec koncov, Nathanove mapy sú cenné. A Pierre už má predsa ženu, či nie?
„A čo Ryšaňa? Už nežije s Pierrom?" spýtala sa Bixleyho. „Veru žije. Aj ona bola pri tom, keď hovoril svoje požiadavky. A poriadne sa rozzúrila. Ba hodila doňho dýku — vytiahla ju zo záňadria. Neuveriteľné miesto na ukrývanie zbrane..."
Ohr zakašľal, aby upozornil Bixleyho, že odbočil. Ír sa len nehanebne uškrnul.
„Zrejme ho nezabila, keď si tu," usúdila Gabrielle. „Nie, netrafila ho. A ten hajzeľ sa len smial." „Stále sa mi to zdá neuveriteľné," povedala. „Boli predsa... obchodní spoločníci."
„Dokonca ani to nie," rýchlo ju opravil Richard. „Nathan, tak ako ostatní kapitáni, Pierra iba trpel. Potešili sa, keď sa od nich odtrhol. Ako my všetci..."
„Ale dúfam, že sa k otcovi správa slušne. Veď v minulosti boli spojenci."
Bolo viďieť, že Bixley na tú otázku nechce oďpovedať. Chvíľu popíjal, pohľadom ďokonca Ohra žiadal, aby zmenil tému. „Hovor," domáhala sa Gabrielle.
Bixley si vzdychol. „Tá pevnosť, ktorú opravil, má väzenie, slečinka. Všetci sme v ňom boli, naši muži aj váš otecko. Aj ja som tam strávil pár dní." Keď videl, ako zbledla, pokúšal sa ju upokojiť: „Nebolo to až také zlé. Už som spal aj na horších miestach."
Keď si pomyslela, že jej otca tam väznia už celé týžďne a eš-
120

zopár týždňov potrvá, kým ho odtiaľ bude môcť dostať, jledla ešte väčšmi. „Aký máte plán?" spýtala sa Ohra. „Nevydáme vás Pierrovi," ubezpečil ju. „Ale pravdepodobne nám nepodarí dostať do blízkosti Pierrovej pevnosti, keď vás icbude s nami vidieť."
„Zo všetkých strán ju obklopujú vysoké múry a stráže," vy-stľoval Bixley.
„Je mi jedno, čo urobíte, ale chcem odtiaľ otca dostať," zvolá Gabrielle rozohnené. „Okamžite vyplávame."
„Možno nájdeme loď, ktorá nás dovezie na St. Kitts, ale to ešte neznamená, že aj do Pierrovej pevnosti," zapojil sa Richard. „Väznia ho na neobývanom ostrove, ďaleko od hlavných námorných trás. Potrebujeme loď aj posádku. Nech si !   naplánujeme  čokoľvek,  bez vlastnej  lode  máme zviazané
l	«
ruky.
„Teda si zoženieme vlastnú loď," vyhlásila rozhodne.
„Zoženieme," ubezpečil ju Ohr. „Či už ju kúpime, požičia-\ me alebo ukradneme, na St. Kitts nejakú loď nájdeme."
„Ale nehovoril Bixley, že Pierrov ostrov je na východ od St. Kittsu?" pripomenula mu. „Neušetrili by sme jeden-dva dni, keby sme sa plavili rovno k nemu, ako keby sme okolo neho | prešli a vrátili sa vlastnou loďou?"
„Má pravďu," súhlasil Richard. „Navyše dopravná loď by zastavovala aj v iných prístavoch a ešte dlhšie by sme sa zdržali."
Ohr prikývol. „Asi by bolo najlepšie nájsť si loď tu v Londýne. Prístav na St. Kittse je v porovnaní s ním maličký. Bol som v dokoch, no nepočul som, že by sa nejaká loď chystala vyplávať."
Gabrielle chvíľu váhala. Potom sa jej pery zvlnili v prefíkanom úsmeve. „O jednej lodi viem. Nie je na predaj, ale ráno má vyraziť."
121

Kapitola 21
UjAŤ SA ÚLOHY PIRÁTKY JE DOSŤ NECHUTNÉ, POMYSLELA SI Gabrielle, keď členom otcovej posádky vysvetlila svoj nápad. Pred tromi rokmi by jej ani na um nezišlo niečo ukradnúť, a už vôbec nie loď. Ale teraz jej to skrslo v hlave, lebo sa bála o otca a hnevala sa na Drewa Andersona. Stále nemohla uveriť, že len tak, z ničoho nič zničil jej povesť a nádej nájsť si vhodnú partiu! No dobre, už sa rozhodla! Nielenže unesie jeho loď a stane sa pirátkou... Aj tak ju z toho obviňoval. Bude jej vystavený na milosť a nemilosť.
Sám si je na vine. Inak by nemala šancu na pomstu, lebo sa zberal na odchod. Vyvolá okolo nej škandál a potom si bezstarostne vyrazí na more? Tak to teda nie!
Bol to geniálny plán. Vyrieši to ich problém, ako vyslobodiť jej otca, a súčasne si bude môcť vyrovnať účty s mužom, ktorý ju zničil. Ale potom si uvedomila, že oni štyria sa nemôžu sami plaviť na mori.
„Potrebujeme viac chlapov," vyhlásila.
„O to sa postarám," ozval sa Ohr.
„Kďe za taký krátky čas nájdeš mužov, ktorí budú ochotní vyraziť tak skoro, a ešte k tomu uniesť loď?"
Zasmial sa. „Toto mesto má aj inú stránku, o ktorej taká mladá dáma ako vy nemôže nič vedieť. Nechajte to na mňa, nájdem potrebných mužov."
Iba Richardovi napadlo, že môže mať výčitky svedomia. „Ste si istá, že sa ďo toho chcete pustiť?" spýtal sa.
„Áno," odvetila, dokonca sa usmiala. „Nestáva sa mi denne, aby som sa mohla hrať na pirátku."
Zasmial sa. Nebolo na tom nič zvláštne, že sa mu to zdalo smiešne, keď sám bol pirát. Ale jemu to preďsa len neďalo pokoj.
122

„Viete, nemusíte ísť s nami," navrhol jej. „Môžeme nájsť nejakú mladú ženu, ktorá sa na vás podobá. Stačí, aby si Pierre myslel, že ste to vy..."
„Nie," skočila mu do reči. „Ak bude chcieť so mnou hovoriť, prv ako vpustí loď do prístavu, musím byť tam. Nemienim riskovať otcov život. Tak budeme mať viac možností vymyslieť plán, ako vyslobodiť môjho otca."
„A nášho kapitána," dodal Richard a znova zvážnel. „Skutočne ste dokázali, ako ho máte rada, keď ste nám prikázali uniesť loď toho Američana."
„Ja som vám to neprikázala," opravila ho Gabrielle. „Iba som
to navrhla."
Uškrnul sa, aby dal najavo, že len žartoval. „Viem, a je to výborné riešenie. A keď to vybavíme, môžeme tomu Američanovi dokonca vrátiť loď. Nebol by som najradšej, keby sa za nami pustil Malory, ak by zobral únos švagrovej lode osobne. Určite ho nechcete požiadať o pomoc?"
Zaváhala. Obaja Maloryovci k nej boli veľmi veľkorysí. Pokiaľ išlo o ňu, James už splatil dlh voči jej otcovi. On za to nemohol, že sa jej nepodarilo nájsť manžela. Za to môže Drew.
„Nie, James Malory toho pre mňa už urobil dosť. Nemienim ho znova žiadať o pomoc." „Myslel som Andersona."
Odŕrkla si. „Ani náhoďou. Aj tak by oďmietol. Nemá ma rád a ja ho nenávidím."
Povedala to prirýchlo a Richard nadvihol obočie. „A to sa
ako stalo?"
„Zrejme je to tým, že on nenávidí pirátov. Dokonca sa postaral, aby celé mesto vedelo, že Nathan je pirát."
Richard zhíkol. Teraz si už Gabrielle bola takmer istá, že je Angličan, či už sa k tomu priznáva alebo nie, lebo očividne presne chápal, čo mala na mysli. Zato Ohr ju požiadal o objasnenie: „To je ten škandál, o ktorom ste hovorili? Ten chlap zničil vaše šance na dobrú partiu?"
„Presne tak. A potom chcel bezstarostne odplávať preč."
123

„Ale prečo?" zvolal Richard.
„Lebo nenávidí pirátov a vzal si do hlavy, že aj ja som pirát-ka. Nenamáhal sa spýtať, či je to tak, jednoducho k tomu záveru dospel a vyvolal škandál. Takže mi spôsobí nesmierne potešenie, keď ho uvidím obklopeného pirátmi na jeho vlastnej lodi."
„Počkajte, tým len potvrdíte jeho názor..."
„Presne tak," prerušila ho. „Keď si to s ním vybavíme, bude si želať, aby sa mýlil, ale nikdy sa nedozvie pravdu."
Gabrielle sa potom vrátila k Maloryovcom, ale zdržiavala sa vo svojej izbe. Keby videla Drewa, prv ako mu unesie loď, určite by mu vyškriabala oči a potom by jeho loď nevyplávala. Takže bude lepšie, keď zostane utiahnutá vo svojej izbe.
Margery tomu nemohla uveriť, keď sa od Gabrielle dozvedela, čo sa stalo. „Nebojte sa o otecka. Títo muži, ktorých poveril, aby nás sprevádzali, sú dobrí. Oni ho určite dostanú z tej
l        v       Čí
kase.
„Viem. Celou cestou do Karibiku môžeme premýšľať, ako to urobíme."
„Keby bolo treba, pomôžem vám," ponúkla sa Margery. „Len veľká škoda, že prepasiete koniec sezóny. Vyvíjalo sa to tak sľubne."
„Vlastne... včera som ti to nestihla povedať, ale Drew Ander-son sa postaral, aby sa pre mňa sezóna skončila. Včera večer prišiel na bál na mol opitý a pred Wilburom a lady Dunstano-vou vyhlásil, že môj otec je pirát."
„Prečo to urobil?!" zhíkla Margery.
„Zrejme si v opitosti myslel, že chráni nevinných ľudí pred krvilačnou šelmou, ale ktovie. V každom prípade Wilbur tú zvesť dnes ráno rozšíril. Takmer ma už išiel požiadať o ruku a pravdepoďobne je veľmi sklamaný Drewovým odhalením, lebo v tom prípade nezodpovedám jeho nárokom."
„Bože dobrý, oni vám zničili povesť!" zvolala Margery.
„Veru áno, som načisto pošpinená — a za to môže Drew," súhlasila Gabrielle so zovretým hrdlom.

V očiach ju zaštípali slzy. Odvrátila sa, aby to Margery nevidela. Chcela sa znova hnevať. Hnev bol teraz jej jedinou spásou. Ale Margery ju dobre poznala. Nemusela vidieť slzy, aby vedela, že plače.
Položila jej ruku okolo pása. „Nič to, dievčatko moje. Nájdeme vám manžela niekde inde."
Gabrielle a Margery sa večer potajomky vykraďli z ďomu. Gabrielle nechala Georgíne oďkaz, v ktorom jej vysvetľovala, že otec má ťažkosti a iďe mu pomôcť. Jej ochrankyňa tomu možno neuverí, keď sa ďozvie o škandále, ale nebude sa môcť na nič vypytovať, keďže Gabrielle tam už nebude. Iba raz nastala chví-. napätia. Ako sa náhlili po zadnom schodišti, Slečna Čaria za-jišťala, aby dala na vedomie, že nespí, hoci má klietku zakrytú plachtou, ale nikto neprišiel nič skúmať.
Zbalili si iba toľko oblečenia, koľko samy uniesli v taškách, ieorgine napísala list a poprosila ju, aby sa spojila s jej právnikom, nech ostatné veci pošle na St. Kitts. Ohr čakal na konci ulice v koči, ktorý ich mal zaviezť do prístavu. Už im pod falošným menom kúpil dve kajuty, a jednu pre jej „služobníc-tvo", ktoré ju bude sprevádzať. Tak bude musieť preliezť v noci cez zábradlie menej mužov.
Bol to odvážny plán. Keby sa tak nehnevala na Drewa, pravdepodobne by si to rozmyslela, no všetkých by tým sklamala. Len by bola radšej, keby sa necítila tak previnilo. Po tom, čo pre ňu Maloryovci urobili, to nebola pekná odplata. Ale dúfala, že keby o tom James vedel, sám by jej chcel pomôcť, a to mu nemohla dovoliť. Už toho pre ňu urobil dosť.
Gabrielle sa obzrela na dom Maloryocov a uvedomila si, že jej budú chýbať. Bože, prišla do Londýna s nádejou, že si nájde muža svojich snov! V podstate ho aj našla. Škoda len, že ju zradil a zmenil jej sen o láske na nočnú moru.

124

725

Kapitola 22
gabrielle sa prechádzala v stiesnenom priestore po svojej kajute. Nervy mala našponované na prasknutie. Nemohla uveriť, že sa chystá uniesť loď, a to ešte loď Drewa Anďersona! Ale čo, však potom mu ju vráti. A v skutočnosti si ju len požičia... Pokúšala sa presveďčiť samu seba, že je to tak, aby sa necítila previnilo. Ale veľmi jej to nepomohlo.
Na loď sa ďostala včera večer, keď si bola istá, že nablízku nie je kapitán. A bola prekvapená. Nečakala, že Tritón buďe taká krásna loď. Mala tri vysoké stožiare a bola oveľa väčšia ako otcova obchoďná loď - tá mala len ďva. Drew aj väčšina posáď-ky boli na pevnine a užívali si posleďnú noc v prístave, takže muži, ktorých si Ohr najal, bez ťažkostí preliezli na palubu a skryli sa v podpalubí.
Gabrielle celú noc nemohla zaspať a na svitaní sa už o to ani nepokúšala. Bola taká vzrušená, že sa strhávala pri najmenšom šuchote. Nechty si obhrýzla ďo živého mäsa.
Keď loď opúšťala prístav, na palube vláďlo ticho — sveďčilo to o tom, že zatiaľ sa nič neďeje, ale to čakanie jej trhalo nervy. Bola asi rovnako napätá ako preď tromi rokmi, keď na ich loď zaútočili piráti a čakala na výstrely z ďiel, ktoré by prezraďili, že boj sa začal. Dnes ráno nebuďe ďelostreľba, ale očakávala krik, ďokonca výstrely z pištolí, keď sa velenia loďe ujme niekto iný.
Na zaklopanie na ďvere kajuty sa tak strhla, až Slečna Čaria poďrážďene zaškriekala, čo zobuďilo Margery.
Vo ďverách stál Richarď. Strčil hlavu ďnu a oznámil: „Už je loď naša. Môžete vyjsť."
„Nepočula som nijaké pokriky," čuďovala sa Margery a potom sa obrátila na Gabrielle: „Alebo som ten hluk prespala?"
Gabrielle sa usmiala. „Nie, nestrieľalo sa, ale tiež som čakala

krik." Spýtavo pozrela na Richarďa. „Ako sa vám to poďarilo vybaviť tak pokojne?"
Vošiel ďnu a s úsmevom zatvoril ďvere. „Sme ďobrí." Potom sa zasmial. „Viete, už máme isté skúsenosti. Raz sme uniesli loď rovno z prístavu, no iba zo žartu. Hneď sme ju vrátili kapitánovi. Ale zistili sme, ako ľahko sa to ďá urobiť, keď využijeme moment prekvapenia."
„Nemohli ste mi to poveďať včera?" vyhŕkla.
„Nikďy to nie je zaručené. Ale ten moment prekvapenia nám naozaj pomohol - pani kapitánka."
Pri tom označení len zahunďrala. Hoci sa zhoďli v názore, že rozhodovať buďe ona, úlohy kapitánky sa chcela ujať iba preto, aby prevzala zoďpoveďnosť za únos, keby ich náhoďou chytili. Rozhoďne nemienila veliť loďi, hoci už bola skúsená námorníč-; ká a neraz pozorovala otca pri kormiďle. Ale Ohr bol na tú úlohu preďsa len vhodnejší.
„Takže ste nemali nijaké ťažkosti?"
,Ani nie. Pravďa, nebolo jednoduché premôcť kapitána. Mohli ste nás varovať, že to je ten obor,.do ktorého ste takmer vrazili hneď v prvý ďeň, keď sme prišli ďo Lonďýna. Museli sme ho zložiť na zem štyria. Čertovsky ďobre sa vie oháňať päsťami."
„Dúfam, že ste mu neublížili," ďoďala akosi priveľmi rýchlo a priveľmi ustarostené. „Niežeby mi na tom záležalo, ale ďo-hodli sme sa, že nikomu neublížime."
„Nič mu nie je. Zato jeho prvého ďôstojníka sme museli omráčiť, lebo si všimol, že veďieme členov jeho posádky do podpalubia, a bol zvedavý, čo sa deje. Keď si to ďomyslel, pustil sa ďo nás. Je takmer rovnaký obor ako kapitán! Ale oňho je už tiež postarané, je zamknutý v kajute."
Gabrielle prikývla, a keď vycháďzala z kajuty, v duchu sa usmiala. Už sa rozhodla, čo urobí s Drewom, keď jej je vydaný na milosť a nemilosť. Presvedčí ho, že je naozaj pirátka.
Len čo jej to zišlo na um, zapáčilo sa jej to. Niežeby si Drew nemyslel, že je pirátka, ale keby náhodou zapochyboval... A potom ho donúti, aby po nej preďsa len zatúžil. Nenáviďí pirátov

126

127

a pokúšal sa ju zničiť, ale ona sa postará, aby po nej tak túžil, až ho to bude privádzať do šialenstva. A potom mu dá jasne najavo, že nikdy nemôže byť jeho.
Vybrala sa zistiť, kam ho Ohr strčil. Bol v kapitánskej kaju-te, priviazaný na stoličke a ústa mal zapchaté. Bola by radšej, keby mal zaviazané aj oči, ale nemal a okamžite ju prebodol vražedným pohľadom. Ani nečudo. Vôbec ju to neprekvapilo. Aj keby k nej už necítil nenávisť, opovrhoval ľuďmi, ktorí mu ukradli loď.
Zamierila k stolu, pri ktorom stál Ohr sklonený nad mapami, a usilovala sa nevšímať si tie čierne oči, ktoré sledovali každý jej krok. „Prečo ste ho nezavreli do podpalubia?" spýtala sa ticho.
Len sa tvárila, že nechce, aby kapitán počul jej otázku. Na lodi v tej chvíli vláďlo hrobové ticho. Musel by byť hluchý, aby ju nepočul.
Ohr pozrel na ňu a bezočivo poveďal: „Myslel som si, že sa mu budete chcieť trochu pomstiť, keď bol na vás taký zlý."
Výborne! Nemohla si želať lepšiu odpoveď. Súčasťou jej pomsty bolo niekoľkodňové väznenie v podpalubí.
Ale to nebolo všetko. „Okrem toho," pokračoval Ohr, „v podpalubí je jeho posádka. Isto nechcete, aby kapitán bol so svojimi ľuďmi."
„Prečo nie?"
„Mohli by naplánovať útek. On ho možno bude plánovať, aj keď bude inde, ale sám nič nezmôže."
Gabrielle prikývla. Ohr má určite pravdu. A vlastne - nemala by mu klásť také otázky. Keby ozaj bola kapitánka, vedela by to. A chcela, aby si Drew myslel, že tu velí ona.
No zo zvedavosti sa spýtala: „A museli ste mu zapchať ústa?"
„Zdalo sa nám to najmúdrejšie, lebo nechcel držať hubu."
Prevrátila oči. Vedela si predstaviť, čo asi hovoril. A už povedala viac, ako mala. A tak ráznym kapitánskym tónom požiadala Ohra, aby s ňou vyšiel von, a dohodli sa spolu, kam umiestnia kapitána.
128

Rozhodli sa, že do kapitánskej kajuty sa nasťahuje ona, lebo je to najväčšia miestnosť a najvhodnejšie miesto na to, aby diskutovali o rozhodnutiach. Ale to bolo ešte predtým, než sa dohodli, že v nej nechajú skutočného kapitána.
Kajút mali dostatok. Mohli ho nasťahovať do tej, ktorú uvoľní Gabrielle. Ale bolo by to trochu náročné vzhľadom na to, aký bol Drew obrovský. Keby sa chcel na nich vyzúriť, len čo ho postavia na nohy, mohol by niekomu ublížiť, a to nechcela.
Najlepšie sa vyhnú bitke tak, že kapitána nechajú v jeho ka-jute. Gabrielle si môže tašky pokojne uložiť v tej druhej. Ale prečo by mala ísť za ním, aby vykonala pomstu? Bude jednoduchšie, ak ho bude mať poruke.
A tak Ohrovi povedala: „Myslím, že kapitána necháme tam, kde je."
Neprekvapilo ho to, ale jeho nikdy nič neprekvapilo. „Určite?" zapochyboval.
„Áno. Viem, že si len žartoval, ale možno nevieš, že si naozaj mal pravdu. Pomstím sa tomu chlapovi za to, čo mi vykonal, a to tak, že ho budeme väzniť tam, kde to najmenej chce: v mojej kajute. Uvedomí si, že mi je daný na milosť a nemilosť."
Richard by bol rád počul podrobnejšie vysvetlenie, ale Ohr nebol ako on. Iba prikývol a zamieril ku kormidlu, zatiaľ čo ona vykročila ku kapitánskej kajute.
Prv ako sa znova postaví pred toho obra, musí si na tvár nasadiť správny výraz. Chcela, aby po nej túžil. Tak sa mu najlepšie pomstí. Ale to sa nestane, ak Drew pochopí, ako veľmi ho teraz nenávidí. Musí ho donútiť, aby si myslel, že jej v podstate nezáleží na tom, že jej zničil povesť. Ale mala by mu dať najavo, že mala viac dôvodov na to, aby mu ukradla loď. Asi by sa patrilo ubezpečiť ho, že Tritóna si iba požičali a po čase mu ho vrátia. Dúfala, že na ostrov príďu včas. A jeho loď mala tri stožiare, mali by tú cestu zvládnuť pomerne rýchlo.
Nemusel veľmi zdvihnúť pohľad, aby jej pozrel do očí. Dokonca aj posediačky bol mimoriaďne vysoký. A ešte vždy mu z čiernych očí šľahali blesky.
129

„Ak vám dám dolu z úst tú handru, budete sa správať slušne?" spýtala sa.
Nevydal ani hláska, ani sa nepohol, len na ňu zlovestne zagánil. Rozhodla sa, že mu pomôže: „Stačí prikývnuť."
Neprikývol. Ešte vždy je nahnevaný, nechce spolupracovať, pomyslela si. Jeho pohľad ju však znervózňoval, radšej sa mu obrátila chrbtom.
Zhlboka sa nadýchla a pokračovala: „Nenecháme si vašu loď. Dozvedela som, sa, že môjho otca väznia na ostrove vzdialenom na dva dni plavby od St. Kittsu. Držia ho vo väzení a chcem ho odtiaľ dostať. Vedela som, že vaša loď je pripravená vyplávať. A rozhodla som sa, že nám výborne poslúži na to, aby sme sa čo najskôr ďostali ďo Karibiku. Dokonca ani priveľmi nevybočíme z vášho kurzu... Pri ďobrom vetre to ľahko napravíte." Obrátila sa a znova spýtala. „Tak už sa buďete správať slušne?"
Ani nekývol hlavou a vôbec nezmenil výraz tváre. Ten prekliaty chlap ju tým pohľadom znervózňoval. Ako ho má ešte ubezpečiť, že s jeho loďou si iba chcú pomôcť? Ale potom sa na chvíľu vžila ďo jeho kože a uveďomila si, že nemôže povedať nič, aby ho presvedčila, že sa vlastne nič nestalo. Ukradli mu loď a prevzali na nej velenie. Jeho nemusí zaujímať, že je to len ďočasne. A možno tomu ani neverí. Musí to zistiť... A to sa jej poďarí, iba ak mu odviaže z úst hanďru.
Keď sa tak rozhoďla, postavila sa zaňho, aby to urobila. Okamžite si všimla, že ďo uzla sa mu zachytili aj vlasy. Zrejme ho to bolelo a nebola si istá, či sa jej poďarí uzol rozviazať tak, aby mu nespôsobila bolesť. Kým sa o to pokúšala, paďla jej na prsty jeho kučera. Hoďvábna ako ďetské vlásky! To ju tak ohromilo - lebo ani náhoďou nepripomínal ďieťa.
Hanďra jej zostala v ruke a Gabrielle zatajila ďych. Čakala, že sa na ňu oborí. Ticho. Ešte vžďy sa neobrátil a nepozrel na ňu. Strčila hanďru ďo vrecka na sukni a postavila sa preď neho.
„Chcem sa napiť, aby som nemal v ústach chuť hanďry," zamrmlal.
Je rozumný! Určite sa buďe správať slušne.
130

Poobzerala sa po kajute, ale voďu neviďela. „Voda je v zásuvke v mojom stole," poveďal. Keď otvorila zásuvku, uvidela karafu upevnenú v ďrevenom ďržiaku, aby ne-spaďla ani za ďivej búrky. Bezpochyby v nej bol tvrdý alkohol, ale to nič, urobí mu to ďobre.
Neušlo jej, že v zásuvke je aj pištoľ, a bez váhania si ju strčila ďo vrecka, prv ako sa vrátila s karafou k nemu. Prekvapilo ju, že jej vlastne prezraďil miesto, kďe mal pištoľ. Pravdepodobne na ňu zabudol.
Vybrala zátku a naklonila mu nádobu k ústam. Mal neuveriteľne zmyselné pery, plné, mäkké, doslova ju fascinovali. Keď na ne naposledy hľaďela, chystal sa ju pobozkať, a aj to urobil. Bože, bola by najradšej, keby nevedela, ako úžasne chutia jeho bozky... Po dvoch glgoch odvrátila pohľad od jeho úst.
„Cením si to," povedal, keď karafu oďložila. „Ale ešte väčšmi by som ocenil, keby ste mi vrátili loď."
Vyslovil to celkom pokojne. Zasmiala sa a oďvetila: „Skutoč-1 ne? Rada by som vedela, či by vás prekvapilo, keby som vám povedala, že ja by som zas bola ocenila, keby ste ma na posleď-nom bale v Lonďýne neboli zahanbili, keď ste verejne oznámili, kto je môj otec, žiaľ, vy ste mi želanie nesplnili... Preto ani ja nesplním vaše."
„Zahanbil som vás? Ten chlap, s ktorým ste boli, vám ďvoril! Neveďel pravdu o vašom otcovi, a mal právo to vedieť. Alebo ste sa zaňho chceli vydať a nepovedať mu, kto v skutočnosti ste?" „Sviniar! Takže vy ste to urobili úmyselne?!" Neodpoveďal, namiesto toho sa spýtal: „Tak o to vám iďe? Trochu vás zahanbím, a vy sa postaráte, aby niekto ukraďol moju loď?" „Trochu...?!"
Tak veľmi túžila vylepiť mu zaucho, až radšej o krok oďstú-pila, lebo jej až trhalo rukou. Nevyvíjalo sa to ďobre. Nemala mu pripomínať, čo jej urobil. Očiviďne mu na tom nezáležalo. Ale malo by. Prisámbohu, že keď sa s ním vyrovná, nebuďe mu to jedno.
131

Zhlboka sa nadýchla, odkašľala si a naoko pokojne povedala: „Na tom nezáleží. A nemusíte sa o svoju loď báť. Už som vás ubezpečila, že ju dostanete naspäť."
„Lenže neskoro. Vás nezaujíma, že týmto ste sa navždy zaradili medzi pirátov?"
Gabrielle sa naňho usmiala. „Žartujete? Veď vy ste si boli istý, že som pirátka. A utvrdili ste sa v tom! Netešíte sa?"
„Tak ktorému z tých divochov patríte?"
Povedal to tak posmešne, až jej bolo okamžite jasné, akú úlohu jej prisúdil. A to nebola veľmi pekná rola. Ona sa predsa chcela hrať na kapitánku!
„Mýlite sa, Drew," vyhlásila. „Tí muži sú pod mojím velením. Ja som ich kapitánka."
Zasmial sa. „To určite. Ale odteraz budú pod mojím velením — ak vás budú chcieť dostať naspäť."
Zrazu ju schmatol. Vyslovil to priveľmi rýchlo, aby sa pripravila. A tak ju zaskočilo, že sedí na jeho lone a ruky má vzaďu, že sa nezmohla na slovo. Drew sa víťazoslávne zasmial.
„Ako sa cítite teraz, keď sa úlohy vymenili, vy potvora?" spýtal sa.
„Nie najlepšie," zamrmlala a potom sa začala z celej sily brániť.
Kapitola 23
PREČO TO NEPREDVÍDALA? PRETOŽE BOL ČERTOVSKY KRÁSNY? Nebola schopná odtrhnúť oči od jeho tváre a všimnúť si, že si uvoľnil ruky? A nepochybovala, že teraz sa celkom vyslobodí, získa naspäť svoju loď a vydá ich úradom. Gabrielle na vlastnej koži spozná väzenie ako jej otec, a otca neoslobodí. Načisto zlyhala, a to len preto, že ten prekliaty Američan bol taký krásny, až ju jeho tvár načisto zhypnotizovala, celkom ako preďtým.
132

Zúrila na seba, ale vyvŕšila sa na ňom: „Toto vám nepomôže, vy blázon!" vycerila zuby a usilovala sa mu vytrhnúť.
„Stavíte sa?"
Ešte vždy hovoril pobavene. Dokonca sa zdalo, že nemusí na jej ďržanie vynaložiť nijakú námahu, a to ju len väčšmi rozzúrilo. Chcela ho zaskočiť a prevrhnúť sa aj so stoličkou.
Znova sa len zasmial. „Dobrý pokus, ale tá stolička je pribitá k dlážke."
Mala si to uvedomiť, a tak len zasyčala: „A tam pribijeme aj
vás, ak ma nepustíte!"
„Nerád vám to pripomínam, fešanda, ale teraz sorn zvíťazil ja. Vlastne by som sa,mal opraviť. Vôbec mi neprekáža, že vám
', to pripomínam."
„Je to len dočasné a vy to viete! Stačí zakričať, a bude na vás
mieriť desať pištolí!"
„Nie, budú mieriť na vás," vyhlásil. „Ste veľmi pekný štít. Ale ak sa neprestanete vrtieť, budete musieť rozmýšľať o niečom inom."
V jeho tóne znelo varovanie. Počula ho, len nepochopila jeho význam. Podarilo sa jej trochu posunúť, ale nepomohlo jej to, ešte vždy ju pevne držal a ona už bola vyčerpaná. A zrazu ju začal bozkávať. Netušila, ako sa to stalo a prečo. V jednu chvíľu jej hľadel na ústa, a v druhú...
Jeho zovretie sa trochu zmenilo. Pritiahol si ju bližšie, aby ju mohol pobozkať, ale už ju nedržal tak pevne ako predtým. Dokonca sa jej podarilo uvolniť jedno rameno. Musela potlačiť nutkanie, aby ho objala. Bože dobrý, musí predsa bojovať! Jeho bozk bol rovnako zmyselný a krásny, ako si ho pamätala. Až priveľmi ho vychutnávala a nechcela, aby skončil. Len pár minút bude cítiť tú horúčosť... Bože, ako rýchlo sa mu podarilo vzbudiť v nej žiadostivosť! Celkom ako predtým, a to nielen raz, ale dva razy... A hoci ho nenávidí, aj teraz ňou zmieta rovnaká vášeň.
Takmer sa mu celkom poddala, také ju zaplavili city. Keby nešlo o otázku života a smrti jej otca, bola by mu podľahla. Nechcela urobiť to, čo bolo potrebné, ale musela.
733

Nahmatala vo vrecku pištoľ a pevne ju zovrela v ruke. A bola dosť rozumná, aby si uvedomila, že sa nevyslobodí, ak ju naňho iba namieri. Nemohla riskovať, že nie je nabitá, a on to vie. To by ho iba pobavilo a pre ňu by to znamenalo koniec. Hoci, keby bola nabitá, možno by neveril, že naňho naozaj vystrelí. Pravdaže, to neurobí. Hrala sa na pirátku, nie na vrahyňu.
Ale bolo jej ho ľúto, keď vytiahla zbraň z vrecka a tresla ho ňou po hlave. Okamžite ju pustil, ruky sa mu zviezli nabok, hlava mu odkväcla. V tej chvíli mu vyskočila z lona, srdce jej prudko búšilo. Nechcela ho udrieť tak silno, aby upadol do bezvedomia, alebo aby sa stalo niečo horšie, ale tá druhá možnosť ju desila. Ak ho zabila, hoci ho chcela iba vyľakať, aby ju pustil...
Zostal iba ohromený. Prv ako sa spamätal a znova sa jej zmocnil, vybehla z kajuty, schytila prvého námorníka, ktorého zbadala, a zatiahla ho späť. Potom mužovi strčila do rúk pištoľ.
„Znova ho zviažem. Ak mi v tom bude chcieť zabrániť, za-streľ ho."
Muž prikývol. Dala zbraň jemu, lebo Drew by isto neveril, že ona by ho bola schopná zastreliť. Prišli práve včas - Drew sa už skláňal k nohám, aby si rozviazal povrazy. Prikázala mu, nech sa znova vystrie, a videla, ako pomaly poslúchol. Vyhýbala sa jeho očiam, bola priveľmi rozrušená, aby videla ich výraz, takže nevedela, či pozoruje muža so zbraňou alebo ju.
„Vy ste ma naozaj udreli?"
V jeho hlase znelo predovšetkým prekvapenie, ale Gabriel-le neodpovedala. Teraz myslela iba na to, aby ho znova spútala, a zrejme sa v živote tak rýchlo nepohybovala, ako keď mu založila ruky za chrbát a zviazala ich. Našla ešte jeden povraz a tým mu zviazala celé telo. Dokonca jej prebleslo hlavou, že mu prehodí cez hlavu vrece, ale keďže to by urobila iba preto, aby ju znova nezhypnotizoval, radšej to nutkanie potlačila.
Keď sa uistila, že putá tentoraz vyďržia, konečne naňho pozrela v nádeji, že mu neprebila hlavu. Ale darmo, cez vlasy mu
134

presakovala krv a stekala mu za ucho. Prepustila námorníka, vložila si pištoľ znova do vrecka a odišla po vodu a kus plátna. Takmer poslala niekoho iného, aby ho ošetril. Vedela, že
I
 Drew zúri. Cítila to. Keď mu uväzovala povrazy, stále zatínal päste. Určite by ju najradšej chytil pod krk.
„Teraz mi už konečne odpoviete, keď váš sluha odišiel?" spýtal sa.
Stále mu neodpovedala. Starostlivo mu utrela krv, potom |:  mu dala studený obklad. Keď mu látku pritlačila na spánok, ticho zastonal, no len čo ho pustila, obklaď si striasol. Zatľoska-la jazykom a znova sa postavila preď neho, konečne pripravená čeliť jeho hnevu za to, že sa mu nepodarilo utiecť.
Prekrížila si ruky na hrudi a povedala: „Áno, vy hlupák, udrela som vás. Mohla som vás aj zastreliť. Buďte rád, že som to neurobila."
„Beštia," zahundral. „Čím ste ma uďreli?" „Vašou pištoľou. Našla som ju v zásuvke." „Skvelé, jednoducho skvelé," vyceril zuby. „Teraz už viem, že sa neoplatí bozkávať zmiju."
Do líc jej stúpla červeň. Zrejme to povedal iba zo zlosti, ale aj tak ju to zabolelo. Skúšal napínať nové putá - nie, dokonca sa ich usiloval znova uvolniť. Ten chlap je hrozný. „Prestaňte!" prikázala mu ostro.
Uprel na ňu pohľad, ktorý hovoril sám za seba. Cez zaťaté zuby precedila: „Mám pohľadať ešte nejaké povrazy?" „Urobte, čo musíte, miláčik."
„Alebo vás mám ešte raz ovaliť po hlave? Rozhodne mi to pomohlo."
„Vtipné. Ale myslím, že ak sa ku mne priblížite, aby ste tie putá vyskúšali, zázrakom sa uvoľnia. Tak veľmi túžim dostať vás do rúk."
Aby ma mohol objať, pomyslela si. A hoci vedela, že je pevne zviazaný, radšej to neskúšala.
„Škoda, že nespolupracujete," posťažovala sa. „Myslíte, že by som mal?"
735

Zagánila, potom pokračovala: „Pôvodne som vás chcela nechať vo vašej kajute, ale keďže ju budeme využívať, radšej vás zavrieme za iné dvere. Alebo máte na palube reťaze? Áno, reťaze by sa nám zišli, nemyslíte?"
„Radšej nechcite vedieť, čo si teraz myslím."
Ale prestal napínať povrazy. Okamžite si to všimla. Takže pravdepodobne na lodi naozaj boli reťaze, ktoré by sa dali využiť. A keď nad tým rozmýšľala, určite tu buďú aj okovy, z ktorých by sa nemohol vyslobodiť.
Keďže jeho možnosti sa zúžili, znova na ňu zlostne blýskal očami. Dosť ju to vykoľajovalo, ale bolo to oveľa lepšie, ako keď sa pyšne vychvaľoval, že bude jeho zajatkyňou.
„Povedzte mi jedno," ďožadoval sa. „Prečo ste ma, dopekla, nepresvedčili, že sa chcete oficiálne zmocniť mojej lode?"
„A to už ako?"
„Mohli ste poveďať, že sa chystáte prenasledovať zločincov, že je to otázka života a smrti, čo len chcete. Určite by ste vymysleli nejaké presvedčivé klamstvo."
„Aj keby ste vedeli, že nemám nijaké oficiálne poverenie?"
„Nemuseli ste sa odhaliť. Mohol to tvrďiť niektorý z vašich mužov."
Nedokázala sa ubrániť úsmevu. „Aha, a vy by ste mu určite uverili."
„Veru uveril. Som Američan. Prečo by som tomu neveril, keď vy Angličania ste nás vyprovokovali k vojne podobnou taktikou?"
„Máte pravdu, toto je oficiálny únos."
„Veľmi vtipné."
„Len som vám chcela vyhovieť."
„Prečo? Aby ste sa ma zmocnili a potom hodili cez palubu?"
Ostro sa nadýchla. Pomyslenie, že by sa ho zmocnila, kým je zviazaný... Bože dobrý, musí si rýchlo sadnúť, aby sa jej nepodlomili kolená. Klesla na stoličku za stolom. Niekoľko ráz sa zhlboka nadýchla a zatlačila tú predstavu do úzadia. Potom sa zahľadela na stôl. Pohľad naňho bol nebezpečný.
736-

