Johanna Lindsey PARADISE WILD
Copyright © 1981 by Johanna Lindsey
Translation © 2002 by Tamara Chovanová
Cover photo © 2002 by Donald Čase, Thomas Schliick GmbH
Slovák edition © 2002 by Ikar

Mojej domovine - Havaju a jej úžasnému ľudu.

ISBN 80-551-0219-8

Kapitola l
9. apríla 1891
Vysoká, štíhla, zlatovlasá mladá žena nervózne stojaca pri stolíku v hale uprela ohromujúco zelené oči na zatvorené dvere na ľavej strane haly. Vzdychla. Pri tom vzdychu jej mladšia sesternica Lauren odvrátila pohľad od okna a spýtala sa: „Preboha, Corinne, prečo si taká nervózna?" Lauren Ashburnová sa znova obrátila k oknu a hnedovlasú hlavu zakláňala dozadu. Boston Common vyzeral tak nehostinné - staré stromy sa rad za radom skláňali pod náporom neľútostného vetra, ktorý sa hnal smerom k Beacon Street a tomuto rodinnému sídlu.
Dokonca ani v apríli sa v Bostone nežilo ľahko. Mesiace studených, drsných vetrov, ktoré ich nútili väčšinu času zostávať vnútri, sesternice poznačili. Corinne nebolo ľahké uspokojiť a aj prívetivá Lauren bola často zádumčivá.
„Zdá sa, akoby jar tento rok ani nemala prísť," vzdychla si Lauren a prstami sa pohrávala so šarlátovými závesmi.
Corinne zdvihla pohľad a stiahla zlatisté obočie vynímajúce sa nad nádhernými smaragdovými očami. „Ako môžeš v takejto chvíli trepať o jari?" odsekla. Pohľad jej rýchlo zablúdil k zavretým dverám a potom ho preniesla znova na sesternicu.
Lauren sledovala jej pohľad a pokrčila plecami. „Myslela som, že už si si na to zvykla. Len za posledný rok si to zažila dvakrát."
Corinnina prudká povaha sa hneď prejavila. „Neviem, prečo som si myslela, že to pochopíš!" povedala zatrpknuté. „Ešte potrvá roky, kým za tvojím otcom začnú chodiť tvoji nápadníci. Potom uvidíme, ako sa ti bude páčiť, že musíš čakať, zatiaľ čo o tvojej budúcnosti rozhodujú muži - a nie ty."
Lauren sa hnedé oči zaliali slzami. „Chápem ťa, Cori. Mám šestnásť, som iba o tri roky mladšia ako ty."

Corinne okamžite oľutovala ostré slová. Bola impulzívna a vždy sa musela ospravedlňovať za zlostné poznámky.
„Prepáč, sesternička. Len som tentoraz strašne nervózna. Russell je skutočne moja posledná nádej."
„Prečo to hovoríš, Cori? Za posledné tri roky si mala celé zástupy nápadníkov, a to tých najkrajších a najzámožnejších mužov v Bostone. Vari nevieš, aká si krásna? Ak strýko Samuel odmietne Russella, ešte si budeš mať z čoho vyberať." „Nie, nebudem. Je málo mužov ako Russell." Lauren sa vševedúco usmiala. „Chceš povedať, že je veľmi málo mužov, ktorých si môžeš omotať okolo malíčka ako Russella. Alebo predtým Charlesa a Willíama."
„Presne tak. Ostatní mi jednoducho nevyhovujú." „Russell Drayton nie je celkom taký zakríknutý, ako boli tí dvaja. Bola som skutočne prekvapená, keď si sa preňho rozhodla. A naozaj sa zdá, že robí všetko podľa tvojho želania." „S Russellom si rozumieme. Dokonale by mi vyhovoval." „Máš asi šťastie, že ho nemiluješ. Aspoň ti nezlomí srdce, keď ho tvoj otec odmietne."
„Mne nikto nikdy nezlomí srdce," zasmiala sa Corinne. „Ale Russell sa musí prekonávať, ukázať, že má odvahu. Teraz zrejme predvádza veľkolepé predstavenie," poveďala a kývla k zatvoreným ďverám pracovne. „Ten rozhovor by nemal trvať tak dlho."
„Čo keby sme šli čakať do salóna?" navrhla Lauren. „Tu v hale je strašný prievan."
„Ty len choď. Ja by som neveďela obsedieť. A chcem vidieť Russella vo chvíli, keď buďe vychádzať."
Corinne zazvonila zvoncom pri dverách salóna a okamžite sa zjavil lokaj. „Brock, slečna Ashburnová by si rada vypila v salóne čaj."
„Áno, slečna Ashburnová," odvetil Brock. „A pán Drayton? Zostane po rozhovore s pánom na večeru, slečna?"
Corinne zmeravela. Zlostilo ju, že domáci personál vždy všetko vie. Iba ráno sa rozhodla, že dnes je dokonale vhodný deň, aby Russell predniesol svoju žiadosť, lebo jej otec mal v posledných dňoch príjemnú náladu.

„Včas vám to oznámim, Brock," odvetila ostro a chcela ho poslať preč.
V tej chvíli sa ozvalo klopadlo na vchodových dverách a všetci traja sa strhli. Brock už vykročil, že otvorí, ale Corinne ho zastavila, túžiac po akomkoľvek rozptýlení. Otvorila dvere a zachvela sa, keď ďo haly prenikol mrazivý vietor a prilepil jej belasé mušelínové šaty k telu.
Ostré svetlozelené oči neznámeho sa stretli s jej pohľadom. Muž bol malý a štíhly, so žiarivo červenými vlasmi a dlhými bo-kombradami, ktoré sa mu strácali pod klobúkom. Bol natoľko rozumný, že si ho pridŕžal rukami. Bol to zvedavý chlapík s or-lím nosom, oblečený v tesnom hnedom tvídovom obleku.
„Čo si želáte?" spýtala sa Corinne.
Neď Dougherty si obzrel krásnu plavovlásku pozorným okom so zmyslom pre ďetail, ktoré potreboval pri svojej práci. Všimol si jej zlaté vlasy, jemne klenuté obočie, veľké oči žiarivej, jasnej zelenej farby, dokonale zasadené nad mierne zdvihnutým nosom. Dlhé mihalnice nad vysokými lícnymi kosťami. Pery nemala priveľmi široké. Hladká, slonovinová pleť a jemne zaoblená brada nádherne ladili s krásnou tvárou.
„Čo si želáte?" spýtala sa znova, tentoraz trochu ostrejšie.
Ned si odkašlal. Na jej tvár nikdy nezabudne. Nikto nemôže prejsť bez povšimnutia tie žiarivé zlaté vlasy s nádychom do medená.
„Je to rezidencia Samuela Barrowsa?"
„Áno."
Ned si ju ostrými zelenými očkami naďalej obzeral. Všimol si štíhly krk, vysoké, špicaté prsia. Šaty zvýrazňovali štíhly pás a on si k nemu domyslel štíhle boky a dlhé nohy. Zdalo sa, že má asi meter sedemdesiat, takže bola na dievča dosť vysoká.
„Pane, ak okamžite nepoviete, čo chcete, buďem vám musieť poveďať zbohom." Corinne bola čoraz netrpezlivejšia.
„Prepáčte, slečna, hľadám istého Samuela Barrowsa, ktorý pred mnohými rokmi navštívil súostrovie v Tichom oceáne známe kedysi ako Sanďwichove ostrovy, dnes nesúce názov Havajské."
„To musí byť omyl."

„Ste si celkom istá, slečna? Bolo to veľmi dávno, pred de-vätnástimi rokmi. Vtedy ste iste ešte neboli u pána Barrowsa zamestnaná, takže ste nemohli..."
„Prepáčte," prerušila ho Corinne povýšené. „Pán Barrows je môj otec."
„Znova prosím o prepáčenie, slečna Barrowsová," povedal v rozpakoch Ned. Krása toho dievčaťa ho znepokojovala. „Iba som si myslel..."
„Viem, čo ste si mysleli. A teraz zbohom."
Ned Dougherty zdvihol ruku, keď mu chcela zatvoriť dvere pred nosom. „Ste si istá, že viete o všetkých cestách svojho otecka?"
„Áno!" odsekla a nahnevane zaplesla dvere. Ale vtom jej preletela mysľou dávna spomienka a rýchlo ich znova otvorila.
„Počkajte!" zakričala a zastavila chlapíka, ktorý sa už obracal na odchod. Ospravedlňujúco sa usmiala. „Teraz vás musím ja požiadať o prepáčenie. Otec bol na Havajských ostrovoch. Keď som bola malá, rozprával mi o tom. Žiaľ, celkom mi to vypadlo z pamäti."
Nedovi Doughertymu sa rozžiarili oči. „Bolo to pred devät-nástimi rokmi?"
„Presne tak," priznala. „Bol tam práve v čase, keď som sa narodila. Želáte si stretnúť sa s ním?"
„Nie, ďakujem, slečna Barrowsová. Dovidenia." „Počkajte! Nechápem," zakričala za ním, ale on sa už náhlil po ulici.
„Dofrasa!" zahrešila nahlas. „To bol teda nevychovaný chlapík!"
Corinne zabuchla dvere. Zvrtla sa, vzdychla si a pozrela do prázdnej haly. Zahľadela sa na množstvo pohoviek a čalúnených lavíc pri stenách, na veľký nerozsvietený luster používaný pri spoločenských príležitostiach, na zrkadlá, na obrazy, ktoré si priviezli z Anglicka jej predkovia. Toľko bohatstva, a načo? Jej otec držal pokladnicu pevne v rukách.
Corinne vykročila k zatvoreným dverám. Už mala čakania plné zuby. Zrazu sa dvere otvorili a vyrútil sa z nich Russell. Keď videla jeho nahnevanú tvár, váhavo sa spýtala: „Odmietol?"

„Odmietol," odvetil Russell upäto. „Vraj v žiadnom prípade!"
Corinne ho schytila za rameno. „Nechápem. Nepovedali mc, čo som vám kázala povedať?"
„Povedal."
„A odporovali ste mu?"
„Áno, Corinne, áno!"
„Tak potom prečo?" zakvílila zmätene.
„Vyhlásil, že ma prekukol," odvetil nešťastne Russell. „Bože, keby len vedel!"
„Čo keby vedel? O čom to hovoríte?"
„Na tom nezáleží, Corinne. Už pred mesiacmi nás dal sledovať. A vraj ho nič nepresvedčí, že nie som blázon bez chrb-i tovej kosti."
„Russell!"
„Teraz sa mi o tom nechce hovoriť. Neskôr sa stretneme v klube."
Bez ďalších slov odišiel z domu. Corinne meravo stála uprosí rcd haly. Russell sa jej úprimne páčil. Zatiaľ to bol najkrajší muž, akého kedy stretla, aj keď bol trochu priveľmi chuďý a mal bradu, ktorá jej dráždila citlivú pleť. Ale Russell bol poddajný, ochotný prispôsobiť sa jej želaniam. A tak dobre sa k sebe hodili. Bol pre ňu dosť vysoký a mali spoločnú záľubu v mnohých veciach. Najmä v Corinninej posadnutosti hazardnými hrami. Hoci po tejto stránke o Russellovi veľa nevedela, zrejme je dosť bohatý, keď si môže dovoliť hrať každý večer. A to bohatstvo znamenalo, že Corinne nemuselo trápiť, že sa o ňu zaujíma len pre peniaze, ktoré dostane, keď sa vydá.
Nebolo to spravodlivé. Za posleďný rok sa jej otec zmenil z milujúceho, tolerantného muža, ktorého vždy obdivovala, na neoblomného tyrana. Sledoval každý jej pohyb.
Corinne mala výbušnú povahu a teraz zúrila. Vpochodovala do otcovej pracovne a zagánila naňho ponad velký pracovný stôl.
„Čo mi to chcete urobiť?" spustila nahlas a bolo jej jedno, kto ju počuje.
„No tak, Cori, zlatíčko," zmierlivo sa jej prihovoril Samuel Barrows. „Vedel som, že budeš sklamaná, ale nemáš na to dôvod."