Musí dostať pod kontrolu city, ktoré v nej vyvolal. Ona predsa chce donútiť jeho, aby túžil po nej, nie naopak!
„Už som sa domnievala, že to myslíte vážne," poznamenala, „ale iba kým ste nevyslovili tie posledné slová. Nikto vás nehodí cez palubu, Drew."
„Ani aby si zachránil vlastný krk?"
Znova naňho pozrela a spýtala sa: „Pretože viete, kto sme?"
„Áno."
Pokrútila hlavou. „Prepáčte, ale keby sme vás zabili, vraždu by nič nemohlo ospravedlniť. A mám dojem, že ste si na nás vytvorili mylný názor. Nie sme takí piráti, za akých nás považujete."
„Akí iní piráti ešte existujú?" vysmieval sa jej. Usmiala sa. „Pravda, sme nová sorta. Sme totiž skôr hľadači pokladov ako piráti."
„Tie dôvody pre mňa nič neznamenajú. Jednoducho ste spáchali trestný čin a ubezpečujem vás, že sa postarám, aby vás všetkých našli, alebo si vás nájdem sám. Teraz už chápete, prečo by bolo najlepšie okamžite sa ma zbaviť?"
„Mrzí ma, že to hovoríte," odvetila a vzdychla si, aby zdôraznila svoje slová. „Dúfala som, že po ubezpečení, že vám loď vrátime, budete rozumný. Mohli by ste byť šťastný - nikomu sa nič nestalo, keď bude po všetkom, môžete si ísť svojou cestou." „Nikomu sa nič nestalo?" zvolal neveriacky. „A to, že ste mi rozbili hlavu, nie je podľa vás nič?"
Tľoskla jazykom. „Nerozbila som vám hlavu." „Mne sa zdá, že áno," nesúhlasil s ňou. „Len sa poďte pozrieť."
Uškrnula sa, že ju chce znova ďostať do pasce. „Ani náhodou," zahundrala. „Okrem toho je to len škrabanec a opuchlina. Veľmi to nekrvácalo a tých pár kvapiek krvi po úďere som
V -	'1	«
očistila.
Naďvihol obočie. „Vy ste sa ma dotýkali?"
„Veľmi neosobne. Vy ste to necítili?"
„Nie, klamete. Čo ste ešte robili, kým som bol omráčený?"
137

„Kým ste skúšali svoje nové putá? Nerobila som celkom nič. Skutočne..."
„Ale chceli ste, však?" skočil jej do reči a vševediaco sa uškrnul. „No tak, miláčik, len sa priznajte. Dobre viete, že sa ma chcete zmocniť, a postarali ste sa, aby som vám v tom nemohol zabrániť. Tak na čo čakáte?"
„Prestaňte s takými..."
„Sadnite mi na lono a zajazdíte si ako nikdy v živote."
Vyskočila na nohy, ale už bolo neskoro. Tie slová boli možno drsné, ale tá predstava sa jej už vpálila do mysle. Môže sa ho dotýkať, skutočne môže. Dokonca jej to dovolil. A chutí tak sladko, omamné. Dokonca by mohla urobiť to, čo navrhuje...
„Tak už dosť!" vyhŕkk, ale nebola si istá, či to hovorí jemu alebo sebe. Radšej iba zamračene dodala: „Lebo znova použijem pištoľ!"
Zatváril sa dotknuto. „To sa patrí? Takto sa správať k zranenému mužovi...?"
Bez slova zamierila k dverám. Musí sa mu vyhýbať, kým sa nezbaví predstavy, že jazdí na jeho lone.
Kapitola 24
„ČO PODĽA VÁS PIRÁTI ROBILI V ANGLICKU?" SPÝTALA SA GEOR-gina Jamesa.
Usilovala sa tváriť, že nie je nešťastná, ale veľmi sa jej to nedarilo, lebo ju stále trápilo, čo im vyrozprával člen Drewovej posádky. Tomu mužovi sa podarilo nepozorovane uniknúť z Tritóna, kým bol ešte v kanáli, okamžite prišiel na Berkeley Square a porozprával im, že piráti im ukradli loď, a počul, ako hovoria, že sa chystajú plaviť na ostrovček na východ od St. Kittsu.
„Záleží na tom? Či už sú to piráti alebo zlodeji, zmocnili sa
•
138

lode vášho brata." A potom James zahundral. „Pannu Annu by sa im nikdy nepodarilo ukradnúť."
Georgína predstierala, že to nepočula. Panna Anna bola Ja-mesova loď a sám bol dlhé roky pirát-džentlmen, dokonca ukradol zopár lodí aj jej rodine a zmocnil sa jej srdca, keď sa na jednej z nich plavila ako členka posádky.
Z jeho hlasu cítila, že sa hnevá. Neprekvapilo ju to. Nezniesol, keď bola nešťastná, a najraďšej by zabil kažďého, kto to spôsobil. V tomto prípade nemohol robiť nič, a preto bol ešte väčšmi nahnevaný. Ale človek, ktorý ho nepoznal, by to ani nezistil. On nekričal od zlosti ani ničím netrieskal. Ach nie, James Malory nebol taký. Keby on chcel niekoho zničiť, ten človek by to ani netušil.
„Ešteže je tu Boyd," povedala Georgína. „Určite sa buďe chcieť pustiť za Tritónom."
„To je prirodzené, ale uľaví sa vám?" spýtal sa.
Dobre ju poznal. Pravdaže sa jej neuľaví. Boyd nevelil vlastnej loďi a tá navyše nebola vybavená na bitku s pirátmi. Ale ani Tritón nebol vyzbrojený.
„Kúpil som loď," priznal sa James. „Malo to byť prekvapenie, keď si najbližšie zmyslíte plaviť sa na druhý koniec sveta."
Usmiala sa. Jeho skutočne mrzelo, že sa takmer musel plaviť bez toho, aby velil lodi. Vôbec ju neprekvapilo, že sa postaral, aby sa to už nikdy nestalo.
„Takže sa za nimi vydáte vy?" chcela vedieť.
„Samozrejme."
„To je vynikajúci plán," súhlasila a hneď sa cítila lepšie.
„Myslel som si, že vás to poteší."
„A ja pôjdem s vami."
„No tak, George..."
„Nech vám ani nenapadne nechať ma ďoma, aby som sa tu utrápila na smrť."
Len na ňu uprene hľaďel a čakal, že vymenuje ešte nejaké iné ďôvoďy, s ktorými by mohol nesúhlasiť. Ale ona múďro zmenila tému, vytiahla z vrecka lístok a podala mu ho. Našla ho ďnes
139

ráno, keď sa zastavila v Gabriellinej izbe, aby sa jej spýtala, či sa už cíti lepšie. Zľakla sa, keď zistila, že oďišla, no na chvíľu na to zabuďla, keď jej člen Drewovej posáďky oznámil, čo sa stalo.
James ďočítal list a zamračene na ňu pozrel. „Myslíte, že Drewovu loď ukraďla Gabrielle?"
Georgína zažmurkala. „Preboha, to mi ani na um nezišlo. Len ma prekvapilo, že nám nepovedala o otcových problémoch. Iba sa zbalila, zmizla a nechala tu len tento lístok. Podľa mňa vás mohla požiadať o pomoc, keď ste boli s jej otcom takí priatelia."
„Zrejme mala pocit, že už od nás žiadala aj tak priveľa. Ale tá časová zhoda... Je to zvláštne, nemyslíte? Kedy odišla?"
„Dnes ráno, vlastne, počkajte, mohlo to byť včera, keď sme boli u Tonyho na večeri. Necítila sa dobre, preto s nami nešla, ako som vám povedala..."
„Ale cítila sa dosť dobre na to, aby sa vykradla z domu. Asi to bola iba výhovorka."
„No tak, hádam si nemyslíte, že ona velí Drewovej lodi? Je to môj brat, a ja som sa s ňou predsa spriatelila. Koniec koncov, mohla požiadať o pomoc jeho, vedela, že sa chystá vyplávať. Podľa mňa by súhlasil a ona je teraz zajatá rovnako ako on. Nemala dôvod ublížiť mu... veď..."
James si vzdychol a dokončil tú myšlienku za ňu. „Vidím, že ste si spomenuli na to, čo povedala včera večer na bale. Zničil jej šancu nájsť si tu dobrú partiu."
„Nezmysel," namietla. „Vôbec sa o tom neklebetí, a pritom od balu uplynuli dva dni. Bolo by sa nám niečo donieslo..."
„Vy sa vždy všetko dozviete posledná, moja drahá, ak sa vás niečo týka," skočil jej do reči, „a keďže ste naď ňou prevzali záštitu, týkalo sa vás to. Okrem toho včera sme neboli nikde, iba u Tonyho na večeri."
„Viem," vzdychla si. „Vlastne keď som si prečítala Gabriel-lin odkaz, pomyslela som si, že sa iba niekde skryla, kým prehrmí búrka. Chcela som vás požiadať, aby ste ju našli a aby sme ten škandál prečkali s ňou."
140

Nadvihol zlaté obočie. „A ako by ste to chceli urobiť, keď sa to už rozchýrilo? Nie je to výmysel, je to pravda."
„Ohrdnutý milenec zatúžil po pomste," odvetila. „Jednoduché."
„Chcete povedať, že odmietla Drewa a on jej chcel tou poznámkou zničiť povesť?"
„No, za tou klebetou stojí Drew. Preto by som sa cítila veľmi previnilo, keby ju to zničilo."
„Prestaňte," dohováral jej. „Možno ho vyprovokovala."
Neveriacky naňho pozrela. „Vy ste sa postavili na Drewovu stranu?"
„Pozor na jazyk, George, to by som nikdy neurobil. Ale nevšimli ste si, že medzi nimi lietajú iskry?"
„Pravdaže som si všimla. Na začiatku akoby sa jeden druhému nepáčili, ale rýchlo sa to zmenilo. Dokonca ma to tak trápilo, že som Gabrielle pred Drewom varovala."
„A varovali ste aj jeho pred ňou?"
Zažmurkala. „To zas nie. Veď viete, aký je Drew. Je horší, ako ste boli vy, pokiaľ iďe o rozhoďnutie nikdy sa neoženiť. Veľmi dobre vedel, že Gabrielle je preňho nedosiahnuteľná."
„A práve v tom mohol byť problém, moja drahá. Je to veľmi pekné dievča. Ak sa jej páčil, skutočne ho mohla vyprovokovať, alebo aspoň bláznivo zvádzať."
Georgina sa zamračila. „V každom prípade napíšem Reg-gie, či sa nerozšírili nejaké klebety. Ona je vždy o všetkom informovaná, určite to bude vedieť. Ale Artie tvrďí, že Gabrielle včera vyšla z domu iba na chvíľu, a to s jedným z tých mužov, s ktorými prišla do Londýna. A vraj okrem toho prišiel za ňou už iba nejaký mladý muž, ktorého odhadol na jej nápadníka. Ale ak sa niekto dozvie ako posledný, že okolo neho vypukol škandál, potom by o ňom nevedela ani ona, nemyslíte?"
„Na to by som sa nespoliehal. Je to priveľká zhoda okolností a vysvetľovalo by to, prečo nepožiadala Drewa o pomoc." „Pravda, ak je Gabrielle na tej lodi."
141

„Na tom nezáleží, moja drahá. Je mi jedno, či patrí medzi tých pirátov, alebo im je sama vystavená na milosť a nemilosť, alebo sa skrýva, ako ste naznačili. Ešte dnes dám dokopy posádku! Tak už sa prestaňte strachovať o brata. Nech ten chaos vyvolal ktokoľvek, rozsekám ho na fašírku, môžete sa spoľahnúť."
Kapitola 25
gabrielle už bola pridlho mimo kapitánovej kajuty. Bolo celkom možné, že keď ho nikto nepozoroval, Drewovi sa podarilo vyslobodiť, a tak so sebou pre istotu zavolala Bixleyho a vpustila ho dnu prvého. Ale nepokúšala sa klamať samu seba. Dobre vedela, že netúži vrátiť sa do kajuty preto, lebo sa bojí, že v jej neprítomnosti zajatec utiekol.
Kapitán bol stále na stoličke, kde ho nechala, ale kým dovolila Bixleymu odísť, z bezpečnej vzdialenosti obišla okolo stoličky, aby sa uistila, že Drew má zápästia stále pevne poviazané. Drew zatiaľ nič nepovedal, len ju sledoval znepokojivým pohľadom, až kým sa nedostala zaňho. Pravdepodobne ešte vždy soptil a nepochybovala, že keby mal príležitosť, okamžite by ju vydal úradom. Ale najprv by ju musel dochytiť, a to by nebolo až také jednoduché. Nevedel, kde v Karibiku žije, a pochybovala, že sama sa ešte niekedy vráti do Anglicka. A to všetko len kvôli nemu... Pretože tam očiernil jej meno.
Pravda, možno ho hnevá, že prišiel o loď, aj keď ho ubezpečila, že o ňu prišiel len dočasne, a možno po nej bude pátrať sám. Alebo je nahnevaný aj preto, lebo sa domnieval, že ho zabijú. Určite preto ju tak prebodával pohľadom. Keď naď tým teraz rozmýšľala, spomenul aj možnosť, že by ho hoďili cez palubu. Nadhodil to tesne predtým, ako sa jej spýtal, či sa ho najprv zmocní.
142

Znova sa pri tej spomienke začervenala, no teraz aspoň stála za ním, takže ju nevidel. Ale vedel, prečo je tam, a tak si iba vzdychol: „Skutočne ste si mysleli, že sa o to pokúsim znova, keď pri tom prvom pokuse som si rozrezal kožu?"
Zamračila sa a nadvihla mu rukáv, aby si overila, či je to naozaj tak. Kožu mal iba sčervenenú, ale sem-tam mu už zasychali chrasty. Prečo si to nevšimla, keď ho zväzovala? A prečo pocítila nutkanie okamžite ho rozviazať a ošetriť mu rany?
Nahnevane zošpúlila pery, že jej vôbec napaďlo zmierniť jeho nepohodlie, a znova sa postavila pred neho. Svoju kajutu prenechala Margery. Jej priateľka dostala morskú chorobu, a tak jej rýchlo ponúkla svoju kajutu. Až prirýchlo. Urobila to pod zámienkou, že potrebuje mať Drewa na dohľad. A teraz mu musí oznámiť, že budú v kajute spolu. Už sa tešila, ako ho tým rozladí.
Ale on ju predbehol: „Moja sestra aj James sa s vami spriatelili, a vy ste sa im za to takto odmenili?"
Len zacmukala a podotkla: „Neuniesla som ich loď, ale vašu."
„Nemyslíte, že to vezmú osobne? Nerád vám to hovorím, miláčik, ale James sa vie hnevať až za hrob. S Maloryovcami si neradno začínať, a tento Malory je z nich najposadnutejší a najpomstychtivejší."
„Prepáčte, ale na vlastné oči som videla, ako neznáša svojich švagrov. Skúste vymyslieť niečo iné."
„So mnou to nemá nič spoločné, lenže moja sestra z toho bude nešťastná, a to on nerád vidí. Vtedy sa správa nerozumne."
„Vaša sestra sa dozvie, že loď som uniesla ja, až keď vás pustím na sloboďu," namietla, hoci z Jamesa Maloryho skutočne začala byť nesvoja. I keď žila v jeho dome niekoľko týždňov, za celý čas sa nezbavila nervozity, akú v nej vyvolal spočiatku.
„Nikdy sa nedá vedieť, čo ho urazí. Ja by som veru ani za svet neriskoval, že ma z nejakého dôvodu bude naháňať."
„A vy nás nebudete naháňať? Vari ste mi nesľubovali, že sa postaráte, aby sme sa všetci dostali za mreže?"
„Samozrejme, ale bol by som k vám milší ako James."
143

Zasmiala sa. Očividne sa hneval, že sa nebojí vyhrážok. A aby mu ešte väčšmi osladila život, nonšalantne dodala: „Mimochodom, mám pre vás nepríjemnú novinu."
„Prečo ma to neprekvapuje?" odvetil sarkasticky.
Nevšímala si to a pokračovala: „Kajuta, do ktorej som vás chcela presťahovať, už nie je voľná."
„Takže...?"
„Tam by sme vás mohli nechať nespútaného, ale keďže budete musieť zostať tu..."
„Nemôžete ma nechať spútaného donekonečna," skočil jej do reči opovržlivo, „Alebo ma chcete osobne kŕmiť?"
Pokrútila hlavou. „Nie, to nemám v úmysle. Rozhodla som sa, že vás spútame reťazami, pravda, ak na lodi nejaké nájdeme. Ale moji muži ich už hľadajú."
„Budem pripútaný k vašej posteli? A tomu hovoríte nepríjemná informácia?"
Vedela, že to nemyslí vážne, ale hovoril to tak zvodne... Len sa ju usiloval uviesť do rozpakov a podarilo sa mu to. Od začiatku jej nevhodnými poznámkami vháňal rumenec do líc. Pravda, škandalózne by to vyznievalo iba v slušnej spoločnosti, a on si vždy myslel, že je pirátka. Pravdepodobne sa domnieval, že je na také reči zvyknutá. A ak je to tak, potom je dobre. Znamená to, že uveril úlohe, ktorú hrala.
Bolo neskoré predpoludnie. Pred návratom do kajuty požiadala, aby im priniesli jedlo. Dúfala, že najprv prinesú reťaze a kapitán sa bude môcť najesť sám. Musí sa pred ním správať ako ostrieľaná pirátka, takže najesť sa pred ním, kým on hladuje, nie je zlý nápad.
Pokiaľ išlo o tú poznámku o posteli, ak sa skutočne usiloval uviesť ju do rozpakov, môže čakať viac podobných rečí. Určite po nich bude rozmýšľať o veciach, o ktorých by nemala. Chcela predsa, aby túžil po nej on, a nie ona po ňom. Ale vedela, ako skoncovať s podobnými narážkami. A možno by to urýchlilo jej plán, lebo je v ľudskej povahe túžiť po niečom, čo je nedosiahnuteľné.
144

Len čo jej to zišlo na um, vošiel dnu Richard s dlhou reťazou v ruke. Takmer celú ju mal omotanú okolo krku a zdalo sa, že za pásom mu visia putá.
„Toto ste mali na mysli, pani kapitánka? V podpalubí boli dve reťaze. Geniálnym úskokom sa mi podarilo presvedčiť jedného člena jeho posádky, aby mi ju hodil hore. Povedal som mu, že chceme spútať Angličana," zaškeril sa. .Američania ich majú tak v zuboch, že sa ani nepýtal koho."
„Vojna sa už pred rokmi skončila," pripomenula mu.
„To je jedno, hlavne, že to zabralo a mám tú reťaz. Navrhujem, aby sme o tú druhú priviazali prvého dôstojníka. Lenže je to taký obor! Pochybujem, že by sa niekomu z nás chcelo dávať ho do tých reťazí. Tento je už aspoň trochu miernejší."
Mal na mysli Drewa. Ten ho pozoroval prižmúrenými očami, odkedy vstúpil dnu. Gabrielle si okamžite uvedomila, že Richard je vhodný kandidát na to, aby v Drewovi podnietila mienku, ktorú chcela.
Podišla k Richardovi, nežne ho pohladila po líci a zapriadla: „Ďakujem za reťaz, chéri," a rýchlo ho pobozkala na ústa v nádeji, že to bude vyzerať ako milenecký bozk.
Ale mala svoj plán najprv prebrať s Richardom, lebo to ho tak zaskočilo, že v prvej chvíli ju od seba odstrčil, a to ju tak prekvapilo, že stratila rovnováhu a dopadla na zadok.
Richard si tak úporné utieral ústa, že si ani nevšimol, čo sa jej stalo, a pohoršene sa domáhal vysvetlenia: „Čo to, preboha, stvárate, Gabby?"
„Sedím na zemi, ty blázon!"
„Ach!" podal jej ruku. „To ma mrzí."
Odstrčila mu ruku, vstala a oprášila si sukňu.
Drew sa schuti zabával. Očividne mu bolo jasné, prečo pobozkala Richarda. Ľahko si to domyslel, keď jej Richard bozk neopätoval.
„Skúsime si to znova, chériéž" spýtal sa.
„Ani za svet," odsekla. „A pre teba nie som nijaká chérie, ty hlupák."
145

Richard sa uškieral a Drew sa rehotal. Najradšej by do oboch niečo šmarila, ale všetko v kajute bolo pribité. Bolo tu iba zopár veľkých truhlíc - kapitán sa možno ešte nevybalil...
Ukázala prstom na dvere a zvolala: „Choď, nech dnes neod-seknem hlavu aj tebe spolu s ostatnými."
Keď videla, že Richard otvára dvere a reťaz berie so sebou, zakričala: „Prv ako odídeš, vynahraď mi svoje správanie tým, že kapitána priviažeš na reťaz a postaráš sa, aby reťaz dobre držala."
Richard sa striasol. „Naozaj vám to musím takto vynahradiť?"
Len prižmúrila oči.
Kapitola 26
ohr a richard sa navečerali s gabrielle v jej kajute. Ohr zopár ráz pozrel na kapitánku a konečne vyslovil svoje obavy.
„Chcete ho tu takto nechať?"
„Pripútaného na reťazi...? Zatiaľ áno. Aspoň si znova neublíži."
„Kedy si ublížil?"
Nemala to spomínať, ale keď sa to už stalo, rozhodla sa, že bude najlepšie povedať pravdu. Zároveň sa tým vysvetlí, prečo chce, aby bol pripútaný reťazou.
„Predtým sa mu podarilo vyslobodiť z pút," povedala a rýchlo dodala: „Ale hneď som ho znova zviazala. Vlastne sa nikomu nič nestalo."
„Mohol by som ho pripútať na palubu," navrhol Ohr.
„Vydrhni palubu!" zaškriekala Slečna Čaria.
Všetci sa na papagájovi zasmiali. Ak papagáj začul nejaké slovo, okamžite naň zareagoval. Gabrielle mala vtáka zakryť, no teraz už bolo neskoro. Urobila to dodatočne a potom sa vráti-
146

la k stolu. Všimla si, že Drew upiera pohľad na vtáčiu klietku. Zrejme dosiaľ papagája nepočul hovoriť.
Pokiaľ išlo o Ohrov návrh, vonku pršalo, ale aj keby nie, Gabrielle by nedokázala uväzniť Drewa na palube.
„Budem radšej, keď zostane tu," povedala priateľom.
„A môžete si vziať našu kajutu," ponúkol sa Richard. „My môžeme spať tu."
Zamyslela sa nad tým. Patrilo by sa, aby to urobila, ale už bolo neskoro brať ohľady na to, čo sa patrí a čo nie, keď sa z nej stala pirátka. Navyše to, že obsadila kapitánovo územie, bolo asi jeďiné, čo poďporovalo domnienku, ktorú v ňom chcela vyvolať. Pravda, muži jej hovorili pani kapitánka, ale Drew musí vidieť, že za ňou chodia po rozkazy, a dnes si po ne skutočne viac ráz prišli. Ako by sa mohla skutočnému kapitánovi pomstiť, keby k nemu nemala stále prístup?
Pokrútila hlavou. „Tu mi bude dobre." Našťastie sa s ňou nehádali, hoci - ktovie, keby tam nebol Drew.
Po večeri ešte chvíľu zostali v kajute a Richard sa prekonával, silou-mocou ju chcel rozosmiať. Ešte vždy sa cítil previnilo, že jej pokazil divadielko, no dosiaľ sa s ním o tom nestihla porozprávať a uistiť ho, že aj tak to bol hlúpy nápad.
Kapitán celý večer ticho sedel v kúte, iba ich pozoroval a pravdepodobne počúval každé slovo. Teraz mu v pohybe bránili iba okovy na členku. Povrazy mu rozviazala Gabrielle. Ale bola z toho taká nervózna, že iba uvoľnila uzly a nechala ho, aby si putá zhodil z rúk sám, a vzápätí rýchlo uskočila z jeho dosahu.
Odkedy opustil tú stoličku, viac sa na ňu neposaďil. Chvíľu len stál a naťahoval si úďy, čo upútalo jej pozornosť a znova od neho nevedela odtrhnúť pohľad; dosť ju to rozladilo.
Potom si sadol na dlážku, hlavu si oprel o priečku, pokrčil kolená, nohy naširoko roztiahol. Tam sa aj najedol, keď mu Bixley šuchol po dlážke tanier. Nikto sa nechcel dostať do jeho blízkosti, čo bolo rozumné. Vyzeral takmer rovnako hrozivo ako ten medveďisko - prvý dôstojník Timothy Sawyer. Drew
147

bol skutočne vysoký svalnatý muž a každý, kto by sa dostal na dosah jeho dlhých ramien, si koledoval o problémy.
Vyzul si čižmy, pravdepodobne aby zistil, či neprešmykne nohu cez okovy. Gabrielle ho pozorovala a on to vedel, takže sa o nič nepokúsil, no ona napriek tomu mala obavy, a tak mu kázala zdvihnúť nohu, aby sa o tom sama presvedčila.
Drew na ňu len civel. Nemienil sa podrobiť. Zaťala zuby. Bol hrozný zajatec. Bojovný, urážlivý a nespolupracoval. Ale rozhodla sa, že naňho nebude naliehať. Koniec koncov, tie okovy vyrobili tak, aby sa z nich nikto len tak ľahko neuvoľnil, a on bol taký urastený, že aj nohy mal pravdepodobne hrubšie ako väčšina mužov. Keď jej priatelia odišli, oneskorene si uvedomila, že kým sa bude deliť o izbu so svojím zajatcom, bude sa musieť zaobísť bez bežných náležitostí. No, nebude to po prvý raz, čo sa vyspí oblečená. Na pirátskom ostrove sa ani raz neprezliekla, keď bola zajatá. A ani teraz jej neprekážalo, že musí spať v šatách...
Keď jej preblesla hlavou tá myšlienka, zmeravela. Prečo by mala kvôli nemu robiť okolky? Bože, veď je to skvelá príležitosť začať ho neznesiteľne zvádzať - prečo nie, ukáže mu kúsok svojho nahého tela. Len musí pozbierať odvahu, aby to urobila; najjednoduchšie bude tváriť sa nevinne. Nechcela, aby vedel, že to robí úmyselne.
A tak rýchlo, prv ako si to stihla rozmyslieť, nechala padnúť k nohám sukňu a pretiahla si cez hlavu blúzku. Neubránila sa pocitu víťazstva, keď počula, ako sa prudko nadýchol. „Dočerta, ženská, čo to robíte?" takmer zvrieskol. Keď tam pred ním stála v košieľke a pantalónoch, v ktorých sa jej dokonale vynímalo pozadie, koketné sa obzrela ponad plece a povedala: „Ach, prepáčte, zabudla som, že ste tu."
Potom sa k nemu obrátila, aby mohol oceniť jej plné poprsie, vystavené na obdiv vďaka hlbokému výstrihu košieľky. Počula, ako zastonal, keď uprel pohľaď na jej hruď, a s potláčaným smiechom vkĺzla do jeho postele v spodnej bielizni. Bol to dvojnásobný útok, jednak na jeho zmysly a jednak na jeho hrdosť - dokázala zabudnúť na jeho prítomnosť v miestnosti.
148

Ale ak si myslela, že sa jej podarilo uštedriť mu významný pomstivý úder, veľmi sa mýlila. On sa o to postaral.
Len čo zhasla lampu pri jeho posteli a ľahla si, ozval sa: „A viete, že tieto okovy sú hrdzavé?"
Otvorila oči a zahľadela sa na strop. Celý večer bol ticho, a keď zhasne lampa, zrazu sa rozhovorí? pomyslela si podráždene. Pravdepodobne mu mala niečo povedať, kým sa uložila do postele, aspoň mu pripomenúť, že za to, ak leží na dlážke, ona nemôže. Keby o to požiadal, dala by mu visiacu sieť.
Ale skutočne chcela, aby si myslel, že je útlocitná? Kým bol ešte na čele jej zoznamu kandidátov na manželstvo, chcela, aby spoznal, aká je v skutočnosti, aby prestal mať o nej nesprávne predstavy. Ale teraz je už na to neskoro. Teraz chcela pravý opak.
„Tuším ste rozhodnutá postarať sa, aby som dostal otravu krvi, však?" zatiahol.
Zaškrípala zubami. Rozmýšľala, či ho nemá jednoducho ignorovať. Možno si pomyslí, že už spí.
„Aha, chápem," niesol sa k nej jeho hlas, „Predsa len ste plánovali zabiť ma a hodiť cez palubu."
Sadla si, ale bolo priveľmi tma, aby ho v tom kúte videla. „Mali ste si nechať na nohách čižmy," podotkla rozumne.
„Myslíte, že by to pomohlo? Tie okovy sú také hrdzavé, že by prežrali aj kožu!"
Prudko si ľahla a položila si hlavu na vankúš. „Toto bol naozaj zlý nápad," precedila. „Keby sme sa plavili v teplejších vodách, šla by som na palubu ja."
Neodpovedal. Dokonca bol chvíľu ticho, takže sa pokúsila
zaspať.
A potom ho z tmy začula znova: „Budem potrebovať nočník, ženská! Alebo chcete, aby som si uľavil na dlážku?"
Prudko otvorila oči a očervenela. Vyskočila z postele, rýchlo našla zápalku a zapálila lampu, ktorú nedávno zhasla. Sedel presne tam kde predtým. Pravdepodobne mu nedalo pokoj, že bude spať v jeho posteli, kým on bude ležať na dlážke s reťazou
149

na nohe. Našla nočník, položila ho na dlážku a nohou ho posunula na druhý koniec miestnosti. Potom pristúpila k jeho truhlici a prehŕňala sa v nej.
„Čo robíte?"
Nevšímala si jeho urazený tón. Zrejme ho zlostilo, že sa hrabe v jeho veciach. „Hľadám niečo, čo by ste si mohli strčiť pod tie okovy," odsekla stroho. „Viem, že ja nemám nič vhodné, jedine že by som roztrhala niektoré svoje šaty, a to sa mi veru nechce."
„Takže ste ma počuli?"
„Pravdaže."
„Zrejme nechcete, aby som dostal otravu krvi."
Odfrkla si a hodila mu dve pančuchy. „Na vašom mieste by som ich radšej poskladala napoly a vopchala pod kov. A teraz, ak vám to neprekáža, by sorn bola rada, keby tu bolo ticho, aby som mohla spať."
„Keď ste chceli mať ticho, mali ste si ísť ľahnúť do inej ká-juty."
„Ešte vždy vás môžem dať vyložiť na palubu," varovala ho. Už nepovedal ani slovo.
Kapitola 27
TA POTVORSKÁ ŽENSKÁ MI MOHLA HODIŤ NIEČO NA ZAKRYTIE, zúril Drew sediaci na tvrdej dlážke vo svojej kajute. Vonku pršalo — dokonca lialo — a popod dvere preťahoval studený prievan. Dážď ho zvyčajne upokojoval. Dokonca počas búrok rád stál pri kormidle. Akoby mal vtedy vzpružené všetky zmysly.
Ale dnes v noci nebude mať tú príležitosť.
Nemohol zadriemať. Usiloval sa zaspať s hlavou opretou
o stenu. Neraz už spal nepohodlne a posediačky. Lenže tu sa
mu to nepodarí. Veď v mäkkej posteli iba pár metrov od neho
leží krásna žena.
150

Ale to bol iba jeden z dôvodov, prečo ho spánok obchádzal. Ešte väčšmi mu v tom bránilo vzrušenie zožierajúce jeho vnútro. Ani si nespomínal, že by sa niekedy takto hneval, a nevedel sa s tým vyrovnať. Ale nikdy predtým mu neuniesli loď!
Nechcelo sa mu veriť, že mu to urobila práve ona. Skutočne sa naňho tak hnevala, že ho nemohla požiadať, aby ju odviezol on? Mal namierené na svoju zvyčajnú obchodnú trasu a ľahko by ho presvedčila, aby ju vzal na palubu. No, možno nie až tak ľahko. Kvôli nej sa predsa rozhodol vyplávať o pár dní skôr, ako plánoval. Chcel sa od nej dostať čo najďalej, lebo predstavovala preňho nesmierne pokušenie.
Za posledné týždne to pokušenie vzrástlo. Len čo sa prestala správať nepríjemne, začal rozmýšľať nad tým, aká by bola krásna v jeho posteli. Dospelo to až tak ďaleko, že ju chcel dostať do svojej izby. To bolo naozaj hlúpe. Dosiahol tým len to, že po nej túžil ešte väčšmi. A neprišla k nemu. Namiesto toho pokračovala v love na manžela. Akoby len prilievala olej do ohňa, a pravdepodobne preto sa tie posledné dva večery v prístave tak opil a pochabo sa pokúšal prekaziť jej lov na manžela. A keď ju zazrel na bale s Wilburom, ktorému očividne dávala prednosť... ani ho neprekvapilo, že ju strápnil. A ona ho z toho obviňovala. Nespomínal si presne, čo povedal, ale vedel, že sestra ho za to poriadne vyhrešila.
Vzdychol si. Očividne sa mu to podarilo a teraz sa ukázala v pravých farbách. Tá potvorská baba je skutočne pirátka. Jablko nepadá ďaleko oď stromu. Ale už sa mu mala poďďať. Priťahuje ju. To si všimol hneď na začiatku. Mohol ju aspoň prehovoriť, aby mu vytvorila lepšie podmienky na spanie. Ale bránil mu v tom hnev. Predstava, že by sa k nej teraz správal šarmantne, mu bola načisto proti mysli. Pretože vyhrala? Pretože mu uniesla loď, tresla ho po hlave jeho vlastnou pištoľou a pripútala ho k ďlážke? Alebo pretože napriek tomu všetkému po nej túžil?
Znova ju ochutnal, v tom bol ten problém! Dopekla, prečo to urobil? Slobodu mal na dosah, mohol znova získať svoju loď,
151

a on sa musel dať zlákať tými jej zmyselnými perami. Jednoducho nedokázal odolať, aby ju pobozkal, keď bola tak blízko, jej zadok mu zahrieval lono a do nosa mu prenikala vôňa jej tela. Cítil, ako sa pri spomienke na ten bozk jeho mužnosť prebrala k životu. Potvorská baba...
„Vyrazil som dieru na kajute," zašepkal jeho prvý dôstojník. „Myslel som, že vám to nebude prekážať, pán kapitán."
Drew sa prudko posadil. Neveril vlastným ušiam, ale potom sa takmer zasmial. Bol tak hlboko zamyslený, že ani nepočul, ako sa Timothy Sawyer vkradol do kajuty, a očividne sa mu to podarilo tak, že nezobudil pirátku. Nevidel svojho prvého dôstojníka. Pre dážď neprenikalo cez okienka nijaké svetlo a Gab-rielle zhasla lampu, až potom si znova ľahla do jeho postele, takže v kajute bolo tma ako v hrobe. A ľahla si do jeho postele! Dočerta, rozzúrilo ho, že spí v nej — a bez neho.
„Vôbec nie," zašepkal rovnako ticho ako Timothy. „Prečo ti to trvalo tak dlho?"
„Musel som sa presvedčiť, či na druhej strane nie je nikto, kto by varoval pirátov." „Vyslobodil si už posádku?" „Chcel som najprv vyslobodiť vás." „Vedel som, že sa na teba môžem spoľahnúť, Tim." „To je najmenej, pán kapitán."
„Pochybujem, že by niekomu inému napadlo prebúrať sa cez stenu," podotkol Drew.
Uškŕňal sa, no Timothy to nevidel. Tento muž uňho slúžil už dobrých pár rokov, zvyčajne to bol tichý, priateľský človek, ktorý nikdy nerobil problémy. Hoci bol urastený, bol veľmi mierny - pravda, ak ho nik nevyprovokoval. No potom dokázal rozpútať peklo!
Nestávalo sa to často, ale Drew ani Timothy nemali radi obmedzovanie osobnej slobody. Jednu noc v Bridgeporte robili veľký hluk a zavreli ich do väzenia, aby sa z toho vyspali. Keď Timothy vytriezvel, bol ako medveď v klietke, a tak sa zaprel do mreží, že ich ohol. Nakoniec Drew musel zaplatiť aj za tú škodu.
152