„Nemám dôvod?" zvolala. „Keď ste odmietli Williama, myslela som si, že možno máte dobré vysvetlenie. Keď ste potom odmietli Charlesa, pomyslela som si, že ste opatrný. Koniec koncov, Charles bol iba viceprezidentom banky, a hoci jeho rodina bola slušná a pomerne bohatá, nemohla sa porovnávať s našou ani s bohatstvom, ktoré dostanem do vena. Ale prečo ste odmietli Russella?"
„Nie je to muž vhodný pre teba, Cori."
„Ako to môžete povedať? Je to muž, za ktorého sa chcem vydať. Vy ste ma naučili ísť za tým, čo chcem."
„Mal som ťa naučiť lepšiemu úsudku," odvetil Samuel a sklopil svetlohnedé oči. „Dal som ti priveľa slobody na dievča. Ty potrebuješ skutočne silného muža, ktorý ťa bude vedieť ovládnuť."
V smaragdových očiach sa jej zaiskrilo. „Ale ja nechcem silného muža. Celý život som prežila s takým mužom - s vami! Naše boje o to, kto má silnejšiu vôľu, boli zaujímavé, ale ja chcem zvyšok života prežiť v pokoji."
„To znamená, že si želáš, aby bolo všetko, ako ty chceš, či už je to rozumné, alebo nie."
„Chcem byť sama sebe paňou! Žiadam priveľa?" spýtala sa.
Samuel sa jej zahľadel do chladných očí. „Dievča moje, tento rok si už jasne dokázala, že nie si dosť múdra, aby si bola sama sebe paňou."
Corinne už chcela niečo odseknúť, ale vtom si spomenula, ako Russell povedal, že jej otec ich dal sledovať. Takže vie o jej vášni pre hazard. A pritom sa tak usilovala to zatajovať, aby nemal ani tušenia, ako utráca svoju štedrú apanáž.
„Priznávam, že nie som vždy celkom rozumná, ale časom sa to napraví," povedala Corinne neochotne.
„Len sa modlím, aby tá chvíľa prišla v priebehu najbližších dvoch rokov," odvetil Samuel.
Corinne sa znova zaiskrilo v očiach. „Až dovtedy máte v úmysle držať ma pod svojou pevnou rukou? Chcete povedať, že dovtedy sa nesmiem vydať?"
„Nie, dočerta!" Samuel napokon stratil trpezlivosť. „Usilujem sa zachrániť ťa pred tebou samou. Tak sa nevieš dočkať
10

svojho vena, že ti je jedno, za koho sa vydáš. Preboha, Corinne, nemôžeš vydržať tie dva roky? Potom dostaneš dedičstvo po starej matke a môžeš sa vydať, za koho len chceš, či už budem súhlasiť, alebo nie."
„Vtedy sa už nebudem potrebovať vydať!" zvolala nazlostené a vyrútila sa z miestnosti.
Samuel Barrows sa oprel vo svojom semišovom kresle a vzdychol si. Nikto nemôže poprieť, že to prchké dievča nie je jeho dcérou. Je rovnako tvrdohlavá, neústupná, netrpezlivá a výbušná ako on. Ešte šťastie, že Daneil Staytonová stanovila v poslednej vôli podmienku, že jej vnučka sa nemôže vydať bez súhlasu otca, kým nedovŕši dvadsaťjeden rokov. Daneil vedela, akí impulzívni sú mladí ľudia. Domnievala sa, že Corinne bude ako dvadsaťjedenročná dosť zrelá, aby sa vedela sama rozhodovať. Samuel si tým nebol celkom istý.
Priznával však, že je to jeho chyba. Priveľmi skoro dožičil svojmu jedinému dieťaťu nezávislosť. Umožnil jej, aby sa rozvíjala slobodne, a neobmedzoval ju len preto, že bola žena. Príbuzní ho opakovane varovali, že jedného dňa to rozhodnutie oľutuje, a teraz ho skutočne ľutoval.
Najlepšie bude, ak sám vyberie pre svoju dcéru manžela, kým má ešte nad ňou moc. Dohliadne na to, aby sa vydala za silnú osobnosť, nie nejakého poddajného hlupáka, ktorý jej dovolí, aby sa správala divo ako doteraz. Ale kde nájde muža, ktorý bude mať silnejšiu vôľu ako Corinne, a to ešte v priebehu dvoch rokov?
Kapitola 2
Na druhom konci sveta v Tichom oceáne sa rozkladala skupina ostrovov, ktoré nedávno dostali meno Havajské. Ohromujúca krása týchto ostrovov - ktoré niektorí historici považovali za rajskú záhradu - spôsobovala, že návštevníci sa tu oddávali pokojnému, mierumilovnému a príjemne jednoduchému ži-

votu. Odkedy ostrovy objavil kapitán Cook, mnohí návštevníci sa stali ich stálymi obyvateľmi, ktorí neboli ochotní opustiť žiarivé farby, exotické rastliny a vtáky a nádherný oceán a vrátiť sa do svojich pochmúrnych domovov.
Vzhľadom na veľký počet zahraničných osadníkov nevládol v roku 1891 na Havaji úplný pokoj. Havajskí domorodci práve stratili svojho milovaného kráľa, často prezývaného Šťastný monarcha, a jeho sestra vládla v neľahkom úrade v novovybudovanom paláci lolana v Honolulu. Palác, prvá kráľovská rezidencia na svete, v ktorej boli splachovacie záchody a ktorá bola osvetlená výlučne elektrinou, sa čoskoro stal miestom stretu lojálnych monarchistov a zahraničných osadníkov. V apríli 1891 sa mier na Oahu zachoval len vďaka šťastnej povahe havajských domorodcov.
Dvadsaťsedemročný Jared Burkett sa narodil na ostrove Oahu. Mal zmiešanú európsko-havajskú krv. A hoci mu jeho havajskí priatelia dôverovali a mali ho radi a jeho európski priatelia rešpektovali jeho hrdosť na Havaj, nedalo sa povedať, že by zdedil jemnú povahu svojich havajských predkov. Jared nebol veľmi tolerantný muž. Jeho jedinou slabosťou bola mladšia sestra Mália.
Pred tridsaťjeden rokmi Jaredov otec Rodney s bratom Ed-mondom strávil tri roky stavaním domu na Oahu, ostrove, kde žilo najviac zahraničných osadníkov a kde vládol najčulejší obchodný ruch. Keď bratia dom postavili, Rodney sa rozhodol oženiť. Manželstvo spôsobilo trvalý rozkol medzi bratmi. Ed-mond vášnivo namietal proti Ranelle. Hoci bola Američanka s americkou výchovou, mala havajských predkov. Edmond mal pocit, že jeho brat si berie farebnú ženu. Ani každodenný styk s Havajčanmi nezmenil jeho tvrdý postoj.
Edmond Burkett sa vzdal všetkých práv na dom, ktorý pomohol vybudovať, a presťahoval sa do mesta, bližšie k sídlu úverovej spoločnosti, ktorú bratia spolu založili. Rodney prenechal riadenie spoločnosti bratovi a zameral sa na iné obchody, najmä na kúpu pozemkov.
Cudzinci väčšinou nemali dovolené kupovať si pozemky na Havaji. Ale vďaka Ranelle a jej vzdialeným havajským prí-
12

buzným mohol si Rodney kúpiť pozemky na severnom pobreží Oahu. Tu založil malú plantáž cukrovej trstiny, ktorá sa síce nedala porovnávať s veľkými plantážami, ale bola dosť veľká, aby sa stala súčasťou najväčšieho priemyselného odvetvia ostrova.
Vďaka zárobkom z trstinovej plantáže a úverovej spoločnosti si Rodney založil tesársky podnik. Najprv sa zameriaval na opravy lodí, neskôr sa dal aj na stavbu domov. Zarobil na tom majetok. V roku 1872 však oň prišiel, lebo jeho obchodné a poľnohospodárske podniky zaznamenali úpadok. Trstinová plantáž zostala nakoniec opustená a v tých pochmúrnych rokoch prosperovala iba úverová spoločnosť.
V tom čase sa zhoršilo aj Rodneyho manželstvo. Ranellina beznádejná melanchólia ovplyvňovala jeho obchody. Keď Ranelle umrela, Rodneymu dlho trvalo, kým sa z toho spamätal a znova postavil obchody na nohy.
Keď Rodney Burkett umrel pri námornej nehode, bol už znova bohatý muž a všetok majetok zanechal svojim dvom deťom.
Jediný syn Jared býval teraz v dome na Beretania Street. Táto štvrť bola už vtedy súčasťou Honolulu. Jaredova sestra Mália, o desať rokov mladšia, žila väčšinu roka v ich plážovom dome na severnom pobreží ostrova, na pozemku, ktorý kedysi patril k trstinovej plantáží.
Jared Burkett všetkým ukázal, že je schopný zastať otcovo miesto. Rodney Burkett vychoval syna, na ktorého mohol byť hrdý. Jared bol muž, ktorý nikdy neutiekol pred problémom, nech bol akokoľvek ťažký. Komunita si Jareda vážila a trochu sa ho aj bála. Nikdy sa nevzdal bez boja.
V americkej komunite Jared obhajoval svoje havajské tradície, lebo bol na ne hrdý. Medzi Havajčanmi bol hoden, aby ho nazývali priateľom.
Po matkinej smrti sa utiahol do seba a bol náladový. To sa dalo očakávať, ale nikdy ho to neprešlo. V Jaredovi rástla zatrpknutosť, ktorá sa premenila na nenávisť. Tá nenávisť zožierala Jareda celých šestnásť rokov, odkedy mu umrela matka.
Dnes, po toľkých rokoch, sa mu naskytlo riešenie, ako sa raz a navždy zbaviť tej nenávisti. Dostal totiž list.
13

Cestou do kancelárií svojho strýka v Sporiteľni a úverovej spoločnosti si Jared prečítal list najmenej desiaty raz.
Vážený pán Burkett,
mám veľkú radosť, že Vám môžem oznámiť potešujúce správy tak skoro po obdržaní Vášho listu. Poverili ste ma vyhľadaním istého Samuela Barrowsa, ktorý pred devätnástimi rokmi navštívil Vaše odľahlé ostrovy, čo som aj vykonal.
Podľa Vašich inštrukcií som začal pátranie v Bostone. Bez ťažkostí som toho muža našiel, lebo je to veľmi vážený a popredný cien bostonskej vyššej spoločnosti. Má rezidenciu na Beacon Street v exkluzívnej štvrti mesta. Jeho bohatstvo pochádza z viacerých zdrojov. Jeho najznámejším podnikom je firma na stavbu lodí, jedna z najväčších v štáte Massachusetts.
Nepochybujem, že ide o Samuela Barrowsa, ktorého ste chceli nájsť. Ak Vám môžem ešte nejako poslúžiť, som Vám k dispozícii.
Váš služobník Ned Dougherty
Keď koč zastal na Fort Street, Jared si vložil list do vrecka bieleho tropického obleku. Pozrel na starú jednoposchodovú ružovú budovu, ktorá už veľmi potrebovala nový náter. Ale nevyzerala o nič horšie ako ostatné budovy lemujúce ulicu v tejto starej časti mesta.
Kancelária Edmonda Burketta bola na poschodí a Jared pomaly vystupoval po schodoch, bojac sa stretnutia, ktoré ho čakalo. Strýko a synovec neprekypovali láskou jeden k druhému. Pokiaľ si Jared pamätal, jeho strýko bol pre ich rodinu celkom cudzí. Jared sa s ním prvý raz stretol až ako sedemročný, hoci bývali od seba len čosi vyše kilometra. Ale vedel, prečo sa Ed-mond nestretával so svojimi jedinými príbuznými na ostrove. Príčinou bola Jaredova matka.
Edmond si nebol schopný zvyknúť medzi zmiešanými národnosťami na ostrove. Mal predsudky a nikdy nezabudol Rodneymu, že si vzal ženu s havajskou krvou, hoci z nej mala ozaj už len kvapku. Jeho nevraživosť k Ranelle sa preniesla aj

na jej deti, predovšetkým na Jareda, ktorý bol hrdý na svojich predkov. Hoci sa Rodney s Edmondom po Ranellinej smrti zmierili, Edmond ešte vždy nechcel mať nič spoločné s jej deťmi. Jared a Mália opätovali strýkovu nevraživosť.
Teraz však bol Jared Edmondovým rovnocenným partnerom v úverovej spoločnosti a bol nútený sa s ním stretávať. Obidvaja sa usilovali tváriť ústretovo, a najmä Jared sa vyžíval, keď mohol dráždiť strýka svojím prehnane priateľským správaním.
Keď Jareď vošiel, sekretárka v Edmondovej prijímacej kancelárii ho privítala so žiarivým úsmevom. Jane Dearingová bola slobodná mladá žena, ktorá nedávno prišla na ostrov z New Yorku. Jared Burkett sa jej mimoriadne páčil. Ľudia sa so záujmom obracali pri pohľade na Jaredovu ošľahanú, príťažlivú tvár. Jeho sivomodré oči pozoruhodne kontrastovali s čiernymi vlasmi. Jared bol veľmi vysoký, mal stoosemdesiatpäť centimetrov a pevné, atletické telo. Jane žiarlila na Daynu Cal-lanovú, s ktorou bolo Jareda najčastejšie vídať v meste. Rovnako na ňu žiarlili aj iné ženy. Dayna a Jared sa priatelili od detstva a všetci sa domnievali, že sa raz vezmú. Ale ženy v meste neboli ochotné len tak sa vzdať Jareda. Ani Jane Dearingová.
„Pán Burkett," zvolala a oči jej zažiarili. „Nesmierne ma teší, že vás vidím."
Jej záujem bol očividný a Jared sa celý nesvoj usmial. „Strýko je u seba, slečna Dearingová?"
,Áno, ale teraz tam má pána Carlsteda. Ten chudák ho prišiel požiadať o predĺženie úveru. Žiaľ, tento rok nemal dobrú úroďu."
Jared sa zamračil. Lloyd Carlsted bol správny chlap, Švéd, ktorý mal kopu malých ďetí a kyprú, dobrosrdečnú manželku. Zo svojej malej farmy ledva vyžili, ale nachádzala sa na dobrom pozemku pri meste a Jared vedel, že jeho strýko oň bude mať záujem. Edmond pravdepodobne vyhlási hypotéku za prepadnutú.
Bolo dobre známe, že Burkettovci sa nezhodovali v otázke vedenia firmy. Ale Jared prenechal zodpovednosť za jej riadenie na Edmonda, keďže jeho záujmy spočívali inde. A nebolo dobré há-

14

15

dať sa pre chudáka, ktorého Edmond priviedol na mizinu, lebo vždy uzavrel hádku slovami: „Buď venuj všetok svoj čas spoločnosti, vykúp ma, alebo sa zmier s mojimi rozhodnutiami."
Zakrátko sa Lloyd Carlstead vyrútil z Edmondovej kancelárie so zaťatými päsťami a s tvárou červenou ako repa. Prešiel okolo Jareda, ani naňho nepozrel, a zbehol po schodoch na ulicu. Jared zaškrípal zubami. Ten chudák bol pravdepodobne zruinovaný, a to iba preto, lebo urobil tú chybu, že si vzal úver od Edmonda Burketta.
Dnes však Jared nemohol bojovať za niekoho iného. Teraz potreboval strýkovu spoluprácu a možno aj čosi z jeho peňazí — hoci o ne nepožiada. Dúfal, že Lloyd Carlstead nájde pomoc inde.
„Idem rovno dnu, slečna Dearingová," povedal Jared bezstarostne. „Nemusíte ma ohlasovať."
„Isteže, pán Burkett. Som si istá, že strýko sa vám poteší."
Jared sa pri tých slovách usmial. Slečna Dearingová sa skutočne veľmi usilovala. Niekedy by ju mal pozvať na večeru, aby zistila, aké beznádejné je potešiť ho. Potom by hneď stiahla chvost a utiekla. To by bolo pre ňu najlepšie.
Jared nonšalantne vošiel ďo strýkovej chladnej kancelárie a zatvoril za sebou dvere. Okná na oboch stranách rozľahlej miestnosti boli otvorené a nad hlavami sa neprestajne krútili ventilátory, takže tam bolo skutočne príjemne. Edmond rád ukazoval svoje bohatstvo a predvádzal ho aj v tejto kancelárii. Na počudovanie, luxusný nábytok a plyšové koberce nič neubrali z chladivého účinku miestnosti.
„Ako idú obchody, strýko?" začal Jared. Edmond sa sebavedome uškrnul.
„Dobre, dobre. A počúvam, že ani tebe sa nevodí najhoršie," povedal Edmond a naznačil Jaredovi, aby sa usadil na jednu zo stoličiek naproti jeho stolu. „Tá zmluva na nový hotel vo Wai-kiki je slušný úspech. Vždy som radil Rodneymu, aby budoval hotely, ale on radšej staval domy a malé obchody. Tak sa nikomu nezapíšeš do pamäti."
„Ja som sa nerozhodol pre hotel z toho dôvodu," odvetil Jared. „Ale moji ľudia budú mať dlhý čas dosť práce."
„Isteže. Zleniveli by, keby si ich stále nejako nezamestnával."