„Rozviažem vám povrazy," zašepkal Timothy. „Nie som zviazaný. Raz sa mi z nich už podarilo vyslobodiť, tak mi nasadili železné okovy."
„Ejha, to bude problém. A pirátka má nástroje na ich otvorenie? Alebo sú zamknuté na kľúč?"
„Nemá kľúč a jeden z jej mužov má..." Drew nedopovedal. Sedel tvárou k dverám a všimol si pod nimi svetlo. „Pozor," zasyčal. „Tuším budeme mať spoločnosť."
Nemali čas sa na to pripraviť. Kým Drew varoval priateľa, dvere sa prudko otvorili a zjavil sa v nich ten pekný pirát, ktorého Gabrielle popoludní chcela pobozkať. Nanešťastie nebol sám. Bol s ním ten vysoký Číňan, ktorého mala Gabby tak rada, a dvaja ďalší. Niektorý z nich zrejme objavil dieru v stene a priviedol si posily.
Nastala chvíľa napätia. Štyria piráti boli ozbrojení a všetky štyri pištole mierili Timothymu na hruď.
Drew sa bál, že jeho prvý dôstojník sa dobrovoľne nepodvo-,   lí. Cítil jeho hnev a napätie, že sa mu nepodarilo, čo si zaumienil. A nebolo by to prvý raz, čo by ten.obor bojoval proti presile.  Pravdepodobne je taký nahnevaný,  že ani nevidí tie prekliate pištole, a dá sa zabiť.
Zrazu z postele vyskočila Gabrielle zahalená do prikrývky a postavila sa medzi dve skupiny. Aj ona soptila hnevom.
„Tak nadnes už toho vzrušenia akurát stačilo,.páni," zvolala. „Zamyslite sa nad celou situáciou a uvedomte si, že spánok je oveľa príjemnejší než prelievanie krvi."
Drew si vydýchol. Ale bolo mu proti mysli, že cíti voči nej vďačnosť. No musel priznať, že uvažovala pohotovo, ak si uvedomila, že Timothy sa nebude chcieť zaštítiť ňou. Ten obor bez problémov otrieskal aj desať hláv, ale žene by nikdy neublížil. Tvrdo spala, no očividne sa rýchlo prebrala a ešte rýchlejšie uvažovala.
„Dočerta aj s pirátkami," zahundral Timothy. Drew vedel, že nebezpečenstvo pominulo.
„Už vás mám práve dosť, pán Sawyer," vyhlásila. „Skutočne
753

vám tak málo záleží na svojom živote? O čo si koledujete? O zastrelenie?"
„Skutočne som si koledoval?" zatiahol Timothy. „Ospravedlňujem sa."
Znechutene tľoskla, potom sa obzrela na svojich mužov a povedala: „Odveďte ho naspäť..."
„Kam, chériň" skočil jej do reči Richard. „Vyrazil na kajute dieru."
„On sa prebúral cez stenu?" spýtala sa Gabby neveriacky. Potom si vzdychla a sklamane pozrela na Timothyho. „Pane, robíte mi len problémy. Čo mám s vami spraviť?"
Drew neveril vlastným ušiam, keď Timothy zahanbene za-hundral: „Už vám nespôsobím nijaké problémy, slečinka."
Drew zastonal. Stačilo, aby ho vyhrešila pekná žena, a z toho chlapa bola bábovka.
Ale Gabby s ním ešte neskončila. „Dajte mi slovo." Tentoraz na ňu Timothy len vyjavené pozrel. Možno rozmýšľal, či bude musieť dodržať slovo, ktoré dá pirátke.
Ale Gabby bola priveľmi nahnevaná, aby mu poskytla veľa času na premýšľanie. Keďže pridlho mlčal, vyhlásila: „To mlčanie chápem ako zápornú odpoveď," a zamierila k nočnému stolíku, aby si vzala Drewovu pištoľ.
Drewa už raz oklamala, keď predstierala, že nie je pirátka, hoci ňou bola, a teraz netušil, čoho je schopná. Pokojne mohla Timothyho aj zastreliť za to, že „robí problémy", ako sa vyjadrila.
A tak na priateľa iba zasyčal: „Odpovedz jej, dočerta!"
Počula ho, ale nič na to nepovedala a jej nahnevaný výraz sa nezmenil. Len podotkla: „Takto sa do postele nedostaneme. Dáte mi aspoň slovo, že dnes už nebudete robiť problémy, aby sme mohli ísť všetci spať?"
„To môžem."
Gabrielle nad tým chvíľu uvažovala. Bola taká zúfalá, že nebola ochotná zmieriť sa iba s tým. Drew to nerád priznával, ale keď tam stála s vlnenou dekou omotanou okolo tela a strapa-
154

tými dlhými vlasmi padajúcimi na plecia, vyzerala naozaj čarovné. Ale potom sa jej výraz zmenil. Prikývla. A Drew rýchlo pochopil, že si práve spomenula, ako jej mladý priateľ hovoril, že v podpalubí sú dve reťaze. Jednou pripútali Drewa, no zos-la tam ešte jedna pre Timothyho.
Dočerta! Tej ženskej nestačí jeden muž v okovách, potrebu-hneď dvoch!
Kapitola 28

timothy sawyer možno dobrovoľne prešiel do svojej ka-juty, ale Gabrielle neverila, že dodrží slovo. Taký obrovský chlap podľa nej predstavuje iba problémy - a to ošemetné problémy - a už nemienila nič riskovať.
Jej, Richardovi a Bixleymu sa podarilo pripútať Timothyho reťazou k najpevnejšej stene v jeho kajute. Obor sa prekvapujúco pokorne zmieril so svojím osuďom, možno preto, lebo Gabrielle uspokojila jeho zveďavosť na život jej otca a oďpove-dala mu na všetky otázky.
Kým vyšla z jeho kajuty, dokonca povedala: „Ďakujem, že ste dodržali slovo a nerobili nám ďalej problémy." Len pokrčil širokými plecami.
Hotovo. A ešte vžďy mala loď v rukách ona. Hoci - takmer o ňu prišla.
Zamierila späť ďo kapitánovej kajuty a prikázala posilniť nočné hliadky. O to sa postaral Ohr. Už nemienili riskovať. A kým sa postarala o Sawyera, prešlo dosť času, takže dúfala, že Drew už spí, alebo aspoň bude ticho, aby mohla spať ona.
Ale nemala šťastie.
Počkal, kým sa nešuchla pod prikrývku, dokonca ju nechal upraviť si vankúš, no len čo si spokojne vydýchla - bola to veľmi pohodlná posteľ -, znova k nej doľahol jeho hlas.
155

„Tak tu sedím a rozmýšľam, ako asi chutia vaše prsia." Najprv si myslela, že zle počula. Isto nepovedal niečo také opovážlivé len tak konverzačným tónom. Možno sa o takých veciach zhovárajú milenci, lenže to oni neboli.
Ale potom dodal: „Sú slané od morského vzduchu? Alebo voňajú od vášho parfumu ako ružové lupienky? Alebo chutia ako ambrózia?"
Celá červená zahundrala: „Zapchám vám ústa." „Budem rád, ak sa o to pokúsite."
Vedela, o čo mu ide. Chce ju rozhnevať, aby sa k nemu priblížila a aby ju znova premohol. Tak toto ani náhodou!
Prevrátila sa na bok a ukázala mu chrbát, ale v tme to nevidel. Možno pochopí, ak bude mlčať, a tak sa rozhodla, že viac sa neozve.
„Vráťme sa k vašim prsiam," nadhodil pomaly. „Radšej nie," nevydržala.
A bolo po rozhodnutí. Zo zúfalstva si zakryla hlavu vankúšom a pridržala si ho na uchu. Ale napriek tomu ho počula.
„Viem, aké sú plné, Gabby. Veľmi dobre si spomínam, ako som ich držal v ruke. Ale chcem ich aj ochutnať. Mal som to urobiť dnes, keď ste sa mi hniezdili v lone. Mimochodom, bolo to veľmi príjemné. Už sa teším, ako mi znova budete sedieť v lone. Ale zatiaľ zostaňme pri vašich prsiach. Myslíte, že sa vám bude páčiť, keď ich ochutnám?"
„Zrejme si spomínate na prsia niektorej inej ženy z tých, čo máte v každom prístave. Moje prsia sú takmer ploché, tak už na ne radšej nemyslite!"
„Klamete!" Uškrnul sa. „Pamätám sa na všetko, Gabby, na dotyk vašich pier na mojich ústach, na to, aká ste boli rozvášnená v mojom náručí, aké to bolo náďherné privinúť si vás. Ale rád by som vedel, či ste vždy taká neviazaná, alebo ste tak reagovali iba na mňa."
„To vás nemusí zaujímať, pán kapitán." „Ach, lenže mňa to zaujíma, miláčik. A ja to zistím. Možno nie dnes ani zajtra, ale jedného dňa, keď vás nájdem, a ja si vás
156

naozaj nájdem, sa my dvaja budeme milovať. To vám sľubujem. A potom dôverne spoznám vaše prsia. Vlastne dôverne spoznám každý centimeter vášho tela. Vôbec nepochybujem, že sa to raz stane."
Už mala na jazyku, že si zbytočne robí nádeje, ale v kútiku srdca dúfala, že nie. Zmienka o milovaní s ňou porobila divy. V žalúdku pocítila zmyselné šteklenie, srdce jej prudko búšilo a bradavky jej stvrdli celkom ako v ten večer, keď sa ju pokúsil zviesť. Presne sa pamätala na každý pocit a slastne sa zachvela.
„Chcete počuť, čo vám urobím najprv?"
„Nie!" zvrieskla. Znova sa uškrnul a nevšímal si to.
„Budem vás dovtedy bozkávať, až kým mi nebudete chcieť bozky opätovať. Nebudete sa tomu môcť ubrániť. Budete ma pevne držať a tisnúť sa ku mne, aby ste cítili moju túžbu, kým sa budú milovať naše jazyky. Načasujem to dokonale. Budete šalieť od túžby ešte prv, ako vás vyzlečiem. A keď to konečne urobím, budem postupovať veľmi pomaly. Viete prečo?"
Nevšímaj si ho. Nič nehovor. Bože, ako, bolo v kajute zrazu teplo. Oblečenie sa jej zdalo také tesné, až cítila nutkanie sama si ho zvliecť.
„Budem si vychutnávať každý okamih vyzliekania," pokračoval tichším, zastretým hlasom. „A vy takisto, lebo vás budem bozkávať a dotýkať sa vás na celom tele. Ani kúsok neunikne mojej pozornosti. Krk, vaše uši, plecia pocítia moje pery. Vaše prsia pocítia môj jazyk. Nohy a lýtka, ale predovšetkým stehná pocítia hladenie mojich dlaní. A keď buďete zvlhnutá a bolestne roztúžená, zablúdim vám medzi nohy a..."
„Prestaňte! Prosím!"
„Už po mne túžite?" spýtal sa zmyselne. „Dobre viete, že áno. Poďte ku mne, Gabby. Pomilujme sa už teraz. Na čo čakať?"
Zahryzla si do pery, aby neoďpovedala. A potom akoby ju oblial studenou vodou, zrazu počula: „V tejto chvíli po vás tak túžim, že by som dokázal holými rukami roztrhnúť túto reťaz."
Nič ju nemohlo prebrať z erotického omámenia rýchlejšie
757

než predstava, že je znova slobodný a že je pánom situácie. Ešte nemôže dovoliť, aby sa zmocnil lode.
Vyskočila z postele a deku stiahla so sebou. Počul, ako prechádza cez miestnosť. Ibaže nezamierila k nemu.
„Kam idete?" chcel vedieť.
„Po vedro studenej vody," vyštekla.
„Dočerta, ženská, poďte sem!"
Nešla. A hoci si možno myslel, že mu chce tú vodu vyliať na hlavu za to, že ju tak sexuálne frustroval, nemienila to urobiť. Keď našla vodu, ošpliechala si ňou tvár. Potom na palube našla miesto, kde priveľmi nefúkalo, a schúlila sa poď ďeku, aby si trochu pospala. Nebolo to veľmi pohoďlné, ale v kapitánovej kajute jej bolo ešte horšie, takže kdekoľvek jej bolo lepšie ako tam.
Ohr štuchol Gabrielle do nohy, ktorá jej vytŕčala spod deky. Pomaly sa zobudila a zistila, že stojí pri nej a podáva jej ruku, aby ju postavil na nohy. Spala málo, preto sa jej myseľ okamžite nevyjasnila.
„Ťažká noc?" spýtal sa.
Usúdila, že je to logická otázka vzhľadom na to, že ju našiel spať na palube. Ale nemohol ani tušiť, ako ju kapitán lode trápil rečami o milovaní.
„Kapitán bol priveľmi - bože dobrý, chcela som povedať, že v kajute bolo priveľmi horúco, a tak som sa šla len trochu prevetrať. Zrejme som zaspala, ani som nevedela ako."
„Ste si istá, že si s nami nechcete vymeniť kajutu?" spýtal sa.
„Veľmi raďa!"
Okamžite sa začervenala. Poveďala to akosi rýchlo a ešte predtým sa tak trápne preriekla! Hanba!
Ale Ohr ani čo by nevidel, aká je z toho nešťastná. To bolo preňho typické. Aj keď si ďomyslel, čo chcela povedať, nedal to najavo. Ovládal výraz tváre rovnako ďobre ako James Malory.
Ale v tej chvíli jej to bolo jeďno. Bola rozhodnutá nikdy viac
158

nepodstúpiť tie múky vzrušenia. Bože dobrý, veď to bolo na smiech, ak si myslela, že dokáže spať v jednej miestnosti s tým trúfalým Američanom. Bol priveľmi pekný. Dokonca i v tme, hoci ho vôbec nevidela, bol hriešne zvodný a hlas mal zmyselný, provokatívny. Netušila, že ju niekto dokáže tak vzrušiť iba slovami. Takto to jednoducho ďalej nejďe. Musí mať všetko pod kontrolou, aby sa mu mohla pomstiť. Dokonca aj v tej reťazi ju ovládal. Donútil ju reagovať, rozrušil jej zmysly. A pritom chcela ona vzrušiť jeho! Ale ako by mohla, keď neďokáza-la po jeho slovách ani rozumne rozmýšľať?
A nepochybovala, že to urobil úmyselne. Usiloval sa ju zviesť z jeďiného dôvodu — aby sa znova zmocnil svojej lode.
Zatlačila to do úzadia, a spýtala sa Ohra: „Vyspali ste sa trochu po tom rozruchu so Sawyerom?"
„Zopár hodín som si pospal a to mi stačí. Teraz sa ujmem kormidla - alebo chcete vy?"
Ohr nežartoval. Na plavbách s otcom ju rád učil kormidlovať loď. Nemala v rukách toľko sily, aby vládala držať kormidlo dlho, a rozhodne nie v drsnom počasí, ale teraz bolo krásne jasné ráno a povieval len jemný vánok, takže prikývla a nasledovala ho ku kormidlu.
Nechal ju tam. Takmer ho zavolala naspäť. Vedela, na čo bude myslieť, keď zostane sama - na Drewa! A tak sa jej uľavilo, keď za ňou o pár minút prišiel Richarď.
„Normálne mi nerobí problémy žiť v celibáte," začal.
Seďel preď kormidlom a opieral sa oň, takže sa nedíval na ňu. Dovtedy hovoril o bezvýznamných veciach a táto poznámka prišla sčista-jasna. Gabrielle netušila, ako na ňu odpovedať, lebo netušila, na čo naráža. A tak nepovedala nič a dúfala, že počula zle. Ale nemala šťastie.
„Viete, je to vaša vina," pokračoval. „Keby ste sa ma včera neboli pokúsili pobozkať, nebol by som znova začal myslieť na ňu."
Prepánajána, však ten hovorí o Georgíne Maloryovej! Skutočne si myslela, že s tým je koniec. Veď ho varovala, upozor-
159

nila ho, čo povedal James a ako sa zastrájal, že Richarda zabije, ak sa znova priblíži k jeho žene. A Richard napokon Gabrielle ubezpečil, že nijaká žena nestojí za to, aby pre ňu muž zomrel.
Pripomenula mu to. „Sľúbil si, že sa jej budeš vyhýbať."
„Vtedy áno, no nepovedal som, že večne."    '
Prevrátila oči, ale on si to nevšimol. Ešte vždy hľadel na more.
Pokúsila sa rozumne mu dohovoriť: „Vieš, je to pozoruhodná žena."
„Myslel som si," súhlasil.
„Je pozoruhodná tým, ako miluje svojho manžela. Mnohé ženy totiž svojich mužov nemilujú. Vydajú sa z rozličných dôvodov, a často bez lásky."
„A čo vy?" spýtal sa. „Chcete sa vydať iba z lásky?"
„Áno."
Už sa obrátil a teraz sedel so skríženými nohami na boku, aby sa mohol na ňu dívať. „Ten Američan vám prekazil šancu nájsť si pravú lásku v Londýne. Mal by som zájsť za ním a rozsekať ho na fašírku, kým je na reťazi. Niekto sa musí postarať, aby oľutoval, čo urobil."
„Nie!" namietla až prirýchlo. „Neublíž mu..."
„Aha, teda tak je to," skočil jej do reči. „Mal som vedieť, že ste ma pobozkali iba kvôli kapitánovi. Už všetko chápem, chérie."
„Čo chápeš?"
Namiesto odpovede nahlas špekuloval: „Viete, keby som bol mohol byť čo len raz sám s lady Maloryovou, teraz by som na ňu nemusel myslieť. Bola by pre mňa len milou spomienkou. Trochu flirtu robí zázraky. Mali by ste nad tým pouvažovať."
Neveriacky otvorila ústa. Presne vedela, ako to myslel, ale napriek tomu povedala: „Nechápem, o čom hovoríš."
„Pravdaže chápete, Gabby. Túžite po kapitánovi! Bolo to vidieť už z toho, ako ste naňho reagovali na prístavnej hrádzi. A Ohr hovoril, že ste v noci spali na palube. Nevydržali ste s ním sama v jednej miestnosti, však? Ja by som to rozhodne nevydržal, keby žena, po ktorej túžim, bola tak blízko."
160

Zaťala zuby. „To sú len tvoje dohady. Možno sa mi páči, ale on by sa páčil každej žene. To ešte neznamená, že s tým môžem niečo robiť. Na rozdiel od mužov my ženy potrebujeme na ruke najprv prsteň."
Richard nadvihol obočie, možno preto, lebo hovorila tak prísne. „Skutočne? Nikdy by som vás nepovažoval za takú upätú..."
„A prečo som sa vrátila do Anglicka? Aby som si našla manžela!" skočila mu do reči. „Keby som ho nepotrebovala, mohla som podľahnúť poklesku už predtým."
„Tak prečo ste to neurobili?"
„Prisahám, Richard, už mám toho dosť. Veľmi dobre vieš, že to, čo navrhuješ, nie je..."
„Všetky ženy to robia, chérie," znova ju prerušil. „Ibaže ste žili ďaleko od skazeného sveta a podobné škandály sa vám nedostali do uší. Ale nezabúdajte, že škandály sa týkali iba žien, ktoré pri tom prichytili. Neviete si predstaviť, koľko iných žien podľahlo poklesku, ako tomu vy hovoríte, a nikto sa o tom nedozvedel, dokonca ani manželia, za ktorých sa nakoniec vydali."
„To zrejme vieš z vlastnej skúsenosti, však?"
Uškrnul sa a sugestívne nadvihol obočie. „Samozrejme."
Znova sa zahľadel na more. Upokojovala sa, že iba žartuje. Keby ho brala vážne, nakoniec by začala rozmýšľať nad jeho trúfalým návrhom, a na tú cestu sa neodvážila pustiť.
„Niečo ti poradím, Richard," povedala vážne. „Zabudni na tú ženu. Aj keby nebola v manželstve šťastná, mal by si uvažovať nad tým, na koľko kusov by ťa jej muž rozsekal. Vieš, Ma-lory to myslel vážne. Skutočne by ťa zabil. Tak maj rozum a prestaň myslieť na jeho ženu."
Zdalo sa jej, že si nešťastne vzdychol. „To sa ľahko hovorí, ale ťažšie urobí. Skúste to sama," dodal a vstal. „Uvidíte." Veľmi dobre to vedela. Včera v noci odišla z kajuty, ale to jej nezabránilo, aby ďalej myslela na kapitána. Čudovala sa, že vôbec zaspala. Ale hoci bola v podobnej situácii ako Richard, bol
161

medzi nimi veľký rozdiel. Možno stále túžila po Drewovi, ako túži Richard po jeho sestre, no ona toho muža teraz aj nenávidela. A môže žena túžiť po mužovi, ktorého nenávidí? „To len telo cítilo nutkanie, ktoré nemalo nič spoločné so zdravým rozumom," zahundrala a prudko pokrútila kormidlom.
Kapitola 29
gabriellina nová kajuta bola oveľa menšia ako kapitäno-va, ale to sa dalo čakať. Bola tam však slušná posteľ, skriňa, stolík, dve stoličky, dokonca aj písací stôl. Neboli tam okienka ako v Drewovej kajute, napokon, nemienila tam stráviť veľa času, takže je to vlastne jedno.
Ohr sa bez pýtania postaral, aby jej preniesli batožinu, ale zabudol na Slečnu Carlu. Alebo ju tam možno nechal úmyselne, lebo ju neznášal, tak ako väčšina Nathanovej posádky. No Gabrielle nemienila ísť po papagája, aby znova videla kapitána.
Vystrčila hlavu z dverí a našťastie práve okolo prechádzal Bixley. „Mohol by si mi priniesť Slečnu Carlu, prosím ťa?" Keď zmraštil tvár, dodala: ,Ale no tak, je v klietke. Neďobne ťa do prsta."
„Ja sa bojím skôr o uši," odvetil s úsmevom, no odbehol splniť jej rozkaz.
Urobila miesto na písacom stole, aby tam Bixley mohol položiť klietku. O chvíľu sa dozvedela, ako sa kapitán celý deň zabával.
Bola si istá, že pozná celý repertoár Slečny Carly. Za tie tri roky ju aj sama naučila zopár viet. No len čo sa vták ocitol na stole, jasne zaškriekal: „Zbabelec."
Bixley nadvihol obočie a zamrmlal: „Také škaredé slovo ste ju nemali naučiť, slečna Gabby."
Začervenala sa. Domyslela si, že Drew si zvolil to slovo, lebo
162

[í sa domnieval, že papagáj patrí jej. Pravdepodobne si ho zvolil aj preto, lebo predpokladal, že ako pirátke jej bude prekážať, ak ju označí za zbabelú za to, že sa mu celý deň vyhýbala. Ale mýlil sa. Keby bola pirátka, možno by jej na tom záležalo. Ona však nie je pirátka, takže ju to netrápi.
„Ja mám dosť rozumu," odvetila. „To slovo sa nenaučila odo
mňa."
„Aha," krútil hlavou cestou k dverám. „Takže to ten mizerný Američan."
A o chvíľu si uvedomila, že ju naučil aj čosi horšie, lebo Slečna Čaria zrazu povedala: „Najvyšší čas vyzliecť sa donaha, ženská."
Preboha! Takú dlhú vetu ju naučil za jediný deň? Nemohla tomu uveriť. Možno ju to kedysi dávno naučil jej otec a ona tú vetu nikdy nepočula, lebo nikdy predtým sa pred vtákom nevyzliekala. A teraz sa práve začala chystať do postele.
Lenže vety, ktoré Slečnu Carlu naučil jej otec, svedčili hlav
ne o tom, ako nemal rád svoju manželku, najmä veta: „Čaria je
bosorka."	.
Gabrielle prekvapilo, keď sa o chvíľu u nej zastavila Marge-ry. „Určite sa cítiš lepšie? Ak nie, zvládnem to aj sama."
„Už mi je dobre," ubezpečila ju Margery. „Hnevá ma, že mi trvá tak dlho, kým sa postavím na nohy, ako vy hovoríte." Gabrielle sa uškrnula. „Všetci nemôžeme byť námorníci." Margery si odfrkla a podišla ku Gabriellinej batožine. „Vy-balím vás. Aspoňže v tejto kajute je skriňa, kam vám môžem zavesiť šaty. Toto budete potrebovať. Ak sa mienite zdržiavať na palube ako zvyčajne a chcete aj pomáhať, potom by ste si pre pokoj mojej duše mali obliecť toto."
„Toto" boli nohavice po kolená, ktoré Gabrielle dostala, keď jej Nathan dovolil, aby sa s ním plavila. Sedeli jej ani uliate, boli veľmi pohodlné a nosila ich s košeľou, ktorá jej siahala po kolená, takže nebolo vidieť, ako tesne jej nohavice obopínajú pozadie.
Gabrielle nadvihla obočie. „Pre pokoj tvojej duše?" „Rozhodne," zavrčala Margery, ale potom sa priznala: „Už
763

som mala nočné móry, že sa potknete na tých dlhých sukniach a spadnete cez zábradlie. A nehovorte mi, že sa to nemôže stať, slečinka. Obe vieme, že sa to stalo aj predtým."
Gabrielle sa zasmiala. Takže jej priateľka sa pamätá na ten deň, keď jej vietor omotal sukňu okolo nôh — potkla sa a skutočne bola tak blízko zábradlia, že spadla do vody. Museli ju vytiahnuť, a keď vyliezla na palubu mokrá ako myš, námorníci sa smiali, až sa za brucho chytali. Ešte v ten deň jej Richard daroval pumpky, a keď sa vrátila domov, dala si ušiť zopár ďalších.
„Máte šťastie, že som ich nezabudla zabaliť," pokračovala Margery a strčila ich Gabrielle do ruky.
„Ale prečo si to urobila?" čudovala sa Gabrielle. „Neplavila som sa s otcom."
„Viem, dokonca som dúfala, že ich nebudete potrebovať, ale, pravdupovediac, už som vás videla, ako radíte kapitánovi lode, ktorá nás viezla do Anglicka, ako má správne kormidlovať."
„To by som nebola urobila!" zasmiala sa Gabrielle.
„Nie, ale možno by to pre vás bola vhodná zámienka, keď máte tak rada námornícky život. Vlastne ma prekvapilo, že ste to neurobili."
„Na tej ceste som bola zamestnaná inými myšlienkami. Nevšímala som si, ako kapitán riadi loď."
„No tak, netrápte sa kvôli manželovi," dohovárala jej Margery. Presne odhadla, čo jej chodí po rozume. „Len čo vyslobo-díme vášho otecka z väzenia, znova sa pustíme do hľadania."
Gabrielle si vzdychla. „Skoda, že som tam musela nechať všetky tie pekné šaty."
„Zopár som ich zbalila," pochválila sa Margery a jedny vytiahla.
„Ale na tejto ceste nebudem mať príležitosť, aby som si ich obliekla."
„Prečo nie? To, že na palube budete chodiť v pumpkách, ešte neznamená, že sa nemôžete slušne obliecť na večeru. Nezabúdajte, že ste dáma."
• 164

Gabrielle sa usmiala. „Na tejto ceste som pirátka!"
„Pripúšťam - dáma-pirátka. A tu je košeľa k tým pump-kám." Potom Margery tlbskla, lebo si všimla, že vlasy si dnes iba zviazala stužkou. „Ráno vás pekne učešem."
„Nezmysel. Na lodi je zbytočné vymýšľať zložité účesy. Vietor mi vlasy aj tak rozfúka."
„Lebo stále trčíte na palube," zavrčala Margery.
„Vyďrhni palubu!" priložila Slečna Čaria svoje polienko.
„Ticho, ty hlúpy vták!" okríkla ju Margery a zamierila ku ďverám. „Prídem za vami skoro ráno, Gabby. Dobre sa vyspíte."
Gabrielle už nechcela počúvať Slečnu Carlu, a tak vytiahla zo skrine spodničku, ktorú tam Margery zavesila, a prehodila ju cez klietku. Vtáka zvyčajne umlčalo, keď mu zakryli klietku. Keby aj ona dokázala tak ľahko umlčať svoje myšlienky, potom by sa možno vyspala.
Kapitola 30
gabrielle sa v tú noc snívalo, že ju drew bozkáva. ten sen bol nekonečne dlhý a pripomenul jej všetko, čo cítila pri jeho skutočných bozkoch. Keď sa ráno zobudila, veľmi jasne si na ten sen spomínala. Pripisovala to tomu prekliatemu bozku v jeho kajute. A z toho sna bola takmer rovnako vzrušená ako z jeho zvádzania. Vlastne nebolo to až také zlé. Zdalo sa jej, že nič nemôže byť také zlé ako jej pocity v tú noc.
Raňajkovala so svojimi „dôstojníkmi". Po tom, čo Drewa opustila, sa tváril trochu zachmúrene. Zdalo sa, že si ich nevšíma a len hľadí do prázdna. Ale keď prišla, nepoďarilo sa mu zakryť prekvapenie. Po včerajšku zrejme očakával, že ju viac neuvidí.
Počul, ako sa kamarátsky baví s tými mužmi, ako si ju Richard doberá a trúsi pikantné poznámky. Boli celkom neškod-
165

ne, ale to Drew nemohol vedieť. Tí muži sa k nej rozhodne nesprávali tak úctivo, ako by sa podľa Drewa mali ku kapitánke správať, ale Gabrielle usúdila, že by bolo nenáležité vyžadovať to od nich počas celej cesty len kvôli nemu. Veď takto sa správali aj k Nathanovi.
V pumpkách, ktoré jej vnútila Margery, sa cítila pohodlne. Možno práve tie Drewa tak prekvapili. Asi ešte nikdy nevidel ženu v pumpkách!
Gabrielle neodišla z kajuty so svojimi priateľmi. Keď sa najedli, zostala sedieť pri stole. Vystrela si nohy a prekrížila si ich pod stolom, potom sa dobre oprela, dokonca si založila ruky za hlavu. Nezdalo sa, že by tam sedela preto, aby dojedla.
Drew teraz nič nepredstieral. Len čo ostatní odišli a oni osameli, zabodol tmavé oči do nej a neodtrhol ich. Možno sa pokúšal znova ju znepokojiť, ale nedopustila to. Bude sa s ním zhovárať podľa vlastných predstáv. Nedá mu príležitosť, nie, on ju nevyvedie z miery.
Vystrela sa, takže prsia sa jej trochu vynímali pod hrubým plátnom. Ale ozaj iba trochu. Nechcela, aby videl, že mu predvádza svoje prednosti. Koniec koncov, nehrala sa na muža a nikdy sa nepokúšala zakryť prsia, keď mala na sebe námornícky háv, ako tomu hovorila. Košele, ktoré nosila, boli dosť hrubé, takže nepotrebovala šnurovačku.
Teraz nevinne pozrela na Drewa a spýtala sa: „Skutočne si myslíte, že som zbabelá, len preto, lebo som sa rozhodla, že budem radšej spať nahá ako zvyčajne a šla som do inej kajuty, aby som si urobila pohodlie?"
Zatváril sa tak neveriacky, až by sa najradšej zasmiala, ale ovládla sa. Vzhľadom na to, čo naučil hovoriť papagája, to bola oprávnená otázka. Samozrejme, ďalej ju nerozvíjala. Po chvíli povedal: „Mohli ste spať nahá tu." Zamyslene prikývla. „Viem. A mňa by to možno ani netrápilo. Ale bála som sa, že vás by to znepokojilo, a nechcela som vás pripraviť o spánok. V spoločnosti svojich nových spolubý-vajúcich určite spíte bez ťažkostí."
• 166

Odfrkol si, ale rýchlo zmenil tému: „Kto je tá Čaria, ktorej i papagáj nadáva do bosoriek? To zrejme nie ste vy, však?"
Gabrielle sa zasmiala. Neubránila sa tomu. Ešte vždy ju chcel nahnevať urážkami. Tentoraz to však nezabralo.
„Ten papagáj sa volá Slečna Čaria," povedala s úškrnom. „Ale aby ste si nemysleli, že ju naučili, aby urážala sama seba, tak vám prezradím, že Čaria sa volala aj moja matka."
„Aha, chápem, milé," poznamenal sarkasticky. „Hovoríte o svojej matke ako o bosorke. Vlastne ma neprekvapuje, že pi-rátka sa tak neúctivo vyjadruje o rodičoch."
Zaškrípala zubami, ale nemienila sa dať vyprovokovať. „Je to prirodzený záver," pripustila, „ale nie je správny. Ja som matku milovala. Otec ju nemal veľmi rád a papagáj patril jemu, kým mi ho nedaroval, takže slovná zásoba Slečny Carly pochádza najmä od neho."
„Ako to, že pirát sa oženil s anglickou aristokratkou? Bolo to
I
 len klamstvo, aby ste si ulovili urodzeného manžela? A ste vôbec manželské dieťa, alebo len pirátov ľavoboček?"
„Je mi jedno, ako ma budete urážať," odvrkla meravo. „Ale neurážajte, dočerta, mojich rodičov."
Zrejme to znelo ako hrozba, lebo sa spýtal: „Lebo inak?"
„Možno by ste mali pamätať na to, že je tu kapitánsky mostík s vaším menom."
Uškrnul sa a vedel, že to napriek ostrému tónu nemyslí vážne. „Tak prečo sa s ňou oženil?"
Chvíľu jej trvalo, kým sa spamätala. Ten prekliaty chlap ju znova tak rozhneval, až sa prestala ovládať.
„V tom čase hľadal poklad. Považoval ju za skratku k tomu, po čom túžil."
„Vy žartujete."
„Nie, otec berie hľadanie pokladov veľmi vážne."
„Zrejme by som sa teda mal skôr spýtať, prečo sa ona vydala zaňho."
Skutočne ho zaujíma jej rodina, alebo sa chce len rozptýliť? Uvedomovala si, že ak ho chce znova vyviesť z miery, musí po-
167

užívať drobné triky, ktoré si všimla u iných žien - a tak klipka-la dlhými mihalnicami, upierala naňho zmyselný pohľad, lenivo si preťahovala svaly, aj keď ich nemala stŕpnuté, lenže to on nevedel.
Pokrčila plecami. „Vydala sa z celkom bežných dôvodov."
„Láska?"
„Nie, chcela mať deti."
„Aha, preto." Usmial sa. „Tak koľko súrodencov máte?"
„Ani jedného. Možno preto to manželstvo tak dopadlo. Matka to nikdy nepovedala, ale podľa všetkého dúfala, že presvedčí otca, aby sa usadil a vykašľal sa na more. Začala byť nespokojná až vtedy, keď bolo jasné, že to nikdy neurobí. Veľmi dobre viem, ako sa jej nepáčilo, že je stále na mori a nikdy nie je pri nej, keď ho potrebovala."
Zrejme ho zasiahla na citlivom mieste, lebo jeho odpoveď vyznela ako obrana: „Je to jej vina, miláčik. Ak chcela mať každú noc v posteli muža, nemala sa vydať za piráta."
Dočerta! Ako ľahko a prirodzene vypúšťa z úst tie zmyselné, provokatívne poznámky, kým ona si ich tak ťažko vymýšľa. Hovoril jej veci, aké by dáme nikďy nepovedal. Bolo iróniou, že v posledných rokoch počula všeličo horšie, takže voči takým rečiam bola imúnna, alebo sa tak ľahko nečervenala - až kým nestretla Drewa Andersona. Pri ňom bola každú chvíľu červená ako ruža.
Usilovala sa potlačiť červeň a otvorene odpovedala. „Vidím, že máte mylnú predstavu. Matka sa domnievala, že sa vydáva za kapitána obchodnej lode. Neveďela, aké je jeho skutočné povolanie. Preď pár rokmi zomrela, a stále to neveďela. Ale teraz ste na rade vy. Keďže vás tak zaujímalo manželstvo, mohli by ste mi vysvetliť, prečo ste proti manželskému spolunažívaniu taký zaujatý?"
Uškrnul sa. „Vy ste si to nedomysleli, miláčik? Ste pirátka, viete, aké to je plaviť sa z prístavu do prístavu. Väčšina námorníkov sa musí vrátiť domov, tam, kde ich čaká manželka a radosti manželského života. A pritom v koľkých prístavoch mu-
168

sia zapíjať svoje žiale, smútiť za manželkami alebo podvádzať ich, a potom sa trápiť pocitom viny. Ja do toho klepca nikďy nepaďnem. Páči sa mi, že nech priplávam ďo ktoréhokoľvek prístavu, čaká tam na mňa žena s otvoreným náručím."
„Aha, už chápem. Myslela som si, že ste možno kedysi niekoho milovali a stratili, a preto opovrhujete manželstvom, ale zabudla som, že ste v podstate pravý Lothario."
„Nie je pravda, že opovrhujem manželstvom. Niektorým mužom vyhovuje. Len som si už ďávno uveďomil, že mne nie. Som šťastný takto. Prečo by som na tom mal niečo meniť?"
Pokrčila plecami a stručne oďvetila: „Neviem. Všeličo sa stáva."
„Áno, to je pravďa. Ale vezmite si moju matku. Keď sa vy-ďávala za otca, veďela presne, ďo čoho iďe. Bolo jej jasné, že otec buďe málokeďy doma. A hoci sa zdalo, že je šťastná, keď vychováva toľko detí, občas som ju pristihol, že sa cíti osamelá, nešťastná a otec jej chýba. Už v ranej mladosti som sa rozhodol, že žene nikďy nespôsobím taký žiaľ."
Zosmutnela, lebo si uveďomila, že hovorí vážne. Veril každé-mu slovu, ktoré vyslovil. Lenže — kďe je potom láska? Skutočne chce prežiť život bez toho, aby poznal pravú lásku?
„Existoval spôsob, ako sa vyhnúť takému rozhoďnutiu. Nemuseli ste ísť na more," naďhoďila.
„Zrejme žartujete, však?"
Zaškrípala zubami. „Áno, len žartujem."
„More mám v krvi, miláčik," dodal, keby to náhoďou nepochopila, a potom na ňu vševeďiaco pozrel. „Ale priveľmi rýchlo ste zmenili tému. Predtým ste to mysleli vážne? Vaša matka skutočne nevedela, že jej manžel je pirát?"
„Prečo vás to tak prekvapuje? Keď nás otec prišiel navštíviť, neprivieďol so sebou posáďku, ktorá by jej to prezradila. Koniec koncov, sú to divosi. Okrem toho sa v Anglicku správal vždy vzorne."
„A čo vy? Odkedy to viete?"
„Zistila som to až po matkinej smrti. Keď som oďišla z ďo-mu hľadať si otca," vysvetlila.
765

„Takže to viete iba pár rokov? Ejha, ale prispôsobili ste sa veľmi rýchlo."
Znova hovoril sarkasticky. Prineskoro si uvedomila, že mu povedala všeličo, čo nemala. „Našťastie sa rýchlo učím," vyhlásila akoby nič, aby napravila dojem.
Vstala, zmyselne sa popreťahovala, potom podišla k nemu, ale zastala v bezpečnej vzdialenosti. Dlhé nohy mal vystreté na dlážke a prekrížené. Aj ruky mal na hrudi prekrížené. Chvíľu sa tváril ostražito, keď zastala tak blízko, ale rýchlo začal mať zmyselné narážky.
„Ste pripravená zmocniť sa ma?" spýtal sa.
Našťastie jeho pohľad ju varoval, že povie niečo také. A tak mohla odpovedať pokojne, dokonca predstierala ľútosť: „Mrzí ma to, ale nie ste môj typ."
Jeho smiech jasne naznačil, že jej neverí. „Tak kto je váš typ? Richard?"
Nasilu sa usmiala. „Bože dobrý, nie. Minule sme sa len tak zabávali a trochu som ho prekvapila. Je to dobrý priateľ. Radi spolu takto žartujeme."
„Tak potom ten bledý anglický snob?"
„Kto? Aha, myslíte Wilbura? Nie, ak už chcete vedieť, ten ma poriadne nudil. Okrem toho na to, že ste Američan, v londýnskych plesových sálach ste sa správali, akoby ste boli vo svojom živle, a to mi nevyhovuje. Ja chcem muža, ktorý so mnou bude jazdiť na koni po pláži, ktorý sa so mnou bude ponárať v krištáľovej vode zátok a skúmať koralové útesy, muža, ktorého bude vzrušovať hľadanie pokladov rovnako ako mňa. Chcem muža, ktorý so mnou bude plávať v mori nahý za mesačnej noci a milovať sa so mnou na piesčitej pláži."
Gabrielle si zasnene uvedomila, že skutočne presne po tom túži. Ale Drewa ohromila. Pozorne počúval každé slovo jej romantického fantazírovania.
Keď zistila, že sa karta obrátila, zrazu povedala: „Môžem vám niečo priniesť, prv ako vás prenechám samote?"
„Ešte neodchádzajte!" vyhŕkol.
170