„Nie," odvetil Jared chladne. „S tým náhodou nemám problémy."
„Potom máš väčšie šťastie ako väčšina z nás," zasmial sa Edmond.
Jared sa nemienil hádať. Jeho strýko bol presvedčený, že všetci Havajčania sú leniví naničhodníci. To bolo smiešne, ale Edmondovi nemohol nič povedať.
„Čo ťa sem privádza, Jared?" spýtal sa Edmond. „Niečo dôležité?"
Starší muž sa oprel na stoličke. Jareda vžďy zarážala podobnosť medzi Edmondom a jeho otcom. Edmond mal teraz šty-
riďsaťsedem, tmavomodré oči a pieskové vlasy bez stopy po šedinách. Bol vysoký stoosemdesiat centimetrov. „Beriem si dovolenku, strýko," vysvetlil Jared. „Myslel som, že by ste to mali vedieť." „To nie je nič nové," odvetil Edmond. „Vždy si berieš dovolenku počas najhorúcejších letných mesiacov a ideš do svojho plážového domu, ako chodieval tvoj otec. Nemôžem povedať, že ti to vyčítam. Keby som tam vlastnil pozemok, tiež by ,.   som šiel. V júni a v júli je tu pekelne horúco."
„Ak vám tu je horúco, strýko, môžete kedykoľvek navštíviť Maliu na vidieku. Ale ja tam nebuďem. Idem na pevninu."
To Edmonda okamžite zaujalo. „Do Štátov? Tak to je niečo iné. A zaujímavé, keď si tam pri štúdiách na univerzite skoro i zmrzol, zapovedal si sa, že viac do Štátov nepôjdeš."
Jared vystrúhol grimasu. Nikdy si nezvykol na zimu. „Tam l   bude teraz tiež leto, takže to nebude také zlé."
„Aj sám som sa tam chcel vybrať," uvažoval Edmond. „Páni, už pätnásť rokov som nevytiahol päty z tohto kúska zeme, a aj vtedy to bol iba výlet na veľký ostrov, aby som si prezrel majetok, ktorým ktosi ručil. Keby som našiel asistenta, ktorý by bol schopný to tu za mňa prevziať, tiež by som si urobil dovolenku, ale to je vylúčené. Colbyho, ktorý je u mňa teraz, idem práve vyhodiť."
Jared sa nechcel zhovárať o problémoch spoločnosti. Keby strýko vedel, aké ťažké je preňho robiť, pochopil by, prečo sa uňho vystriedalo toľko asistentov.

16

17

„Vlastne to ani veľmi nebude výlet pre vlastné potešenie, strýko. Už dávnejšie som uvažoval, že vložím nejaké peniaze do podniku na pevnine. Tam existuje oveľa viac rozumných investícií. Železo, drevo a oceľ, a okrem iného aj väčšie banky a lodenice, ako máme my."
„Ale nemôžeš mať stále pod dohľadom svoje peniaze," podotkol Edmond.
„To je pravda," súhlasil Jared. „Ale to by nebolo treba, keby som investoval do zavedenej firmy. Len by som tu sedel a zhromažďoval zisky."
Edmondovi zažiarili oči pri zmienke o ziskoch. „A kam sa vlastne chceš vybrať?"
„Na Východné pobrežie — do New Yorku alebo Bostonu."
„Múdro," odvetil Edmond zamyslene a zľahka poklopkával prstom po stole. „A koľko si budeš chcieť vziať so sebou?"
Jared chvíľu počkal, kým odpovedal. „Päťstotisíc."
Edmond sa vystrel a takmer mu zabehlo. „Bože dobrý, chlapče! To je takmer celý tvoj majetok!"
„Viem," odvetil Jared s úsmevom.
„Nestačila by polovica?"
„Neprídem o peniaze, strýko," vyhlásil sebavedome Jared. „Zarobím ich."
„Ale aj tak..."
Jared zdvihol ruku. „Ak si myslíte, že nie je múdre, aby som viazal všetku svoju hotovosť, hoci by sa mi to malo do roka vrátiť, prečo aj vy trochu neinvestujete? Povedzme... stotisíc? Tie peniaze budú v bezpečí, lebo sa sám za ne zaručím."
Edmond sa rozhodol rýchlo. „Keďže sa za ne zaručíš, dám ti polovicu. Ale musíš tu nechať rovnaký diel, aby to bolo kryté."
„Dobre," súhlasil Jared a v duchu sa usmial.
To bolo viac, ako dúfal. Aj keby hneď prišiel o všetky peniaze pri tom, čo mienil podniknúť, nezbankrotuje a bude mať rok alebo aj viac, aby ich strýkovi splatil. Vedel, že Edmond mu pomáha len z chamtivosti, ale predsa len mu je ochotný pomôcť. Keby tak vedel, v čom mu pomáha!
„Kedy budeš potrebovať hotovosť?"
„Loď mi odchádza o päť dní. V nedeľu.

„Tak skoro?"
„Všetky záležitosti mám v poriadku, strýko. Už mi zostáva len zájsť na Sunset Beach a rozlúčiť sa s Maliou." Jared sa šibalsky uškrnul. „Dohliadnete na ňu, kým buďem preč, však?"
Eďmond mierne prižmúril oči. „Má tam dosť vašich starých jríbuzných. Pochybujem, že budem mať cestu do tých končín."
„Veď viete, že na zimu raďa pricháďza ďo mesta. V tom čase bývajú na severnom pobreží často búrky."
To Edmonda znepokojilo. „Počuj, Jared. Búrky prichádzajú až v októbri, v novembri. Koľko vlastne chceš zostať na pevnine?"
„To vám teraz neviem povedať. Tri-štyri mesiace, ale nedá sa to vopred vedieť. Nechcete predsa, aby som sa do niečoho vrhol bez rozmyslu? Chvíľu mi potrvá, kým preskúmam trh, aby som si bol istý, že naše peniaze investujem bezpečne."
Edmond si vzdychol. Jaredovi bolo jasné, že strýko nechce byť zodpovedný za Maliu. Jeho mladšia sestra vedela ísť občas človeku poriadne na nervy a teraz na ňu bolo treba stále dozerať, keď mala takmer osemnásť.
Jareď sa v duchu usmial. Nikdy ju nezverí do Edmondovej starostlivosti, ale pobavila ho predstava, že jeho strýko bude mať pocit, že je za mladé dievča zoďpovedný. V skutočnosti ju bude ochraňovať Leonaka Naihe, ale prečo by to mal zavesiť sirýkovi na nos? Jareda tešilo zdesenie, ktoré sa strýkovi zračilo v tvári.
Kapitola 3
Naneki Kapuakeleová počula, ako koč odbočuje z Beretania Street na príjazdovú cestičku, a pribehla k oknu. Bolo ešte včasné popoludnie, priskoro, aby sa Jared vrátil domov, ale on skutočne vystúpil z koča a kráčal po chodníčku lemovanom kvetmi. Ako len Naneki pripomínal nebohého manžela Peniho -bol vysoký, priam božský a niesol sa ako staroveký bojovník! l V n i Kapuakele by bol býval skvelým náčelníkom, keby bol žil
19

za starých čias. Určite by pomáhal kráľovi Kamahamahovi zjednocovať ostrovy.
Peni však bol mŕtvy. A Jared živý. Hrdý, arogantný a násilnícky, celkom ako Peni. Nič to, že nie je rodený Havajčan ako Peni, že má v žilách iba pár kvapiek havajskej krvi. Veď aj ona je hapa-haole, napoly biela, napoly Havajčanka. Jared má však srdce aj silu Havajčana. A zaujal miesto nebohého Peniho.
Naneki si prebehla rukou po hustých čiernych vlasoch a pri-hladila si ružovo-biele kvetované muumuu. Bola by radšej, keby mala jednoduchý sarong, ktorý by jej priliehal na boky a odhaľoval dlhé, pôvabné nohy. Keď bola na vidieku s Ma-liou, nosila iba sarong. Ale tu v meste jej Jared nedovolil obliekať sa tak skromne, lebo do jeho domu na Beretania Street chodilo veľa návštev.
Keď Jared otvoril dvere, Naneki ho pribehla privítať. Bola vysoká a pôvabná.
„Zdravím ťa, Vášnivý kvet."
Naneki sa usmiala. Tak ju Jareď volal, len keď boli sami a mal ďobrú nálaďu. Ale to sa nestávalo často, lebo tento mladý muž mal večne nejaké starosti.
„Vrátil si sa skoro, Jaleka." Oslovila ho jeho havajským menom, ako mu hovorila väčšina miestnych priateľov.
„Veru áno." Zamieril do veľkej obývačky a slamený klobúk hodil na neďalekú stoličku. „Namiešaš mi rumový punč?"
Zaváhala a neodpustila si otázku. „Ale prečo si sa vrátil tak skoro?"
Sadol si na okraj zlatohnedej pohovky, založil si ruky za hlavu a oprel sa. „Najprv ten nápoj."
Naneki pokrčila plecami, akoby jej to bolo jedno, potom vybehla z izby a o minútu sa vrátila aj s ľadovým punčom. Keď mu ho poďala, položil ho nabok a posadil si Naneki na kolená.
Zachichotala sa, pritisla mu tvár na krk a hryzkala mu kožu. „Takže preto si sa vrátil? Chceš sa milovať?"
Jared si spokojne vzdychol a pohládzal jej prsia cez tenkú bavlnenú látku jej muumuu. Naneki mu bude chýbať. Je dokonalá milenka, vždy poruke, keď ju potrebuje. Nikďy sa nesťažovala, iba keď ju nechal na vidieku pri svojej sestre.
20

Bola adoptívnou dcérou jeho kuchárky, gazdinej a vzdialenej príbuznej Akely Kamanuovej, veľkej Havajčanky, ktorá sa o Maliu starala od narodenia. Vychovala aj Naneki, keď ju jej havajská matka opustila, lebo Nanekin otec bol haole, beloch. Naneki bola Maliina najbližšia priateľka, keďže bola iba o rok staršia a vyrastala v tej istej domácnosti, ale zároveň u Burket-tovcov slúžila.
Nebol by sa jej ani dotkol, keby nebola vdova. Vydala sa mladá, ale jej manželstvo trvalo iba tri mesiace. Mala z neho dcéru a malá Noelani potrebovala otca. Jared sa musí postarať, aby čoskoro našiel Naneki vhodného manžela. Je od neho sebecké, že si ju necháva pre seba.
Uvažoval aj nad tým, že by sa s ňou oženil a vychovával Noelani ako svoju dcéru. Dvojročné dievčatko mu už hovorilo ocko. Ale Naneki priveľmi milovala Peniho Kapuakeleho. IVni navždy zostane v jej srdci, aj keď je mŕtvy. A Jared sa nemienil oženiť s dievčaťom, ktoré už bolo raz veľmi zamilované. Vedel, čo by to mohlo narobiť v manželstve. Veďel, čo to narobilo v manželstve jeho rodičov.
Jared nežne pobozkal Naneki na pery, potom rozhodnejšie. Vstal, vzal ju do náručia a vyniesol hore do jej izby. Tam ju položil a ona si pretiahla cez hlavu voľné muumuu, svoje jediné oblečenie, a hodila ho na ďrevený rám konca postele. Ľahla si a vyzývavo sa natiahla, plné pery pootvorené.
Jareď rýchlo zhoďil zo seba šaty a ľahol si k nej na úzku posteľ. Perami hľaďal jej pery a rukou prebehol po hladkej hnedej pokožke, ktorú tak dobre poznal, po veľkých plných prsiach k úzkemu pásu. Bola stavaná tak pevne, toľko rokov sa hrávala v oceáne, že sa nemusel báť, že jej svojimi mocnými rukami ublíži. Bola mu rovná. A vítala ho. Teraz roztiahla nohy, aby ďo nej mohol vniknúť.
Hlaďko do nej vkĺzol. Zadržiaval vyvrcholenie, kým ona nedosiahla vrchol, a potom sa mu podďal. Nakoniec sa zvalil na ňu a hlavu jej položil na plece.
„Teraz sa musíš vykúpať," poveďala ticho, keď mu behala prstami po spotenom chrbte. Jareď len zavrčal a prevalil sa, aby mohla vstať. V miestnos-
21

ti bolo neznesiteľne horúco. Cez otvorené okno pražilo popoludňajšie slnko a vzduch sa takmer ani nepohol. Mal ju vziať do niektorej z voľných izieb na opačnej strane domu, kam svietilo slnko ráno a kde popoludní bolo chladnejšie.
Naneki sa ho nikdy nespýtala, prečo ju nevezme do svojej izby, ktorá bola naproti jej. On však iba nechcel žiadať ženu, aby opustila jeho posteľ, keď bolo po všetkom. Oveľa jednoduchšie bolo odísť sám.
Kým mu Naneki napúšťala vaňu, Jared uvažoval, či jeho túžba po samote nemá niečo spoločné s tými hroznými snami, pri ktorých niekedy vykrikuje zo spánku. Bolo to pravdepodobné. Nechcel sa s nikým deliť o tie živé spomienky.
Domnieval sa, že ženy, ktoré poznal, ho nepovažujú za rozhodného milenca. Prichádzal za nimi, iba keď ich potreboval, a nikdy sa k žiadnej neviazal. Vyberal si ich opatrne, nikdy si nezačínal s pannami a zo zdravotných dôvodov sa vyhýbal nevestincom. Dával prednosť vdovám a promiskuitným dcéram známych, ktoré dostali, o čo žiadali. Nič mu nerobilo väčšiu radosť, než ukázať im, že s Jaredom Burkettom sa nemôžu zahrávať. Považoval za šťastie, že mu nijaká žena veľmi nezamotala hlavu. Vedel, čo môže pre muža znamenať láska, aká vie byť deštruktívna.
Pravdepodobne sa jedného dňa ožení s Daynou Callanovou -nikdy sa o tom spolu nezhovárali, ale Jared predpokladal, že naňho čaká. Boli priatelia, nie milenci, a Jared dúfal, že raz možno nájde ženu, ktorá bude prejavovať viac vášne ako Dayna. Bola pekná, tichá a nikdy nebola zamilovaná. Jared si tým bol istý, a práve preto nad ňou uvažoval ako nad budúcou manželkou.
Leonaka, Jared a Dayna sa v detstve vždy spolu hrávali na severnom pobreží. Obaja vedeli rozptýliť Jaredove pochmúrne nálady. Ale oženiť sa s Daynou? Ach, rozhodne sa vôbec niekedy? Bude to ako oženiť sa so sväticou a on si nebol celkom istý, či by to zniesol. Nikdy ju ani len neobjal ináč ako priateľsky. Ako by sa donútil milovať s ňou? Ale ona je pravdepodobne presne to, čo potrebuje. Dayna sa s ním nikdy nebude hádať, pokiaľ sa nepoháda on s ňou.
Naneki sa vrátila do izby. „Voda je pripravená, náčelník."

Ešte vždy mala hravú náladu, tak sa jej spýtal: „Pridáš sa ku mne?"
Prikývla a začala ho ťahať z postele, ale pustila ho, prv ako sa posadil. „Prečo si sa vrátil domov tak skoro, Jaleka? Nikdy predtým som ťa tu nevidela o tomto čase, iba ak na vidieku."
Jared vstal a plesol ju po zadku. „Keď sa okúpeme, budeme sa musieť pobaliť."
Rozžiarila sa. „Ideme domov?"
„Ty ideš domov. Prišla si do Honolulu na nákupy a zostala si tu tri mesiace. Ako to vysvetlíš, keď sa vrátiš domov?"
„Akela to pochopí. Je šťastná, keď sa o teba starám."
Jared zahundral. „Ale Mália to nepochopí."
„Mália je moja priateľka. Nemyslí si o mne nič zlé," povedala Naneki s miernym úškrnom.
„V každom prípade nechcem, aby o tom vedela." Jared sa zamračil. „Dúfam, že to chápeš, Naneki."
Prikývla, ale znova ho varovala: „Rozmaznávaš Maliu. Ne-dovolíš jej dospieť." No keď sa Jaredovi blyslo v očiach, rýchlo dodala: „Ale rozumiem. Poď."
Jaredovi sa zmenila nálada. „Už nie je čas na hry, Naneki. Odídeme hneď ráno. V piatok mám byť späť v Honolulu. V nedeľu odchádzam na pevninu."
„Ako keď si šiel na univerzitu?"
„Nie, toto je obchoďná záležitosť."
„Na ako dlho? Nestráviš leto na Sunset Beach?"
„Nie. Ale pokúsim sa vrátiť do Vianoc."
Naneki sa usilovala zakryť sklamanie. „To je veľmi ďaleko."
Jareď podišiel k nej a zľahka ju pobozkal. „Kým budem preč, mala by si si začať hľadať nového manžela. Noelani potrebuje otca."
Usmiala sa. „Kedy sa ty oženíš? Nevidím, že by si sa náhlil do kostola."
„Jedného dňa sa ožením."
„A vezmeš si slečnu Callanovú. Páči sa mi. Nebude mi prekážať, keď sa s ňou buďem o teba deliť."
Jared si zúfalo vzdychol a stiahol ju so sebou do vane. „Len si pamätaj, čo som ti povedal. Začni si hľadať manžela."
23

Kapitola 4
Kancelária Nedá Doughertyho bola na južnom konci Bostonu. Vlastne to bola skôr malá kutica nad nočným barom. Do tesného priestoru napratali stôl, dve stoličky a registračku. Keď Jared sedel naproti tomu červenovlasému mužovi, zmocnili sa ho pochybnosti. Rozhodne neočakával nič takéto.
Ned skúseným okom prebehol po Jaredovom drahom obleku, uvedomil si silu, ktorá z návštevníka vyžarovala, a náznak drsnosti v sivomodrých očiach. Tento muž dosiahne, čo chce, a Ned očakával, že z toho bude profitovať aj on, nech už chce čokoľvek.
„Úprimne povedané, pán Burkett, nemyslel som si, že sa mi ešte ozvete. A rozhodne som neočakával, že sa s vami stretnem osobne. Musí to byť významná záležitosť, ktorá vás priviedla sem až z Havaja."
Jared sa rozhodol, že bude úprimný. Ak tento chlapík dosiahne, čo od neho chce, Jaredovi nebude prekážať, ak mu za to štedro zaplatí.
„Čo plánujem robiť v Bostone, je pre mňa mimoriadne dôležité," povedal Jared a obzeral sa po kancelárii. „Ale nie som si celkom istý, či ste schopný mi v tom pomôcť."
„Nedajte sa oklamať veľkosťou a polohou mojej kancelárie," bránil sa Ned. „Väčšie investigatívne firmy majú aj väčšie výdavky a viac klientom účtujú. Preto aj mám viac klientov."
„Pracujete sám?"
„Keď potrebujem, občas mi niekto vypomôže." Ned sa zaklonil a usmial. „Podľa vášho pohľadu súdim, že o mne máte isté pochybnosti. Dovoľte, aby som vás ubezpečil, že som ešte nikdy klienta nesklamal. Či už hľadám nezvestnú osobu, alebo stopujem nevernú manželku, mám výsledky. Dokonca som pomohol vyriešiť aj zopár vrážd."
Na Jareda to nezapôsobilo. „Nepotrebujem len informácie,
pán Dougherty, ale aj publicitu."
•
24

„Môj bratanec a zopár priateľov pracuje v novinách."
„Potrebujem sa stať v tomto meste známy v priebehu veľmi krátkeho času — zhruba za mesiac."
„Bez problémov, pán Burkett."
„Tak teda dobre, pán Dougherty, skúsim to s vami. Ale nerád by som sa dožil sklamania."
Bola to očividná hrozba a Ned cítil, ako mu po chrbte prebehol mráz. Ale striasol ho zo seba.
„Rád by som vedel, ako ste ma našli, pán Burkett. Boli ste už niekedy v Bostone?"
Jared sa uvoľnil. „Nie. Vaše meno som počul od bývalého spolužiaka z univerzity. Rozprával nám raz zábavnú historku, ako si vás najal jeho starý otec, aby ste mu sledovali manželku, lebo mal poďozrenie, že ho v sedemdesiatich dvoch rokoch podvádza."
Ned sa zasmial, napätie poľavilo. „Dobre si na toho starkého spomínam. Bol to ten najsmiešnejší prípad, na akom som kedy pracoval."
„Viem si predstaviť. Ale vaše meno som si zapamätal," priznal Jared. „Už vtedy som vedel, že vás raz budem potrebovať."
„No dobre, pán Burkett, som si istý, že sa nám podarí vybaviť, čo chcete, len mi musíte povedať, o čo vlastne ide."
Jaredovi sa blyslo v očiach. „Chcem informácie o Samuelo-vi Barrowsovi, najmä o jeho obchodných záujmoch, rozsahu jeho bohatstva aj jeho rezerv. Chcem vedieť všetko nielen o ňom, ale aj o jeho spoločníkoch a rodine. Chcem poznať jeho plány do budúcnosti, štýl práce, zvyky, slabosti."
Ned prikývol. „Pravdepodobne to potrvá také dva týždne. Keďže získavanie informácií je bežná rutina, neočakávam nija-ké problémy."
„Dobre. A teraz pokiaľ ide o tú publicitu. Na tom začnete pracovať hneď. Ako som už povedal, chcem sa stať v meste známy, chcem, aby sa o mne hovorilo v najvyšších finančných kruhoch, najmä v kruhoch Samuela Barrowsa."
Malý detektív vzal do ruky zápisník a pero a naklonil sa ponad stôl. „Potom budem potrebovať nejaké fakty o vás."
Jared sa uškrnul. „Jared Burk, milionár zo Západného po-
25

brežia, ktorý tu chce investovať peniaze. Viac vedieť nepotrebujete."
„Nerozumiem."
Jared vstal. „Nemusíte rozumieť. Meno a fakty, ktoré som vám poskytol, sú falošné. Nechcem, aby niekto zistil moju pravú totožnosť. Ale skutočne mám v úmysle investovať nejaké peniaze, ak nastanú správne okolnosti. Mohli by ste mi poradiť dobrého právnika."
Nedova zvedavosť vzrástla. „Takže chcete byť tajomným mužom?"
„Presne tak."
„Výborne." Ned vstal a prešiel okolo stola, aby mu podal ruku. „O pár dní vám oznámim meno právnika. Kde vás zastihnem?"
„Ráno som sa ubytoval v hoteli Plaza ako Jared Burk."
Cesta do hotela bola príjemná. Jared požiadal kočiša, aby ho najprv trochu previezol po meste. Počasie bolo v ten skorý júnový deň svieže, Bostončanom sa osemnásť stupňov mohlo zdať príjemných, ale v porovnaní s Havajom bolo mrazivo. Jared dúfal, že tu nebude musieť zostať pridlho, najmä nie v chladnejších mesiacoch.
Keď Jared uvidel tabuľku Beacon Street, zmeravel. Ktorý z týchto vysokých domov patrí Samuelovi Barrowsovi? Nech je to ktorýkoľvek, čoskoro doň Jareda pozvú. Zblíži sa so Samue-lom Barrowsom. A potom ho nejakým spôsobom zničí, zruinuje. Zabitie by bolo príliš rýchle. Jared ho chcel zlomiť, chcel, aby vedel, čo sa stalo a prečo.
Spomenul si, ako prvý raz počul meno Samuela Barrowsa z matkiných úst. Mal vtedy sedem rokov. Žil s matkou na vidieku, zatiaľ čo otec sa staral o obchody v Honolulu a často prichádzal na návštevy.
Jared a Leonaka sa práve učili zodpovednosti — dovolili im pomáhať sadiť cukrovú trstinu. Ale oni rýchlo utiekli od práce na pláž, kde sa stretli s Daynou. Pláž bola ich ihriskom, sur-fy ich hračkami. Keď sa jedného dňa Jared sám vykradol na
26

pláž, našiel tam matku, ako sa prechádza ruka v ruke s vysokým mužom, ktorého nikdy predtým nevidel. V ten večer sa spýtal matky, kto bol ten neznámy haole, a ona mu povedala. Samuel Barrows, dávny priateľ z Bostonu, odkiaľ matka pochádzala.
O týždeň prišiel domov jeho otec a Jared po prvý raz počul rodičov hádať sa. Boli na uzavretom patiu za domom a netušili, že Jared je na zadnom dvore, iba pár metrov od nich.
„Kto, dočerta, je ten chlap, s ktorým ťa John Pierce videl objímať sa?" spustil Rodney Burkett.
„John?"
„Áno, náš sused. Prišiel za mnou až do Honolulu, aby mi povedal, že videl, ako nevhodne sa správaš na pláži k cudziemu mužovi."
„Nemáš dôvod byť z toho nešťastný," odvetila Ranelle pokojným hlasom. „Bol to iba Samuel Barrows a objali sme sa na rozlúčku."
„Barrows? Ten chlap, za ktorého si sa mala vydať? A ktorý sa namiesto toho oženil s bohatou dedičkou, lebo jeho rodina potrebovala peniaze?"
„Áno, hovorila som ti o ňom."
„Čo tu, preboha, robil?"
Nastala dlhá chvíľa ticha. „Prišiel... po mňa. Povedal, že ma ešte vždy miluje."
Čosi treslo o stenu - pohár alebo váza. „Ešte vždy ťa miluje?! A čo jeho bohatá manželka? Už sa odporúčala na večnosť?"
„Rodney, povedala som ti, že nemáš dôvod byť nešťastný." Ranelle sa rozplakala. „Už odišiel, vrátil sa do Bostonu."
„Neodpovedala si mi na otázku, Ranelle. Je znova voľný?"
„Nie, ešte vždy je ženatý. Ale opustil by ženu, keby som bo-la voľná. Deti nemajú a jeho rodina je znova zámožná. Ale netušil, že som vydatá, že mám syna."
Rodney sa ticho spýtal: „Chce, aby si ma opustila?"
„Rodney, prestaň!" prosila ho Ranelle. „To nemá zmysel. Samuel odišiel - a viac sa nevráti."
„Naozaj?"
„Áno, chcel, aby som odišla s ním. Povedal, že by prijal Ja-
27