„Prepáčte, ale čaká na mňa príjemný horúci kúpeľ."
„Vlastne ten by som si rád dal aj ja."
„Výborne, dám sem priniesť nejaké vedrá s vodou. Ak budete dobrý, dokonca ich dám postaviť tak, aby ste sa mohli poumývať, namiesto aby som ich dala na vás vyliať."
Hovorila s ním ako s malým dieťaťom. Podľa toho, ako kyslo zvraštil pery, usúdila, že sa mu to nepáči.
Nato ho opustila, ale predtým si ešte uvoľnene strčila ruky do nohavíc. Veľmi dobre vedela, že sa jej pritom nadvihne zadná časť košele a on uvidí, ako tesne jej nohavice obopínajú zadok. Urobila to celkom nevinne a musela potlačiť smiech, keď počula, ako zastonal. Cítila, že sa ďíva, ako vychádza z kajuty.
Kapitola 31
,>ak mi slečna carla ešte raz povie, aby som sa vyzliekla, zistí, aký studený je oceán," zahundrala Margery, keď prišla do kapitánovej kajuty na večeru.
Ukázala sa posledná. Richard, Bixley a Ohr na ňu len neveriacky civeli. Gabrielle sa prudko nadýchla a rozkašľala. Drew si oprel hlavu o stenu a zatvoril oči, ale na perách mu pohrával úškrn.
Nato sa Richard rozosmial a Bixley pobavene poznamenal: „To nie je zlý nápad, ženská."
Ír pravdepodobne nežartoval. Medzi ním a Margery vládol vzťah, ktorý zahŕňal sexuálne narážky a príležitostný drink. Ba Gabrielle mala podozrenie, že z času na čas aj viac dôvernosti.
Ale Margery sa nedala vyviesť z miery a domáhala sa vysvetlenia: „Rada by som vedela, kde k tomu Slečna Čaria prišla. Dnes mi to povedala najmenej päť ráz, keď som bola v Gabbi-nej izbe."
Margery gánila na troch pirátov a mala podozrenie, že pre-
777

vinilcom je jeden z nich. Ale Gabrielle nevidela dôvod, prečo neodhaliť pravého vinníka.
Ukázala prstom na Drewa a povedala: „Stačí sa pozrieť tamto do kúta. Odkedy sme sa stretli, chce ma dostať do postele." Uškrnula sa, aby dala najavo, že sa na tom zabáva, dokonca dodala: „Ale smola, teraz nijakú posteľ nemá."
Drew sa začervenal. Zdalo sa jej to zaujímavé, no pravdepodobne ho zlostilo, že naňho teraz civeli traja nepredvídateľní chlapi. Lenže mal si dávať pozor skôr na Margery, lebo zrazu podišla k nemu a kopla mu do vystretej nohy.
„Také nápady si nechajte pre seba, Američan, ak vám je život drahý. Naša Gabby nie je pre takých, ako ste vy."
Drew odtiahol nohu a odsekol: „Pre koho teda je?"
Gabrielle zmeravela. Už chcela zasiahnuť, ale Margery ju predbehla: „Pre manžela, ktorého si čoskoro nájde, a nebudete to vy, jasné?"
A nato sa Margery vrátila k stolu. Drew čosi zahundral, ale nikto tomu nerozumel a potom si ho už nevšímali.
Bixley začal spomínať, ako dlho je už u Nathana. „Ohr sa za mňa prihovoril, ale od prvého stretnutia sa ku mne Nathan správal ako k starému priateľovi. On je jednoducho taký. Na každom vidí to dobré. Mám ho rád ako otca."
„Ty len rád hľadáš poklady," zavrčal Ohr.
„No, aj to," uškrnul sa Bixley a spýtal sa priateľa: „Chceš povedať, že ty nie? No tak, vrav."
„Ja sa jednoducho s Nathanom rád plavím," odvetil Ohr. „A nie si jediný, ktorý ho má rád ako otca."
„Veru, ty si svojho nikdy nenašiel, však? A preto si prišiel na tento koniec sveta."
Ohr sa zahľadel do prázdna. Gabrielle sa zazdalo, že sa díva na Drewa, ale potom zistila, že iba upiera pohľad do diaľky. „Našiel som ho, vlastne som zistil, že je mŕtvy," zamrmlal.
„Ach, Ohr!" zvolala Gabrielle, obišla okolo stola a objala ho. „To mi je ľúto."
Potľapkal ju po chrbte. „Nemusí vám byť ľúto. Nikdy som
172

ho nepoznal. A mal inú rodinu. Raz sa im možno predstavím — a možno nie. Ja mám teraz svoju rodinu," uzavrel a srdečne sa na Gabrielle usmial.
Mal na mysli ju, Nathana a posádku. Richard hodil obrúsok do Ohra a povedal: „Ja som už túto rodinu vyhlásil za svoju."
Bixley štuchol do Richarda, až takmer spadol zo stoličky, a oznámil: „Smola, kamoš. My sme boli u Nathana ešte pred tebou."
„No tak, chlapci," zasiahla Margery. „Nathan má také veľké srdce, že vás doň pojme všetkých."
Gabrielle zrazu pocítila, ako jej do očí vhŕkli slzy. Nejeden večer takto sedávali aj s Nathanom a doberali sa. Lenže on tu teraz nebol, sedel v nejakom tmavom, vlhkom väzení...
„Neplačte, Gabby," ozval sa zrazu Drew. „Onedlho sa s otcom stretnete."
Všetci sa obrátili na Drewa, prekvapení jeho nežnou poznámkou. Okamžite zmĺkol a možno sa aj hneval sám na seba, že to povedal. Ale ostatní ju dovtedy utešovali a rozveselbvali, kým sa znova nesmiala.
Keď po večeri vychádzala z kajuty, Richard šiel von za ňou. Opreli sa o zábradlie. Pomedzi oblaky vykúkal žiarivý mesiac, zaplavoval palubu jemným svetlom a krásne sa odrážal na hladine. Gabrielle zvyčajne mala rada takéto noci na mori, keď naokolo vládol pokoj. Ibaže teraz mala rozbúrené vnútro.
Nepozrela na Richarda a rozmýšľala nad svojím nepokojom. Richard bol jej najbližší priateľ a už si domyslel, čo cíti k Dre-wovi, a tak mu povedala trochu viac ako ostatným.
„Vieš, že som dokonca uvažovala, že sa zaňho vydám? Neuveriteľné. A pritom viem, že je to zaprisahaný starý mládenec, a ja som si pochabo namýšľala, že ho zmením a donútim, aby ma požiadal o ruku. Lenže jeho zaujímalo iba trochu vzrušenia v mojej posteli."
„Dúfam, že sa k vašej posteli ani nepriblížil."
Odfrkla si. „Neviem, či aj to myslel vážne."
173

„Ale nezdá sa vám, že možno preto chcel zničiť vaše šance na nájdenie dobrej partie?"
„Keď hľadám odpoveď na tú otázku, ide ma rozhodiť od zlosti. Naozaj netuším, prečo to urobil."
„Niektorí muži sú takí, chérie, najmä ak sa ich dotkne, že sa im nepodarilo zviesť nejakú ženu." Richard sa na ňu pozorne zahľadel. „Chceli ste, aby sa usiloval väčšmi?" V mesačnom svetle nebolo vidieť, ako sa začervenala, ale Richard si ju len doberal a ďalej špekuloval: „Je to naozaj fešák. Zrejme pri ďobýja-ní ženských sŕďc nemusí vynakladať priveľkú námahu."
„Je fešák, to je pravda," pripustila. „Ale to ho rozhodne neospravedlňuje. .."
„Nie, zle ste ma pochopili," skočil jej do reči. „Keď človeka zachvátia city, nemusí ich ospravedlňovať. Možno jednoducho nechcel, aby vás mal niekto iný, keď vás nemohol mať on. Ale ja vás poznám, Gabby. Vy mu to len tak neodpustíte, však?"
„Nie. Sľubujem ti, že kým sa táto plavba skončí, trpko oľutuje, čo urobil. Donútim ho, aby po mne tak túžil, až bude zdrvený, keď mu zakývam na rozlúčku."
Kapitola 32
NA DRUHÝ DEŇ RÁNO GABRIELLE VIDELA DÔKAZ, ŽE RICHARD s ňou naozaj cíti. Nepochybovala, že to on v nestráženej chvíli vrazil Drewovi päsťou do sánky. Ale nezostala mu veľká modrina, a ako sa neskôr ukázalo, po týždni mu zmizla.
Týžďeň ubiehal neznesiteľne pomaly. Gabrielle vedela, prečo sa jej čas tak vlečie. Po raňajkách s priateľmi zostala vždy iba chvíľu sama s Drewom a zvyšok dňa rátala minúty, kedy ho znova uvidí. Ale ďržala sa svojho plánu a ďonútila sa mu vyhýbať.
Nanešťastie jej nenápadné zvádzanie akoby nezaberalo. Aj
174

keď na ňu teraz hľaďel pohľadom plným vášne, zdalo sa, že je
\. priveľmi zajatý svojimi plánmi - čiže útekom -, a jej úsilie ne-
!  prinášalo nijaké výsledky. Ten chlap si ešte vždy myslel, že ju
k sebe priláka zmyselnými opismi toho, čo by s ňou ráď robil.
1 V poďstate robil to čo ona. Ibaže mal iný motív.
Skúšal na ňu ísť romantickými slovíčkami, ďrsnými slovami, kombináciou oboch. Keby to preďtým nepočula v tej či onej poďobe od pirátov, nebola by to vydržala. Ale podarilo sa. Väčšinou. Zvyčajne však od neho odchádzala veľmi rýchlo, aby si ochladila tvár na čerstvom vzduchu.
Aj keď s ním bola v prítomnosti iných, neďokázala od neho odtrhnúť pohľad. Keď v to ráno vošla ďo kajuty, cvičil, naťahoval si svaly a chodil v úzkom oblúku, ako ho pustila reťaz. Stačil jediný pohľad jeho čiernych očí, keď okolo neho prechádzala, a žalúdok jej robil kotrmelce. Aj keď si saďla a Ohr jej začal čosi hovoriť, očami kažďú chvíľu zablúďila k hre svalov na Dre-wových ďlhých nohách a mocnom chrbte. Musela sa ďonútiť, aby naňho nepozerala.
Možno by mohla byť oďvážnejšia. Ale jej možnosti boli ob-meďzené tým, že sa ho nemohla ďotknúť. Netrúfla si priblížiť sa k nemu. Keby k nemu mala prístup, bola by ho mohla ľahšie rozpáliť ďo šialenstva.
A potom si uveďomila, že sa tomu obmeďzeniu môže vy-i hnúť, aspoň dočasne, a požiadala o pomoc Richarďa. Keď mu prezraďila svoj plán, zasmial sa a po chvíli privieďol na pomoc štyroch ďalších mužov.
Drewovi bolo jasné, že sa niečo bude diať. Priniesli kaďu naliali ďo nej horúcu voďu. Potom priniesli aj uteráky, myď-lo, veďrá na opláchnutie, jeďnoducho všetko potrebné na kúpeľ. A napokon tam zostali stáť a hľadeli naňho.
Len čo Gabrielle vošla dnu s rukami vbok, povedala: „Najvyšší čas okúpať sa, kapitán."
„Nech sa páči," odvetil so zlomyseľným úškrnom. „Rád sa na to pozriem."
Zasmiala sa. „Ja sa nebuďem kúpať, ale vy. Smrďíte."
175

Prudko sa posadil. „To nie je pravda, dočerta. Umýval som sa v tej studenej vode, ktorú mi nosili."
„Zrejme nie dosť dôkladne. No tak, netvárte sa, že vás nepoteší príjemný horúci kúpeľ."
To nepopieral a obzrel si kaďu na druhej strane miestnosti. „Tá reťaz až tam nedočiahne."
„Už je dosť hrdzavá, nechceme, aby ešte väčšmi zhrdzavela."
„Vy mi ju odstránite?" zvolal so záujmom.
„Nerobte si priveľké nádeje. Bude to len dočasne! A veľmi dobre viete, že sa musíme nejako poistiť. Títo páni vám pomôžu a o chvíľu bude po všetkom."
Znova vyšla von. Vedela, že získa mylný dojem. Bude si myslieť, že jeden z mužov ho umyje, lebo sám bude mať ruky zviazané za chrbtom.
Vrátila sa, až keď počula krik. Nechali ho v tej kadi sedieť samého so zviazanými rukami aj nohami. Keď vošla, spýtavo nadvihla obočie.
„Ako sa mám poumývať?" zvolal.
Tľoskla jazykom, akoby to tak neplánovala. „Čo? Tí chlapi boli takí cudní, že sa vás odmietli dotýkať?"
„Odkiaľ to mám vedieť?" zahundral. „Nepýtal som sa ich."
Pristúpila ku kadi a vyhýbala sa pohľadu na jeho nahú hruď. Ak sa ďá zhypnotizovať tým nádherným telom, jej plán bol zbytočný.
„No dobre, potrvá to iba chvíľku, tak sa, prosím vás, netvárte ako hanblivá panna."
„Vy ma chcete umyť?" zvolal neveriacky.
„Nevidím tu nikoho iného," odvetila a pristúpila k nemu zozadu. Ale najprv si vyzliekla košeľu, aby sa nezamočila, a dala si záležať, aby ju videl.
Počula, ako mu zabehlo. „Gabby, nie..."
„Čo? Teraz budete vy cudný?"
Nesmierne si to vychutnávala. Mohlo jej to napadnúť už skôr. Teraz sa ho mohla dotýkať a tváriť sa, že mu pomáha, a buďe ho priváďzať ďo šialenstva.
176

Namyďlila si ruky. Nechcela, aby jej pri tých dotykoch prekážala handrička. A potom mu pomaly, zmyselne začala umývať telo, prechádzala mu po svalnatých ramenách, zablúdila na chrbát. Tomu sa venovala hodnú chvíľu, skĺzla mu prstami až k zaďku. Pokúšal sa ju chytiť, ale ona mala ruky klzké od mydla a iba sa v duchu usmiala.
Opatrne mu naliala vodu na hlavu, potom mu namydlila vlasy. Zastonal od rozkoše. Keď mu masírovala spánky, neubránila sa spokojnému úsmevu. Nechcela prestať, ale určila si čas. Požiaďala Richarda, aby sa vrátil o dvadsať minút. Či už dovtedy Drewa poumýva celého alebo nie, bude koniec. A tak sa dala strhnúť prácou, že celkom stratila prehľad o čase.
Opláchla mu vlasy, a kým nestratila odvahu, pustila sa mu umývať hruď. Neprešla však ďopredu. Nedopustí, aby ju neskôr obvinil, že ho úmyselne zvádzala, keď na sebe nemala košeľu. Ale musela sa mu nakloniť až k chrbtu, aby ďočiahla na hruď. Zastonal, keď sa ho dotkla prsami. Obrátil hlavu a pokúšal sa dočiahnuť jej na pery. No nepodarilo sa mu to, lebo mu nevyšla v ústrety.
„Pobozkajte ma, Gabby. Dobre viete, že po tom túžite."
Zatajila dych. Túžila po ňom. Ach bože, a veľmi. Pozrela mu na pery, prešla ďlaňou po svalnatej hruďi a potom nižšie. Počula, ako sa prudko nadýchol, a práve sa k nemu naklonila ešte bližšie, keď sa ozvalo klopanie na ďvere - Richard ju upozorňoval, že o tridsať sekúnd vstúpi.
Rýchlo sa poutierala, obliekla si košeľu a doslova odtiaľ vybehla. To bolo posledný raz, čo sa pokúsila o niečo také pochabé. Aj keď dosiahla, čo chcela, a naplno ho rozpálila, nemohla sa ho dotýkať tak, že by sa rovnaký oheň nerozhorel aj v nej.
Snívalo sa jej o ňom takmer každú noc.-Ani ju to neprekvapo-• valo, lebo aj cez deň naňho často myslela. Ale ani jeden z tých snov nebol taký vzrušujúci ako ten dnešný.
Ležali spolu na úzkej posteli v jej kajute. Drew poveďal:
777

„Najvyšší čas vyzliecť sa, ženská," a jej to prišlo smiešne, lebo to bol len sen a vo sne mohla robiť, čo chcela. Lenže bol to vtieravý sen. Drew ležal na nej a bozkával ju. Vyzliekol jej nočnú košeľu. Pomyslela si, že aj on je zrejme nahý, lebo medzi stehnami cítila veľkú horúčavu, ale neotvorila oči, aby sa pozrela. Bála sa, že by sa mohla zobudiť.
A ona sa nechcela zobudiť, ešte nie. Predtým sa chcela dozvedieť všetko o milovaní, čo ju bude ochotný naučiť. Bolo to dosť pochabé, lebo sa jej nemohlo snívať o niečom, čo nepoznala. Takže si zrejme len želala, aby ju nežne pohládzal dlaňami, aby jej nimi blúdil po tele. Zato jeho bozky poznala veľmi dobre. Vo sne boli rovnaké, ako si ich pamätala, chutili omamné a Drew jej vášnivo vkĺzol do úst jazykom.
Zrejme zabudla na niečo z toho, čo jej sľuboval urobiť, lebo jeho činy nezodpovedali tomu, na čo sa zastrájal. Už bola nahá, ale nevyzliekal ju pomaly, ako sľúbil. No povedal, že mu bude bozk opätovať, a to sa aj stalo. Hovoril, že sa tomu nebude môcť ubrániť, a ona sa o to ani nepokúšala. Hovoril, že ho bude pevne držať, dokonca sa k nemu privinie tak mocne, až bude cítiť tlak jeho túžby, a skutočne, to všetko bolo súčasťou sna.
Ale bolo v ňom aj oveľa viac, lebo vo sne mu dovolila dotýkať sa jej všade: na krku, na pleciach, na prsiach. Práve tej oblasti jej tela venoval veľa času a dopodrobna ich skúmal ústami. Netušila, že jeho pery môžu tak páliť a že jej telo zachváti taká vzrušujúca túžba. Hovoril, že sa postará, aby šalela od túžby, a zrejme sa mu to podarilo. Nie, to sa malo stať, kým ju bude vyzliekať - ach, ale to je predsa jedno! Až priveľmi si to vychutnávala, aby sa trápila poradím.
Oblizoval jej bradavky, oblizoval jej pupok, oblizoval ju medzi nohami. Ach bože, to bola rozkoš! Skutočne ju priviedol na pokraj šialenstva - počkať, kde sa to v nej vzalo? Vedela o milovaní všeličo, ale toto netušila!
Začala sa prebúdzať, pomaly sa preberala zo sna, a vtom ju znova pobozkal na pery a utíšil jej zmätok. Spomenula si, že je
178

to iba sen, jednoducho sen! Drew je pripútaný v inej miestnosti, nemôže byť v jej posteli.
Ale tá myšlienka sa rozplynula, len čo pocítila bolesť, a spolu š ňou aj zdanie spánku a krásnych snov. V tlmenom svetle lampáša hľadela na Drewa Andersona a uveďomila si, že to znova urobil.
Zničil ju, tentoraz doslova. Nevedela si predstaviť, ako sa mu f. podarilo uniknúť z okov, ale ležal v jej posteli, obaja boli nahí l    a on ju práve pripravil o panenstvo.
„Preboha, čo ste to urobili?" zvolala a odtlačila ho. „Ako sa vám...?"
„Pssst, chcel som vám len spôsobiť trochu rozkoše." Cítila, ako ju jeho slová ešte aj v tej panike vzrušili. „Vyhrali ste!" zamrmlala. „Vyhrali ste všetko, máte nielen svoju loď, ale aj mňa v posteli!"
„Nie, miláčik, sľubujem, že aj vy vyhráte. Spomínate si, ako ste ma vzrušili dnes ráno pri kúpeli? Teraz je rad na mne, aby som vám spôsobil to isté, ale dokončím, čo som začal, a nebudete sklamaná. Dovoľte, aby som vám to dokázal. Chcem vás len pomilovať."
V jeho tvári sa však nezračil humor ani pýcha, že vyhral. Vlastne vôbec nedokázala rozlúštiť výraz jeho tváre, takže ju nič nevarovalo, že ju znova pobozká.
Správal sa k nej jemne, nechcel ju zobudiť priskoro, ale keď už bola hore, dal voľný priechod vášni, ktorú v ňom počas týždňa vyvolala. Myslela si, že sa jej ho nepodarilo vzrušiť, ale mýlila sa.
Pri tom bozku zabudla na úľak a veľmi rýchlo v nej roznie-til tlejúci plameň. Spaľovala ju horúčava, keď jej zamkol pery svojimi ústami, vkĺzol dnu jazykom a jednou rukou jej pridržiaval hlavu, aby pred jeho bozkom neunikla. Lenže ona nechcela uniknúť...
Objala ho okolo krku. Druhou rukou jej zablúdil k prsiam a hnietol ich, a pritom ešte vždy cítila, ako ju dolu medzi nohami zapĺňa, ale nepohybuje sa a opatrne čaká. Pri pomyslení
179	•

na to, čo jej v tele spôsobuje taký slastný pocit, sa zachvela od rozkoše a zaplavil ju neovládateľný príval pocitov, ktoré v nej už neraz vzbudil.
Pritisla sa k nemu a on vnikol hlbšie. Mala z toho taký dobrý pocit, že sa pritískala k nemu znova a znova. A zrazu to bolo nad jej sily. Ten výbuch rozkoše prekonal všetky jej očakávania a rástol, až kým aj on nedosiahol vyvrcholenie.
Potom znehybnel. Gabrielle sa zdalo, že nedokáže pohnúť ani svalom. Bola taká vyčerpaná a nádherne uspokojená. Neskôr bude premýšľať, prečo je to tak. Teraz bola schopná iba poddať sa spánku.
Kapitola 33
gabrielle netúžila, ako dlho ju drew nechal spať. cez jediné okienko v kajute videla, že vonku je ešte vždy tma. A v skutočnosti ju Drew nezobudil, aspoň sa jej nezdalo. Sedel pri stolíku, za ktorý sa pri dobrej vôli zmestili aj štyria, ale v podstate bol určený pre dvoch.
Stoličku mal obrátenú k posteli, takže ju pravdepodobne predtým pozoroval. Teraz si však hľadel na natiahnuté a prekrížené nohy a hlboko rozmýšľal. Mračil sa.
i?
Gabrielle sa takmer nepohla, len trochu obrátila hlavu, aby ho našla pohľadom. Bola si istá, že ani nevie, že sa zobudila, čo jej v danej chvíli vyhovovalo. Stále nechápala, ako sa mu podarilo vyslobodiť... Niekto mu musel pomôcť. A kto, keď jeho posádka bola zavretá? Musel to byť niekto z tých nových mužov, ktorých Ohr najal v Londýne. Možno niektorý z nich poznal Drewa alebo niekoho z jeho ľudí, ale chvíľu mu trvalo, kým im pomohol uniknúť. A ak je na slobode on, potom sú zrejme voľní aj jeho muži, a to znamená, že jej posádka... Čo je
s jej mužmi
180

Bože, strach pomyslieť, čo Američania urobili, aby sa znova ujali vlády nad svojou loďou. Im nikto nenakázal, tak ako ona svojmu mužstvu, aby nikomu neublížili. Nemali dôvod šetriť „pirátov". Práve naopak, najmä po tom, čo strávili týždeň v podpalubí. Čo Ohr? Čo Richard? Sú ešte vôbec nažive?
Potom ju prepadla nová myšlienka, rovnako znepokojujúca, ale nasmerovaná inak. Čo sa stalo v posteli? Ešte vždy v nej cítila jeho vôňu, obklopovala ju a pripomínala jej, ako poklesla. Aká len bola hlúpa, keď si myslela, že je to iba sen! No, vlastne po prvých bozkoch a pohladeniach vedela, že to nie je sen, takže na to sa nemohla vyhovárať. Nič ju neočistí, jednoducho chcela, aby sa to stalo.
Ale aj tie myšlienky zatlačila do úzadia. Musí túto situáciu zvrátiť vo svoj prospech. Závisí od toho vyslobodenie jej otca, možno i otcov život, nehovoriac o tom, že ak Drew bude trvať na svojom pôvodnom rozhodnutí, aj ona skončí vo väzení. A kým on bol ponorený do svojich myšlienok, naskytla sa jej
možnosť.
Dokonca nemusela nič plánovať. V taške mala ešte vždy schovanú Drewovu pištoľ. Len sa k nej musí dostať, prv ako ju zastaví.
Vyskočila z postele a zamierila k taškám. Otvorila tú napravo a začala sa v nej prehŕňať.
Neodtrhol ju od nej. Dokonca sa ani nepohol. „Hľadáte toto?" spýtal sa.
Obzrela sa ponad plece a uvidela, že mieri pištoľou na strop. Kým spala, zrejme prehľadal kajutu, možno ešte predtým, ako prišiel do jej postele. Keď už bol znova na slobode, zrejme nemienil riskovať.
Nesmierne ju sklamalo, že prišla o jediný spôsob, ako sa znova zmocniť vláďy naď loďou, a pomaly sa obrátila k nemu. Až vteďy si uveďomila, že pred ním stojí nahá. Oči mu okamžite padli na jej prsia a zotrvali tam.
Nepodľahla panike ani sa neprepadla od hanby, na to už bolo neskoro. Načiahla sa dozadu, vytiahla zo skrine župan a za-
181

kryla svoju nahotu, ktorú si tak vychutnával. Sklamane si vzdychol, ale ona mu na to nenaletela. Prehnal to.
Zaviazala si opasok a vyštekla jediné slovo: „Ako?"
Nemusela to rozvádzať, presne vedel, na čo sa pýta. A uškrnul sa. Bože, aký len bol so sebou spokojný... Ten všivák!
„Výborná otázka," odvetil. „Pokúšal som sa o to aj sám, ale márne."
„O čo?"
„Dostanem sa k tomu," vyhlásil a naťahoval čas. „Vy o mojom prvom dôstojníkovi čosi neviete. Timothy má problém vydržať v uzavretom priestore. Raz sme strávili noc vo väzení, lebo sme zdemolovali bar, a on ohol mreže, aby nás dostal von. Priznám sa, až ma prekvapilo, že vydržal zavretý tak dlho."
„Chcete povedať, že sa mu podarilo vyslobodiť zo železných okov, čo sme mu dali na nohu?"
„Nie, pokiaľ viem, ešte vždy ich má na nohe, len už nie sú pripevnené k ničomu, čo by mu bránilo v pohybe. Chvíľu počkal, aby učičíkal vašu posádku, že už nebude robiť problémy, potom vytrhol reťaz zo steny a bez problémov odstránil laty, ktorými bola zadebnená diera, čo tam pred časom spravil."
„Čo ste urobili s mojou posádkou?"
Ešte vždy s úškrnom sa spýtal: „Čo myslíte?"
„Keby som vedela, nepýtala by som sa," vyštekla.
Nesmierne si vychutnával, že karta sa obrátila. „Vašich mužov sme bezpečne strčili do tých príjemných ubytovacích priestorov, ktoré ste poskytli mojej posádke. A potom som prišiel rovno za vami, aby som sa o vás postaral."
A aj to urobil. Obaja zmlkli a premýšľali nad tým, čo v tej miestnosti v noci robili. Aká bola hlúpa, keď verila jeho sladkým, zvodným slovám! Ale nesmierne túžila zistiť, aké je to -milovať sa s ním.
Vtom ho zábava prešla a váhavo sa spýtal: „Dúfam, že nie je
/V     V	1«
vás čas?
Zagánila naňho. Prv ako si zaviazala župan, videla si na stehnách krvavé šmuhy. „Nie."
182

„Keby som čo len tušil, že ste panna," povedal celkom triezvo, „nebolo by sa to stalo."
Vzhľadom na to, aký bol darebák, o tom dosť pochybovala, ale povedala iba: „A prečo ste si boli taký istý, že nie som panna?"
„Lebo ste potvorská pirátka."
Bolo to logické - veď sama chcela, aby si to myslel, ale jej hlas znel ešte vždy zatrpknuté, keď povedala: „Ako to ja vidím, je úplne jedno, či ste ma zničili tak alebo onak."
Hovorila o škandále, ktorý rozvíril v Anglicku, ako aj o tom, čo sa stalo v tú noc, ale zdalo sa jej, že on si to neuvedomil a mal na mysli iba to druhé, keď poveďal: „Ja vám to vynahraďím."
„Ako by ste mohli? To jeďnoďucho nejďe, vy všivák."
„Nejde," súhlasil. „Urobím to tak, že vás nedám uvrhnúť do väzenia s ostatnou posádkou, keď zakotvíme v prístave."
Skutočne sa cíti previnilo? Ak áno, potom by to mala využiť.
„To mi veľmi nepomôže, ak chcem zachrániť otca."
Naďvihol obočie. „Raďšej pôjdete do väzenia?"
„Pravdaže nie, ale sama otca z väzenia nedostanem. Budem potrebovať pomoc."
„Takže to, čo ste hovorili, je pravda?"
Vzďychla si. Skutočne si myslel, že klamala, len aby sa vyhovorila, prečo uniesla loď? Hlupák! Piráti nepotrebujú výhovorky.
„Samozrejme, že je to pravďa. A ďržia ho v mizernej pevnosti. A nie som ochotná zaplatiť výkupné, ktoré zaňho Pierre žiaďa."
„Nemáte peniaze? Myslel som, že ste bohatá ďeďička."
„Keby chcel peniaze, to by nebol problém, lenže Pierre žiada čosi iné. Chce otcove mapy a vraj mu ich mám priniesť ja."
„Chcete povedať, že ste sebecká a nevzďáte sa nejakých hlúpych starých máp, keď tým môžete zachrániť otcovi život?'"
Zhíkla. Ale videla, že Drew tie slová oľutoval. Lenže už ich povedal a prezradil jej svoj názor, a hoci ním opovrhovala, zaťal jej do živého.
183

„Tak som to nemyslel," ospravedlnil sa.
„Nie, máte pravdu. Pierre zabije môjho otca, ale mňa nezabije, takže svojím spôsobom som sebecká, ak mu nedám, čo si žiada."
„A máte vôbec tie mapy?"
Netrpezlivo mávla rukou. „Mapy nie sú dôležité - je to len zámienka. Nie je to prvý raz, čo sa ma pokúšal dostať."
Drew sa vystrel. „Počkajte, chcete povedať, že tým výkupným máte byť vy?"
„Zabudla som to spomenúť?"
Na jej sarkastický tón reagoval tak, že sa znova oprel a prekrížil si ruky na hrudi. Potom pokrčil plecami, akoby naznačoval, že mu je to celkom jedno. „Ak sa do tej pozície nechcete dostať, určite niečo vymyslíte. Piráti bývajú veľmi dômyselní."
Spomenula si na jeho pocit viny a povedala: „Vy by ste mi mohli pomôcť."
Rozrehotal sa. „Milé od vás, ženská, ale ani náhodou."
„Váš švagor James by to urobil," podotkla meravo.
„Tak ste o to mali požiadať jeho."
Zaťala zuby. „Mohli by ste aspoň pustiť moju posádku."
„Zabudnite na to. Varoval som vás, čo sa stane, a vy nepo-putujete za mreže iba z jediného dôvodu. Budem to mať na pamäti, lebo to rozhodnutie možno ľahko zmeniť. Takže na vašom mieste by som s tým prestal."
Očividne nemienil ustúpiť ani o piaď a ona sa zas nemieni-la doprosovať, a tak zamierila k posteli. „Ocenila by som, keby ste ma teraz nechali samu, aby som sa mohla vyspať," vyhlásila mrazivo.
Znova sa zasmial, ale tentoraz v tom smiechu bolo priveľa mužského uspokojenia a to ju varovalo, že sa jej nebude páčiť, čo teraz povie. Želala si, aby sa mýlila.
„Na dverách tejto kajuty nie je zámka, ale isto vás poteší, ak vám poviem, že sa o vás postarám rovnako ako vy o mňa. Ideme?"
184

Vstal a ukázal rukou na dvere. Meravo vykročila, no zastala, keď si uvedomila, že má na sebe iba župan. Hoci jemu to možno neprekážalo, radšej by nepokračovala v Ceste polonahá. Nespoliehala sa ani na to, že jej dá náhradné oblečenie, a tak zamierila ku skrini, napchala si do tašky šaty a spodnú bielizeň a pobrala sa do svojho nového väzenia.
Kapitola 34
„postarám sa o vás rovnako ako vy o mňa," znelo gab-rielle v ušiach. Pôvodne predpokladala, že ju budú držať v podpalubí ako posádku, ale tak sa o Drewa nepostarala, a on jej teraz vracal všetko aj s úrokmi, vrátane toho istého miesta v kajute, kde sedel - a vrátane okov.
Nasadil jej tie potvorské železá osobne a očividne mu to spôsobovalo nesmiernu radosť. Na rozdiel od Timothyho reťaze Drewova bola ešte vždy pripevnená k stene. Timothy otvoril okovy pomocou nástrojov, ktoré stále ležali na dlážke. Takže boli použiteľné - hoci boli hrdzavé.
Ale Drew nepotreboval náradie. Vytiahol z vrecka zámku, ktorú si tam zrejme strčil ešte predtým, ako sa vybral za ňou, čím len potvrdil, že všetko od začiatku plánoval. Mal v pláne aj to milovanie, alebo to prišlo spontánne? Nemienila sa na to spýtať.
Usilovala sa nevšímať si dotyky jeho prstov, keď jej pripevňoval chladný kov na holý členok, ale neďarilo sa jej to. Kým ho pozorovala, rástla v nej zúrivosť a urazená hrďosť. V hrudi cítila zovretie, ale netušila, čo to spôsobovalo. Dúfala, že zlé trá-
venie.
Keď skončil, pozrel na ňu a usmial sa. Zagánila naňho. Jemne sa usmial a zamieril k posteli. Vyzul si čižmy a vyzliekol si iba košeľu, naširoko vystrel ramená a hoďil sa na mäkký mat-
185

rac. Zázrak, že sa pod ním nerozsypala posteľ. Ľahol si na chrbát, ruky si založil za hlavu a spokojne si vzdychol.
Ale o chvíľu zahundral: „Dočerta, cítim vás na vankúši."
„Tak ho vyperte," odsekla.
Zasmial sa, obrátil sa jej chrbtom a o desať minút už počula tiché chrápanie. Mala by robiť hluk, aby ho zobudila. On sa si-lou-mocou usiloval nedovoliť jej zaspať, keď bolo garde opačné, a to tými najnevšednejšími opismi toho, ako jej chce spôsobiť rozkoš. Bude sa nad tým musieť zamyslieť. Takisto mu to vráti aj s úrokmi. Koniec koncov, to, že sa znova zmocnil svojej lode, ešte neznamená, že ona sa vzdá svojho plánu na pomstu. Aj keď nevedela, ako má zviesť darebáka, nie, diabla, ako je Drew Anderson. Potriasla hlavou a poobzerala sa okolo seba.
Drew nechal horieť lampu pripevnenú na stôl. Prečo? Aby videla, v akom položení sa ocitla? Nie, zrejme ju len zabudol zhasnúť, alebo možno zvyčajne spával pri svetle. Aspoň zistila, že prikrývka, ktorú mu dali, je ešte vždy tam, rovnako ako nočník, našťastie prázdny. Bol tu aj tanier od večere.
Zablúdila pohľadom k nočníku a zamračila sa. Bože dobrý, ako to zvládne? Dožičí jej aspoň trochu súkromia? Ak nie, donúti ho, aby to oľutoval. Jednoducho na chvíľu buďe musieť zabudnúť na slovo hanba.
Chcela sa prezliecť, ale rozmyslela si to. V župane jej bude pohodlne. Vlastne...
Prečo nie? Vyzliekla si ho. Nech si popasie oči, ak chce. Možno zdivie od túžby, ktorú ona utlmí v zárodku, lebo nedovolí, aby sa to ešte niekeďy stalo. Čím väčšmi po nej bude túžiť, tým bližšie bude mať k pomste. Ale čo ak ju už nebude chcieť, keď si raz zasýtil hlad? Dočerta, na to nepomyslela. Odpoveď sa dozvie až na druhý deň. Zatiaľ sa musí pokúsiť trochu si pospať.
S povzdychom si ľahla a zahalila sa Drewovou prikrývkou -dofrasa, aj ona ho cítila. Bude musieť požiadať o nové obliečky. Zajtra. Zvinula sa do klbka a cítila na členku studený kov.
Znova si vzdychla a sadla si - skúmala okovy. Drewovi od-
186

rali kožu. Ona by sa tomu rada vyhla. Samozrejme, jemu boli oveľa tesnejšie. Boli určené na mužskú nohu, nie na ženskú. Pohla nohou, aby zistila, aký pohyb si môže dovoliť, a ohromene vyvalila oči, keď okovy zvliekla z nohy.
Musela si zakryť ústa dlaňou, aby sa nahlas nerozosmiala. Nestrácala ani chvíľu, okamžite si obliekla župan a po špičkách prešla k ďverám. Zistila, že sú zamknuté.
Ticho zahrešila a vrátila sa na svoje miesto. Počula, ako Drew čosi mrmle. Zrejme zachytil nejaké zvuky, ale nezobudil sa. Zúrivo hľaďela na jeho nahý chrbát, potom znova vliezla pod prikrývku. Dokonca si na nohu natiahla okovy. Ešte bude mať príležitosť, keď dvere nebudú zamknuté. Usmiala sa a už sa tešila na zajtra.
Kapitola 35
keď sa gabrielle zobudila, bola v kapitánovej kajute sa-ma. Cez okná nepresvitalo veľa svetla. Bolo ráno, ale pri pohľade von zistila, že slnko zakrývajú tmavé mračná, čo veštilo búrku.
Rýchlo si obliekla šaty, ktoré si včera priniesla, svoj námornícky háv. Po prvý raz mala kajutu iba pre seba. Využila to a zamierila rovno k Drewovmu pracovnému stolu, aby sa v ňom prehrabala. Sklamalo ju, že nenašla nič, čo by mohla použiť ako zbraň. Dámsky poďväzok, pravďepodobne spomienka na jednu z jeho mileniek, miniatúru jeho sestry Georginy, faktúry, ale nijaké zbrane, dokonca ani nôž na listy.
Zato na stole objavila lodný denník. Kým bola ona paňou kajuty, nebol tam. Nazrela ďoň, či je tam záznam z ďnešného rána, ale posledný záznam bol z dňa, keď vyrazili z Lonďýna. Nečakala, že by v ňom našla nejaké osobné myšlienky. Tieto denníky sa týkali lodí, nie kapitánov.
187

Potom pozrela na jeho truhlice, ale keďže nevedela, ako dlho tam bude sama, rýchlo prešla k dverám a stisla kľučku. A zamračila sa. Ešte vždy bolo zamknuté. Prečo? Vedel, že okovy sú jej voľné? Dal jej ich na nohu iba symbolicky, z pomsty? Dočerta! Takto sa z kajuty nedostane.
V noci zosnovala plán. Ale vychádzal z toho, že v tejto miestnosti nebude trvalo zamknutá. A teraz čo? Počká, kým Drew znova zaspí, ováli ho opäť po hlave a vytiahne mu kľúč z vrecka? Myslí si, že to neurobí? Pokojne by ho mohla ovaliť nočníkom, to je najťažší predmet v miestnosti okrem lampáša na stĺpe. Alebo Drew nevedel, že okovy sú jej voľné?
Nebola si istá, čo si má myslieť, ale vedela, že mu už nechce znova ublížiť, takže jej zostávali možnosti, ktoré sa jej vôbec nepáčili. Problém bol v tom, že si naňho ešte vždy robila zálusk, takže do jej rozhodovania sa miešali city. Keby nie, potom by ho bez rozmýšľania znova tresla po hlave. Lenže ona ho zaradila na hornú priečku svojho zoznamu mužov, s ktorými túžila stráviť zvyšok života. On ten zoznam zničil, keď zničil ju, ale hnev, ktorý cítila, iba maskoval jej sklamanie. Napriek tomu, čo jej urobil, mu chcela len zlomiť srdce, nie rozbiť hlavu.
Sťažka si vzdychla, keď videla, že v danej chvíli nič nezmôže, a vrátila sa k prikrývke na dlážke. Tentoraz zacítila vôňu jedla a našla tanier, ktorý jej tam nechali. Zakrýval ho veľký obrúsok rovnakej farby ako obliečka, zrejme preto si ho nevšimla skôr. A ešte prv ako raňajky ochutnala, bolo jej jasné, že Drewov kuchár je lepší ako jej.
Keď sa Drew o pár hoďín ukázal, Gabrielle už bola znuďená. Nedospela k nijakým ďalším záverom, hoci sa jej podarilo prehľadať celú kajutu - aj jeho truhlice, ktoré ju zaujali, no zároveň aj nahnevali, a to preto, lebo jedna neobsahovala nič, iba ženské doplnky. Všetko vyzeralo nové: slnečník, kabelka, nápadný vejár, pekný, aj keď lacný medailón na retiazke a iné čačky. Okrem toho tam bolo aj päť rovnakých čipkovaných šálov, a vtedy si uvedomila, že to všetko sú pravdepodobne darčeky.
188

Pre milenky? Pri tom pomyslení zatúžila spáliť všetky veci z truhlice, dokonca vrhla pohľad na lampáš. Keby si neuvedomila, že dym vyvolá poplach, možno by to aj urobila.
Keď napoludnie Drew konečne prišiel, sedela na prikrývke, opierala sa o stenu a kolená mala pokrčené. Vrhla naňho vášnivý pohľad, ale tak sa hnevala, že jemu sa pravdepodobne zdalo, že naňho gáni.
Zato on na ňu pozrel tak vášnivo, až zatajila dych a rýchlo hľadala rozptýlenie, prv ako sa jej znova zmocní vzrušenie.
„Nudím sa," vyhŕkla.
Uškrnul sa. „Smola," zamrmlal a zamieril k stolu, na ktorom mal rozložené námorné mapy.
Chvíľu štuďoval tú, čo bola navrchu, urobil si na ňu zopár poznámok, potom si pohodlne sadol na stoličku, vystrel nohy a prsty preplietol na bruchu. Nemienil ju ignorovať. Len čo sa usadil, pozrel na ňu.
Odvrátila pohľad, ale cítila, ako sa jeho tmavé oči na nej po-pásajú. Ak sa bude vyhýbať jeho pohľadu, možno sa jej podarí ubrániť vzrušeniu. Aspoň v to dúfala*
Kým nebol v kajute, podarilo sa jej vyhýbať myšlienkam na včerajšiu noc a na to, akú prekvapujúcu rozkoš jej spôsobil. Keď však bol v miestnosti a búril jej zmysly svojou príťažlivosťou, nedokázala spomienky zatlačiť do úzadia.
„Vysvetlite mi, prečo by som si mal dať tú námahu a zabávať vás, keď vy ste ma pokojne nechali nudiť sa, kým som tu sedel ako teraz vy," pripomenul jej.
„Nespomínam si, že by ste sa na to sťažovali," zamyslene sa zamračila a potom spýtavo naďvihla obočie. „Ešte vžďy mi chcete všetko vrátiť aj s úrokmi, však? Mimochoďom, ja som vás o panenstvo nepripravila, ale vy ste ma nielen spoločensky znemožnili, ale aj zbavili panenstva! Teraz ma už nebude chcieť nijaký slušný muž!"
„Ste pirátka!" Takmer sa zasmial. „Aj tak by sa s vami neože-nil nijaký slušný muž."
Ostro sa nadýchla. „To nie je pravda! Muž, ktorý sa do mňa
189

zaľúbil, by bol možno prehliadol povolanie môjho otca. Ale
teraz..."
Drew zakašľal, posunul sa na stoličke a už sa nezdalo, že sa cíti pohodlne. Ale podotkol: „Nezbavil som vás panenstva proti vašej vôli! S potešením musím konštatovať, že ste spolupracovali."
„Myslela som, že je to len sen, vy všivák!" vyštekla. „Skutočne? Mnohé dámy, s ktorými mám tú česť deliť sa o posteľ, tvrdia to isté — vraj som ako sen."
Určite sa dobre zabáva. „Tak som to nemyslela!" vyprskla nahnevane. „Skutočne sa mi zdalo, že sa mi to len sníva." „Skutočne?" „Áno."
„Bodaj by som aj ja mal také sny!" Uškrnul sa. „Ale keď už to spomínate, vždy sa mi zdalo, že milovanie je dokonalý prostriedok na zahnanie nudy. Nechcete stráviť popoludnie v mojej posteli?"
„To sa už nikdy nestane!"
Pokrčil plecami. „Zrejme to v tejto chvíli myslíte úprimne. Ale keď už ste to raz ochutnali," ubezpečil ju so sebaistým úsmevom, „budete chcieť viac."
„Je to možné," pripustila, potom pokrčila plecami: „Ale nie
s vami."
Pevne stisol pery. Potešilo ju, že udrela na správnu strunu. A teraz bol vhodný čas zmeniť tému, kým neudrie on jej na tú istú strunu,
„Čo ste urobili s Margery?" spýtala sa.
„Predpokladám, že máte na mysli svoju slúžku."
„Gazdinú," opravila ho.
„Ako chcete," zamrmlal bez záujmu. „Dovolil som jej zostať v kajute. Má sa dobre. Ten rozruch prespala."
„Smiem sa s ňou stretnúť?"
„Chcete začať vyjednávať?" zatiahol s darebáckym úsmevom.
Prudko sa nadýchla a zagánila. „Chcem prácu, aby som zabila dlhú chvíľu. Dobre ovládam všetky činnosti na lodi."
190

';..•  Zamyslel sa nad tým a potom povedal: „Treba vydrhnúť palubu."
Prikývla, lebo sa jej zdalo, že to myslí vážne. „Nebolo by to prvý raz."
„Žartujete?"
„Nie." Potom si vzdychla. „Ale vy zrejme áno."
„Pravdaže. Nevytiahnete päty z kajuty, kým nebudeme v prístave, miláčik. Prepáčte, ale dôverujem vám, iba keď vás mám pod dohľadom."
„Moja posádka je v podpalubí, tak čoho sa bojíte?"
„Že sa pokúsite dostať ich znova na palubu. A o tomto nemienim debatovať, tak na to zabudnite."
„Ale..."
„Chcete, aby som si spomenul, že kým som bol vaším zajatcom, mal som istý čas zaviazané ústa?" skočil jej ostro do reči. i Pochopila a zmĺkla - zatiaľ.
Kapitola 36
DREW SI DAL PREDVIESŤ NA ZADNÚ PALUBU TROCH ČLENOV Gabbinej posádky, ktorí s ním spali v kajute, keď z nej Gabby zbabelo utiekla. Jeďen z nich ho v spánku udrel. Nikdy nezistil, ktorý z nich to bol, ani sa ich nepýtal, keďže vtedy nemal možnosť odplaty. Ale situácia sa zmenila v jeho prospech.
Všetci mali ruky zviazané za chrbtom. Nechal ich hodinu čakať, kým za nimi prišiel, aby z nich dostal odpovede.
Teraz už vedel, ako sa volajú. Bixley sa tváril ostražito, ale jeho nepodozrieval, že by naňho zaútočil.
Richard sa uškŕňal ako vždy. Tento Francúz, ak je naozaj ; Francúz, o čom Drew silno pochyboval, akoby sa ani nevedel tváriť vážne. Vždy s priateľmi žartoval, vrátane Gabby. A to Drewa dráždilo.
191

Ohr bol preňho záhadou. Zdalo sa, že sú si s Gabby blízki, ale nedával to okato najavo. City si nechával pre seba.
Drew mal podozrenie, že ten úder mu zasadil Ohr. Richard bol priveľmi bezstarostný. Akoby ho nič netrápilo - možno bol tým podobný Drewovi. Ale Ohr bol vážny. Nedalo sa vedieť, aké city v ňom kypia. A Drew to chcel zistiť.
„O čo ide, pán kapitán?" spýtal sa Bixley nervózne, keď sa Drew pred nich postavil.
Neodpovedal okamžite. Z neistoty budú nesvoji, a to mu bude hrať do karát. Okrem toho ho nesmierne tešilo, že má v moci práve týchto troch, a tak sa s vypočúvaním neponáhľal.
„Len pokoj," povedal napokon. „Chcem vám položiť pár otázok. A rád by som vedel, ktorý z vás mi na ne môže odpo-
veďať."
„To je nejaké čudné," poznamenal Richard.
„Asi potrebujete opraviť nejaké plachty," zapojil sa Bixley. „Na to som tu ja."
„Plachty mám v poriadku," ubezpečil ho Drew.
„Schyľuje sa k búrke. Cítim to vo vzduchu."
„Má oči, Bix. Vidí, že sa sem ženie búrka."
„Ale ešte neopravil plachty," namietol Bixley. „Roztrhá ich na franforce, ak..."
„Vy mi skutočne radíte, ako mám veliť vlastnej lodi?" skočil im Drew neveriacky do reči. Chcel, aby tí traja boli nervózni, ale oni sa túžili rozprávať iba o lodi!
„Sme námorníci, pán kapitán, rovnako ako vy," odvetil Richard s úškrnom. „Ak vidíme, že na lodi niečo nie je v poriadku, nemlčíme."
„Dám opraviť tie prekliate plachty," odsekol Drew. „Ale teraz povedzte, ktorý z vás ma minulý týždeň udrel v spánku do
tváre?"
Bixley sa rozosmial. „Takže z toho máte tú modrinu? Už som sa čudoval. A ja som si myslel, že ste sa v tme potkli na prikrývke."
192

Drewa to vôbec nepobavilo. Postavil sa pred Íra a zahrmel: „Začneme s vami, Bixley?"
„Začneme?" Ír zažmurkal a znova sa zatváril ostražito.
„Prečo nie?" zatiahol Drew. „Hovorí sa tomu vylučovacia metóda. Určite ste o tom už počuli."
„Nepočul a bez problémov vám odpoviem ako prvý. Ja som vás neudrel."
„Nie?" zopakoval Drew pokojne, potom pozrel na Ohra a na Richarda, ale obaja sa tvárili neprítomné. „Ako som si myslel... Budem to musieť zistiť vlastnoručne."
Po jeho údere Bixley spadol. Natiahol sa na palube a nevstal, aby neutŕžil ďalší úder.
Vtom sa ozval Richard. „To nie je potrebné. Ak sa chcete biť, rozviažte ma. Bol som to ja."
Drew prikývol a naznačil mužovi, ktorý stál pri ňom, aby oďvieďol Ohra a Bixleyho ďo podpalubia. Trochu ho to prekvapilo. Možno je medzi Gabby a úďajným Francúzom viac, ako si myslel.
Keď Bixley vstával, zahundral Richarďovi: „Nabudúce sa ozvi skôr."
Richard len zamrmlal: „Prepáč, Bix."
Drew si obzeral Richardovu peknú tvár a cítil, ako sa ho zmocňuje hnev. Čo priviedlo Francúza k tomu, aby ho uďrel? Drew neurobil Gabby nič, len ju preď oďchoďom z Anglicka zopár ráz pobozkal. Chcel ďosiahnuť aj viac, ale nespolupracovala.
Richarď bol z jeho pohľaďu nesvoj a nakoniec sa ostro ohra-ďil: „Čo je? Zasaďil som vám iba jeďen úďer."
„Nečakal som, že ste to boli vy," poveďal Drew, keď osameli.
Richard sa uškrnul. „Ani ja, ak vás to zaujíma. Bolo to impulzívne a neplánované."
„Prečo?"
Richarď pokrčil plecami. „Mal som pocit, že si to zaslúžite, ba aj viac."
193

Keďže Drewovi sa to nezdalo, vyštekol: „Chcete pocítiť moju päsť? Vysypte prečo!"
„To nemyslíte vážne. Po tom, čo ste urobili?"
To Drewa prekvapilo a zamyslene sa zamračil. „Viem, čo som urobil nedávno, ale teraz hovoríme o minulom týždni, keď som bol v reťaziach a nemohol som robiť nič iné, len ticho soptiť."
„Už som vám povedal, bolo to impulzívne."
Drew mu na to neskočil a hlbavo sa zahľadel na Richarda. „Prečo sa tvárite, že ste Francúz?"
Richard sa len väčšmi uškrnul. „Prečo si myslíte, že nie som? Len preto, že nie vždy hovorím s prízvukom? Možno som Francúz, ktorý vyrastal v Londýne."
„A možno klamete."
Richard pokrčil plecami. „Aký je v tom rozdiel? Všetci sa hráme na niekoho, kto nie sme."
„Aj Gabby?"
„Gabby je to, čo chce, aby ste si mysleli," odvetil Richard záhadne.
Drew si odfrkol. „Čo to znamená?"
„Ak o nej chcete niečo vedieť, spýtajte sa jej, nie mňa."
„Tak sa vráťme k vám - prečo ste ma uďreli?"
„Prepáčte, ale nemôžem vám vyhovieť, pán kapitán. Prisahal som, že to zachovám v tajnosti. Čo keby ste jeďnoducho prijali moje ospravedlnenie a nechali to tak?"
„Čo keby ste uspokojili moju zvedavosť, prv ako to z vás vy-tlčiem."
„Tak si poslúžte. Nezradím priateľov."
„Chcete povedať, že je iba vaša priateľka?"
„Mysleli ste si, že je niečo viac, keď sa za vás chcela vyďať?"
Pri tých slovách Drew zaspätkoval. Už len pri pomyslení na manželstvo ho striaslo. Ale nechcelo sa mu veriť, že by to Gabby myslela vážne. Koniec koncov, Richarď môže klamať, len aby ho zviedol zo stopy.
Ale napriek tomu ho to zaujímalo a spýtal sa: „Povedala vám to?"
194

„Už som prezradil priveľa," odvetil Richard. „Viac nepoviem."
„Takže ste ma neudreli zo žiarlivosti?" nedal sa odbiť Drew.
Richard si odfrkol. „Nepočúvate pozorne, pán kapitán. Je to moja najlepšia priateľka. Pokiaľ ide o mňa, môže sa vydať, za koho chce, pravda, za každého okrem vás."
„Tak potom žiarlite!"
„Nie, len sa mi nepáči, čo ste jej urobili. Usiloval som sa nájsť na to vysvetlenie, ale ani sám som tomu neveril."
Drew zaťal zuby. V tej chvíli bol taký frustrovaný, až sa čudoval, že tomu pirátovi jednu nevrazil. Ale potom mu čosi zišlo na um...
„Opil som ju, aby som ju zviedol, ale môj nemožný brat nás vyrušil, takže som sa ďaleko nedostal. O to ide? Myslí si, že sa stalo niečo iné, kým bola opitá?"
Richard pokrčil plecami. „Nespomínala mi to, takže netuším."
„A čo spomínala?"
„Dobrý pokus, pán kapitán, ale to tajomstvo si vezmem do hrobu. Tak ma zmláťte, alebo ma pošlite ďo poďpalubia, lebo týmto sa náš rozhovor končí."
Richarď si bol istý, že Drew sa ho ani nedotkne. Aspoň to bolo jasné z jeho sebaistého tónu. Drew ho mohol sklamať, ak už pre nič iné, tak aby si vybil frustráciu z toho, že sa nedozve-ďel takmer nič. Ale pustil ho. Podľa všetkého si to bude musieť vyjasniť s Gabby. Ale ani ona mu nebola veľmi naklonená, takže pravdepodobne bude len väčšmi vykoľajený.
Mal ju ďať zavrieť do podpalubia aj s posádkou. Zaslúžila si to! Veď sa pokúsila uniesť jeho loď! Ale keď ju v tú noc našiel spať v jej kajute, poskytla mu väčšiu rozkoš, ako očakával, a ne-ďokázal na to zabuďnúť.
Bolo to krásne, ale to milovanie malo aj svoje nevýhody - jeden raz mu malo stačiť! Ibaže nestačilo. S každou inou ženou mu stačilo pomilovať sa raz. Svoje milenky znova navštevoval iba z pohodlnosti, niežeby dychtil znova ich vidieť. A teraz, na-
195

priek tomu, že sa cítil previnilo, túžil milovať sa s ňou znova a znova.
Okrem toho ho miatlo ešte čosi. Kto by si bol pomyslel, že tá prekliata pirátka bude panna? Ešte vždy bol z toho ohromený. Ale páčilo sa mu, že bol jej prvý muž. A bolo to preňho čosi nové, lebo pri iných ženách sa s tým nestretol. Hľadal skôr ošľahané veteránky, ktoré mali dosť skúseností, vyznali sa v tej hre a netúžili sa vydať.
Skutočne si ho Gabby predstavovala ako manžela? Usmial sa a pokrútil hlavou. Veď on to zistí.
Kapitola 37
búrka hrozila celý deň, no zúrivo zaútočila až popo-ludní. Gabrielle dúfala, že rýchlo utíchne, alebo že sa jej Tritón vyhne, ale nestalo sa.
Nebola rada na lodi jedine počas búrky. Vlastne odkedy prežila na ostrove hurikán, vôbec nemala rada lejak. Ale na mori hrozilo ešte jedno nebezpečenstvo. Potopenie.
Bola to pevná loď - a dobre udržiavaná. Dosky vŕzgali iba trochu. Dokonca ani keď sa divo nakláňala zboka nabok, nevymkla sa posádke z rúk, aspoň nie hneď. A Gabrielle bola teraz ešte neistejšia, lebo bola zamknutá v kajute. Ak sa loď potopí, nebude mať šancu nájsť si kus dreva, na ktorom by mohla prečkať, kým ju zachránia. Nie, poputuje rovno na dno.
Sedela tam zabalená do prikrývky, pozorovala, ako sa pár predmetov, ktoré neboli pribité, kotúľa hore-dolu po dlážke, a v jednej chvíli dokonca aj po stene. Bola to hrozná chvíľa, keď jedna mimoriadne veľká vlna naklonila loď do vodorovnej polohy.
Dokonca aj lampáš odletel zo stĺpa. Sklo sa rozbilo a rozkotúľalo po dlážke a na stene zostala olejová šmuha.
196

Gabrielle na ňu zdesene hľadela, ale trochu sa jej i uľavilo. Keby bol lampáš zapálený, zrejme by sa okamžite vznietil oheň. Hoci rozmýšľala, či by nemala zapáliť oheň, aby v tom rozruchu utiekla, vedela, že na to nie je vhodný čas, keď Drew a jeho posádka bojujú so živlami a oheň by si všimli, až keď by bolo neskoro. Ale aspoň mala ďosť rozumu, aby lampáš zahasila, keď sa strhla búrka, a nechala horieť iba lampu, pevne pribitú na Drewovom stole.
Najradšej by búrku prespala. To by bolo najlepšie - jednoducho by sa zobudila, keď by bolo po všetkom. Ale zaspať na dlážke? To vôbec neprichádzalo do úvahy. Pevne sa držala reťaze, aby ju nehádzalo zboka nabok. Pravdepodobne by jej bolo lepšie v Drewovej posteli, ale odkedy posteľ znova patrila jemu, nemienila sa k nej ani priblížiť.
Nečakala, že ho uvidí, skôr ako sa búrka skončí. Prišla noc, hoci to nebolo ľahké určiť, lebo za okienkami lialo a oblohu zakrývali čierne mračná. Prešlo niekoľko hodín, a búrka neustávala.
A vtom do kajuty vtrhol studený "závan vetra a s ním sa zjavil Drew. Musel zatlačiť do dverí, aby sa zatvorili. Nenamáhal sa zamknúť. Oprel sa o ne a pozrel na ňu. Po dlhých hodinách v lejaku vôbec nevyzeral zničene. Dokonca skôr rozveselene, akoby zvládol čokoľvek bez mihnutia brvou.
Zhodil zo seba plášť, ktorý ho vôbec neochránil pred dažďom. „Ako sa cítite?" spýtal sa.
Vynervovane odsekla: „Bojím sa, je mi zima, som hladná a zadok mám samú modrinu - hádže ma na všetky strany. Takže sa necítim práve najlepšie."
Očakávala, že sa zasmeje a vynadá jej do cintľaviek. Namiesto toho k nej prikročil, kľakol si a privinul si ju do náručia. Vôbec netúžila odolať jeho blízkosti, hoci bol celý premáčaný.
Pohodlne sa oprel o stenu a privinul si ju na hruď. Z vrecka vybral obrúsok, a keď ho rozbalil, uvidela zopár studených párkov nakrájaných na kúsky. Jeden jej vložil do úst.
„Zvyšok od raňajok," vysvetlil. „Kuchyňa je dočasne zatvo-
197

rená, takže možno až do zajtra nebude varené jedlo. Isto viete, že to je bežný postup."
„Viem," odvetila, kým jej pomaly vkladal do úst kúsky.
„Skutočne máte modriny?" spýtal sa.
Pri tej otázke si obaja spomenuli na to, ako sa jej naposledy spytoval na modriny, keď ho obvinila, že jej ich spôsobil. Usmiali sa na seba.
„Nie, len som trochu ubolená," priznala. „Zajtra to zrejme už nebudem cítiť. Ale dávajte si pozor na tej podlahe. Ešte som nestihla pozbierať sklo z rozbitého lampáša."
„Mal som ho zvesiť, keď sa strhla búrka."
„Neboli ste tu. Ja som ho iba zhasla."
Práve tým priznala, že sa môže pohybovať po kajute. Prineskoro si to uvedomila. Ale nedal najavo, že si to všimol, iba ju kŕmil párkami a potom si zopár kúskov aj sám hodil do úst.
Nemala sa k nemu tak túliť, ale bolo jej to také príjemné, že sa od neho nedokázala odtrhnúť. Jeho mokré šaty ju spočiatku chladili, no bola taká rozhorúčená, že by sa ani nečudovala, keby spomedzi nich stúpala para.
Nemohla si nevšímať telo, o ktoré sa opierala, nemyslieť na to, čo v nej vyvolávalo preďošlú noc. Dovtedy si ani nevedela predstaviť takú rozkoš, ale teraz... Jednoducho jej to neschádzalo z mysle. Sám povedal, že keď ju raz zakúsila, bude chcieť viac, a veru mal pravdu.
V jeho náručí si teraz jasne spomínala na to, ako rukami zmyselne blúdil po jej tele, a takmer zatajila dych. A tie jeho ústa, tá ich omamná chuť! Celú ju rozochvel, až ju lahodne šteklila pokožka a zahodila opatrnosť za hlavu. Prijímala všetko, čo jej ponúkal.
Zachvela sa pri spomienke, aké nádherné bolo poddať sa. A on to cítil.
Hoci k nim iba nejasne doľahlo dunenie hromu, domyslel si, že to je príčina. „Bojíte sa búrky?"
„Nikdy som sa ničoho nebála, ale pred pár rokmi som zažila takú hroznú búrku... Hovoria tomu hurikán... Zahynuli pri
198

nej ľudia a domy zostali v troskách. Nikdy predtým som nič také nevidela a dúfam, že už ani neuvidím."
„To bolo v Karibiku?"
„Áno, vtedy som už istý čas žila u otca. St. Kitts nebol jediný ostrov, ktorý hurikán zasiahol. Zanechal za sebou spúšť všade na okolí."
Privinul si ju. „Myslím, že si naň spomínam. Tesne som ho minul, pár dní predtým som sa vrátil do Ameriky. Ale na ďalšej ceste som o ňom počul a na vlastné oči som videl následky. Niektoré oblasti sa z neho dosiaľ nespamätali."
Prikývla. „Aj na našom ostrove načisto spustošil jednu osadu a ľudia, čo prežili, sa jednoducho zbalili a presťahovali inam. No aj v našom najväčšom meste trvalo celé mesiace, kým očistili ulice od trosiek a postavili nové domy. Vtedy som celkom zabudla na spánok."
Prekvapene na ňu pozrel. „Vy ste pri tom pomáhali?"
„Spolu s Margery." Potom sa usmiala a pokúsila sa to zľahčiť: „Mohli sme buď pomáhať, alebo čakať, kým znova otvoria mäsiarstvo."
Drew sa nezasmial. Prstami jej zľahka prebehol po líci, akoby jej hovoril: Viem, že nie si taká zlá, ako sa tváriš. Bola z toho nesvoja, keď jej ukazoval svoju nežnú stránku. Pripomenulo jej to, že leží v náručí muža, ktorému sa chce pomstiť.
„Myslím, že už mi je dobre," posadila sa. „Dokonca sa zdá, akoby víchor trochu ustal."
„Nie, neutíchol. A mne teraz nie je dobre," odvetil, znova si ju privinul a vpečatil jej bozk na ústa.
Nesmierne rýchlo ju znova rozpálila tá ohromujúca vášeň a zatlačila do úzadia jej rozhodnutie. Objala ho okolo krku a oduševnene mu opätovala bozk, aj trochu vyskúšala ochutnať ho jazykom. Dokonca sa obrátila a pritisla mu prsia na hruď. Jeho ston znel jej ušiam ako najsladšia hudba.
Zakrátko vstal, zdvihol ju na ruky a odniesol do svojej postele. Vôbec si nespomenul na okovy. To by bola naozaj studená sprcha, keby ich mala ešte vždy na členku a stiahli by ju na-
199

späť. Nič mu nebránilo, aby ju uložil na posteľ a náhlivo si vy-zliekol mokré šaty. S potláčaným očakávaním pozorovala, ako odhadzuje jeden kus odevu za druhým.
Prvý raz vlastne videla jeho vysoké, nádherné telo v celej kráse. Keď ho kúpala, vyhýbala sa pohľadu naňho, aby nepodľahla túžbe, a keď sa s ňou prvý raz miloval, uvedomila si, že je nahý, až keď už na nej ležal. Ohromilo ju, ako ju vzrušuje pohľad naňho. Bol štíhly, a pritom svalnatý! A hoci mal nesmierne dlhé údy, pôsobili primerane k zvyšku vyšportovaného tela. Tá krása jej doslova vyrazila dych.
Zasmiala sa, keď sa zvalil na posteľ, lebo ich niekoľko ráz naďhoďilo. Ale potom ju rýchlo začal vyzliekať.
Položila mu ďlaň na ruku a pripomenula mu: „Nesľúbili ste mi, že to buďete robiť pomaly?"
Zďvihol jej ruku k ústam a pobozkal jej prsty. „Áno, spomínam si na to. Pokúsim sa, Gabby, ale priznávam, že pri vás sa cítim ako nevycválaný mladík a nedokážem sa ovládať. A nie prvý raz. Veľmi rád by som si vychutnal každú nádhernú chvíľu s vami, ale vzbudzujete vo mne nesmiernu vášeň."
Pobozkal ju a ona tú vášeň pocítila na vlastnej koži. Hoci sa skutočne usiloval vyzliekať ju pomaly. Dokonca jej i bozkával ruky a nohy. No košele sa zbavil veľmi rýchlo, aby sa jej mohol prisať ústami na prsia, čo ju takisto rozvášnilo.
Zopár ráz zvolal: „Bože, dievča, ste taká krásna!" a hľadel na jej prsia. A potom to znova vykríkol, keď jej pomaly blúďil rukami po zaďku a stehnách.
Zachvela sa oď rozkoše. Jeho ďotyky boli také jemné a ústa také horúce!
„Aj vy ste krásny," odvetila a Drew sa zasmial.
A to, čo robili, bolo ešte krajšie. Ohromovalo ju, ako jej nežne pohláďzal ramená, plecia, krk, líca, dokonca nezabudol ani na prsty na nohách. Leďva potláčala vášeň. Cítila ju, keď si ju konečne privinul a pobozkal... Tá vášeň ani čo by sa jej zmocnila skôr ako on.
Všetko sa udialo tak rýchlo, že nemala čas myslieť na nič, iba
200

na rozkoš, ktorá ju o chvíľu zaplaví. A už tu bola, vybuchla v nej vo chvíli, keď do nej vstúpil. Bože dobrý, prebehlo to tak rýchlo a zrazu cítila, ako zmeravel a dosiahol vyvrcholenie.
Priam zapriadla od blaha. Nechcela sa ani pohnúť, nechcela rozmýšľať nad tým, čo urobila - znova.
„Zostaňte v posteli, tu vám bude lepšie," povedal a pred odchodom ju ešte pobozkal na čelo. „Zaženiem tú búrku, aby ste sa už nebáli."
V polospánku sa usmiala. Zaženie búrku? Kvôli nej? Aký je to len pochabý muž!
Kapitola 38
gabrielle sa zobudila na to, že do kajuty prenikli slneč-né lúče. Búrka sa skončila. Ak sa aj. Drew vrátil, nezobudil ju. Mala celú miestnosť iba pre seba, a tak sa rýchlo obliekla a skontrolovala dvere. Boli zamknuté.
Vzdychla si a zamierila do kúta, ale rozmyslela si to a pobrala sa do jeho postele. Najprv ju úhľaďne ustlala a potom si na ňu saďla. Je to preďsa len pohodlnejšie. A prečo nie? Očividne vedel, že nie je v okovách a nebuďe ju inak obmedzovať, iba tým zamykaním dverí.
Plán na pomstu jej nevychádzal. Ako Drew Anďerson zošalie oď túžby, ak mu dovolí, aby sa s ňou miloval? Bude musieť zmeniť stratégiu. Nebude sa usilovať len o to, aby po nej túžil, on sa ďo nej musí zaľúbiť.
Trochu ju to ľakalo. Vedela, že to ďosiahne oveľa ťažšie. S túžbou nemala problémy. Tú v ňom už vyvolala, len to neďo-padlo celkom podľa jej preďstáv.
Ale je možné, aby sa muž zaľúbil a nerozmýšľal o manželstve? Veru áno, Drew je pravďepoďobne jeďiný muž, ktorý ďo-káže ženu ľúbiť, a pritom vôbec nepomyslieť na manželstvo.
201

A keď od neho odíde, bude chodiť za inými ženami, ale pri každej bude myslieť na ňu. Výborne! Bude ho mátať do konca života!

Ale ako ho donútiť, aby ju ľúbil? Chcela to dosiahnuť už v Londýne, no nepodarilo sa. Pravda, neboli spolu tak často, aby ju spoznal. Keď je teraz zamknutá v jeho kajute, nemôže sa jej vyhýbať. Dovolí mu, aby spoznal jej osobnosť? Aby si uvedomil, že nie je pirátka?
Nie, tak ďaleko by nemala zájsť. Tá pretvárka jej umožňovala, aby bola oveľa odvážnejšia, ako by si inak dovolila. A pomsta by bola oveľa sladšia, keby sa do nej zaľúbil, aj keď by si myslel, že je pirátka.

Keď sa v to ráno vrátil do kajuty, ešte nebola pevne rozhodnutá. Tentoraz Drew vyzeral vyčerpaný. Nuž, nespal vyše dvadsaťštyri hodín a pravdepodobne sa celý čas usiloval udržať loď na hladine.
Za Drewom vstúpil mužom, ktorý jej zvyčajne nosil jedlo, a položil na stôl veľký podnos. Gabrielle vyskočila z postele a zamierila rovno k podnosu, na ktorom boli plné dva taniere. Okamžite si sadla a pustila sa do jedla.
Keď zdvihla pohľad, videla, ako sa na ňu uškŕňa. „Čo je?" spýtala sa. „Myslíte, že tie párky, ktorými ste ma včera nakŕmili, mi zasýtili hlad?"
„To znie ďobre."
„Čo?"
„Že som vám nezasýtil hlaď."
Okamžite jej bolo jasné, že jeho myšlienky nabrali zmyselný tón, aj keď nechápala prečo. Ukázala na podnos a spýtala sa: „Vy nie ste hladný?"
„Nesmierne," odvetil.
Ale ešte vžďy len stál a hľadel na ňu. Tentoraz sa začervenala. Hovoril o milovaní. Ako naň vôbec mohol pomyslieť, keď bol určite unavený a vyhlaďovaný?