reda za svojho. Ale ako vidíš, ešte vždy som tu. Odmietla som s ním odísť!" Ranelle sa hystericky rozkričala: „Prišiel o osem rokov neskôr!"
Jared v tej chvíli odbehol na pláž, aby nepočul matkin plač. Nikdy predtým ju nepočul plakať, nikdy nepočul, aby jeho otec zvýšil hlas.
Ranelle Burkettová bola od toho dňa ako vymenená. Vždy bola nežnou a milujúcou matkou, ktorá zasvätila celý svoj život synovi a manželovi. Teraz bola utiahnutá, už sa neusmievala. Začala piť a často plakávala.
Dva roky bol Jared celý zmätený. Nechápal, prečo ho matka už neľúbi. Nechápal, prečo sa rodičia stále hádajú. A potom Ranelle zrazu čakala bábätko. Rodney bol spočiatku nadšený, ale potom sa všetko zhoršilo. Ranellina melanchólia sa zmenila na zatrpknutosť. Nechcela to dieťa. Rodney sa vyhýbal domu, ale hádky neprestali. Teraz sa Ranelle hádala aj s Akelou, ktorá jej dohovárala, aby toľko nepila. Pokiaľ to bolo možné, Jared utekal z domu.
Keď sa narodila Mália, Ranelle s ňou nechcela mať nič spoločné. Zverila dieťa Akele, znova sa dala na pitie a málokedy bola triezva. Jared konečne pochopil, prečo sa matka tak zmenila. Ešte vždy milovala Samuela Barrowsa. Počul veľa rodičovských hádok, ale najmä jedna mu mnohé vysvetlila.
Bolo to raz ráno, krátko po Maliinom narodení, prv ako sa Ranelle stihla napiť rumu. Jared bol ešte v posteli, ale izbu mal vedľa rodičovskej spálne a ich krik ho zobudil.
„Preboha, tak si choď za ním!" kričal Rodney. „Už nie si súca ani pre mňa, ani pre svoje deti. Odkedy tu bol ten sviniar Barrows, nebola si ani manželkou, ani matkou. Áno, dala si mi ďalšie dieťa, ale iba preto, lebo som si ho vynútil."
„Prosím ťa, nechaj ma, Rodney," odvetila Ranelle. „Nemôžem sa ubrániť tomu, čo cítim."
V otcovom hlase znela bolesť. „Prečo, Ranelle? Len mi povedz prečo? Prežili sme spolu pekných osem rokov. Boli sme šťastní. Ako sme mohli byť takí šťastní, ak si ho ešte vždy milovala?"
„Vzdala som sa ho. Myslela som si, že my dvaja nikdy nemáme nádej žiť spolu. Donútila som sa naňho zabudnúť. Ma-
28

\.\ som počkať. Od začiatku mal v úmysle po pár rokoch od že-iy odísť, ale ja som to nevedela. Mala som počkať."
„Milovala si ma niekedy, Ranelle?"
„Ach, Rodney," Ranelle sa rozplakala. „Nechcela som ti i blížiť. Milovala som ťa. Ale Samuel bol moja prvá láska a proti vlastnej vôli ho ešte vždy milujem."
„Tak si choď za ním," povedal Rodney zlomeným hlasom. IRozvediem sa s tebou."
Ranelle sa zasmiala, ale nebol to šťastný smiech. „Je prineskoro! Napísal mi, keď sa vrátil do Bostonu. Jeho žene sa narodilo pol roka po jeho odchode dieťa. Teraz od nej nikdy neodíde."
„Ranelle, Ranelle, zabudni naňho. Nemôžeš to urobiť? Raz \.i li to už podarilo. Znova naňho zabudni."
„Ako by som mohla, keď viem, že ma ešte vždy chce? Dokázal to tým, že prišiel sem, aby ma našiel. Miluje ma a ja milujem jeho!"
„Musíš niečo urobiť, Ranelle! Takto to nemôže ísť ďalej. Už niť som schopný pracovať. A má to vplyv aj na Jareďa. Je utiahnutý, stal sa náladový. Musíš prestať piť a začať sa znovu správať ako manželka a matka."
„Nechaj ma, Rodney."
„Ranelle, prosím."
„Choď, prosím ťa, preč. Už sa s tebou viac nechcem zhovárať." •: Zavláďlo ticho. Teraz už Jared vedel, prečo sa jeho život ob-r.íiil naruby.
A keď mala Mália rok, Ranelle Burkettová umrela.
Bola vtedy búrka a Jareda ešte vždy prenasledovali nočné móry spojené s tou nocou. Jeho otec bol v Honolulu a Akela odišla na pár dní s Maliou a dvojročnou Naneki na návštevu príbuzných do Kahuku. Jedenásťročný Jared však bol teraz matkiným ochrancom a nikdy by ju nenechal doma samu. A tak tam boli v tú noc iba oni dvaja.
Jared počul, ako sa otvorili dvere z patia vedúce na pláž, .1 vyliezol z postele, aby sa presvedčil, či sa vrátila Akela. Keď \ dome nikoho nenašiel, bežal do matkinej izby, ale aj tá bola pi.í/dna a v posteli ležala poloprázdna fľaša rumu.
29

Zmocnila sa ho panika, lebo matka v noci nikdy nevychádzala z domu. Behal hore-dolu po pláži a znova a znova vykrikoval Mama! Nijaká odpoveď. Dlho ju hľadal na pláži, a až potom pozrel na vodu. Rýchlo ju odnášalo od brehu.
Ranelle Burkettová nevedela plávať. Celé roky žila pri vode, ale plávať sa nikdy nenaučila. Keďže sa blížila búrka, príboj bol vysoký a Jared sa ponoril do poldruhametrových vín, aby ju dočiahol, ale nepodarilo sa mu to. Bezmesačná noc bola priveľmi tmavá. Nič nevidel. Zrak mu zastierali aj slzy. Celú noc však zostal vo vode a hľadal, dúfal.
Na úsvite prišla búrka, ale aj svetlo. A Jared našiel matku, ktorú vyhodilo more o pol kilometra ďalej na studený, mokrý piesok. Bola mŕtva.
Našli ich až po dlhých hodinách, Jared sedel na piesku a hľadel na more s matkinou hlavou uloženou v lone. Nemohol zabrániť, aby sa ľuďia dozvedeli pravdu, že spáchala samovraždu, lebo bolo všeobecne známe, že nevedela plávať, že sa nikdy nešla do voďy ani len ošpliechať.
Trvalo dlhé roky, kým si Jared prestal vyčítať, že ju nezachránil. Napokon si uvedomil, že by sa o to pokúsila znova. Chcela umrieť. A k tej smrti ju dohnal Samuel Barrows. Tým, že sa vrátil do jej života, keď bolo prineskoro, ju v skutočnosti do toho mora posotil. Je zodpovedný za jej zúfalstvo a smrť a Jared sa postará, aby za to zaplatil.
t   Kapitola 5
Dom na Beacon Street bol žiarivo vysvietený a vyzdobený čerstvo narezanými letnými kvetmi z barrowsovskej záhrady. Slúžky v naškrobených čiernych rovnošatách a bielych zásterkách roznášali nápoje medzi skorými hosťami. Mal to byť spoločenský večierok a hostia sa budú prechádzať po veľkej prijímacej sieni, až kým neohlásia večeru.
Hore v Corinninej spálni Florence upravovala jej dômyselný
30

účes, zatiaľ čo Corinnina sesternica Lauren sa nervózne prechádzala po izbe za ich chrbtami. Bude to Laurenin druhý spoločenský večierok a ona sa už nevedela dočkať, ako zapôsobí.
„Si si istá, že tieto šaty sú vhodné?" pýtala sa už tretí raz.
„Žltá ti pristane, sesternička. Koniec koncov, iste si vo svojom veku nechceš obliecť niečo tmavé."
„Ale tvoje šaty sú také odvážne, Cori, držia ich len tie flit-rované ramienka! A ružový hodváb je nádherný. Mama by mi také šaty nedovolila. Určite vyzerám staromódne."
„Ach, prestaň sa strachovať. Pamätaj, že som o čosi staršia," podotkla netrpezlivo Corinne. „Ale zrejme som už zabudla, aké je to mať šestnásť. Určite budeš najkrajšie dievča na večier-|cu, tak sa prestaň trápiť."
Lauren sa usmiala. „Možno by som bola, keby si sa tam ne-
cázala ty."
„Nebuď hlúpa. A krása nie je všetko. Ubezpečujem ťa, že inohí muži na mňa ďruhý raz ani nepozrú, lebo som pre nich brivysoká. Všetci letia na drobné ženy, ako si ty."
Lauren sa začervenala a zmenila tému. „Ktovie, prečo strý-Samuel neusporiadal tento večierok štvrtého júla, čo bolo |red pár dňami. A prečo nás neupozornil skôr."
„Neviem, ale je mi to jedno," usmiala sa Corinne. „Večierok ko večierok."
„Zrejme. Ale tento bol naplánovaný strašne narýchlo. Mala dostala záchvat, lebo jej nestihli dokončiť šaty a musela si jbliecť staré. Nevieš, prečo mal tak naponáhlo?"
„Otec chce, aby sa jeho priatelia zoznámili s istým mužom.
Dzhodol sa, že to urobí na večierku, aby ma potešil. V po-llcdnom čase spolu nevychádzame dobre."
Florence si ticho odfrkla, keď zasúvala Corinne ďo vlasov rubínové sponky. Florence Merrillová bola Corinninou komornou už od detstva a dobre vedela, o čo ide. Pripla poslednú sponku a odišla z miestnosti. Corinne sa prehŕňala vo svo-jťj veľkej šperkovnici.
„Russell príde?" zaujímala sa Lauren.
„Pravdaže."
„Ešte stále ti otec nedovolil, aby si sa zaňho vydak?"
31

„Nie. Ešte som sa nevzdala, ale už si začínam myslieť, že je to beznádejné. Otec o tom už nechce ani hovoriť. Asi si budem musieť vyhliadnuť niekoho iného."
„Máš na mysli niekoho konkrétneho?"
„Nie. Veľmi ťažko nájdem muža, s ktorým bude môj otec súhlasiť. Chce, aby môj manžel mal silnú vôľu, takže by som ho nemohla komandovať, ako sa vyjadril. Ale taký muž by mi prekazil všetky plány."
„Aj tak si myslím, že by si mala počkať, kým sa zamiluješ," vzdychla si Lauren.
„Nie, milá moja," odvetila Corinne. „Budem vydatá celý život, takže musím mať nad manželstvom kontrolu. Ešte vždy sa môžem zamilovať ako vydatá."
„Corinne!"
„No čo, je to pravda! Vlastne už teraz zamýšľam mať zopár ľúbostných románikov. Mám pocit, že na tom nie je nič zlé, veď každý ženatý muž robí to isté."
„Nie každý."
„Ale väčšina. Tak prečo by som ich nemohla mať aj ja?"
Lauren smutne pokrútila hlavou. „Máš taký chladný postoj k životu, Corinne."
„Nie, som realistka. Viem, čo môžem očakávať od manželstva, a viem, aké chcem, aby bolo. A jednoducho nechcem, aby nejaký muž presadzoval svoju vôľu proti mojej."
„Bolo by to skutočne také zlé?" spýtala sa Lauren. Jednoducho nechápala, prečo jej sesternica tak túži vládnuť v manželstve.
„Pre mňa by bolo. Ale teraz mi radšej pomôž s týmto náhrdelníkom."
Lauren podišla ku Corinne, aby jej pomohla zapnúť náhrdelník z drobných rubínov zasadených v zlate. K tomu si pripla na ruku rovnaký náramok a na prst nasadila prsteň s malým rubínovým očkom. Nechcela byť ako staršie dámy, ktoré mali na rukách hneď niekoľko obrovských prsteňov naraz. Dokonca si nedala ani rubínové náušnice. Ligotavé sponky, ktoré jej ďržali vlasy, úplne stačili.
„Kto dnes príde?" spýtala sa Lauren, znova nervózna, lebo už boli pripravené zísť dolu.
32

„Zvyčajná spoločnosť, hoci Eďwarď a John Manningovci |>i ídu so svojím otcom," oďvetila Corinne neprítomné. „A Aď-rian Rankin."
Lauren sa usmiala. Príťažliví mlaďí muži patrili ku Corin-n i n mu zástupu intelektuálov a umelcov. „A čo ten muž, kvôli ktorému tvoj otec usporiaďal večierok?"
„Otec usporiaďal večierok kvôli mne," pripomenula jej Corinne. „Jeďnoducho sa rozhodol spojiť príjemné s užitočným. Ale pokiaľ ide o pána Búrka, nemám predstavu. Pravďepo-ílobne však nie je mlaďý."
Lauren sa zjavil na tvári vzrušený výraz. „Poveďala si Burk?"
„Áno, myslím, že otec hovoril Jareď Burk."
„Ale to je ten muž, o ktorom hovorí celé mesto. Ty si o ňom 1 ešte nepočula?"
„Nie, v posleďnom čase nechoďím často na spoločenské ccie."
Keby len Lauren veďela prečo. Corinne už takmer nevychádzala cez ďeň z ďomu. Celé ďni spala, lebo v noci sa vžďy vy-raďla, aby sa stretla s Russellom a zopár ďalšími priateľmi vo
DJej obľúbenej herni. Jej otec o tom pravďepoďobne veďel, Ic- nezakázal jej hrať, ďokonca ani keď ho posleďný klub, ktorý navštevovala, požiaďal, aby zaplatil za ňu ďlhy.
Ale v poslednom čase jej bolo šťastie naklonené. Len minulý deň vyhrala značnú čiastku. To však nebolo nič oproti tomu,
i by mohla vyhrať, keby hrala bez limitu. Najradšej by stavila na
dnu kartu tisíc, ďvetisíc, ďokonca aj päťďesiattisíc. Ale ten ďeň lastane, až keď sa vyďá, alebo keď ďovŕši ďvaďsaťjeďen rokov.
„Počula som, ako sa naši otcovia bavili o pánu Búrkoví," po-
ičovala Lauren. „A matkine priateľky o ničom inom ani ne-Jebetia."
Corinnin záujem okamžite vzrástol. „A čo je také zaujímavé tom pánu Búrkoví?"
„Veď to je to. Nikto o ňom nevie nič iné, len že je nesmierne bohatý. Dokonca ani neveďia, oďkiaľ je. Ľudia hovoria, že lo Zápaďného pobrežia, ale nikto to nevie naisto."
„To je všetko?" Corinne bola sklamaná. „Len že je bohatý a zo Zápaďného pobrežia?"
33