Tvárila sa, že nepochopila jeho dvojzmyselnú narážku, a nadhodila: „Túto noc sa mi spalo vo vašej posteli naozaj úžas-
202

ne," povedala s plnými ústami chleba, „Už celé týždne som sa tak dobre nevyspala. Ďakujem, že ste mi to umožnili."
Začervenal sa. Pravda, ona hovorila iba o posteli, a on to vedel, ale očividne mu to nebránilo myslieť na to, čo v tej posteli robili.
Chvíľu sa len tak zhovárali a potom Drew povedal: „Ak prežijeme búrku, zvyčajne to oslávim s priateľmi, a preto budeme mať dnes večer zopár hostí. Keďže bývate v mojej kajute, pred-pokladám, že by ste sa k nám mali pridať. Keď sa trochu vyspím, postarám sa, aby vám priniesli šaty."
Vzďychla si. Celkom normálne sa zhovárali, a on musel po-veďať „preďpoklaďám", aby jej pripomenul, že je väzenkyňa, nie hosť.
„Prečo?" spýtala sa meravo. „Nemienim na nikoho zapôsobiť."
Pokrčil plecami. „Väčšina žien sa' rada parádi, tak som si pomyslel, že aj vy by ste sa rada pekne upravili."
Nič viac nepovedal. Po tej vyčerpávajúcej noci si ľahol do postele a takmer okamžite zaspal. Gabrielle sa takmer celý deň nervózne prechádzala po kajute a premýšľala o svojom pláne, ako Drewa donútiť, aby ju miloval. Jeho si vôbec nevšímala.
Napokon si ho predsa len všimla, keď nevďojak zastala pri jeho posteli. Chrápal, ale nie veľmi nahlas. Skutočne bol vyčerpaný. Asi by mohla robiť aj hluk, a nepočul by to. Dokonca by sa ho mohla aj dotknúť, a nezobudil by sa.
Mohla bez problémov odísť. Stačilo ho buchnúť po hlave nočníkom a vyloviť mu z vrecka kľúč od kajuty. Videla, ako si ho tam strčil, keď zamkol ďvere po oďchoďe muža, ktorý oď-niesol podnos.
Bolo by to také jednoduché! Ale uprostred dňa nebolo práve vhodné vkraďnúť sa ďo poďpalubia. Okrem toho sa bytostne bránila tomu, aby Drewa uďrela. Jeďnoducho by to znova
203

nedokázala urobiť. Čo však neznamenalo, že sa vzdala možnosti úteku. Môže spať až do večera. A keby mala kľúč...
Zahľadela sa na vrecko, v ktorom sa skrývala jej sloboda. Drew ležal na boku. Spodnú nohu mal vystretú, hornú pokrčenú. Vrecko s kľúčom bolo na tej hornej. Keby nemal také tesné nohavice, bez problémov by strčila do vrecka dva prsty a vytiahla by kľúč. Lenže nohavice boli tesné. A veľmi. V tej polohe mu nádherne obopínali zadok. A mal ho naozaj krásny.
Pri tej myšlienke len prevrátila oči a znova sa začala prechádzať.
Kapitola 39
-s/cr
V KAPITÁNOVEJ KAJUTE VEČERALI ŠTYRIA. PRlSlEL A] DREWOV prvý dôstojník, čo Gabrielle očakávala. Timothy s nimi jedol i predošlý večer. Ale keď vstúpil štvrtý muž, takmer spadla z nôh. Richard! Tak sa potešila, že ho vidí! Ani nerozmýšľala, ako to bude vyzerať, len sa k nemu vrhla a rozrušené ho vyobjímala.
Gabrielle sa podarilo položiť mu šeptom dve otázky, kým si všimla, ako na ňu Drew uprene hladí. „Ste všetci zdraví?" spýtala sa.
„Máme sa tak dobre, ako je to možné v takom tesnom priestore," odvetil. „Ale náš hostiteľ sa mi láskavo postaral o vhodné oblečenie na dnešnú večeru." Prebehol dlaňou po vypratej bielej košeli a čiernym pumpkách.
„Ale čo tu robíš?"
„To mi nejde do hlavy rovnako ako vám," zašepkal Richard. „Povedali, vlastne skôr varovali ma, aby som sa správal, akoby som nebol väzeň."
Keď to počula, pozrela na Drewa, no ten sa len usmial a ďalej ich pozoroval. Richard sa k nej naklonil. „Dovoľte, aby som po-
204

vedal, že ďnes vyzeráte naozaj rozkošné, Gabrielle." Prebehol po-hľaďom jeďnoduché ružové plesové šaty s hlbokým výstrihom. „Predpoklaďám, že kapitán sa vám postaral aj o oblečenie. Zrejme sa dnes chce zabaviť." Richarď na ňu žmurkol. Gabrielle sa začervenala, ale už sa nepokúšala hovoriť s Richarďom osamote. Drew mal zrejme dôvod, prečo Richarda pozval, a to ju trápilo.
Krátko po Richardovom príchode priniesli jedlo. Štyria muži poukladali na stôl bohato naložené misy a jeden priniesol plné náručie fliaš. Richard začal piť viac, ako mal. Zato Gabrielle sa vína ledva ďotkla.
Drew mal naozaj vynikajúceho kuchára a také jeďlo by Gabrielle na mori nikďy neočakávala. K roštenke boli ďve rozličné omáčky, okrem toho cibuľka, mrkva, yorkshirský puding, pečené zemiaky, dokonca aj hlávkový šalát so smotanovo-cesna-kovou zálievkou. To ešte naozaj nevidela. Musí zistiť, ako sa kuchárovi podarilo udržať šalát čerstvý.
Pri tej hojnosti ďobrého jedla zavládla slávnostná nálada, vyzeralo to takmer ako ozajstná oslaya. Richard sa uvoľnil a zabával spoločnosť veselým rozprávaním. Gabrielle sa prestala strachovať, že ho tam priviedli z nekalých dôvodov. Dokonca aj Drew akoby sa dobre zabával.
„Mimochodom," povedal Timothy Drewovi medzi rečou. „Hliadka tvrďí, že na jednej z tých lodí, ktoré sme zazreli krátko pred búrkou, videla tvoju sestru a švagra."
Gabrielle zbledla ani stena. Na druhej strane Drew sa rozosmial a povedal: „Robím to nerád, ale pripomínam, že som vám to hovoril..."
„Určite vás to zdrvilo, tak radšej nič nehovorte," skočila mu do reči podráždene. „A hliadka sa mohla aj tak mýliť."
Vtom sa ozval Richard: „Ach, hovorí o laďy Maloryovej?"
„Preboha, Richard!" vyštekla Gabrielle. „Zabudni na ňu!"
Jej priateľ len pokrčil plecami. „Pokúšal som sa, Gabby, skutočne, jednoducho nedokážem zabudnúť na svoju životnú lásku."
Drew vytriezvel a spýtal sa: „Hovorí o mojej sestre?"
205

„Veru áno," zapriadla Gabrielle sladko, hoci očami metala hromy-blesky. „Zaľúbil sa do nej až po uši. Nechce počúvať rozumné rady ani varovania, že jej manžel mu doláme kosti, ak sa k nej priblíži."
„James sa bude musieť postaviť do radu," zavrčal Drew, vstal a zamieril k Richardovi.
To bolo nečakané a Gabrielle okamžite oľutovala, že ho vyprovokovala. Skočila medzi nich dvoch, aby urovnala, čo spôsobila.
„Prestaňte," dohovárala Drewovi. „Georgína strelila Richardovi takú facku, až mu takmer odletela hlava, takže medzi nimi určite k ničomu nevhodnému nedôjde. Je odolná voči akýmkoľvek podobným pokusom, lebo ľúbi svojho manžela. A vy by ste to mali vedieť."
Nastala chvíľa napätia. Drew očividne pristupoval k ochrane svojej sestry vážne. Každým svalom prezrádzal, že je pripravený roztrhať Richarda holými rukami. Našťastie pozorne počúval Gabrielle a jej posledná poznámka ho upokojila.
„To ste mi nemuseli pripomínať," poznamenal a znova sa usadil na svojom mieste.
Richard však vypil priveľa vína a nebol ostražitý. „Mali ste mu dovoliť, aby sa do mňa pustil, Gabby," zahundral. „Túži po tom, odkedy si myslí, že vy a ja..." Pri tom pomyslení sa zasmial a vetu nedokončil.
„Preto som vám nechcel odtrhnúť hlavu," odvetil Drew až priveľmi pokojne.
„Aha, jasné, to preto, lebo ste si nevedeli spomenúť, prečo sa Gabby nemôže vrátiť do Anglicka."
Gabrielle sa prudko nadýchla. „Richard, stačilo."
Ale Drewa to zaujalo. „Prečo sa nemôže vrátiť?"
„Keď si celý Londýn klebetí, že je pirátka? Zamyslite sa nad tým, kapitán."
Gabrielle sa oprela a zatvorila oči. Mala pocit, že už vie, prečo Drew pozval na večeru Richarda. Očividne z neho chcel vytiahnuť informácie, ale namiesto toho sa mu podarilo presed-lať na tému, ktorá v nej znova vyvolala hnev.
206

Kapitola 40
TlMOTHY SA USILOVAL PRESMEROVAŤ ROZHOVOR K NEUTRÁL-nejším témam, ale zúčastnili sa na ňom iba on a Richard. Drew len civel na Gabrielle a ona civela do taniera, takže napätie by sa dalo krájať nožom. Krátko nato sa rozišli a Richard zažartoval, že sa už teší na podpalubie, lebo tam nie je tak mrazivo.
Keď Gabrielle osamela s Drewom, oprel sa na stoličke a vzal si do ruky pohár vína. Ešte vždy na ňu uprene hľadel. Vari čakal, že vybuchne? Ešte chvíľa, a možno by sa to stalo.
Ale on ešte predtým nadvihol obočie a bezstarostne poznamenal: „Zvláštne, že som nebol jediný, kto si to myslel, nezdá sa vám?"
„A čo ste si mysleli?"
„Alebo to možno nie je také zvláštne," pokračoval rovnakým tónom, akoby sa ho nič nespýtala a negánila naňho. „Veď sa len pozrite, v akej spoločnosti sa pohybujete. A ako často ste ich navštevovali v tej biednej štvrti."
Odŕrkla si. „Neviete, kde moji priatelia bývali, a okrem toho..."
„Lenže ja to viem," skočil jej do reči. „Raz popoludní som vás sledoval. Jednoducho som sa nudil a bol som zvedavý. Musím priznať, že ma prekvapilo, ako ľahko ste so slúžkou odbili tých neokrôchancov, ktorí sa s vami chceli zoznámiť. Už som si myslel, že budem musieť zasiahnuť, ale asi by som aj ja utiekol, keby sa mi dve ženy nahnevane oháňali okolo hlavy svojimi kabelkami. Veľmi rýchlo som si uvedomil, že musíte byť zvyknutá na podobné pozornosti."
Nejasne si spomínala na incident, o ktorom hovoril, keď sa vybrala do prístavu varovať Richarda, že Malory ho zavraždí, ak sa na Georginu ešte raz čo len pozrie.
207

 

Ale čo to má spoločné so škandálom, ktorý Drew vyvolal? Alebo to len chce zahovoriť a dúfa, že jej nebude musieť povedať, prečo to urobil? Možno na to ani nemal dôvod.
A potom rovnakým bezstarostným tónom dodal: „Viete, miláčik, keby som si to nebol myslel, nikdy by som vás vtedy v koči nebol pobozkal."
Zdalo sa jej to také vedľajšie, až nechápala, prečo to vôbec spomína. Ale potom si uvedomila, že hovorí o čomsi celkom
nom.
Trochu zmätene sa spýtala: „Prečo?"
„Pretože keby som si myslel, že ste panna, boli by ste pre mňa nedosiahnuteľná. A tak som presvedčil sám seba, že nie ste, a to z jednoduchého dôvodu: musel som vás ochutnať. Pravdupovediac, šiel som z tej túžby zošalieť. Teraz to už možno chápete, keď ste to sama zakúsili, však?" Zagánila naňho. Len mykol plecom. „Nie? No, vtedy som jednoducho chcel, aby ste mali morálku pirátky, lebo iba tak som vás mohol mať."
„A vzhľadom na to, čo ste chceli dosiahnuť, bez problémov ste mi zničili v rodnej krajine meno?" takmer naňho skríkla.
Tak prudko sa posadil, až mu víno vyšplechlo na stôl.
Presne ho napodobnila: „Na to by som sa nespoliehal, pokiaľ jeho otcovi neprekáža, že bude mať v rodine pirátku..."
Drew sa zasmial. „Len som žartoval. A sama ste povedali, že vás to iba zahanbilo."
„Pravdaže zahanbilo, ale tam to nik nevnímal ako žart, vy blázon. Okamžite sa o tom začalo klebetiť. Teraz si celý Londýn myslí, že som pirátka. A to len kvôli vám!"
„Ale vy ste pirátka!"
„Nie som!"
Nemienila to povedať a tak skoro odhaliť pravdu. Ale premohol ju hnev, lebo on sa stále netváril dosť skrúšene za to, čo spôsobil.
V obrane namietol: „A ako potom nazvete to, že ste mi ukradli loď?"
208

„Pomsta!" vyštekla. „Vy ste sa postarali, aby som si v Anglicku nenašla dobrú partiu, a tak som vám na odplatu vzala loď."
„Takže to, že chcete zachrániť otca, bolo klamstvo?"
„Nie, len som zabila dve muchy jednou ranou." Uškrnula sa. „Dokonalé riešenie dvoch problémov."
„Jedného problému. Hovorili ste, že máte radšej ostrovy. Mali ste si hľadať manžela tam, nie v Anglicku."
Zhíkla. Skutočne sa chce tak ľahko očistiť od viny?
„Otec si želal, aby som si našla manžela doma. Robil si nádeje a bude zdrvený, keď zistí, že teraz to už nie je možné."
„Ako pirát rúbal privysoko."
Neveriacky vyvalila oči. „A vy si myslíte, že to vás očisťuje? Na chvíľu zabuďnite na môjho otca a zvážte, aké násleďky mal váš žart. Matkino meno bolo ďovtedy bez poškvrny. A moje takisto... s jej rodinou sa nikdy nespájal nijaký škandál. Ale tým, že ste pošpinili moje meno, zatiahli ste do blata aj ju."
Že by sa červenal od hanby? Očividne nie. Povedal iba: „Potom sa nemala vydať za piráta."
To bola posledná kvapka. Vstala, naklonila sa ponad stôl a skríkla: „Ona to nevedela, vy prekliaty sviniar! Dal si záležať, aby sa to nikdy nedozvedela. Už som vám to hovorila! Otec si ďal záležať, aby to nevedel nikto v Anglicku, a viete prečo? Aby ochránil jej dobré meno! Ale vy ste bez váhania prekazili všetky jeho snahy. Vraj zo žartu!"
Zmraštil tvár a vzdychol si: „Nemal som to v úmysle, a tak predpokladám, že by som sa vám mal ospravedlniť."
„Predpokladáte?" vyprskla. „Možno vás neprekvapí, že ne-prijmem vaše ospravedlnenie. Nijako nemôžete vynahradiť to, čo ste urobili, ibaže by ste mi pomohli zachrániť otca. Potom vám možno... ale iba možno... odpustím."
„Platí," vyhlásil bez váhania. „Ale nijaké možno. Keď ho vy-sloboďíme, budeme si kvit."
209

Kapitola 41
V tú noc si gabrielle šla ľahnúť do kúta dosť vyplaše-ná. Drewovi už nepovedala nič, aby si to nerozmyslel. Nečakala, že z jej hrozby niečo vzíde, dokonca si nebola istá, prečo to povedala. Podľa jeho správania usudzovala, že by bola škoda námahy. Chvalabohu, skutočne tú výzvu prijal.
Keď sa spamätala z úľaku, musela uznať, že sa zrejme cíti previnilejšie, než dáva najavo. Alebo si myslí, že to nebude nebezpečná akcia. Asi by ho mala varovať, že riskuje život alebo môže prísť o loď. Koniec koncov, Pierre je skutočný pirát, nie ako jej otec, ktorý je v podstate len lovec pokladov. Ale keby Drewa varovala, možno by si to rozmyslel.
Nakoniec sa rozhodla, že sa mu o tom zmieni. Bolo by od nej nečestné, keby to neurobila. Ale počká, s akým nápadom na záchranu príde Drew - keby z toho chcel vycúvať, keď mu vysvetlí, do čoho ide.
A s ponukou pomoci sa prekvapenia neskončili. Na druhý deň ráno jej pred odchoďom z kajuty povedal: „Na niečom sme sa dohodli, tak mi sľúbte na svoju česť, že sa budete vyhýbať podpalubiu. Vašu posádku čoskoro pustíme, nemusíte jej pomáhať."
Nedávalo jej to zmysel, kým nevyšiel - a nenechal dvere otvorené. Dal jej slobodu? Neuveriteľné! Ale prv ako začala skákať od radosti, zamyslela sa nad jeho slovami. Pustí jej posádku, ale kam? Do najbližšieho väzenia? Alebo mu majú pomáhať pri záchrane?
Už bol preč a nemohla sa ho na to spýtať. Rozhodla sa, že chvíľu si bude vychutnávať víťazstvo, kým zistí, že ešte ju čaká ďalšia záchrana. Ale Drew by bol hlúpy, keby nevyužil jej mužov, keď súhlasil, že jej pomôže. Isto si to -aj sám uveďomuje.
210

Nenamáhala sa s prezliekaním. Prvé kroky na sloboďe sa roz-hoďla absolvovať v šatách, ktoré mala na sebe pri večeri. Jeho posádka si ju zvedavo obzerala. Drew jej očividne nepovedal, že niektorí piráti už nebudú pod zámkou. Ale nikto sa ju nepokúsil zastaviť, a keďže Drew bol na dohľad, domysleli si, že ju pustil na slobodu.
Gabrielle si stále nemala ako krátiť čas a teraz rozmýšľala, či by Drewovi prekážalo, keby začala pomáhať na lodi. Skúsi to neskôr, ale zatiaľ si buďe vychutnávať slnko a čerstvý vzďuch. Veď bola niekoľko dní zatvorená. Zahľadela sa na Drewa pri kormidle. Je taký veľký! Mnohých mužov jeho vysoká postava a široké ramená možno zastrašili, ale ju nie. Vyvolával v nej množstvo reakcií, no rozhodne nie strach.
Bolo na ňom viďieť, že more zbožňuje. Pôsobil tak šťastne a spokojne, akoby mu už ani nemohlo byť lepšie. Ten výraz vi-ďela aj u svojho otca, a to neraz. Ale keď ho spozorovala u Drewa, trochu zosmutnela. Preto sa rozhodol, že sa nikdy neožení! Nikdy nebude k nijakej žene cítiť to čo k svojej lodi a k moru.
Niežeby jej na tom záležalo. Teraz by sa zaňho nevydala, ani keby ju prosil. Ale uveďomila si, že už sa naňho vlastne nehnevá. Dokonca si nebola istá, či sa mu ešte chce pomstiť. Ak naozaj pomôže jej otcovi, buďú si kvit, ako poveďal.
Zastavil sa pri nej Timothy a chvíľu sa zďržal. Prvý dôstojník očividne rád rozprával, keď už raz začal — o loďiach, o roďnom meste Bridgeporte, o všetkom, čo mu zišlo na um. A keďže Gabrielle nemala čo robiť, rada ho počúvala.
Na záver poznamenal: „Prekvapilo ma, keď som vás dnes videl vonku."
„Gabby ti nepovedala o dohode, ktorú sme uzavreli včera večer?" Drew sa ticho prikradol k nim. „Podarilo sa jej využiť svoje... presviedčacie schopnosti, aby znova získala slobodu."
Gabrielle sa nezmohla na slovo. To, čo Drew práve naznačil, vyznievalo hrozne. Očividne sa ju usiloval zahanbiť. Ale Timothy z toho bol ešte väčšmi v rozpakoch - len čosi zamrmlal a utiekol.
211

„Celkom sa mi podarilo tým vysvetlením Tima umlčať," pochválil sa Drew, akoby jej tým urobil láskavosť, a nie ju zahanbil.
Keby popri nich práve neprechádzal člen jeho posádky, bola by reagovala ostro, ale podarilo sa jej stlmiť hlas, keď sa ho spýtala: „Prečo ste to urobili?"
„Čo?" spýtal sa nevinne a pohodlne sa oprel o zábradlie. „Zdalo sa mi, že vás treba zachrániť. Keď raz Tim spustí, nedá sa zastaviť."
Takže skutočne chce predstierať, že jej urobil láskavosť? Na to mu nenaletí. A nedovolí, aby sa z toho len tak vykrútil.
„Nepotrebovala som, aby ste ma zachránili, a keby áno, prečo ste povedali čosi také?"
Bezstarostne pokrčil plecami. „To bolo prvé, čo mi napadlo."
„Klamár," vyštekla. „Úmyselne ste sa usilovali, aby si o mne myslel to najhoršie!"
Zmeravel. Označenie „klamár", ktoré vyslovila trochu unáhlene, by urazilo väčšinu mužov, a on sa od nich ničím nelíšil.
Opovržlivé odsekol: „V tomto smere na vás nemám, miláčik!"
Prudko sa nadýchla. „Ako sa opovažujete?!"
„Ľahko," odsekol. „Okrem toho som mohol povedať aj hor-
.    C(
sie veci.
„Napríklad?"
„Pravdu."
„Pravda je jedine to, že ste mi vliezli ďo postele, kým som spala, a zneužili ste ma. Lebo ja som si myslela, že sa mi to iba sníva."
Pri zmienke o tej noci sa jeho správanie zrazu zmenilo. Na tvári sa mu pomaly rozhostil úsmev. „Ale bol to krásny sen, však?"
Nikdy nevidela, aby sa niekto zrazu stal taký zmyselný, ale Drewovi sa to darilo bez problémov. A podľa toho, ako sa mu vykrivili pery, usúdila, že s pôvodnou témou skoncoval a bude pokračovať v tej, ktorú nevdojak nadhodila.
212

Í
 „Radšej na to nemyslím," odsekla meravo a zúfalo sa usilovala nevšímať si šteklenie v žalúdku, ktoré vyvolával zmyselný výraz na jeho tvári.
Usmial sa. „Môžete sa o to usilovať, ale dobre viete, že by to
bolo márne."
„Prestaňte!" zvolala.
Ešte s ním neskončila, inak by bola odišla. Aspoň sa mu obrátila chrbtom. Ak naňho nebude pozerať, pulz sa jej spomalí, dokáže myslieť jasne a...
Zľahka jej prešiel prstami po líči a jej na tele naskočili zimomriavky.
Zavrela oči a bojovala proti citom. Preboha, len nech ju ne-ovláďnu. Obrátil si ju k sebe a ruka mu spočinula na jej prsiach. Nedotýkal sa bradaviek, a. predsa reagovali už pri náznaku možnosti, že sa ich dotýkajú jeho prsty.
„Priznajte si, Gabby, to, čo sme spolu prežili, bolo také krásne, že stojí za to zopakovať si to - a nie iba raz."
Ten zastretý hlas a silné slová.zdrvili jej odpor. Ale urobí ešte jeden pokus, až potom sa poddá túžbe, ktorú tak ľahko vyprovokoval.
„Chceli ste, aby si Timothy myslel to najhoršie. Prečo?" Vzdychol si nad jej neodbytnosťou. „Len som si vás doberal. Pomyslel som si, že sme si už blízki a nebude vám to prekážať. Okrem toho moja posádka ma dobre pozná. Strávili ste niekoľko nocí v mojej kajute. Predpokladajú, že sme milenci."
Len som si vás doberal. Skutočne by jej neprekážalo, keby boli milenci. Lenže oni neboli.
Chcela mu to pripomenúť: „Ale my nie sme..." no vtom ju prerušil - prudko si ju privinul a pobozkal.
Mala vidieť, že sa k tomu schyľuje. Mala zburcovať silu vôle, kým sa jej dotkli jeho pery. Ale akú silu vôle? Nezmohla sa na nijaký odpor, objala ho okolo krku a ticho zapriadla.
S úsmevom prešiel popri nich ďalší člen posádky. Ona nič nepočula, ale on zrejme áno, lebo jej zašepkal do ucha: „Poďme ďo kajuty, tam buďeme mať súkromie."
273

Keby to nebol navrhol, keby ju len bez upozornenia zaviedol do kajuty, zrejme by sa nezmohla na protest. Ale jeho slová ju vytrhli z tranzu a v tom okamihu jasného vedomia sa mu vytrhla z náručia a utekala od pokušenia.
Kapitola 42
""s/ér
i CHVIĽU TRVALO, KÝM SI ZNOVA OVLÁDOL TELO. ZOSTAL pri zábradlí, kde ho zanechala. Tvrdohlavá ženská! Nebudú na mori večne. Mali by využiť každú minútu, keď môžu byť sami. Prečo sa tomu bráni?
Prežili spolu dve nádherné noci a veľmi dobre vedel, že aj jej sa to páčilo. Čo sa stalo, už sa neodstane... Už nie je panna. Nemalo zmysel, aby si odopierala rozkoš. Ale očividne to mala v úmysle. Prečo? Pretože jej zničil šancu na dobré manželstvo?
Dočerta, nechcel, aby sa to stalo. Pravda, bol opitý, ale to ho neospravedlňovalo. Hnevalo ho, že musel predčasne skončiť návštevu u sestry, a to len kvôli Gabrielle. Pretože od nej musel odísť, aby odolal pokušeniu. Pretože ona si hľadala manžela, bola imúnna voči jeho šarmu, a to ho začínalo pekelne dráždiť.
Teraz sa cítil nesmierne previnilo, keď vedel, čo jeho neprozreteľne slová na bale spôsobili. Chcela sa mu pomstiť, ako sa vyjadrila. Spomínal si na zvádzanie, ktorému ho podrobovala, kým bol v reťaziach a nemohol nič robiť. Ako často mu ukazovala svoje zaoblenia, keď si „nevinne" preťahovala údy. Tie nezvyčajné pohľady, ktoré naňho vrhala a mohol ich považovať za zmyselné, keby nevedel, že je voči nemu imúnna. Tá ženská chcela, aby po nej túžil, chcela ho priviesť na pokraj šialenstva, aby sa mu mohla pomstiť tým, že ho oďmietne. Takmer, takmer sa jej to podarilo.
Vari nevie, že už aj bez toho po nej túžil tak veľmi, že na nič
214

iné nemohol myslieť? A to, že sa s ňou miloval, na tom nič nezmenilo.
Skutočne musí odísť od Gabrielle Brooksovej čo najďalej. Už aby sa táto plavba skončila. Ale tým sa to neskončí. Sľúbil, že jej pomôže vysloboďiť otca. Dofrasa, nemá na výber. Skutočne je to jeho povinnosťou po tom, čo okolo nej vyvolal ten škandál, a ešte ju aj pripravil o panenstvo.
Najčestnejšie by bolo...
Zarazil sa. Tá myšlienka mu nezišla na um prvý raz od tej pamätnej noci v jej posteli. Keby mu Gabrielle nebola ukradla loď, pravďepoďobne by ju požiadal o ruku — či už z pocitu viny, túžby alebo z iného dôvodu.
Samozrejme, ona by jeho ponuku odmietla. Nechcela s ním mať nič spoločné. To zďôrazňovala od začiatku. Alebo by ju prijala? Jej priateľ naznačil, že rozmýšľala o manželstve s Dre-wom. Že by si to bol Richard len vymyslel, aby sa ho už prestal vypytovať, prečo ho udrel?
Vzďychol si a zamieril ku kormidlu. Nikdy predtým nebol zo ženy taký zmätený. A kde sa v ňom nabrala" tá žiarlivosť? Ale nemohol to poprieť. Najprv žiarlil na toho trápneho Wilbura, potom na jej priateľa Richarda a teraz na svojho priateľa Timothy-ho, o ktorom dobre vedel, že si na ňu nerobí zálusk. Prečo žiarlivosť zrazu vystrkuje hlavu, keď ju nikdy predtým nezakúsil? No, zrejme preto, lebo sa s Gabrielle ešte nevyrovnal.
Milenci! Len čo Gabrielle vkročila do Drewovej kajuty a pohľad jej padol na posteľ, znova sa jej zmocnila zúrivosť, ktorá ju zachvátila na palube. Celá jeho posádka si myslí, že sú milenci, a jemu sa to zďá zábavné!
Škoďa, že v ten večer neprišiel do kajuty neskôr, lebo tých pár hoďín jej očiviďne nestačilo, aby ovládla svoje city. Zrejme si to uvedomil, len čo vstúpil dnu a ona doňho začala hádzať veci.
Pred prvou strelou sa uhol, ale pri druhej nemal také šťastie, a tak ostro zavelil: „Odložte to!"
275

Neodložila. Stála za jeho stolom s otvorenými dvoma zásuvkami, ktoré jej poskytovali dostatok predmetov, čo neboli pribité. Nasledoval kalamár. Túžila, aby sa atrament vylial, ale bol dobre zazátkovaný, fľaštička sa dokonca ani nerozbila. Potom naňho namierila obdratú námornú knihu.
Na chvíľu sa zastavila a zasyčala: „Nie sme milenci! Nikdy nebudeme milenci! A oznámte to aj svojej posádke, dočerta!"
Už ju takmer chytil, ale pri tých slovách sa zarazil a uškrnul.
„Dva razy sme sa milovali. Prepáčte, miláčik, ale to znamená, že sme milenci."
„Čerta starého!" Odŕrkla si a hodila doňho za hrsť starých mincí.
Jedna z nich ho zasiahla do líca a prinútila ho konať. Okamžite bol za stolom a vytiahol jej ruku zo zásuvky, skôr ako schmatla ďalšiu nádejnú strelu. V záujme vlastnej bezpečnosti jej schytil aj druhú ruku, obe jej založil dozadu a nemal problém ich udržať. V tej pozícii mu však bola priveľmi blízko, a tak sa usilovala vyslobodiť. Márne.
„Za ten zásah do tváre sa s vami ešte vysporiadam," povedal.
Prebehla pohľadom po jeho tvári a vyprskla: „Žiaľ, líce vám nekrváca."
„Mám pocit, akoby krvácalo."
„Nebudete tam mať ani modrinu. Nemyslite si, že som s vami skončila!"
Zatľoskal. A na jej držanie vynakladal tak málo námahy, že upokojujúcim hlasom povedal: „Problém je v tom, že ste rovnako pomýlená ako ja. Keby ste neboli, nenahnevali by ste sa pre malé doberanie. Nemá to nič spoločné s tým, čo som povedal. Súvisí to s vašou túžbou — po mne. Priznajte si to. Túžite po mne, Gabby."
„Netúžim!"
„Klamárka! Náhodou dobre poznám tie príznaky — sám ich cítim. Preboha, dnes som dokonca žiarlil na Tima, že sa s vami chvíľu zhováral."
Na chvíľu sa prestala brániť a spýtala sa: „Kto teraz klame?
216

Muž, ktorý má milenku v každom prístave, nepozná žiarli-vosť."
„Rozhodne by som s vami súhlasil — bolo to tak, kým som nespoznal vás."
„Timothy je veľmi milý, ako veľký maco," zatiahla.
Prižmúril oči. „Mňa už nevyprovokujete k žiarlivosti, ženská."
„Ani to nechcem," vyhlásila a potom rozvášnené zvolala: „A už ma pustite!"
Nemala to hovoriť. Obaja si v tej chvíli uvedomili, ako sú si blízko. V podstate ju objímal a hrude sa im takmer dotýkali. Stačilo málo a pery by sa im dotkli.
Videla, že sa k tomu schyľuje, a pokúsila sa odvrátiť hlavu. „Ne..."
„... prestávajte!" dokončil za ňu zo žartu.
„Nie, ne..."
„... bozkávajte ma tam?" znova dokončil a dotkol sa jej perami brady. A potom jej vyvrátil hlavu dohora. „Alebo sem?" A na líci pocítila dotyk ako pierko. „Alebo chcete, aby som vás bozkával tu?" dodal hlbokým hlasom.
Teraz jej vášnivo pritláčal pery na ústa, jednou rukou jej držal hlavu a druhou si ju pritískal k sebe. Hnev jej nebránil v tom, aby reagovala, ach nie, práve naopak. Schytila ho za plecia a pobozkala ho, plná horúcej vášne, ktorá ju spaľovala posledné hodiny.
Mal pravdu. Túžila po ňom. Až priveľmi. Dokonca mu pomáhala pri vyzliekaní. Nebola si istá, kto koho vtiahol do postele. Až do večera ju neopustili.
Ale nespali. Neskôr si obaja nahí sadli na peľasť. On jej zľahka prechádzal po vnútornej strane stehien, ale neusiloval sa vzrušiť ju. Už sa milovali. Len sa jej jemne dotýkal. Nedokázal od nej odtrhnúť ruky.
A vtom sa sčista-jasna Drew spýtal: „Vydáte sa za mňa?" Bez rozmýšľania odvetila: „Vydám."
Pravdepodobne nečakal takú rýchlu odpoveď, lebo sa spýtal: „Prečo?"
217

„Mám rada život na mori a predpokladám, že pri vás si ho užijem do sýtosti."
Jej odpoveď sa mu očividne nepáčila, lebo povedal: „Skúste znova."
„To vám nestačí?"
„Priznajte sa, jednoducho chcete, aby som bol taký nešťastný ako..."
Zdalo sa, že žartuje, ale jej sa to dotklo a ostro mu skočila do reči: „Ak ste to nemysleli vážne, prečo ste ma požiadali o ruku, dočerta?"
Asi naňho nemala tak zaútočiť, lebo si len prehrabol vlasy a zamrmlal: „Vzhľadom na okolnosti sa to patrilo."
„Aj ja som vašu ponuku prijala vzhľadom na okolnosti. Ale ak ste to nemysleli vážne, odmietam."
Malo sa mu uľaviť, ale bol z toho ešte väčšmi vyvedený z miery.
„Dobre," odvrkol. „Nehovorte, že som vás nepožiadal o ruku."
Neveriacky naňho vyvalila oči. „Tomu hovoríte žiadosť o ruku? Veď ste ma doslova prosili, aby som odmietla."
„Z toho sa nevykrútite. Prijali ste. Donútim vás dodržať sľub."
Ľahol si a obrátil sa jej chrbtom. Ona takisto. O hodinu sa jej jemne dotkol zadku. O pol hodiny sa im preplietli nohy. A o minútu sa znova milovali a už nepovedali ani slovo o tej zvláštnej žiadosti o ruku.
Priniesli im večeru, ale Drew nahnevane zakričal, aby im ju nechali pred dverami. Sadla tma a cez okienka sa predierali iba záblesky mesačného svetla. Prikrývky mali prepotené, ale oni si to nevšímali. A Gabrielle cítila, že zakaždým má silnejší orgazmus ako ten predošlý.
Na tento deň nikdy nezabudne.
218

Kapitola 43
„viete, všimla som si to," povedala margery rozumným tónom. Pustili ju z kajuty zhruba v rovnakom čase ako Gabrielle.
„Čo si si všimla?" spýtala sa Gabby.
„Aká ste v poslednom čase šťastná."
Gabrielle stála s priateľkou na prove. Pozorovali, ako na obzore vychádza veľký mesiac. Bol to jeden z tých krásnych úkazov, ktoré za jasnej noci ponúka oceán. Takmer si želala, aby vedľa nej stál Drew. Takmer.
„Šťastná?" Gabrielle sa zamračila. „Nebudem šťastná, kým neoslobodíme otca."
„Samozrejme," prikývla Margery. „To je pochopiteľné. Ale myslím, že kapitán sa vám páči väčšmi, ako dávate najavo, však?"
Gabrielle sa len usmiala. Už to nemohla popierať. Alebo aspoň to, že sa s ním rada vášnivo miluje.
„Už ste spolu...?"
Margery to nedokázala vysloviť nahlas, ale Gabrielle bez problémov pochopila, lebo práve na to myslela. Dokonca sa ani nezačervenala, keď odpovedala: „Áno."
„Bála som sa, že je to tak," Margery si sklamane vzdychla.
Gabrielle si všimla, že s tým nesúhlasí, ale nepripúšťala si to k srdcu. Hoci Margery mala za tie roky množstvo milencov, úlohu gardedámy brala veľmi vážne a chcela pre svoju zveren-kyňu len to najlepšie. Ale život má svoje vlastné cestičky.
„Prvý raz som si myslela, že je to len sen," priznala Gabrielle, a keď sa Margery zatvárila pochybovačné, so smiechom povedala: „No vážne. Ale priznávam, že to bol najkrajší sen, aký sa mi kedy sníval."
219

Margery prevrátila oči, potom sa podozrievavo zamračila: „Dúfam len, že to nie je súčasť pomsty..."
„Nie, s tým som skončila. Porozprávali sme sa o tom a Drew sa priznal, že ten škandál nevyprovokoval úmyselne. A chce mi to vynahradiť tak, že mi pomôže oslobodiť ocka a nedá ma uvrhnúť do väzenia za to, že som mu ukradla loď. Ako isto vieš, neplánovala som sa usadiť v Anglicku, keď za svoj domov považujem karibské ostrovy. Papa chcel, aby som sa usadila v Anglicku, ale myslím, že až tak veľmi mu na tom nezáležalo. Skôr mu išlo o to, že to by bola chcela moja matka. Takže Drew mi svojím spôsobom urobil láskavosť, keď mi zničil šancu nájsť si tam dobrú partiu."
Margery si odfrkla. „Teraz to tak nevidí nikto iba vy. Ale prečo ste sa tak nahnevali, ak ste mali pocit, že vám urobil láskavosť?"
„Pretože vtedy som si to nemyslela. Domnievala som sa, že tú poznámku vyslovil zámerne, čo by bol priamy útok na mňa. A za to by si zaslúžil pomstu, najmä keď sa chystal vzápätí vyplávať a nechať ma napospas škandálu. Ibaže on ani nevedel, že už sa o tom začalo klebetiť."
„No, hovorila som to vtedy a hovorím vám to aj teraz, že hnev vám nepomôže. A tak som rada, že ste sa prestali zlostiť."
„Aj ja," súhlasila Gabrielle a bola to pravda.
Odkedy Drewa zasypala vecami zo zásuviek, vládlo meďzi nimi akési prímerie. Už si navzájom nevyhaďzovali na oči, čo kto komu urobil. A to prímerie na ňu vplývalo blahodarne. Bola by takmer šťastná, keby si dokázala spomenúť na dôvod, prečo má byť šťastná. Nedokázala to. Ibaže...
„Požiadal ma o ruku."
„Aspoň ho nebudem musieť rozštvrtiť za to, že vás zneužil," chlapila sa Margery.
„Myslím, že som odmietla," priznala Gabrielle. „Ale nie som si celkom istá."
Na ten večer si spomínala celkom jasne. Bolo to pred vyše týždňom, tesne predtým, ako medzi nimi zavládlo prímerie.
220

A rozhodne to bola zvláštna žiadosť o ruku. Najprv „urobil správnu vec", ako sa sám vyjadril, a potom bol sklamaný, keď jeho ponuku prijala, a ešte väčšmi bol sklamaný, keď si to rozmyslela a oďmietla. A potom ju nechal na pochybách, či sú alebo nie sú zasnúbení. Vyhlásil, že ju ďonúti ďodržať sľub. Ale povedal to vo chvíli hnevu, takže to možno nemyslel vážne.
Žiaľ, Margery ju nemienila po tej poznámke nechať na pokoji a chcela všetko vedieť: „Ako to myslíte, že ste si nie istá?"
Gabrielle len mykla plecom: „Prijala som jeho ponuku, potom som ju odmietla, ale zdalo sa mi, že ma chce donútiť, aby som sa držala prvej odpovede."
„Múdro robí," zahuhňala Margery a vzápätí dodala: „Vydajte sa zaňho, patrilo by sa to. Ak sa neskôr budete chcieť rozviesť, nedbám, len dajte pozor, aby ste s ním nemali deti."
Teraz sa začervenala Gabrielle. Chcela byť otvorená, ale Margery v tom smere vždy vyhrala.
A prečo ani nepomyslela na to, že prirodzeným ďôsleďkom rozkoše v Drewovej posteli môžu byť deti? Pretože nikdy nerozmýšľala dopredu, a okrem toho, keby sa vôbec zamyslela nad tým, čo robí, veľmi dobre vedela, že by to prestala robiť.
Od začiatku prímeria s ním spávala každú noc. Nepýtala si dovolenie. Nepozval ju. Jednoducho každý večer bez rozmýšľania vkĺzla do jeho postele, akoby tam patrila. A každú noc sa milovali. Nechcela sa nad tým veľmi zamýšľať. Čoskoro sa plavba skončí... Už potrvá len pár dní... Už sa plavili vo vodách Ka-ribiku. Chcela priveľa, ak túžila po zmyselnej blaženosti?
Lenže ďieťa...? Bože ďobrý, skutočne sa naď tým mala zamyslieť. A vzápätí si preďstavila, ako ďrží v náručí malého Drewa. Je to najkrajšie dieťa pod slnkom, pomyslela si a srdce jej na okamih prestalo tĺcť. Dieťa sa ešte nenarodilo, a pravdepodobne ho ani nepočali, a už ho má rada! Čo sa to s ňou robí?
„Krásny mesiac, však?"
Gabrielle sa strhla, prekvapilo ju, že zrazu vedľa nich stojí Drew. Margery zamrmlala, že ide spať, a nechala ich samých. Len čo odišla, Drew objal Gabrielle okolo pása a privinul si ju.
221

Prvý raz dal verejne najavo svoje city. Predtým ju len raz pobozkal, keď stáli na palube a videla ich celá posádka. Niežeby nemal príležitosť častejšie dávať najavo city, veď s ním bola takmer stále pri kormidle. Dokonca jej ho na chvíľu aj prepustil, keď ho presvedčila, že vie kormidlovať.
Ale tam bol vždy pracovne zaujatý. Okrem toho jej raz večer vysvetlil, že nechce, aby jeho muži predčasne túžili po prístave, lebo keď myslia na ženy, sú nedbanliví. Chápala to.
„Taký krásny mesiac som už dávno nevidela. Na ostrove St. Kitts som rada pozorovala na obzore mesiac v splne. Aj západy slnka tam bývajú nádherné... Rovno na pláži..."
„Bývali ste na pláži?"
Prikývla. „Papa má domček na pobreží, kúsok od mesta."
„To znie až priveľmi lákavo. Čudujem sa, že ste boli ochotná odtiaľ odísť."
„Neopustila som ho," a nič viac nepovedala.
Zrejme pochopil, že k tej téme sa už nemieni vracať, lebo ďalej sa nevypytoval a namiesto toho povedal: „Rád by som sa s vami niekedy poprechádzal po pláži, po akejkoľvek pláži, ak bude príjemné počasie."
Žeby si spomínal na jej romantické fantazírovanie? „Na pláži je príjemne, aj keď je chladno," podotkla. „V Anglicku som sa tiež rada prechádzala, keď som bola mladšia."
„Možno, ale tam by ste si nemohli zaplávať nahá, a skutočne pochybujem, že by ste na anglickom pobreží našli krištáľovo priezračné zátoky s koralovými útesmi."
Naozaj si na to spomínal! S úsmevom naňho pozrela. „Zrejme máte pravdu, hoci som to nikdy neskúmala. Dokonca aj plávať som sa naučila, až keď som sa prisťahovala ďo Karibiku. Papa ma učil."
Nežne ju pohlaďil po líci. „Žiarlim. Rád by som vás učil plávať sám."
Bola by sa zasmiala, keby nehovoril takým zastretým hlasom. Zatajila dych a potláčala túžbu pobozkať ho. Ale cítila vo vlasoch jeho prsty. Stratila stužku, takže ich mala rozpustené.

Ako často sa jej ďotýkal! Mala pocit, ani čo by si to väčšinou neuveďomoval. Jednoducho sa tomu nedokázal ubrániť.
Aby si odpútala myseľ od jeho dotykov, spýtala sa: „Už ste rozmýšľali nad tým, čo urobíme, keď príďeme ďo prístavu?"
„Áno, kým zamierime do Lacrossovej pevnosti, zastavíme sa na Anguille a pohľadáme ženu, ktorá má vlasy rovnakej farby ako vy a približne podobnú postavu, aby si myslel, že na palube lode ste vy. Potom za ním pôjdem s mapami."
Pozrela naňho. „Počkajte! Chcete naznačiť, že ja pri tom nebudem?"
„Nechcem to naznačiť, len to konštatujem," vyhlásil rozhodne. „Po tom, čo ste mi o tom pirátovi porozprávali, vás nepustím do jeho blízkosti."
,AJe jemu nejde o tie mapy," namietla. „Hovorila som vám to."
„To len predpokladáte," pripomenul jej. „Žiadal ich a jeho jeďinou podmienkou bolo, aby ste mu ich doručili osobne. Takže potrebujeme vašu dvojníčku. Tá však neopustí loď, ja oďovzdám mapy Lacrossovi a vyslobodím vášho otca. A všetko prebehne tak, že sa nikomu nič nestane."
Prevrátila oči. „A čo ak nepustí môjho otca, kým nebudem stáť pred ním?"
„Nemôže poprieť, že chcel mapy."
„Ubezpečujem vás, že to môže poprieť. Nemyslite si, že je v ňom čo len štipka čestnosti. Musím byť tam, keby váš plán stroskotal a keby zadržal aj vás."
„Znepokojuje vás tá predstava?"
Zažmurkala, potom sa zamračila. Chce od nej počuť nejaké vyhlásenie? Že sa oňho bojí? Že jej na ňom záleží? Zatlačila tú myšlienku do úzadia, nechcela na to myslieť, keď sa zhovárali o Pierrovi.
A tak len povedala: „Pravdaže ma to znepokojuje. Ak vás zaj-me, potom budem musieť vyslobodiť ďvoch zajatcov, nemyslíte?"
Zasmial sa, privinul si ju a zašepkal jej ďo ucha: „Páči sa mi preďstava, že ma vysloboďíte."

m
''

222

223

Objala ho okolo krku a s úsmevom odvetila: „Budem vás musieť zachrániť, aby som vás mohla zastreliť za to, že ste sa dali zajať."
Rozosmial sa. „Dočerta, Gabby, ste úžasná žena. V živote som sa nenasmial toľko, ako odkedy vás poznám."
„Stavím sa, že to hovoríte všetkým svojim milenkám," vyhlásila koketné.
Usmial sa, až pocítila v žalúdku šteklenie. „Nie, nehovorím to len tak. Povedal som to iba vám."
Kapitola 44
DO PRÍSTAVU DORAZILI UŽ NA DRUHÝ DEŇ, OVEĽA SKÔR AKO Gabrielle očakávala. Pri ostrove Anguilla zakotvili podvečer. Anguillu kolonizovali anglickí usadlíci ešte v šestnástom storočí a nebola ďaleko od St. Kittsu. Mohli by tam doraziť pred zotmením.
Jeden z členov Drewovej posádky Gabrielle prezradil, že Anguilla je jeho obchodnou zastávkou, a tak si domyslela, že Drew si ju vybral preto, lebo to tam pozná.
Už nikdy nenazbierala odvahu spýtať sa Drewa, či pustí aj jej mužov. Keby odmietol, okamžite by to ukončilo ich prímerie. Okrem toho predpokladala, že keď jej bol ochotný pomôcť, bolo by od neho hlúpe, keby nevyužil všetkých mužov, najmä tých, ktorí budú ochotní ísť oslobodiť Nathana.
So zatajeným dychom stála pri zábradlí a čakala, kedy sa otvorí podpalubie a či jej priateľov pošlú do väzenia alebo im dajú slobodu. Musela vymyslieť plán na niekoľko možností.
Keďže Anguilla bola v rukách Britov a Drew nebol Brit, bola malá náďej, že keby to bolo nevyhnutné, využil by situáciu. Koniec koncov, Richarď veďel rozprávať ako pravý anglický šľachtic. A anglické úraďy skôr uveria svojim než Američanom. Ale

modlila sa, aby k tomu nedošlo. Nechcela poslať Drewa do väzenia, kým medzi nimi ešte vždy vládlo prímerie.
Vtom k nej podišiel Richard a vzdychol si: „Smola, že nás pustili práve teraz. Prehrával som s Bixleym vo whiste, ale stačilo pár hoďín, a bol by som ho ošklbal."
Bola priveľmi vzrušená, že ho viďí, takže ho pozorne nevnímala. No len čo ho objala, uvedomila si, že sa vlastne sťažuje, že ich pustili.
„Oni vám dali karty, aby ste si krátili dlhú chvíľu?" spýtala sa.
Richard sa usmial. „Mali sme taký prepych, o akom sa nám ani nesnívalo, chérie. Karty, kocky, najlepšie jedlo, aké som kedy jedol. Nathan by mal uniesť Andersonovho kuchára, namojveru. Dokonca nám dali aj hojdacie siete a neuveríte - mohli sme sa aj okúpať."
„A to už ako?"
„Dolu bola stará kaďa. Ohr požiadal, aby nám spustili vodu, ale neočakával, že mu vyhovejú. Nech sa prepadnem, ak nám o chvíľu nespúšťali vedro za vedrom." Pri tej spomienke sa zasmial. „Losovali sme poradie, kto" kedy pôjde. Neobišiel som zle, šiel som druhý."
Ona sa skoro utrápila na smrť, a oni si užívali? Veď to bolo takmer ako ďovolenka. Drew jej to mohol povedať. A jej priateľ takisto.
Plesla Richarda po pleci. „Prečo si mi to nepovedal, keď ťa pustili na večeru?"
, Pokrčil plecami. „Myslel som, že to viete. Títo Američania sa k nám vôbec nesprávali ako k väzňom, akurát že nás zamkli a Ohr bol rozhoďnutý, že zámku vylomí, až kým som ho ne-presvedčil, že aj vy sa máte ďobre."
A pri tej večeri sa mu naozaj zdalo, že sa má ďobre. No bola rada, že jej priatelia sa nepokúsili utiecť. Napokon to vyzeralo tak, že ich nepošlú do väzenia.
„Kďe je Ohr?"
„Tu," ozval sa priateľ spoza jej chrbta.

224

225

Zvrtla sa a s radostným výkrikom sa mu vrhla okolo krku. „Tak som sa o vás bála! Ale nechcela som sa na vás vypytovať, aby som na vás neupozornila Drewa."
Richard sa len usmial. „Myslím, že občas si na nás aj sám spomenul. Dokonca si nás jeden deň dal predviesť, aby zistil, kto ho v noci udrel."
Zmeravela. „Skutočne? A čo zistil?"
„Nič," odvetil Richard. „Povedal som mu, že som prisahal, že to zachovám v tajnosti."
„Asi by ma to nemalo prekvapiť, že si to urobil ty," poznamenala. „Sama som nad tým rozmýšľala."
„Správal sa k vám slušne?" spýtal sa Ohr až priveľmi vážne. Ani na chvíľu nepochybovala, že keby nebol spokojný s jej odpoveďou, len čo by zbadal Drewa, porátal by sa s ním.
A tak len povedala: „Veľmi slušne, najmä keď sme si ujasnili, že to, čo urobil v Anglicku, nebolo úmyselné. Dokonca mi ponúkol manželstvo."
To naozaj nemala dodať, lebo obaja muži na ňu teraz spýta-vo hľadeli a čakali, že im povie, ako Drewovi odpoveďala. A keďže si tým ešte vždy nebola istá, mala by im zrejme povedať, že ho odmietla. Pravda, keby sa Drew pred nimi zmienil, že sú zasnúbení...
Nakoniec odvetila: „Odmietla som ho. No pravdepodobne sa mu moja odpoveď nepáčila a považuje nás za zasnúbených." Potom pokrčila plecami: „Možno to zvážim znova, ale až keď bude papa na slobode."
„Dobre vedieť, že ešte vžďy mám možnosť zdupkať."
Gabrielle sa strhla, keď začula Drewov hlas. Vari sa k nej ďnes všetci buďú prikráďať?
Drew to poveďal, akoby žartoval, ale pravďepoďobne to nebol žart. Nepožiaďal ju o ruku veľmi presveďčivo a bol nespokojný dovtedy, kým mu neodpoveďala poďľa jeho preďstáv.
Obrátila sa a zbaďala, že sa uškŕňa, a prv ako stihla oďpove-ďať, objal ju okolo pása. Tým preď jej priateľmi jasne naznačil, že je meďzi nimi viac, ako Gabrielle dáva najavo.
226

Ale kým stihla napraviť ten dojem, Drew dodal na adresu chlapov: „Zájdeme do hostinca, aby sme si urobili plán? Rád by som počul váš názor."
Bez problémov sa ujal velenia a Richard aj Ohr ho v tom podporovali. Keď si vypočuli jeho plán, obaja boli za to, aby Gabrielle z toho vynechali. A pravdepoďobne by to aj boli urobili - keby sa nebol zjavil James Malory.
Kapitola 45
„STE SI ISTÝ, ŽE JE TO PRESNÉ?" SPÝTAL SA JAMES A PREZERAL SI Bixleyho náčrt, aby mal predstavu, ako vyzerá Pierrova pevnosť.
Nikto mu v prvej chvíli neodpovedal, všetci boli vydesení, že je vôbec tam, a James nevysvetlil, , ako ich našiel. S voľne uviazaným nákrčníkom, v košeli so širokými rukávmi, vo vysokých čiernych čižmách a bez redingotu vyzeral ako pirát a Gabrielle si spomenula: bratom Andersonovcom ušlo, že je bývalý pirát. Keď ho teraz viďela takého opáleného a s rozviatymi vlasmi, vôbec o tom nepochybovala.
Konečne Drew zvolal: „Dočerta, čo tu robíte, James?"
James si ho premeral hrozivým pohľadom. Aj Richard sa prihrbil, aby si ho James nevšimol. Aj Gabrielle sa prikrčila.
„Som tu na žiadosť vašej sestry," oznámil James pokojným hlasom. „Robí si o vás obavy. Nechápem prečo, ale je to tak." A potom znova poklopkal po náčrte na stole a zopakoval otázku: „Je to presné?" A Gabrielle si domyslela, že zrejme začul čosi o ich plánoch, kým sa k nim pripojil.
Bixley zaváhal, potom prikývol. „Pevnosť nedávno vyzbro-jili."
Padlo ešte množstvo iných otázok. Keďže ich kláďol James Malory, Bixley si odpoveď poriadne rozmyslel. Malory tak pô-
227

sobil na ľudí - aj na Gabrielle. Presne tak sa správal, aj keď ho Gabrielle videla prvý raz — vtedy ju celkom vystrašil. Vôbec to nebol ten James, ktorého si pred koncom pobytu obľúbila.
Bola by si obhrýzala nechty, keby sa tak veľmi neusilovala netváriť previnilo. Bála sa okamihu, keď sa so svojimi otázkami obráti na ňu, a bola si istá, že tá chvíľa príde.
Ale zatiaľ sa jej nepýtal na nič. Len sa na ňu tvrdo zahľadel, rovnako ako na Drewa, ktorý sedel vedľa nej na pohovke v spoločenskej miestnosti v hostinci, a očividne ďospel k vlastnému záveru, prečo sú tam spolu.
Žiaľ, James neprišiel sám. Pár minút po ňom vstúpila dnu Georgína. Nemala na hlave klobúk a hneďé vlasy mala zapletené do vrkoča. Obliekla si sukňu a širokánsku košeľu - možno tá košeľa patrila Jamesovi. Vyzerala úžasne — akoby sa jej plavba po mori nesmierne páčila.
Pozrela na dvojicu na pohovke a poznamenala: „Uf, ale sa mi uľavilo. Ste tu obaja. Takže nakoniec na lodi neboli nijakí piráti?"
Šibal Richard sa uškrnul a zdvihol ruku, aby upútal jej pozornosť: „To by som netvrdil."
Georgína len pozrela na manžela a spýtala sa: „Všimli ste si ho?"
„Rozhodne," odvetil James a potom doďal: „Hoci sám si bu-ďe želať, aby tu nebol."
Richarď nič viac nepoveďal, lebo si uvedomil, že James už nehovorí o pirátoch, ale o Richardovom záujme o jeho manželku. Aj Georgína si to uvedomila, ale iba tľoskla, zamierila k bratovi a objala ho.
Drewovi chvíľu trvalo, kým sa prebral z ohromenia, až potom sa spýtal: „Čo ty tu robíš, Georgie?"
„Skutočne sa to pýtaš, keď nás jeden z členov tvojej posádky prišiel varovať, že Tritóna obsadili piráti? Alebo to nie je pravda?"
„Bola to pravda, ale nevieš, že by som to zvládol aj sám?"
Trochu sa začervenala. „Vedela som to, no mne nešlo iba
228

o to. Gabby zmizla a nechala mi len odkaz, že jej otec má problémy. Domysleli sme si, že je možno s tebou, a keďže sme za ňu boli zodpovední, museli sme sa o tom uistiť."
Tentoraz sa začervenala Gabrielle. Nečakala, že ešte niekedy uviďí Maloryovcov, a nepredpokladala, že ju bude trápiť pocit viny. Veď sa vykraďla z ich domu bez rozlúčky a poďakovania.
„Bola som zúfalá," vysvetľovala. „Práve som sa ďozveďela, že môj otec je už mesiac vo väzení, a možno mi potrvá rovnako dlho, kým ho z neho dostanem."
„My tomu rozumieme, Gabby," ubezpečila ju Georgína.
Možno by povedala viac, ale vtom sa James znova obrátil na Bixleyho: „Vysoké múry aj brána?"
Bixley znova prikývol. „Pierre ich zamyká a strážia ich jeho
muži.
„Dočerta," zamrmlal James, ale potom sa rezignovaným tónom spýtal: „No čo, už dávno som nepreliezal cez múry, možno je najvyšší čas."
„Tak to teda nie," namietla Georgina a postavila sa veďľa neho. Potom naďhoďila: „Čo keby sme tú bránu jeďnoďucho vyhodili do vzduchu? Naše lode sa ďostanú dosť blízko, či nie?"
Zdalo sa, akoby sa záchrannej akcie ujal Malory. Gabrielle to neprekvapilo. Bol to muž, ktorý nebol ochotný sa iba zúčastniť na záchrane, on chcel veliť, vydávať rozkazy, zamietať návrhy. A ani sa neobťažoval otázkou, či jeho pomoc potrebujú.
James teraz poklopkal po kresbe a sucho sa spýtal manželky: „Nevšimli ste si tieto ďelá na hradbách, moja milá?"
Pozrela na kresbu a odpovedala rovnako sucho: „Je to stará pevnosť. Tie delá sú pravdepodobne staré a nepoužiteľné, nemyslíte?"
„Nie, madam," ozval sa Bixley, prv ako stihol vysloviť svoj názor James. „Pierre pevnosť znova zásobil zbraňami. Ale na starom žalári nič nezmenil, akurát zabezpečil, aby sa dvere dali poriadne zamknúť."
Georgina iba zahrešila: „Dočerta!" A sadla si na pohovku veďľa Gabrielle, ktorá cítila potrebu niečo dodať k Bixleyho inŕbr-
229

máciám: „Podľa Ohra má Pierre viac nepriateľov, odkedy sa osamostatnil. Ostatných kapitánov to donútilo zmeniť lokalitu, a to sa im nepáčilo. Za tie roky si vybudovali peknú osadu, o ktorej nikto nevedel. Väčšina ju považovala za svoj domov. Ale neverili, že by Pierre neodhalil, kde sa nachádza, a tak sa odsťahovali."
„A nemôže nám niekto z tých kapitánov pomôcť?" zaujímal sa James.
„Možno. No chvíľu by trvalo, kým by sme ich vypátrali, a..."
„A čas hrá dôležitú úlohu," skočil jej do reči James láskavo. „Uvedomujem si, ako sa bojíte o Nathana, keď neviete, ako sa má a ako sa k nemu správajú. Ale teraz máme dve lode. Prestaňte sa trápiť."
„To hovorí stále," zašepkala jej Georgína. „Už by mohol vedieť, že to nezaberá, najmä ak som tu presne z toho dôvodu. Žena sa neprestane trápiť, kým sa má prečo trápiť. Aspoň ja som taká."
„Aj ja," súhlasila Gabrielle.
Kapitola 46
vymysleli dva plány, ale ani v jednom nerátali s tým, že by Gabrielle nahradili podobnou ženou. Drew sa zlostil. Jemu sa páčil taký plán, lebo tak by sa jej nemohlo nič stať. Ale keď ho chcel presadiť, James podotkol, že keby im niečo nevyšlo a bolo by potrebné stretnúť sa s Pierrom priamo, Gabrielle by im mohla pomôcť vylákať kapitána z pevnosti.
Georgína nemala to šťastie. Presadila si, že nezostane doma v Anglicku, ale bola to bezpečná cesta. Ich loď tá silná búrka nezastihla a celkom sa jej vyhli. James sa počas plavby tešil z jej spoločnosti, čo veďel vopred, veď preto súhlasil, aby s ním šla. No teraz pôjde do tuhého a nemienil ohroziť jej život. Zostane v hostinci na Anguille - tam, kde chcel Drew nechať aj Gabrielle.
230

Nebudú však preč dlhšie ako deň, možno ani to nie, takže Georgína sa o nich nebude musieť dlho strachovať. Podľa Bix-leyho Pierrova pevnosť bola odtiaľ iba na pár hodín cesty. Ich dva plány boli takmer rovnaké. Nezhodovali sa, len pokiaľ išlo o čas. Nathana by mohli vyslobodiť uprostred noci, keď bude väčšina posádky pevnosti spať, alebo môžu Pierra nalákať na Drewovu loď a na to, že je tam Gabrielle, a zopár z nich by zatiaľ mohlo preliezť cez múry a dostať sa do väzenia.
„Netreba zachrániť iba môjho otca," pripomenula im Gabrielle. „Je tam s ním zavretý aj zvyšok posádky. Otec by ich tam nenechal."
Pierrove stráže by si určite všimli, keby za denného svetla preliezalo cez múry toľko mužov; zostala preto jeďiná možnosť - ďostať sa do pevnosti v noci. Dobre sa navečerajú, trochu si oddýchnu a vypravia sa do prístavu.
Drew dúfal, že tých pár hodín strávi s Gabrielle, ale jeho sestra s ním mala iné plány. Tvárila sa tak, že to neveštilo nič dobré, a vytiahla ho von, aby ich nik nerušil.
„Niečo si musím s tebou prebraí," začala.
„To vidím."
„Čo to stváraš? Vieš, že si v Londýne okolo toho dievčaťa vyvolal škandál, keď si ju na poslednom bale dal do súvislosti s pirátmi?"
„Neurobil som to úmyselne, Georgie. Oznámila mi to."
Georgína zažmurkala. „Takže ona o tom vedela ešte pred odchodom?"
„Pravdaže. Práve preto ukoristila moju loď. Ako sa sama vyjadrila, zabila dve muchy jednou ranou."
„Pomsta?" domyslela si Georgína. „No, vlastne ani sa neču-dujem.Za daných okolností by som asi urobila to isté."
Drew sa uškrnul. „Nie, ty by si také niečo neurobila. Ona totiž vie kormidlovať - na rozdiel od teba. Takže tebe by ani nenapadlo..."
„Ach, prestaň," skočila mu do reči, „neodvádzaj pozornosť od hlavného problému."
237

„Nijaký problém nejestvuje."
„Čerta starého," namietla. „Je mladá, nevinná..."
„Už nie je taká nevinná."
„Chápem," vzdychla si a potom dodala: „Vlastne nechápem... A presne toho som sa bála. Mala byť pod naším dohľadom. Bože dobrý, Drew, čo si si myslel?"
„Odišla spod vášho dohľadu."
„A prešla do tvojej opatery, takže ešte vždy bola pod ochranou našej rodiny, čo je v podstate to isté. Musíš sa s ňou oženiť. Keď to James zistí, bude na tom trvať."
„Potom ju bude musieť presvedčiť. Ja som ju už o ruku požiadal."
Zagánila naňho. „Prečo si to nepovedal skôr?"
„Lebo ma odmietla."
To jej zobralo vietor z plachiet. „Skutočne!? Neuveriteľné!"
Aj jemu sa to zdalo, ale sestre vysvetlil: „Myslí si, že som suk-ničkár a zvodca."
„Ak ty si zvodca, Drew."
Usmial sa na ňu. „Keby som sa oženil, prešlo by ma to, nemyslíš? Alebo sa ti zdá, že manželstvo by na mňa nemalo zvláštny účinok?"
„Nezáleží na tom, čo si myslím ja." Ale potom sa ho spýtala: „Ľúbiš ju?"
„Pravdaže nie," odvetil rýchlo. Ale priznal: „No v živote som tak netúžil po nijakej žene. Som si však istý, že ma to prejde, len čo stretnem ďalšiu ženu."
Georgíne si odfrkla a ďobla mu prstom ďo hruďe. „Navrhujem, aby si sa naď tým trochu zamyslel, braček. Bolo by oveľa lepšie, keby si do toho manželstva vstúpil s vedomím, že to nie je len správna vec, ale je to niečo, po čom túžiš."
A pobrala sa preč. Stihol za ňou iba zakričať: „Veď som ti po-vedal, že ma odmietla...!"
„Keď sa o tom dozvie James, už ťa neoďmietne. Tým si môžeš byť istý."
232

Kapitola 47

gabrielle sa podarilo v ten večer vyhnúť súkromnému rozhovoru pod zámienkou, že ju veľmi bolí hlava. Vyhlásila, že keď si trochu oďdýchne, celkom isto ju to prejde, a vyšla do svojej izby.
Naozaj oddychovala, alebo sa o to aspoň pokúšala, ale stále sa chvela od strachu, a nech sa akokoľvek usilovala rozmýšľať s vierou, že všetko dobre dopadne, chvenie neprestávalo. Nemohla myslieť na nič iné, len na to, že znova uvidí Pierra La-
crossa.
Ostatným sa nezdôverila so svojimi obavami. Ale čo ak jej otec a členovia jeho posádky budú takí zmordovaní, že nebudú vládať utiecť? Strávili vo väzení dva mesiace a môže to byť s nimi všelijako. Pierre je jednoducho zlosyn! Čo ak im nedával poriadnu stravu, ale iba omrvinky, len toľko, aby prežili? A čo ak im len tak zo zábavy robil zle? Nechal vôbec Nathanovu posádku nažive? Čo ak preňho nič neznamenala? Možno nebola súčasťou dohoďy...
Kým zišla dolu schodmi, poďarilo sa jej chvenie potlačiť. Počas tej krátkej cesty sa nestihla v súkromí pozhovárať s Dre-wom. Ujal sa úlohy kormidelníka a väčšinou sa radil s Ohrom. Dohodli sa, že na breh pôjdu s ním Ohr a James. Richarda do záchranárskej skupiny nezahrnuli - nie preto, že by nebol užitočný, ale preto, lebo James medzi rečou poznamenal, že keby bolo podľa neho, nechal by Richarda vo väzení. James však len žartoval. Ale Richard sa rozhoďol, že raďšej nebude pokúšať osud.
Tritón aj Jamesova loď zakotvili v malej zátoke na západe neveľmi veľkého ostrova. Bixley odhaďol, že ďo pevnosti to môže byť odtiaľ zhruba štvrť hodiny, a to po pobreží. Zostávalo im
233

päť hodín tmy na to, aby sa dostali do väzenia aj z neho. Ak sa nestane nič nepredvídané, času majú dosť.
Gabrielle sledovala, ako spustili na vodu čln. Pri mesačnom svetle videla, že James už vesluje k brehu. Teraz už bola pokojnejšia a podarilo sa jej potlačiť slzy, ale stále ich mala na krajíčku. Stačí málo, a znova sa rozochveje.
Mala nástojiť na tom, že pôjde s nimi. Ale zároveň si uvedomovala, že by im iba prekážala. Keby bolo treba bojovať, nevedela by im pomôcť. Čakanie na návrat bude aj tak utrpením...
Ohr ju pred odchodom pevne objal. „Nijaké strachy," dohováral jej. „Prv ako sa rozvidnie, uvidíte otca."
„Viem. Len buďte opatrní."
Len čo to dopovedala, objal ju Drew. A pred očami celej posádky ju čo najnežnejšie pobozkal. Keď mu bozk opätovala a pocítila jeho chvejivú blízkosť, zmocnila sa jej úzkosť. Znova sa takmer roztriasla, ale našťastie ju už pustil, nemohol to zacítiť; okrem toho - možno by si namýšľal, že ju tak rozvášnil. Pritisla mu prsty na pery.
„Nechápem, čo je na ňom také úžasné," poznamenal Richard stojaci po jej boku.
„Žartuješ? Je to..."
Gabrielle sa zarazila a uvedomila si, čo práve chcela priznať. Bože dobrý, vari preto sa bojí väčšmi, ako by sa mala? Pretože Drew ide do nebezpečenstva? Ľúbi ho. Je to hlúpe, ale naozaj ho ľúbi.
Richarď ju chytil okolo pliec. „Všetko ďobre dopadne, ché-ríe. Zbožňuje vás."
„On zbožňuje všetky ženy."
Iba sa uškrnul. „To aj ja, ale všetkých by som sa vzdal, keby..."
„Pst!" zahriakla ho vážne. „Richard, prosím ťa, prestaň už túžiť po žene iného muža. Malory neznesie tvoj ďalší priestupok. Ak nebuďeš rozumný, budem sa obávať o tvoj život."
„Kto tvrdí, že láska je rozumná?"
Dočerta, Richard má pravdu. Láska vôbec nesúvisí s rozumom.
234

Vzdychla si a zaželala mu ďobrú noc. Dúfala, že kým budú pár hodín čakať na návrat chlapov, trochu si zdriemne, ale akosi nevedela utíšiť rozochvenú myseľ. Ako dlho asi ležala v po-hodlnej Drewovej posteli...? Nakoniec sa zdvihla a vyšla na palubu; a vyšla práve včas, takže videla, ako sa vracajú dva člny plné mužov.
Podarilo sa! Neuveriteľne jej odľahlo. Dotackala sa k zábradliu a skúmala tých chlapov v člnoch. Rada by bola videla otca, ale mesiac bol prekrytý oblakmi a spoznala jedine Ohra. Videla, ako stojí a vesluje - k Jamesovej lodi? Prečo sa nevracia k Tritóniň A prečo, dočerta, stojí? Dobre vie, že je to nebezpečné.
Všetky svaly v tele sa jej napáli. Niečo nie je v poriadku...
Práve si to stihla domyslieť, keď Ohr zakričal: „Je to pasca!" A skočil do vody.
Okamžite naňho vystrelili a Ohr sa viac nevynoril.
Pevne zovrela zábradlie, ochromená žiaľom. Ohr nemôže byť mŕtvy. Len to nie! A jeho varovanie prišlo neskoro. Zomrel celkom zbytočne! Ostatní tiež poskákali do vody a už vyliezali na obe lode, takže na palube bolo zrazu priveľa ľudí.
Zo všetkých strán sa ozývala streľba z pištolí. Obrátila sa a zbadala, ako sa nejaký muž nakláňa nad nehybným telom. Pozrel na ňu a uškrnul sa. Nespoznala ho, nespoznala ani iného chlapa, ktorý ho odsotil nabok a hodil dýku do Drewovho muža, ktorý sa pokúšal utiecť. Muž skočil - s dýkou zapichnutou v chrbte.
Gabrielle si uvedomila, že nie je ozbrojená. Pochybovala, že Drew má v kajute nejakú zbraň, odchádzal ozbrojený po zuby. Ale jeho kajuta aj tak bola priďaleko a zábradlie blízko. Jej jedinou nádejou je skočiť do vody.
Viac nerozmýšľala a aj sa to chystala urobiť. Vtom ju však ktosi chytil pod krk, až jej vyrazilo dych. Zmocnila sa jej panika, len divo metala rukami aj nohami.
Potom známy hlas zavrčal: „Kam ste to chceli ísť, Gabby moja najsladšia?"
235

Zhíkla. „Avery? Avery Dobs? Čo tu robíte? Pustite ma! Musíme..."
„Nikam nejdete... Pierre už na vás netrpezlivo čaká," skočil jej do reči. Uvoľnil zovretie, aby sa mohla obrátiť.
Keď videla jeho mokré šaty a úškrn na tvári, pochopila. Zdesene zvolala: „Bože, čo to robíte?"
„Robím iba svoju prácu."
„Nechápem... Chcete povedať, že robíte to, čo vám Pierre prikáže?"
„Prečo sa tomu tak čudujete?" spýtal sa. „Zabudli ste, že som bol na pirátskom ostrove a videl som to čo vy."
„O čom to hovoríte? Boli sme zajatci!" skríkla.
„Áno, ale v chatrči, kde držali nás mužov, boli mreže a ja som nemal lepšiu robotu, a tak som cez ne hľadel. Bol som veľmi melancholický."
„Boli ste zajatec. Pravdaže ste..."
„Nie, to s tým nemalo nič spoločné. Viete, videl som, ako počas nášho pobytu niesli k hlavnej budove truhlicu. Bola taká ťažká, že im vypadla z rúk, rozbila sa a po zemi sa rozsypali zlaté mince. Oni sa iba zasmiali. V okolitých chatrčiach bolo bohatstvo, plné truhlice jemnej vlny a hodvábu, debničky tabaku a rumu, ktoré tam skladovali, kým ich nebudú môcť predať."
„Boli to piráti! Bola to ich práca."
„Presne tak," prikývol. „Ale nešlo iba o to bohatstvo. Trvalo mi celé mesiace, kým som to pochopil. Na ostrove som videl ľudí smiať sa, žartovať, priateliť sa. Tí muži si užívali život. Keď som si predstavil, že by som sa vrátil na anglickú loď, kde stačí jediná chyba, a vyhodia vás na dlažbu, nedokázal som to urobiť."
„Jednoducho ste nemali šťastie na dobrého kapitána. Na všetkých lodiach to nie je..."
„Odkiaľ to môžete vedieť, Gabby? Ale to je jedno. Keď ma prepustili, rozhodol som sa a vrátil som sa rovno do Karibiku. Trvalo mi mesiac, kým som vypátral jedného z pirátskych ka-
236

pitánov. Prvý ma nechcel prijať, ale videl, aký som oďhodlaný, a dovolil mi zviezť sa na lodi na ten ostrov. Pierre mal málo mužov a ledva vyhral poslednú námornú bitku. Bol ochotný riskovať. A zatiaľ som ho nesklamal."
„Tak čo ste potom robili v Anglicku?"
„Vy ste si to nedomysleli? Postaral som sa, aby vás priateľ Bixley čím skôr vyhľadal. Teraz mám vlastnú loď. Bola neskutočne drahá, Gabby! To ja som ho vzal do Anglicka. Ale on ma nepoznal, nevedel, že sa plaví na jednej z Pierrových lodí. Takže keď sme pristáli, bez problémov som ho vystopoval k jeho priateľom a vypočul som si, ako im vykresľuje dilemu vášho otca. Od nich som sa dozvedel, kde bývate. Nemienil som sa vám ukázať, ale potom som počul tú klebetu, čo o vás kolovala."
„A potešilo vás to."
„Vôbec nie. Len som si pomyslel, že sa postarám, aby ste sa o tých rečiach dozvedeli, aby ste mali ďôvoď vrátiť sa sem. A zabralo to! Potom som vás sledoval. V tej búrke som vás stratil, ale mal som pocit, že Anderson pristane na Anguille, lebo je to blízko ostrova, na ktorom je váš otec, a nesklamal ma. Podarilo sa mi vypočuť si väčšinu vašich dnešných plánov. Kým vy ste hlúpo strácali čas oddychom, ja som šiel rovno sem — varovať Pierra. A zaslúžiť si odmenu."
„Myslela som si, že ste dobrý človek. Tak som sa potešila, keď ste prišli k Maloryovcom!" zvolala opovržlivo. „Ale vy ste človek dvoch tvárí... Ste špinavec, Avery!"
Žiaľ, tá urážka sa ho vôbec nedotkla. Dokonca sa zasmial. Potom zmeravel. A keď prehovoril, jeho slová neboli určené jej.
„Oďhoďte to!"
Pokúšala sa zvrtnúť hlavu, aby viďela, s kým sa rozpráva, ale nebolo to potrebné. Avery sa obrátil aj s ňou a postavil ju me-ďzi seba a PUcharda. Richarď mieril pištoľou na Averyho hlavu.
Mala ideálnu príležitosť uhnúť. Pripravila sa na bolesť a potom sa vrhla na palubu. Bolelo to, ale nepomohlo. Avery zrejme predpokladal, že urobí niečo také, lebo ramenom, ktorým
237

ju držal pod krkom, ju vytiahol na svoju hruď a teraz jej mieril na líce hrotom dýky.
„Dobrý pokus, Gabby," zaceril sa. „Ale už to znova radšej neskúšajte."
„Nezabijete ju," ozval sa Richard.
„Nie, ale bez problémov jej urobím jazvu. A vás varujem naposledy. Oďhoďte tú zbraň!"
Prv ako sa Richard stihol rozhodnúť, zasiahol ho úder zozadu a spadol na palubu. A tam, kde stál predtým on, stál teraz Pierre Lacrosse.
Kapitola 48
"s? e*
ZA TIE TRI ROKY, ČO NEVIDELA PlERRA LACROSSA, PORIADNE zostarol. Čiernu bradu mal rovnako dolepenú ako predtým, vlasy dlhé po plecia mal pretkané striebrom. No najväčšmi ho špatili hlboké vrásky na tvári. Vyzeral oveľa starší. Pirátsky spôsob života si vyžiadal svoju daň. Bol mimoriadne chudý, až vy-civený. Gabrielle si pomyslela, že v jeho rukách nebude celkom bezmocná. Bude môcť bojovať, možno ho premôže... Ale keď budú cestou do pevnosti okolo nich jeho muži, nemôže sa o nič pokúšať, nemalo by to zmysel.
Nepovedal jej nič, zašepkal jej ďo ucha iba pár slov: „Mám s tebou úžasné plány, chérie."
Neďokázala na to myslieť. Keby sa poďďala tej myšlienke, ochromil by ju strach, že by najraďšej rovno zomrela. Namiesto toho si všímala, čo hovoria: napríklaď, že všetkých mužov, čo sú ešte nažive, hoďia ďo väznice a urobia s nimi poriaďok neskôr, vrátane Richarďa a Timothyho. Všimla si aj tajné ďvierka v zaďnej časti hraďieb - tie nezamkli.
Všetci boli takí opojení víťazstvom, že nemysleli na bezpečnostné opatrenia. Zrátala, koľko sviečok horí na choďbe veďú-
238

cej ďo hlavnej siene. Dvere, ktorými vstúpili ďo siene, boli zakryté sekretárom, ktorý sa ďal ľahko posúvať, a keď bol na mieste, nič nenaznačovalo, že by tam bol tajný vchoď. Vôbec ich netrápilo, že to viďela. Očiviďne ani Pierre, ani jeho muži nepreďpoklaďali, že ešte niekeďy oďíďe z ostrova.
Keď sa Gabrielle obzerala po veľkej sieni, všimla si ďve možnosti úteku. Jeďnak široké ďvere, ktoré boli teraz otvorené a vieďli na rozľahlé náďvorie ohraďené vysokými múrmi. Bix-leyho náčrt bol naozaj presný. Škoďa, že neveďel o tom tajnom vchoďe.
Druhou možnosťou bolo úzke schoďište — vieďlo na poscho-ďie, pravďepoďobne k izbám, v ktorých bývali ďôstojníci. Keďže pevnosť bola ozaj stará a nie veľmi zrenovovaná, preďpokla-ďala, že ďo kuchyne sa iďe z náďvoria a nie je spojená s hlavnou buďovou. Tam je pravďepoďobne aj vchoď ďo väzenia.
Postrehla to jeďiným pohľaďom, lebo Pierre ju vieďol, či skôr ťahal cez sieň hore na poschoďie. Spálňa, ďo ktorej ju strčil, pravďepoďobne patrila jemu, bol tam neporiaďok a špina, posteľ nebola ustlaná, na stolíku bol špinavý riaď. V tej chvíli ju potešilo iba to, že za sebou nezatvoril ďvere. To znamenalo, že tam s ňou nezostane.
Bez ťažkostí si vytrhla ruku. Do tej chvíle sa neoďvážila. Ale to bola ďalšia iskierka náďeje. Možno je taký slabý, ako vyzerá. Nebol veľmi vysoký. Celkom na to zabuďla, alebo si to možno nikďy neuveďomila, lebo hikďy nestretla takého vysokého muža ako...
Neďokázala myslieť na Drewa, neoďvážila sa spýtať, čo s ním urobili. Keby bol mŕtvy, bála sa, že jej nebuďe záležať na tom, čo sa s ňou stane. Stratila by zmysel života... Ak to chce prežiť, potrebuje byť ostražitá, bďelá.
Oďstúpila oď Pierra. Nepomohlo to, vykročil tesne za ňou, aby ju mal na ďosah.
„Zrejme nechcete tie mapy?" spýtala sa.
„Mapy?" Zaškeril sa. „Veďel som, že buďeš zábavná. Nie, ty ďobre vieš, prečo si tu."
239

Vedela to. Len by ju potešilo, keby sa mýlila. „Teraz už pustíte otca aj jeho mužov?"
„Keď si sa ma pokúsila podviesť?" zacmukal. „Mal by som ich všetkých zabiť."
Zbledla, takmer stratila rovnováhu. Kolená sa jej podlomili. Ale on sa len zasmial.
„Pravdaže ich pustím. Myslíš, že by som na nich plytval jedlo, keď nemusím?"
„Klamete."
„Teraz si sa ma dotkla, Gabrielle. Prečo by som to robil?"
Uškŕňal sa a ďával tým najavo, že ho neurazila. „Isto viete, že ma budú chcieť osloboďiť. Nebudete riskovať..."
„Riskovať...?" skočil jej do reči. „Poviem im, že kým ťa nechajú na pokoji, zostaneš nažive. Myslíš, že oni budú riskovať? Okrem toho ubezpečím tvojho otecka, že si s tebou len trochu užijem, a potom ťa pustím." Znova sa zasmial. „Ryšani by sa nepáčilo, keby si tu bola dlhšie. Je strašne žiarlivá."
Prekvapilo ju, že jej to hovorí, ale možno to nie je pravda. Skepticky naňho pozrela. „Tak prečo ste sa namáhali s takým zložitým plánom, aby ste ma sem dostali?"
Pierre pokrčil plecami. „Pretože pár dní mi postačí. Alebo sa možno rozhodnem, že sa zbavím Ryšane a nechám si teba. Ešte som sa nerozhodol. Chcela by si, aby som si ťa nechal?"
„Chcela by som, aby ste sa prepadli do pekla."
Znova sa zasmial. Zabával sa na nej, a to bolo dobre. Potrebovala, aby ju tam nechcel, nie aby mal dôvoď nechať si ju.
Zďvihol ruku, že ju pohladí, ale plesla mu po nej. Bol však rýchly a schmatol ju za zápästie. A keď sa tentoraz usilovala vytrhnúť, ukázalo sa, že je silnejší, ako vyzeral.
„Uveďom si svoje postavenie," napomenul ju chladno. „Tvoj otec je ešte stále tu."
„Môžem ho vidieť?"
„Nie."
„Ako mám vedieť, či je ešte nažive?"
Mykol plecom a pustil jej zápästie. „Nedozvieš sa to. Zatiaľ

som však nemal dôvod, prečo ho zabiť, môžeš teda preďpokla-ďať, že je nažive. Skúsime, ako veľmi chceš, aby sa oďtiaľto ďostal bez ujmy na zďraví? Vyzleč sa. Je tu teplo, nepotrebuješ šaty."
Na okamih zostala ochromená. Na plavbu si obliekla tenkú sukňu aj blúzku, ktoré tak ladili, až vyzerali ako šaty. Keďže poď nimi mala iba košieľku a pantalóny, nepotrvá jej vyzliekanie ďlho. Nechal otvorené ďvere — poďľa toho sa ďomnievala, že zatiaľ sa jej neďotkne. Možno buďe mať čas na útek. Pozrela na ďvere, on takisto. Znova sa zarehotal.
„Nie, nie," zahunďral. „Nebuďem naháňať ženskú. Ak utečieš, zabijem všetkých mužov vo väzení."
Zmeravela. Poveďal to s takým úškľabkom, akoby si tú preď-stavu vychutnával.
„O chvíľu sa vrátim," zavrčal a vykročil k ďverám. „Čakaj na mňa v posteli, inak sem ďám priviesť tvojho otca a preď tvojimi očami ho ďám zbičovať."
Kapitola 49
„mate pevné putá?" spýtal sa drew jamesa, ktorý sedel vedľa neho, pripútaný k tomu istému stromu.
„Zviazali ma dobrými uzlami," oďvetil James.
„Takže ich viete rozviazať?"
„Áno," oďvetil James.
Drewovi svitla náďej, ale švagor ho rýchlo schlaďil: „Možno to chvíľu potrvá."
„Nemáme celú noc. Počuli ste toho hajzľa: Oneďlho sú tu. Bože, aj keby to malo byť to posleďné, čo v živote urobím, toho Lacrossa zabijem," zahundral Drew a napínal povraz na zápästiach.
„Budete sa musieť postaviť do radu," oďvetil James.