 

„Povráva sa, že sem prišiel investovať zopár svojich miliónov."
„Tým by sa vysvetľovalo, prečo sa oňho zaujíma môj otec. Aké ďalšie klebety si počula?"
„Iba že rozhadzuje peniaze na všetky strany. Musí byť príjemné byť taký bohatý."
„O tom ja nič neviem," poznamenala Corinne trpko. Jedného dňa aj ona bude tak rozhadzovať peniaze, ale nie je spravodlivé, že musí čakať.
Vyšli z Corinninej spálne a zastali na vrchole schodiska, aby si obzreli jasne ožiarenú sieň pod sebou. Bola plná honosne oblečených ľudí každého veku. Väčšina z nich mala v rukách poháre a postávala v malých skupinkách. Ako vždy, staršie dámy sa usadili na čalúnených laviciach pri stoloch, aby pozorovali mladých ľudí a klebetili.
Medzi tými sa vynímal príťažlivý vysoký neznámy muž v bielom smokingu. „Myslíš, že to je on?" spýtala sa vzrušene Lauren.
„Neviem," odvetila Corinne. „Nevidím mu do tváre."
„Ale kto z našich známych je taký vysoký?"
„Asi máš pravdu. S kým sa to rozpráva?"
Lauren sa posunula doľava. „To je Cynthia Hamillová," zvolala ticho a vrátila sa ku Corinne. „Mala by si vidieť, ako sa tvári. Doslova žiari."
„Veď poznáš Cynthiu," odvetila sucho Corinne. „Vždy sa usiluje oslniť každého nového muža."
Lauren znechutene poznamenala: „Podľa mňa je strašne prelietavá. A príšerne flirtuje."
„Na tom nie je nič zlé, pokiaľ dievča vie, čo robí. Je to zábavné. Koniec koncov, nikdy to nezájde ďalej ako k pár nevinným bozkom."
„No teda Corinne!"
Corinne sa usmiala. Vlastne ani ona nemala rada Cynthiu.
„Počkaj ešte zo dva roky, sesternička, a sama zistíš, že na flirtovaní nie je nič zlé."
Ale Lauren už nepočúvala. „Pozri! Obracia sa!" A potom bez dychu doďala. „Bože dobrý, videla si už niekedy takého krásneho muža?!"
34

Corinne bola rovnako prekvapená, nie príťažlivosťou neznámeho, ale jeho mlaďosťou. „Je oveľa mladší, ako som si predstavovala!"
„Áno. Mladý, bohatý a úžasný."
„No tak, Lauren. Je to len ďalší muž."
Lauren však nemohla oďtrhnúť oči oď neznámeho. „Pozri, aký je opálený. Väčšinu života musel stráviť poď horúcim slnkom."
„Ani nie. Možno je z cudziny."
„Alebo pravďepodobne rančer. Na západe je veľa rančov. Alebo je možno námorným kapitánom, alebo dokonca - pirátom. Vyzerá ako pirát, nemyslíš?"
Corinne už začínala byť poďrážďená. Ten neznámy nebol jej rýp. Už sa presveďčila, že väčšina urastených mužov má silnú vôľu. Taký človek sa neďá ovláďať.
„Čo keby si sa ho na to spýtala, Lauren. Potom by si sa mohla prestať ďohadovať a..."
Corinne sa náhle zarazila a zatajila ďych. Neznámy hľadel priamo na ňu. Mal doslova magnetický pohľad a Corinne cítila, ako jej po chrbte prebehli zimomriavky. Hľadel na ňu, akoby jej čítal myšlienky, a chvíľu nebola schopná ani sa pohnúť.
Konečne sa jej podarilo oďvrátiť. Dofrasa, čo je to s ňou? Naznačila Lauren, že je načase, aby sa priďali k hosťom.
Jareď so záujmom pozoroval, ako ďve mlaďé ženy nenáhlivo Schádzajú po schodoch. Mladšia tmavovláska s ružovou pleťou bola pekná, ale primladá. Očividne bola plachá a kráčala so sklopenými očami. Zato blondínka bola výnimočná krásavica. ' Zdala sa dokonale sebaistá. Vysoká, obdivuhoďne stavaná, dokonalejšia ako socha. Viďel už vôbec niekedy takú nadpozemskú krásu? Zauvažoval, či na tej dokonalej postave nemá istú zásluhu aj korzet.
Táto ďievčina bola akýmsi zvláštnym spôsobom neoďolateľná, ale nebolo to iba jej krásou. Pôsobila povýšené, na ženu nezvyčajne arogantne. Ktovie, či mu raz aj ona bude zobať z ruky?
Že by to bola Corinne Barrowsová? Zamračil sa. V správe Nedá Doughertyho sa hovorilo, že je nezvyčajne krásna. Čím dlhšie pozeral na tú mladú ženu, tým väčšmi myslel na to, aké
35

príjemné by bolo držať ju v náručí. Jared zúfalo túžil, aby to nebola slečna Barrowsová, lebo tá mladá žena bola preňho rovnakým nepriateľom ako jej otec.
Corinne si všimla zmenu výrazu na tvári neznámeho, keď pozoroval, ako prichádza. Videla mu v očiach obdiv, dokonca túžbu, ale aj čosi iné. Akoby sa mu páčilo, čo videl, ale zároveň nechcel, aby to tak bolo. To Corinne pobavilo. Vari je ženatý?
„Teší ma, že si prišla, Cynthia," usmiala sa Corinne, keď so sesternicou prišli k dvojici. „Tento večierok bol usporiadaný tak náhle, až som sa bála, že budeš mať iné plány."
„Takmer sa mi nepodarilo prísť," odvetila Cynthia. „Ale potom mi otec povedal, kto tu bude čestným hosťom, a jednoducho - musela som sa s ním stretnúť."
Cynthia bola drobná mladá žena pekná ako bábika. Bola však aj veľmi márnomyseľná a nijako sa tým netajila.
„A stretla si sa s ním?"
Cynthia sa zasmiala. „Žartuješ. Nechápem, Corinne, prečo si mi nepovedala, že je to taký príťažlivý a očarujúci ďžentl-men?"
„Je toto džentlmen, o ktorom hovoríme?" Corinne chladnokrvne kývla k Jaredovi.
„Veď vieš, že je."
„Ešte som sa s pánom Burkom nestretla."
Bola ohromená jeho ľadovými sivými očami. Zdalo sa jej, že sa mu nepáči, ale rýchlo zakryl svoje pocity a s úsmevom sa jej uklonil.
„Myslím, že sa ani nemusíme predstavovať," povedal Jared Burk hlbokým hlasom. „Veď mená sme už počuli."
„Ale nepoznáte Corinninu sesternicu, pán Burk. Toto je Lauren Ashburnová."
„Teší ma, slečna Ashburnová." Jared sa na ňu usmial, ale ona mala taký zviazaný jazyk, že sa nezmohla na slovo.
Prešla okolo nich slúžka s podnosom plným nápojov a Corinne si jeden vzala. Nezvykla sa cítiť nesvoja, ale Jared Burk na ňu neprestajne hľadel. Hoci teraz sa v jeho očiach zračil iba záujem, nemohla zabudnúť na ten chlaďný pohľad, ktorý jej
36

venoval na začiatku. Ešte vždy bola ohromená a urazená, že nemal záujem o formálne predstavenie.
„Viete, aké klebety o vás kolujú, pán Burk?" úmyselne ho podpichla Corinne.
„Ak sú to klebety, zaručene sú prehnané," odvetil uhladene.
„Tie dobré, alebo tie zlé?" Keď okamžite neodpoveďal, Corinne sa jeďovato uškrnula. „Uvieďla som vás do rozpakov, pán Burk?"
Cynthia vycítila, že Jared je mierne nesvoj, a nahneval ju Corinnin útok. „Corinne, čo to do teba vošlo?"
„Len sa usilujem získať zopár faktov," odvetila nevinne Corinne. „Dopočula som sa o pánu Burkovi iba dnes, ale to, čo som počula, je iste iba klebeta a špekulácia."
„Ubezpečujem vás, že nie som obklopený nijakým tajomstvom, slečna Barrowsová," oďvetil Jared milo.
„Tak potom vám iste nebude prekážať, ak vám položím pár otázok?" povedala Corinne ostro. „Koniec koncov, ste hosťom v mojom dome, a ja o vás nič neviem."
„Isteže mi to nebude prekážať - ak vy buďete rovnako úprimná."
Cyntia sa meďzi nich postavila, prv ako paďli ďalšie slová. „Nevidela som Russella. Vari nepríde?"
„Ale áno, príde."
„Russell Drayton je Corinnin neoficiálny snúbenec," oznámila Cynthia Jaredovi, potom so žiarivým úsmevom pokračovala: „Ani pán Burk ešte nie je ženatý."
„Nepatríte náhodou medzi tých presvedčených starých mládencov, pán Burk?" spýtala sa Corinne. „Alebo ste si prišli do Bostonu nájsť ženu — okrem iného?"
„Som tu obchodne, slečna Barrowsová."
„Vy si nehľadáte ženu? To je zlé, však, Cynthia? Ženy v Bostone patria totiž meďzi najinteligentnejšie a najkultivovanejšie na svete," vyhlásila Cynthia. „Nemala by si privítať ostatných hostí, Corinne? Neradi by sme ťa zdržiavali."
„Áno, to je pravďa. Iste sa ešte pozhovárame, pán Burk. Vidím Russella a musím ho ísť privítať," povedala Corinne uhladene. Nezdržala sa však poznámky: „Vieš, Cynthia, nemala by si
37

to robiť tak okato. Pán Burk by mohol z teba byť nervózny. Možno nie je zvyknutý na také agresívne ženy, ako sme my dve." Cynthia sa začervenala a Corinne ešte začula, ako hovorí: „Nie som vôbec agresívna! Bože, tá teda vie byť hrubá."
Corinne sa usmiala a zamierila do prednej časti siene. Prehnane nadšene privítala Russella a pred všetkými ho pobozkala, čím ho uviedla do obrovských rozpakov.
„Bolo sa treba takto predvádzať?" zašepkal, keď ju viedol pod pazuchu, aby sa pripojili k hosťom.
„To bolo kvôli otcovi, hoci pochybujem, že si to všimol." „Všimol si to," ubezpečil ju Russell, ktorý postrehol nesúhlasný pohľad Samuela Barrowsa.
„Takže tu ste, otecko," pozdravila ho Corinne. „Kde ste sa skrývali? Nevidela som vás."
Samuel vlastnícky objal dcéru okolo pása. „Vyskytli sa akési problémy v lodenici. Nič vážne, ale musel som sa im venovať. No nemyslel som, že to potrvá tak dlho."
„Ale aspoň ste stihli prísť na večeru," doberala si ho Corinne. „Nikdy by som vám neodpustila, keby som musela vystupovať zároveň ako hostiteľ aj hostiteľka." „Iste by si to bezchybne zvládla."
„Viem, ale potom by ste o tom počúvali donekonečna," odvetila s úsmevom.
Samuel meravo kývol hlavou Russellovi, a viac si ho nevšímal. „Už si sa zoznámila s Jaredom Burkom, Cori?"
„Áno, hoci nemôžem povedať, že by sa mi páčil."
„Ale čo? Povedal čosi, čím ťa rozladil?"
„Nie, mám iba taký pocit. Neviem to vysvetliť, ale ten muž sa mi zdá — nebezpečný."
„No tak, Cori," zasmial sa Samuel. „Je zaujímavý, ale nepovedal by som, že nebezpečný."
„Prečo sa vám tak zapáčil, otecko? Nemôžete o ňom veľa vedieť."
„Pravdu povediac, ani neviem. Ale spoľahlivý zdroj mi prezradil, že sem prišiel, aby tu investoval veľkú sumu peňazí. Jeho právnik sa informuje po celom meste."
38
„Áno? A čo to má spoločné s vami?"

„Ospravedlníte nás, pán Drayton?" povedal stroho Samuel. „Tento rozhovor začína byť dosť dôverný."
„To je v poriadku," odvetil Russell. „Idem si niečo vypiť."
Keď Russell odchádzal, Corinne podráždene poznamenala. „To nebolo nutné, otecko."
„Zrejme nie, ale nemienim sa tváriť, že sa mi Russell Dray-
'*•  "
ton páči.
„To mi je jasné, ale vydám sa zaňho ja, nie vy!" zúrivo odsekla Corinne. „Nemusí sa vám páčiť - stačí, keď mi dovolíte sa zaňho vydať."
„To veru nedovolím a viac o tom nemienim diskutovať. 1 A teraz pokiaľ iďe o pána Búrka..."
„Do čerta s pánom Burkom!" skočila mu do reči Corinne a vybrala sa za Russellom.
Večierok úspešne pokračoval. Večera bola skvelá. Pečené ku-|  rence s pomarančovou omáčkou, tri druhy hovädziny a najrozličnejšia zelenina a omáčky.
Corinne, nahnevaná na otca, ho celú večeru ignorovala. Zato pána Búrka ignorovať nemohla. Často ho pristihla, ako na ňu zvedavo hľadí, a napriek prvej reakcii sa k nemu znova a znova obracala pohľadom. Už si vyčítala, ako sa k nemu správala. Koniec koncov, naozaj nemusela byť taká hrubá. Možno si ten jeho chladný pohľad zle vysvetlila. A čím dlhšie na to myslela, tým väčšmi bola presvedčená, že si ho zle vysvetlila. Ten jed v jeho očiach mohlo vyvolať množstvo iných vecí.
Po večeri sa hostia zhromaždili v salóne na vystúpenie slávnej speváčky, ktorú na klavíri sprevádzala Lauren. Niektorí priatelia Samuela Barrowsa a Jared Burk však neboli prítomní, lebo Samuel ich pozval do svojej pracovne. Corinne uvažovala, čo má otec za lubom.
Keď neskôr všetci hostia okrem Russella odišli, Corinne si uvedomila, že má príležitosť znova sa pozhovárať s otcom. Odprevadila Russella k dverám, pretrpela jeho ľúbostné objatie, potom mu sľúbila, že ďalší večer sa s ním stretne v klube.
Keď v sieni konečne zavládlo znova ticho, Corinne pomaly prešla k zatvoreným dverám pracovne. Svetlo vycháďzajúce spod nich svedčilo, že je ešte vždy tam. Usúdila, že by sa mu mala
39

ospravedlniť. Mrzelo ju, že pred odchodom sa nestihla rozprávať s pánom Burkom, lebo aj tomu sa chcela ospravedlniť.
Keď Corinne chcela stisnúť kľučku, dvere sa otvorili a z miestnosti vyšiel jej otec s Jaredom Burkom. Corinne bola dosť prekvapená, ale aj potešená, že v skutočnosti nepremeškala jeho odchod.
„Ešte si hore, Cori?" čudoval sa Samuel. „Dobre, môžeš pána Búrka vyprevadiť."
„To nie je nutné," odvetil Jared.
Corinne len pokrčila plecami, keď sa otec vrátil do pracovne. „Poďte, pán Burk. Dúfala som, že s vami budem môcť hovoriť osamote. Donesiem vám veci zo šatne."
O chvíľu sa vrátila s večerným plášťom so saténovou podšívkou a hodvábnym cylindrom. „Toto je zrejme vaše," povedala a prebehla prstami po jemnom saténe. „Pekné."
Keď si prehoďil ťažký plášť cez široké plecia, usmial sa na ňu. „Sme sami, slečna Barrowsová. Čo ste mi chceli povedať?"
Jeho hlas všeličo naznačoval, ale ona ovládla svoj hnev.
„Len som vám chcela povedať, že ma veľmi mrzí, ako som sa k vám správala. Bolo neospravedlniteľné, že som sa vás pýtala na veci, do ktorých ma nič nie je."
„Zdalo sa mi, že ste na mňa zaútočili úmyselne," odvetil. „Len keby som vedel prečo."
Zasmiala sa a zároveň začervenala. „Zrejme to tak vyzeralo."
„A dôvod?"
„Obávam sa, že sa ma dotklo, ako ste na mňa pozreli, keď som sa k vám pripojila — akoby ste ma chceli zaškrtiť. Muži sa pri pohľaďe na mňa zvyčajne tak netvária."
Jareď sa zamračil. „Ak to tak vyzeralo, potom sa musím ospravedlniť ja vám. V tej chvíli som rozmýšľal nad inými vecami."
„Áno, keď som naď tým neskôr uvažovala, dospela som k tomu záveru."
„Bol to zlý začiatok, slečna Barrowsová," povedal Jared, keď pomaly kráčal ku dverám. „Možno by sme to mohli skúsiť znova. Čo tak zajtra pri obede? Teda ak to nebude prekážať pánu Draytonovi."
40

Bola to výzva a Corinne jej nemohla odolať. „To by bolo lilé. Môžete sa po mňa zastaviť okolo poludnia."
„Takže na poludnie."
Na okamih zastal, zahľadel sa na ňu a Corinne naskočila na
lénach husia koža. Rýchlo si ich pošúchala.
„Doviďenia, slečna Barrowsová."
Prikývla. „Dovidenia, pán Burk."
Keď oďišiel, vyďýchla si od úľavy. Čosi na tom mužovi ju zne-
jkojovalo, ale nevedela čo. Striasla ten pocit a vrátila sa ďo ot-
vej pracovne. Otca našla seďieť pri stole a listovať v papieroch.
„Po večierku by ste už nemali pracovať, otecko," hrešila ho, en čo vošla ďo pracovne.
„Nepracujem, moja ďrahá," oďvetil Samuel a odložil papie-:. „Vlastne som študoval poslednú vôľu tvojej starej matky."
„A to už prečo?" zamračila sa Corinne. „Dúfam, že to nemá ič spoločné s pánom Burkom?"
„Svojím spôsobom áno. Vypytoval sa na majiteľov lodenice, 'reveroval som si, či som mu povedal správne fakty, a pritom lu neprezradil všetky."
„O čom to hovoríte?"
„Sadni si, Cori. Ako vieš, lodenicu založil môj otec, ale mle-l.i /. posledného, keď som sa oženil s tvojou matkou. Jej penia-y.c mi pomohli, v skutočnosti však zachránila lodenicu tvoja l'ítará matka Daneil. Stala sa riadnym spoločníkom, ale vedenie lodenice prenechala na mňa. Keď sme neskôr poďnik rozšírili, investoval doň aj Elliot a teraz ho vedieme spolu."
„Čo to má spoločné s pánom Burkom? Dúfam, že mu nemienite dovoliť, aby ďo loďenice investoval?"
„Veruže áno," oďvetil Samuel úprimne. „S Elliotom sme už dávnejšie uvažovali o rozšírení firmy. Takto jeďnoducho neši íhame pokryť dopyt."
„Tak teda použite vlastné peniaze," navrhla. „Prečo do toho ťahať niekoho iného?"
„Ak priberieme ďalšieho spoločníka, zvýšime zisky, naši zákazníci budú mať rýchlejšie výsledky, ale nás to nebuďe nič stáť."
„A čo pán Burk?"
41

„Bude tichým spoločníkom, nie aktívnym. Koniec koncov, pokiaľ viem, neplánuje sa usadiť v Bostone. Bude vlastniť podiely v podniku, ktorý mu časom zdvojnásobí peniaze, čo investoval, ale nebude mať nad ním kontrolu a získa len veľmi malé hlasovacie právo. Elliot a ja vlastníme rovnaké podiely, ale hlavnou podielnickou si ty, lebo stará matka zanechala všetky svoje podiely tebe."
„Tak prečo radšej nepriberiete investora, ktorého poznáte? Prečo pána Búrka?"
„Lebo som si istý, že tu neplánuje zostať. Nebude sa nám do toho pliesť a večne sa vypytovať na svoje úroky. A pán Burk nemôže nijakým spôsobom získať kontrolu nad firmou, aj keby náhodou chcel."
„Mohol by sa so mnou oženiť," zažartovala Corinne. „Potom by získal kontrolu."
Samuel sa usmial. „Takže sa ti páči? Je to veľmi pozoruhodný muž."
„Hovorila som len hypoteticky, otecko," odvetila rýchlo zdesená Corinne.
Už videla, ako by to vyzeralo, keby sa vydala za takého muža. Vládol by jej železnou rukou, dokonca tvrdšie ako otec.
„Nuž, aj keby si sa za pána Búrka vydala, nezískal by kontrolu nad tvojimi podielmi, pokiaľ by som ja nerozhodol, že je dôveryhodný. A pochybujem, že by som to v živote urobil."
„Myslela som, že keď dovŕšim dvadsaťjeden, získam nad podnikom kontrolu. Chcete povedať, že nie?"
„Preto som sa pozeral do závetu tvojej starej matky. Peniaze budú tvoje, keď dovŕšiš dospelosť alebo sa vydáš, ale kontrolu nad tvojimi podielmi budem mať stále ja, až kým nebudem mať pocit, že si pripravená ju prevziať. A ak budeš vtedy vydatá, budem musieť mať dôveru v tvojho manžela."
„Prečo? Nechápem, prečo vám stará matka dala takú moc. Veď vás ani nemala rada."
„Viem," uškrnul sa Samuel. „Vedela, že som sa oženil s tvojou matkou pre peniaze, čo bolo bežné nielen vtedy, ale aj teraz. Niežeby som Mary nemal rád. Ale Daneil vedela, že sa postarám o tvoje záujmy, a chcela to zabezpečiť."
42

„Prečo ste mi to doteraz nikdy nepovedali?" spýtala sa Corinne.
„Lebo ťa to nijako nezasiahne, Cori," odvetil bezstarostne. „Dúfam, že nezamýšľaš podieľať sa na riadení firmy?"
„Pravdaže nie."
„No vidíš, takže je to jedno. Ja budem držať v rukách kontrolu, ale zisky z tvojich podielov pôjdu ako vždy tebe."
„Doteraz som nijaké zisky nevidela!" poznamenala Corinne trpko.
„Išli do tvojho fondu, ktorý sa od smrti starej matky viac ako zdvojnásobil. Keď dovŕšiš dospelosť, pôjdu rovno tebe."
„Alebo keď sa vydám?"
„Áno."
„Viete, otecko, keby ste mi dali časť tých peňazí, neponáhľala by som sa tak s výdajom," navrhla Corinne.
„Aby si o všetky prišla? Nie, dievčatko. Dúfam, že keď tie peniaze raz dostaneš, budeš mať viac rozumu ako teraz. Tie dve •tovky, ktoré teraz dostávaš, idú z tvojho fondu, a čo ti z nich ! zostalo?"
„Míňam peniaze na šaty," bránila sa. „A na šperky."
„To ide z môjho účtu! Ale ty tie peniaze vyhadzuješ."
„Tento rozhovor ma začína nudiť. Dobrú noc, otecko." Co-le meravo vstala a odpochodovala z izby.
Kapitola 6
l.nx-d Burk sa dostavil do domu Barrowsovcov presne na poludnie, ale musel tridsať minút čakať. Corinne mu to neurobila úmyselne, ako to občas robievala svojim nápadníkom. Skutočne zaspala a zabudla Florence povedať, aby ju zobudila. Keď konečne zišla dolu, videla Jaredovi na očiach, že mu ča-k.mie neprekážalo. Mala oblečené jednoduché elegantné šaty z jemného hodvábu. Boli o pár odtieňov zelenšie ako jej oči. Vysoký golier bol lemovaný tmavšou zelenou a pri krku mala
43

\
n

Corinne diamantovú brošňu. Okrem nej už mala ako ozdobu iba veľký prsteň s diamantmi a smaragdmi.
Keď sa zvítali a Jared jej povedal zopár zvyčajných komplimentov, odišli v koči, ktorý Jared prenajal. Požiadal ju, aby vybrala vhodnú reštauráciu, keďže nevedel, ktoré podniky patria medzi lepšie, a ona vybrala malú reštauráciu, kam často chodievala. Jedlo bolo výborné a vládla tam skvelá atmosféra.
Jared objednal obed pre oboch a Corinne s jeho výberom v duchu súhlasila. Okamžite im priniesli ľahké víno. Keď si z neho Corinne párkrát odpila, trochu sa uvoľnila a odvážne si obzerala svojho spoločníka.
Mal na sebe elegantný tmavomodrý oblek a pod sakom svetlomodrú hodvábnu vestu s perleťovými gombíkmi. Jeho ošľahaná príťažlivá tvár, drahé šaty a vôbec celkový zjav priťahovali pozornosť. Tvár mal hladko oholenú a ona ešte vždy uvažovala, ako prišiel k takému opáleniu. Corinne vycítila, že ženy v reštaurácii na ňu hľadia so závisťou, a to uspokojovalo jej márnomyseľnosť.
„Niečo nie je v poriaďku, slečna Barrowsová?" spýtal sa Jared, keď si ho už dlhú chvíľu obzerala.
Mierne sa začervenala. „Nechcela som na vás tak civieť. Len som sa ešte nikdy nestretla s človekom, ktorý by bol taký opálený. Tam, odkiaľ pochádzate, musí byť nesmierne horúco."
„Zvyknete si na to," odvetil nezáväzne a rýchlo zmenil tému. „Musím sa vám priznať, že som očakával, že s nami pôjde garďeďáma."
Corinne sa zasmiala. „Načo? Žijeme v nových časoch, pán Burk. Gardedámy sú prežitok."
„Nie všetci si to myslia."
„Napríklaď vy?"
„Áno," priznal. „Úprimne povedané, som prekvapený, že váš otecko nechce, aby vás sprevádzala gardedáma."
„Môj otec je dosť tolerantný, pokiaľ ide o mňa. Vždy mi poskytoval absolútnu slobodu, takže som sa naučila opatrnosti. Vyhýbam sa nebezpečným situáciám. Myslíte, že by som sa vás mala báť, pán Burk?" spýtala sa, pobavená jeho predpotopný-
mi názormi.