240

241

Drew sa zachechtal: „Tentoraz sa budete musieť postaviť do radu vy, Malory."
Lode mali naplno ozbrojené, ale nepomohlo im to, keď ich obkľúčili. Keď ich obklopili na brehu na polceste do pevnosti, namierili na nich najmenej dvaďsať pištolí. Niekto pirátov varoval, že príďu. Vychvaľovali sa tým.
Priviazali ich k stromu, ale iba dovtedy, kým nepríde Pier-re Lacrosse. Bixley poznal zopár jeho mužov a dovteďy im nadával, až kým sa jeden z pirátov nenazlostil a nezapchal im ústa.
„Takže toto sú chlapi, ktorí ma chceli obrať o korisť?" spýtal sa Lacrosse, keď prišiel s ďalšou veľkou skupinou mužov.
„Chcete, aby sme ich zabili?" spýtal sa ktosi.
„To by nebola veľká zábava," oďvrkol Pierre veselo a potom ukázal na Ohra. „Tento pôjde s nami. Musíme ukoristiť dve lode, každá ruka bude potrebná. Títo traja zostanú tu. Zastavíme sa po nich na spiatočnej ceste."
Ohra vzali so sebou, aby sa dostali na lode úskokom. Piráti ďokonca seďeli na zemi a hodinu počkali, aby si posádky na oboch lodiach mysleli, že uplynulo dosť času a záchrana sa podarila. Ohrova prítomnosť mala vyvolať a podporiť ten dojem.
Nenechali pri nich nikoho, kto by ich strážil. Ani to nebolo potrebné, lebo piráti sa postarali, aby boli ďobre priviazaní k palme. Nepochybovali, že ich tam nájďu, keď po nich príďu.
Vypľuť hanďry, ktorými mali zapchaté ústa, bolo jeďnoďu-ché, ale s povrazmi to už bolo zložitejšie. Drew mal tak pevne zviazané zápästia, až mu celkom stŕpli ruky. A prešlo priveľa času. Už Gabrielle zajali...? Pomyslenie na to, čo sa jej môže stať, ho oberalo o silu.
242
„Dnes večer buďú oslavovať," poznamenal Bixley, ktorému sa konečne poďarilo vypľuť hanďru. „Celkom ako vteďy, keď zajali Nathana. Využijú každú zámienku, aby mohli otvoriť ďalšiu ďebničku s alkoholom a vychvaľovať sa, ako nás ďostali."

A buďú sa mať čím vychvaľovať, ak sa im podarila aj druhá pasca. Ukoristia ďalšie ďve skvelé loďe a k tomu krásnu ženu...
„Aspoň buďeme mať viac času," zamrmlal James.
„Času na čo?" zavrčal Drew.
„Obrátiť situáciu v náš prospech. Háďam si nemyslíte, že ďo-volím, aby sa George o nás bála, ak sa ďo svitania nevrátime?"
„Ráď by som veďel, ako si, ďočerta, preďstavujete..."
„Ticho, niekto sem iďe," zasyčal Bixley.
Drew v živote nepocítil takú beznáďej. Ak sa čoskoro nezbaví týchto pút... Napínal ruky z celej sily, ale nezďalo sa mu, že by aspoň trochu povolili.
Videl, že po brehu k nim prichádza šesť mužov - veselo sa smejú. Takže lesť im vyšla.
„Hovoril som ti, že tu buďú, aj keď sú takí obrí," poveďal jeden z pirátov svojmu kumpánovi a sklonil sa, aby prerezal povraz. „Nikto nevie viazať také uzly ako ja."
„Poďme, námorníci," vyzval ich ďruhý muž a kopol ďo Dre-wa. „Už na vás čaká útulné väzenie."
James vyskočil na nohy, len čo mu povraz spaďol z hruďe. Drew chcel urobiť to isté. Ibaže nohy mal stŕpnuté a išlo mu to pomaly. Bixley si kľakol na kolená a viac sa nepohol — ktosi ho potiahol nahor za vlasy.
James potriasol hlavou, aby si oďhoďil vlasy, a vtom ho ktosi spoznal.
„Nepoznáme sa náhoďou?" spýtal sa jeďen z pirátov Jamesa. Ten muž bol starší ako ostatní.
„Dosť pochybujem," oďvrkol James a nevenoval mužovi pozornosť.
Ale chlap sa mu postavil ďo cesty a neďal sa oďbiť: „Pripaďáš mi známy. A ja mám ďobrú pamäť na tváre. Nikďy nezabuď-nem..."
„Senilita všetko zmení," skočil mu do reči James. „Poviem ti to tak, že by tomu rozumelo aj malé ďieťa. Nepoznáš ma, nik-ďy si ma nepoznal. A čo je najďôležitejšie, ani ma nebuďeš chcieť poznať."
24í

Pirátovi kumpáni sa zaškerili a jeden z nich zavtipkoval: „Tuším si myslí, že je priveľmi vznešený, aby poznal takých, ako si ty, Mort."
Mort podráždene pristúpil bližšie k Jamesovi a vtom sa mu na tvári zjavil ohromený výraz. „Nech sa prepadnem! Hovoril som vám, že na tváre mám dobrú pamäť. Vy ste kapitán Haw-ke! Vedel som to! Zopár mesiacov som sa s vami plavil, ale boli ste priveľmi divý a nebež..." Nedopovedal a náhlivo odstúpil, ale nie dosť rýchlo.
„Aj toto si si mal pamätať, starec," zavrčal James a vrazil päsťou Mortovi do tváre.
Drew sa prekvapil rovnako ako piráti, že James nemá putá. Ďalší padol po bleskurýchlom údere do líca, prv ako sa ostatní stihli čo len pohnúť. Poslední štyria piráti sa usilovali premôcť Jamesa. Bixley sa na jedného z nich vrhol a zhodil ho na zem, Drew ďalšieho kopol do tváre, takže zostal hneď v bezvedomí. James už zložil ďalšieho a takú mu vrazil, až odletel na dva metre. Posledný muž sa zľakol, podľahol panike a pokúsil sa utiecť. Drew sa vrhol za ním, ale keďže ruky mal ešte vžďy spútané, mal problémy ho ďostihnúť. A James mu nepribehol na pomoc, lebo chcel oďstaviť piráta, ktorého zvieral nohami Bixley. Drew bol taký nazlostený, že nakoniec do muža vrazil hlavou. Nebolo to nič príjemné, ale zabralo to.
Drew sa prevalil nabok a videl, že ani jeden zo šiestich pirátov sa nehýbe. Boj netrval dokopy ani minútu - James Malory bol vždy rýchly a mal smrteľne nebezpečné päste.
Keď Drew vstával, povedal Jamesovi: „Pekná práca, ale mohli ste ma vopred upozorniť."
„Veď som vás upozornil," namietol James. „Myslel som, že to pochopíte, keď rozbijem Mortovi ústa."
„A čo moje povrazy?" spýtal sa Drew netrpezlivo. Keď sa karta obrátila, nechcel strácať ani sekundu a túžil čím skôr vyslobodiť Gabrielle.
James vzal jednému z pirátov dýku a podišiel k nemu, aby
244

mu rozsekol povrazy. A v slabej chvíli - čo nikdy nedal najavo pred nikým okrem svojej manželky - povedal: „Nič sa jej nestane, Drew."
„Viem. Pevne verím. Ale radšej sa o tom čím skôr presvedčím." Nedodal: „Kým jej neublíži," ale prebleslo mu to hlavou, a preto o to rýchlejšie uháňal do pevnosti.
Kapitola 50
„AK SA ŤA DOTKNE, BUDEM ŤA MUSIEŤ ZABIŤ."
Gabrielle nielen vďaka tým slovám vedela, že má spoločnosť. Presvedčila ju o tom aj dýka pritisnutá na hrdlo. Vari sú všetci Pierrovi priatelia posadnutí podrezávaním hrďiel?
Gabrielle ležala na posteli, kde mala čakať na Pierra, ale nedokázala sa vyzliecť. Otvorila oči a videla, ako sa nad ňou skláňa žena. Žiarivo červené vlasy ju prezradili.
Nikdy predtým Ryšaňu nevidela a bola prekvapená, že je pekná, dokonca priveľmi pekná pre takého chlapa, ako je Pierre. Na ľavom líci mala zopár jaziev, ale jazvy neboli veľmi široké a boli vyblednuté, takže ich ani nebolo až tak vidieť. Mohla mať okolo tridsaťpäť rokov: Na sebe mala mužské šaty, celkom jej priliehali na telo. Na košeli mala rozopnuté gombíky, aby mohla vystavovať na obdiv mohutné poprsie. Na hlave mala čiernu šatku — tá bránila červeným strapatým vlasom, aby jej padali do tváre. Na ušiach sa jej kolembali veľké zlaté kruhy.
Jej poznámka sa zďala Gabrielle čuďná. Takže tá žena vie, čo má Pierre v úmysle.
„Čo keby ste zabili raďšej jeho?" spýtala sa zveďavo.
„Jeho? Ja toho sviniara milujem...!"
„Tak nám pomôžte utiecť."
Gabrielle sa zmocnila náďej, lebo Ryšaňa sa nad tým skutoč-
245

i i
a

ne zamyslela, potom však pokrútila hlavou. „Ani náhodou. Buď ťa zabijem, alebo ťa zohavím. Môžeš si vybrať."
Hovorila nahnevane, ale Gabrielle si nevšímala jej hrozby a spýtala sa: „Ako ste sa sem nepozorovane dostali?"
„Nesledoval moje dvere. Počkala som, kým si nevyšiel uľaviť."
„Ak mi nepomôžete, rovno ma zabite. Ani neviem, či muž, ktorého milujem, je ešte nažive!" zvolala Gabrielle.
Ryšaňa vstala a odŕrkla si. „Na toto ti neskočím! Ale o otca sa neboj. Mám toho starkého rada. Postarám sa, aby ho pustili."
Súcitná vrahyňa? Gabrielle mala pocit, že Ryšaňa možno nie je taká krvilačná, ako predstiera, takže sa jej znova zmocnila nádej.
„Ďakujem," povedala Gabrielle. „Ale nehovorila som o ňom."
„Tak o kom...?"
Obe začuli, ako sa k dverám blížia kroky. Ryšaňa sa zľakla a uskočila za posteľ. Tam sa prikrčila. Gabrielle sa zmocnil zlý pocit.
Dvere sa otvorili a dnu sa vtackal Pierre. Chvíľu mu trvalo, kým získal rovnováhu. Oči sa mu leskli. Bol opitý.
Ale zdanlivo triezvo zavrčal: „Neposlúchaš príkazy, chérie, ale veď ty sa to naučíš. Prepáč, že som ťa nechal čakať - neodolal som, aby som si nevychutnal toto víťazstvo. Pridlho som po tebe túžil. A pridlho som si myslel, že si pre mňa neďosiahnuteľ-ná. Ale už nie si, čo?"
Počula, ako zhíkla, keď povedal, že po nej túžil. Vedela si predstaviť, ako sa asi cíti Ryšaňa, keď to začula - ak ho skutočne ľúbi. Ale čo tá žena vlastne očakávala? Skutočne ďúfala, že sa to nestane? Alebo bolo rovnako bezmocná ako ona?
Gabrielle nič nepoveďala, nezmohla sa na slovo, keď videla, ako sa blíži k posteli. Vtom sa z nádvoria ozval výstrel a Pierre zastal.
„Čo to tam stvárajú tí blázni?" zahundral. Pridal zopár francúzskych nadávok a vyšiel von, aby zistil, čo sa deje.
246

Gabrielle si uvedomila, že táto chvíľková nepozornosť môže byť jej jeďinou šancou na útek. Vyskočila z postele a až na polceste k ďverám si uvedomila, že Ryšaňa ju možno bude chcieť zastaviť. Obzrela sa. Ryšaňa stála na druhej strane postele. Tvárila sa rozzúrene, ale nie preto, že Gabrielle chcela
utiecť.
„Tak bež!" vyštekla. „Vypadni odtiaľto, kým máš šancu!" Gabrielle zaváhala. „A čo mu poviete?" „Čo mu poviem? Po tom, čo som si vypočula, bude rád, ak ho nezabijem. Ja som s ním skončila!"
Gabrielle už nestrácala ani chvíľu. Sieň bola prázdna. Nech sa na nádvorí dialo čokoľvek, vylákalo to von všetkých pirátov. Prv ako dobehla k vonkajším dverám, padlo ešte zopár výstrelov. Na nádvorí vládol chaos.
Všade boli námorníci a bojovali s tým, čo im prišlo pod ruku. Zazrela Ohra - chvalabohu, žije! Uvedomila si, že zrejme on vyslobodil námorníkov. Ale zúfalo v tom dave hľadala jedného muža. Toho najvyššieho z nich - keby bol deň, okamžite by ho zbadala, ale pri mesačnom svetle jej chvíľu trvalo, kým ho našla pohľadom. Zaplavila ju taká úľava, až sa jej podlomili kolená. Drew práve vrazil päsťou do tváre pirátovi, ktorého držal za košeľu. Nič sa mu nestalo!
Takmer sa k nemu rozbehla... Musela potlačiť nutkanie, aby naozaj neutekala. Vyzeral taký krásny, keď sa tak rozháňal päsťami a zrážal jeďného piráta za ďruhým. Vedela, že nie je vhodná chvíľa, aby ho vyrušila... Bol akurát príhodný čas na to, aby vyhľadala otca. Kým je na nádvorí taký chaos, nikto si ju nevšimne.
Opatrne sa presúvala po kraji bojiska a iba raz zastala, keď dvaja muži padli takmer rovno k jej nohám a ďalej sa klbčili na zemi. Prvé dvere, ktoré našla, viedli do pivnice. Až ďruhé ďve-re viedli do temnice. Úzke schodište osvetľovala fakľa. Už dohárala, ale v koši ešte boli smolnice, a tak zapálila ďalšiu. Fakľa vrhla svetlo na kruh, uprostreď ktorého visel jeďiný kľúč. Schmatla ho a zostupovala ďolu.
247

Nevedela, prečo tam visel iba jeden kľúč, ale dolu to pochopila. Na chodbe bolo iba dvoje dverí, za ktorými boli vojenské cely, kam sa zmestilo veľa väzňov. Jedny dvere boli otvorené, ale veľká cela bola prázdna. Druhé dvere boli zamknuté. Na druhej strane počula hlasy - chlapi sa dohadovali, čo sa asi robí na nádvorí.
„Papa?"
„Gabby?" začula z cely a potom sa zbližša ozvalo: „Prepánajána, čo tu robíš!?"
Odložila fakľu, chvíľu zápasila so zámkou, lebo ruky sa jej chveli. „Zmyslela som si, že vás vyslobodím."
Nedokázala sa ubrániť slzám. Celé týždne sa oňho tak strachovala, tak sa bála, že ten zlosyn nenechá jej otca a jeho posádku nažive.
„Povedzte, ako sa cítite?"
„Celkom to ujde. Dávali nám poriadne najesť, raz do týždňa sme sa mohli prejsť. Ale neškodilo by, keby sme sa mohli zbaviť tohto smradu."
Otvorila dvere a videla, ako sa na ňu otec usmieva. Vlasy mal dlhé, bradu zarastenú. So smiechom ho objala. „Bože, ale vyzeráte!"
„Prisahám, že som chcel, aby mi poslali holiča, ale mysleli si, že žartujem," zavtipkoval. „Ako si sa sem dostala...? A čo sa to deje hore?"
„Priviedla som pomoc. Jamesa Maloryho, jeho švagra a obe ich posádky."
„A čo Pierre?"
„Neviem," priznala. „Ešte vždy bojujú."
Vzal ju za ruku. „Vypadnime odtiaľto. Dočerta, dúfam, že Pierre je ešte nažive. Chcel by som si to s ním rozdať."
248

Kapitola 51
"SÍT
DREW NIKDY NEBOL TAKÝ VYSTRAŠENÝ. PREBOJOVAL SA DO hlavnej budovy, no len čo sa dostal dnu a prehľadal izby na poschodí, objavil iba červenovlásku, ktorá si zlostne balila veci. Gabrielle nevidel nikde.
„Kam odviedol Lacrosse tú ženu?" spýtal sa Drew.
Úchytkom naňho pozrela a odsekla: „Keď sa začala streľba, poslala som ju preč. Ak má dosť rozumu, niekde sa skrýva."
Zbehol dolu a utekal von. Videl, že pribudli ďalší muži a pomáhajú poraziť posledných pirátov. Podľa ich vzhľadu usúďil, že sú to väzni — niekto ich pustil zo žalára... Ani nemusel dvakrát hádať, kto im mohol otvoriť. Okamžite ju zbadal a rozbehol sa k nej.
Gabrielle si všimla, ako k nej beží, a keď sa priblížil, vrhla sa mu okolo krku. Mocne ju zovrel a začal ju bozkávať. Nevedel prestať.
„Bože dobrý, keď som si preďstavil, že na vás položil ruku..." začal.
A v tej istej chvíli ona poveďala: „Tak som sa bála! Myslela som si, že vás zajali!"
„Zajali nás, ale Jamesovi sa podarilo vyslobodiť a karta sa obrátila..."
„Ach, Drew, keby ste prišli o pár minút neskôr..."
„Nedotkol sa vás?"
„Nie, oďlákala ho tá streľba. A v budove nezostal nikto, kto by mi prekážal, a tak som našla väzenie a vysloboďila otca."
Keď to zo seba ďostala, zrazu sa rozochvela. Drew cítil, že iďe mať triašku, a upokojoval ju. Gabrielle sa už nič nestane, nič jej už nehrozí! Pevne si ju privinul, nežne ju pobozkal a prešiel jej rukou po vlasoch.
249

„Za to správne načasovanie sa poďakujte Ohrovi," povedal tíši-vým hlasom. „Bixley ukázal Jamesovi a mne tajný vchod, ale keď sme boli iba traja, museli sme byť opatrní - James ma dokonca musel zadržiavať. Vtedy som od strachu o vás nebol schopný jasne rozmýšľať. Ale potom dorazil k hlavnej bráne Ohr s chlapmi z lodí a podarilo sa nám ju otvoriť. Až potom sa na nádvorie nahrnuli piráti. Kďe je váš otec? Čo je s ním?"
Poobzerala sa po nádvorí a pohľadom hľadala otca. Vtom ho zbadala: schytil nejakú dosku a trieskal ňou komusi o chrbát. Komu? Je to Pierre? Vyzeralo to, že Nathan má situáciu pod kontrolou. Chlapi z jeho posádky boli pri ňom. Niektorí zväzovali porazených pirátov. Pierra mlátili aj druhí, nielen Nathan. Poriaďne si ho poďávali...
Gabrielle si všimla, že zajali aj Averyho. Strčili ho meďzi zajatých, poviazaných pirátov. S úsmevom pozrela na Drewa. „Áno, správali sa k nim slušne. No nebola to Pierrova zásluha. Kedysi boli všetci priatelia, teda, možno nie práve priatelia, ale ďobre sa poznali, žili na jeďnej základni."
Drew váhavo odvetil: „Chcel som vášho otca požiaďať o vašu ruku."
Zmĺkla a pozrela naňho. V očiach sa jej zračil zvláštny výraz. Pobavenie? Nežnosť? Dočerta, nevedel, čo to je, a zostal bezraď-ný. Nikdy predtým mu pri žene nechýbala sebadôvera, ale k žiaďnej doteraz necítil to čo k tejto.
„Drew, ľúbite ma?"
„Preboha, Gabby, skutočne sa musíte pýtať?"
„Ak vaša sestra si bola istá, že sa nikdy neoženíte."
„Moja sestra nevie nič o tom, akým peklom som pri vás musel prejsť, kým som si to uvedomil."
„Peklom?!" zhíkla a chcela mu odstrčiť ruky.
Nežne jej zovrel tvár. „Viem, že teraz je pre mňa najhlavnejšie, aby som vás nestratil. Myslím na vás vo dne v noci. Takmer som zošalel pri preďstave, že Pierre vám ublíži. Chcem vás chrániť a rozmaznávať... Dobre viem, čo to všetko znamená, Gabby. Ľúbim vás tak veľmi, až to bolí."
250

Pomaly, oslňujúce sa usmiala. „Poďme pohľadať otca, aby ste mu mohli poveďať, pre čo všetko si ma chcete zobrať."
„Ak dovolíte, poviem mu iba jeden dôvod. Otcovia nemajú radi, keď sa v súvislosti s ich dcérou hovorí o vášni."
„To spokojne môžete vynechať."
„Keď tak naď tým rozmýšľam, otcovia majú moc povedať aj nie. Skutočne chcete, aby som to podstúpil?"
„Ja? Veď vy ste vraveli, že ho chcete požiaďať o moju ruku," pripomenula mu.
„Len som si to myslel. Ale nie celkom vážne. Iba som pove-ďal nahlas, čo mi chodí po rozume. Potreboval som hlavne váš súhlas."
„Už sa nestrachujte. Nebude sa veľmi hnevať, keď sa dozvie o tom škandále v Lonďýne."
Drew zastonal. Ale potom si všimol, že sa usmieva. Nato ho objala okolo krku a stiahla ho k sebe, aby ho mohla pobozkať. „Zaslúžili ste si to naťahovanie za to, že som tak ďlho musela čakať na vaše vyznanie," poveďala s ústami na jeho ústach.
„Takže sa za mňa vyďáte?"
„Bola som pripravená vyďať sa za vás už v Londýne!"
V tej chvíli ju pobozkal. Nevšímali si, čo sa okolo nich deje, ani raďostný jasot priateľov, ktorí ich pozorovali. James pri barakoch našiel Nathana - práve zväzoval Pierra. Pirát bol takmer v bezvedomí po tej bitke. Každý člen Nathanovej posáďky priložil ruku k ďielu ako oďmenu za jeho „pohostinnosť".
„Ja by som mu bol jeďnoďucho ďolámal väzy," poznamenal James.
„James Malory!" zvolal Nathan, keď zďvihol pohľaď. „Gabby hovorila, že ste sa zúčastnili na našej záchrane. Keby som bol vedel, že prídete, nebol by som sa celé týžďne trápil!"
„Čo znamená ten povraz? Dúfam, že Lacrossa obesíte."
Nathan pozrel na Pierra a pokrútil hlavou. „Nie, zaslúži si horší osuď. Vydám ho anglickým úraďom na Anguille. Strávi tam zvyšok života vo väzení."
„V tom prípade, ak dovolíte..." James sa sklonil, zdvihol
251

Pierrovi hlavu a takú mu vylepil, až mu natrhol líce. Teraz už bol v bezvedomí.
Nathan sa uškrnul. „Starý dobrý Malory, čo? Dofrasa, teším sa, že vás znova vidím! Nielenže ste zachránili život mne a mojim mužom, ale čo je najdôležitejšie, zachránili ste Gabby."
„To som urobil ja!" namietol Drew, keď sa k nim pripojili.
James nadvihol zlatisté obočie, ale potom veľkodušne povedal: „Pripúšťam, že môj švagor dnes odviedol kus dobrej práce. Nathan, toto je jeden z mladších bratov mojej manželky, Drew Anderson."
„Teší ma, pane," povedal Drew a srdečne potriasol Nathano-vi ruku.
„Potešenie je rozhodne na mojej strane," odvetil Nathan. „Ale vy, James! Svoj dlh ste splatili aj s úrokmi. Žiadal som vás len, aby ste pomohli Gabby nájsť..."
James ukázal na Drewa, ktorý znova vášnivo bozkával Gabby. „Myslím, že som splnil všetky vaše želania."
Kapitola 52
gabrielle sa hneď na druhý deň vydala za drewa ander-sona. Obrad sa konal v malej kaplnke blízko ich domu na ostrove St. Kitts. Bola ochotná počkať, keby chcel mať na radostnej udalosti aj svojich bratov, ale on o tom nechcel ani počuť. Len čo dostal súhlas jej otca, spýtal sa, kde nájde najbližšieho kňaza. Okrem toho - jeho rodina tu bola bohato zastúpená. Je tu predsa jeho sestra s manželom!
Gabrielle pobavilo, ako sa porozprával s jej otcom. Priveľmi sa ponáhľa, aby to mal čím skôr za sebou, ale keď mal položiť tú otázku, jachtal ako malý chlapec. A ona presne vedela prečo. Musel použiť slovo „manželstvo". Skutočne si kedysi myslel, že sa buďe šťastne plaviť životom bez záväzku manželstva.
252

Aj preňho to bola obrovská zmena, priam otras: musel sa vyrovnať s faktom, že sa chce oženiť! Ale nepochybovala o tom, že po manželstve túži. Ibaže raďšej to bral tak, že chce mať Gabrielle navžďy pre seba. Nie, on nevstupuje ďo manželského zväzku, len chce byť s ňou.
Na svaďbu si obliekla matkine svaďobné šaty. Svetloružová čipka bola podložená svetlomodrým saténom, čím šaty dostali jemný fialkastý odtieň. Na hlave mala takisto fialkastý závoj, ktorý krásne laďil s jej havraními vlasmi. Tie šaty si priniesla so sebou Čaria na prvej ceste ďo Karibiku. Gabrielle si ich nevzala, keď šla ďo Anglicka loviť manžela. Neverila, že si ho tam nájde? Ako rýchlo zmenila názor...
Otec tie šaty hneď spoznal, hoci si myslela, že mu nič nepripomenú. Keď k nej pristúpil v kostole, pošepkal jej: „Tvoja matka bola v tých šatách krásna, ale ty si v nich ako čarovná vi-ďina, moja ďrahá. Si si istá, že ľúbiš toho muža? Nenechal ťa ani na chvíľku samu, takže som sa ťa na to nestihol spýtať."
Usmiala sa. „Áno, som si celkom istá. Nevedela som, že človek môže byť taký šťastný, papá. Ja som si ho vyhliadla a nepustila som ho viac z ďohľaďu. Muži sa niekeďy boja manželstva."
Uškrnul sa. „Aj ženy! Ale myslím, že ty sa nemusíš obávať. Keď sa na teba ďíva, viďieť, ako veľmi ťa ľúbi. A teraz poďme preď oltár. Upravím ti závoj - trochu ti ho narovnám. A čo to máš okolo krku? Čo tak skrývaš?"
„Ach, ja to neskrývam, len som to zabudla vytiahnuť, keď som si obliekla šaty," vysvetlila a položila meďailón na čipkový živôtik šiat. „To mi keďysi ďávno dala mama."
„Nech sa prepaďnem!" priďusene zvolal Nathan. „Teda tak ho skryli... urobili z neho šperk..."
„Čože?" spýtala sa a zhíkla, keď si ďomyslela, o čo iďe. „To je ten chýbajúci kúsok mapy?"
Zasmial sa. „Presne tak."
„Ale ako vám pomôže obrázok ďeďiny? Viďela som zvyšnú časť mapy a nie je tam nič iné, iba krížik, kďe je poklaď skrytý. Dokonca aj tvar ostrova je nezreteľný."
253

„Áno, ale práve toto chýbalo... Jedno miesto, ktoré možno určiť. Teraz stačí nájsť ostrov, na ktorom je takáto rybárska osada, kde nie je postavené nič nové..." Zarazil sa a plesol sa po čele: „A presne viem, kde to je! Bol som tam. Ten ostrov ani nemá meno, ale pred pár rokmi sme sa tam zastavili - brali sme tam nejaké zásoby. Dedinčania sa chválili, že ten ostrov patrí im a nikto iný sa tam nechce usadiť."
Gabrielle sa usmiala. „Tak toto hľadanie pokladu si nedám ujsť. Veď by som ani ja nebola na svete, keby ste nešli do Anglicka hľadať chýbajúcu časť mapy."
Otec mal na tvári rovnaký výraz ako vždy, keď bol na stope pokladu. Vzrušenie sa miešalo s radosťou.
„To je pravda," súhlasil. „Nemal som iný dôvod vrátiť sa do rodnej krajiny. Ale tvoj nastávajúci mi nepripadá ako veľký lovec pokladov a určite s tebou bude chcieť osláviť začiatok spoločného života sám - pokiaľ mu nepoviem, že ti dám tento poklad ako svadobný dar. Myslíš, že potom s nami pôjde?"
Zasmiala sa. „Pravdepodobne nie. Ale keď uviďí, ako veľmi po tom túžim, možno buďe súhlasiť a urobí mi radosť. No ste si istý, že sa ho chcete vzdať? Hľadali ste ho tak dlho!"
„Áno. Zakopal ho jeden z tvojich predkov a vymyslel taký zložitý plán, že podklady nezveril ani vlastnej rodine. Tvoja matka o ňom nikdy nevedela a ona bola posleďná v tej rodovej vetve. Mal by pripadnúť tebe. Tak to má byť."
Keď to Gabrielle Drewovi vysvetlila, súhlasil, aby šli hľadať poklad s jej otcom. Vlastne i- ani ho nemusela veľmi presviedčať. Len trval na tom, aby sa radšej plavili na Tritóne. Drew naznačil, že by sa necítil dobre, keby sa s manželkou miloval v ka-jute susediacej s otcovou. Gabrielle sa chápavo usmiala. Gabrielle nechýbal Zájdený drahokam. Považovala Tritón za svoj domov. Okrem toho - na ňom strávili svadobnú noc.
Nebola to dlhá cesta. Nebolo ani poludnie, keď zakotvili pri ostrovčeku. A potom nastalo zložité rátanie krokov a premeriavanie, aby začali kopať na správnom mieste. Museli nájsť lebku v blízkosti krížika a to im trvalo ďo neskorého popoludnia. Ale
254

o to väčšie vzrušenie ich ďržalo. To bude poklad nad všetky poklady! A hoci bol už vlastne venovaný mladomanželom, všetci muži boli vzrušení, že budú pri odkrývaní.
Odhadovali, že tam budú španielske mince alebo možno staré umelecké diela. Mapa mala niekoľko sto rokov a nakreslili ju v časoch rozkvetu pirátstva. Hoci majiteľ pokladu nebol pirát, bol to anglický lord, ktorého vyslali na more bojovať proti pirátom. Preto vždy predpokladali, že poklad, ktorý zakopal, skonfiškoval na niektorej zajatej pirátskej lodi.
Drew stál za Gabrielle, držal ju okolo pása. Opierala sa mu o hruď a spolu sledovali, ako chlapi kopú.
„Nebudete sklamaná, ak nič nenájdu?" spýtal sa.
„Pravďaže buďem," odvetila bezstarostne. „Ale tá truhlica nebude prázdna. Poklad je určite nedotknutý."
Pobozkal ju na líce. „Dúfam, že máte pravdu, miláčik."
Vycítila v jeho hlase pochybnosť, ale nevšímala si to. Bola priveľmi vzrušená, aby podliehala negatívnym myšlienkam.
A vtom jeden z členov otcovej posádky s radostným výkrikom zdvihol truhlicu do výšky. Nebola veľká a nebola na nej zámka, ktorú by bolo treba vylomiť. Muž ju rýchlo podal Na-thanovi - ten nestrácal čas a otvoril ju.
Všetci na okamih zatajili dych a naraz sklamane zhíkli. Gabrielle ovisli plecia. Truhlica bola prázdna! Skutočne neverila, že bude prázdna.
Ale nebola celkom prázdna. Nathan sa zahanbene usmial. „Zdá sa, že som ti ako svadobný dar venoval kopu spomienok."
Gabrielle videla kôpku starých listov, zamatovú stužku a všelijaké iné drobnosti. Dokonca aj malú detskú ponožtičku! Nemalo to nijakú cenu pre nikoho okrem muža, ktorý tú truhlicu zakopal. Preňho to boli cennosti...
Nato Nathan pokračoval: „Tuším ti radšej venujem niektorú zo svojich lodí. Vyberte si, mladý muž, a zaraďte ju do svojej prepravnej spoločnosti."
Drew prikývol. „S radosťou. A ďakujem. Ale ja som svoj poklad už našiel."
255

Gabrielle sa pomaly obrátila k nemu. Pri pohľade na Drewa jej do očí vhŕkli slzy.
„To myslíš vážne?" spýtala sa ticho. „Z celého srdca, miláčik... manželka moja." '   Objala ho okolo krku a pobozkala. O chvíľu sa bozkávali tak náruživo, až celkom zabudli, že majú toľko divákov.
Otec si odkašlal a povedal: „Celkom som zabudol, že na dne truhlice bola majetková listina. Nerozumiem starej angličtine, ale zdá sa, že tento ostrov odteraz patrí vám."
Gabrielle najprv vyvalila oči, potom radostne zvýskla. Drew sa rozosmial. Tak rýchlo ju prešlo sklamanie.
Keď sa konečne upokojila, zvolala: „Nesmierne sa mi ten ostrov páči! Len sa pozrite okolo seba, ako je tu krásne! A všimli ste si cestou ten malý vodopád?"
„Žiaľ, nie, mal som oči len pre vás."
Usmiala sa a chytila ho pod pazuchu: „Možno by sme si tu mohli postaviť domček a vracať sa sem z ďalekých ciest."
Drew na ňu ohromene pozrel. „Vracať sa sem z ciest? To myslíte vážne?"
„Mysleli ste, že žartujem, keď som povedala, že mám rada ži-
vot na mori?"
„Pochyboval som o tom."
Usmiala sa. „Niekto vás mal varovať, aby ste si nevzali ženu, ktorá má rada more - a ešte väčšmi kapitána, ktorý sa na ňom plaví."