Usmial sa, prv ako odpovedal. „To závisí od toho, čoho sa
• /         u
jjíte.
„Napríklad?"
„Niektoré ženy sa boja toho, čoho sa iné neboja." Priniesli im jedlo. Hoci Jared jej nikdy neodpovedal na otáz-r priamo, sám sa veľa vypytoval. Bol zvedavý na Boston a ona 111 hrdo rozprávala o jeho histórii.
Uvoľnila sa a vychutnávala jeho spoločnosť. Bol veľmi šar-antný a vtipný, a keď sa zasmial, oči mal skôr modré, ako si-í. Ale na záver, cestou domov, ju zaskočilo, keď sa jej začal iova vypytovať, a jeho otázky boli tentoraz osobné. „Zdá sa mi nezvyčajné, že váš snúbenec nenamietal proti lášmu dnešnému stretnutiu." „Nevedel o ňom," priznala. „Ale nepovedal by nič, ani keby
mi"
„Zamýšľate mu to poveďať?"
„Náš obed bol dokonale neškodný, pán Burk. A okrem to-10, nezodpovedám sa Russellovi."
„Ale ste s ním zasnúbená a chcete sa zaňho vydať."
„Nie oficiálne - totiž aspoň nie dovtedy, kým na to otec ne-
. súhlas."
„Tak teda pán Drayton ešte nepožiadal o vašu ruku?"
Corinne začala byť nesvoja. „Ale to naozaj nie je vaša starosť, in Burk."
Koč zastal na Beacon Street, ale Jared sa ani nepohol, aby nvoril ďvere. „Prirodzene, máte pravdu. Len sa mi zďá zvlášt-E, keď vám muž, ktorý sa chce s vami oženiť, dovolí stretávať . s inými mužmi."
„Dovolí?" Corinne cítila, ako v nej rastie hnev. „Mne nikto uč nedovoľuje. Robím si, čo sa mi páči, pán Burk. Russellovi
ani nenapadlo obmedzovať náš vzťah."
„Ste veľmi nezávislá, však?" poznamenal.
„Áno, som," odvetila hrdo. „A vážim si slobodu, ktorú som dosiahla."
„Ale keď sa vyďáte, ste ochotná sa jej vzďať. Musíte veľmi milovať pána Draytona."
„Pravdaže ho milujem," zaklamala, lebo vedela, ako necitli-
45

vo by vyznelo, keby priznala pravdu. „Ale náš vzťah s Russel-lom je veľmi príjemný, pán Burk. Keď sa zaňho vydám, nevzdám sa svojej nezávislosti."
„Potom je to... veľmi nezvyčajný človek."
„Áno, je... celkom iný ako ostatní muži."
„Máte na mysli, že je slaboch, však?" spýtal sa opovržlivo.
„To rozhodne nie!" odvetila pobúrené a uvažovala, prečo sa dala tak dlho trápiť jeho otázkami.
„Potom vás tak veľmi miluje, že je ochotný dať vám, čo len chcete, vrátane nezávislosti, ktorú si tak ceníte?"
„Myslím, že vaša zvedavosť už zašla priďaleko, pán Burk. Povedala som vám viac, ako máte právo vedieť."
Usmial sa. „Ospravedlňujem sa, slečna Barrowsová. Ale nikdy som sa nestretol so ženou ako vy. Vaše názory ma fascinujú."
„Teraz si zo mňa robíte posmech, a to sa mi nepáči," vyhlásila ľadovým hlasom. „Viem, že s tým nesúhlasíte. Takí ako vy s tým nikdy nesúhlasia."
„Takí ako ja?" pobavene zdvihol obočie. „Už ste ma zaradili do istej kategórie, slečna Barrowsová?"
Nevšímala si jeho otázku. „Bol to príjemný obed, pán Burk. Ďakujem za pozvanie."
Corinne sa načiahla za kľučkou, ale Jared ju zastavil a položil na jej ruku svoju. Zdalo sa, akoby medzi nimi silne zaiskrilo. Sila jeho prstov akoby vysala jej silu.
Bola otrasená. Spýtavo naňho pozrela. „Rada by som... teraz šla domov," ozvala sa chabo.
Sivomodrými očami jej skúmal tvár, akoby jej chcel čítať myšlienky. „Viem. Ale rád by som sa s vami znova stretol."
„Prečo?"
„Zistil som, že sa mi veľmi páčite, slečna Barrowsová."
„Obávam sa, že vám nemôžem opätovať ten kompliment," odvetila úprimne.
„Urazil som vás, a to ma mrzí. Ale skutočne by som sa s vami rád znova stretol. Dnes pri večeri? A potom by sme mohli zájsť do divadla?"
„Nie, pán Burk. Po včerajšom večierku som sa rozhodla stráviť pokojný večer doma."
46

„Tak potom zajtra?"
„Nevidím dôvod. Skutočne nemáme nič spoločné. A Russell by ro možno nepochopil."
„Myslel som, že sa nezodpovedáte pánu Draytonovi."
„Nie."
„Takže sa so mnou stretnete?"
„Musím si to premyslieť, pán Burk." Tentoraz mu neskočila na návnadu. „Dovidenia."
Vtedy jej otvoril dvere a Corinne vyskočila z koča, ani nepočkala, aby jej pomohol. Nečakala ani na to, aby ju odprevadil k dverám, ale rýchlo vybehla hore schodmi do bezpečia svojho domova. Ani sa neobzrela.
Keď sa vnútri oprela o dvere, srdce jej divo búšilo. Nevedela, čo ju tak vydesilo na tých posledných chvíľach v koči. Jared Burk jej na chvíľu zabránil vystúpiť, ale to nebol ten dôvod. Bol to sám Jared Burk? Skôr jeho dotyk, lebo nikdy sa necítila taká bezmocná, ako keď jeho prsty zovreli jej. Bola ohromená svojou reakciou, lebo sa jej ešte nikdy nestalo nič podobné.
Čo je to s ňou? Veď je to len ďalší muž, presne taký, akým [ta vyhýba. Už pri prvom stretnutí vycítila, že je nebezpečný, a nemýlila sa. Dohnal ju k tomu, že nad sebou stratila kontrolu, aj keď len na malú chvíľu, a to bolo mimoriadne nebezpečné.
Jared chcel odprevadiť Corinne k dverám, ale prv ako vystúpil z koča, bola vo svojom impozantnom dome a dvere sa i zatvorili. Znova si saďol a vtom si na náprotivnom seďadle všimol zelenú hoďvábnu kabelku. Vzal ju do ruky s úmyslom vrátiť ju, ale náhle zmenil rozhodnutie a prikázal kočišovi, aby zamieril k hotelu.
Jared sa oprel a zamyslene hľadel na kabelku. Zamračene uvažoval, prečo sa Corinne tak rozbehla domov, akoby sa ho kila. Mala na to dôvod, ibaže o ňom nemohla vedieť. Áno, naši,ivil jej pascu, aby ju lepšie spoznal. A zabralo to.
Už viac-menej vedel odhadnúť, aká je tá povýšená Corinne Barrowsová. Vedel, že sa ľahko uráža. Je rozmaznaná a dávajú jej priveľkú voľnosť. Raz ju to dostane do problémov, ale to
47

sa ho netýka. Je chladná, je si istá svojou krásou a jej účinkom na mužov.
Jared ešte nedospel k rozhodnutiu, ale nechal si len zopár možností. Mal všetky fakty o Samuelovi Barrowsovi, ktoré potreboval, a zopár prekvapujúcich informácií o jeho dcére. Už mu zostávalo iba rozhodnúť, čo s tými informáciami urobí.
Dúfal, že investícia do Barrowsovej lodenice mu zabezpečí istú kontrolu nad firmou, ktorá mu umožní blokovať závažné rozhodnutia a nakoniec firmu zničiť. Bol to Barrowsov hlavný zdroj príjmov. Jeho ďalšie záujmy neboli ničím v porovnaní s ňou. Pravda, keď pôjde lodenica ku dnu, príde o peniaze aj Jared, ale jemu nezáležalo na ničom, iba na zničení Samuela Barrowsa. Tá lodenica preňho znamenala všetko. Zasvätil jej takmer celý svoj život. Odvrátil sa od ženy, ktorú miloval, len aby zachránil lodenicu. Teraz Barrows príde o všetko, o čo sa usiloval.
Jared zo zvedavosti otvoril kabelku, ktorú držal v ruke. Vytiahol hodvábnu vreckovku s čipkovým okrajom, zopár dolárov, pudrenku. Otvoril fľaštičku parfumu a zacítil jemnú vôňu, ktorú Corinne použila.
Jeden predmet ho však prekvapil — drobný nôž s krátkou, ostrou čepeľou vykladaný drahokamami. Nevedel si predstaviť, že by ho kultivovaná Corinne použila.
Posledná vec, ktorú vybral z kabelky, bol útržok papiera s adresou. Papier bol dokrkvaný, akoby ho niekto veľa ráz čítal. Jared poznal tú adresu od Nedá Doughertyho.
Pochyboval, že Corinne Barrowsová chodí na to miesto dva--tri razy do týždňa uprostred noci, ako ho Dougherty ubezpečoval. Ale nehľadí práve na dôkaz, na adresu súkromnej herne na druhom brehu rieky Charles? A nebola to len herňa, ale aj miesto, kam si páni vodili svoje milenky, aby sa s nimi potešili na prvom poschodí. Trochu šťastia v kartách, trochu vášne v izbách.
Jaredova mienka o Corinne Barrowsovej ešte poklesla. Ľútosť? Teraz už nebude cítiť absolútne žiadnu, aj keby bol prípadne nútený použiť ju na dosiahnutie svojich plánov.

Kapitola 7
Corinne pozrela na hodiny na kozubovej rímse a začala netrpezlivo podupkávať nohou. Jedna hodina po polnoci. Nenávidela, keď sa musela ponáhľať.
„Rýchlejšie, Florence," povedala Corinne otrávene. „Russell [iúde každú chvíľu vonku na ulici."
„Keby ste nemali také jemné vlasy, ľahšie by sa vyčesávali," odvetila Florence nevzrušené. „A Russellovi Draytonovi neublíži, ak trochu počká. Vlastne by nemal vôbec čakať," dodala nesúhlasne.
„Nezačínaj s tým znova," odsekla Corinne. „Nemám na to náladu."
„Nikdy nemáte náladu počúvať rozumné rady," pripomenula jej Florence, hoci ju neunavovalo tie rady dávať. „Vy-kraďnúť sa z ďomu uprostred noci! Pamätajte, že jedného dňa oľutujete tieto dobrodružstvá. Dáma takéto veci nerobí."
Corinne sa šibalsky usmiala. „Chceš ísť so mnou, aby si sa l presvedčila, že sa nedostanem do problémov? Som si istá, že Russellovi by to neprekážalo."
Florence sa zatvárila zhrozene. Hoci bola iba o pätnásť ro-I kov staršia ako Corinne, držala sa morálky oveľa staršej gene-I rácie.
„Už sa vidím v tej vašej herni. Veď by ma matka mátala po l nociach, nech jej Boh dá večné odpočinutie. A vaša mamička |sa už tiež zrejme dobrú chvíľu obracia v hrobe."
„Neusiluj sa vzbudiť vo mne pocit viny, lebo to na mňa ne-Iplatí, počuješ?" vyštekla Corinne. „Bože, vari je to zločin, keď lia usilujem vniesť si do života trochu vzrušenia? Hazardné hry Inú zábavné, Florence, vzrušujúce," vysvetľovala slúžke. „A ne-"mysli si, že neviem, čo robím. Naučila som sa hrať a som v tom naozaj dosť dobrá."
„Viete, že konáte zle, inak by ste sa nevykrádali z do-
49

fc'l
i

mu uprostred noci vchodom pre služobníctvo. Ani by ste si nedávali iný plášť, aby ste sa maskovali." Opovržlivo si odfrkla. „Akoby ste si nemohli dovoliť lepší než taký žobrácky."
Corinne pozrela na obnosený plášť ležiaci na posteli. „Aspoň ma v ňom nikto nespozná."
„Zneuctíte túto rodinu, Corinne Barrowsová. A ten škandál neprežijete, lebo predovšetkým pošpiní meno Barrows."
„Nikdy nespôsobím škandál!"
„A ako..."
„Nedala si mi dopovedať," prerušila ju Corinne. „Prečo myslíš, že si vyberám kluby, ktoré sú tak ďaleko od nášho domu? Lebo tam ma nikto nespozná. Za celý čas, čo chodím do tých klubov, som stretla iba dvoch ľudí, ktorých som poznala."
„Vidíte!"
„Ale tí o mne nebudú klebetiť, lebo majú vlastné tajomstvá, ktoré sa usilujú skrývať."
„Ale váš otec to zistil, či nie?" pripomenula jej Florence. „Bohvie, prečo vám to nezakázal. Bola som si istá, že to bude koniec."
„Nezakázal mi to. Zrejme si myslí, že z toho vyrastiem. A ja s tým prestanem, len čo si budem môcť zahrať bez obmedzenia, o čom už dlho snívam."
„Ste posadnutá, Cori. Musíte s tým čo najskôr prestať. Hazard môže spôsobiť závislosť. Ľudia potom jednoducho nevedia prestať."
„To sa mne nestane," odvetila Corinne sebaisto.
Keď bola posledná sponka na svojom mieste, Corinne, oblečená v levandulových zamatových šatách s dlhými rukávmi a vysokým golierom, bola pripravená odísť. Vytiahla peniaze zo zamknutej zásuvky, potom sa poobzerala po kabelke. Keď ju nevedela nájsť, zamračila sa. Mala v nej svoj vzácny nôž, ktorý rada nosila so sebou, najmä v noci.
„Nevidela si tú zelenú kabelku, ktorú som dnes mala so sebou, Florence?"
„Nie."

„Tak som si ju musela zabudnúť v koči. Viem isto, že keď sme vychádzali z reštaurácie, ešte som ju mala."
„Veľa ste mi nepovedali, ako to dnes prebiehalo," poznamenala Florence.
„Ani som ti nemala čo poveďať. Bola to strašná nuda."
„Ale čo?"
„Nehovor mi ,ale čo'," osopila sa na ňu Corinne podrážďe-nc, keď začula pochybnosti vo Florencinom hlase. „Dones mi inú kabelku. Už aj tak meškám."
Čoskoro Corinne zahalená v plášti po špičkách prebehla cez dom ako nespočetne veľa ráz predtým a vyklzla vchodom pre služobníctvo. A tam už na ňu čakal verný Russell.
Dym z mnohých cigár, cigariet a fajok pánov sa vznášal naď miestnosťou ako ťažký príkrov. Nemohol uniknúť von, lebo okná boli pevne zavreté a zatiahnuté závesmi. Okoloidúcemu by sa ten dom zdal ako každý iný, ale pre prítomných bol zdrojom veľkého vzrušenia. Dal sa tam vyhrať alebo prehrať celý majetok a v najprísnejšom súkromí sa mohli rozvíjať ľúbostné romániky.
Corinne nikdy neskúmala horné poschodie. Niekeďy uvažovala, aké to tam asi je, ale nikďy sa o tom sama nepresvedčila. Russell sa párkrát pokúšal zaviesť ju hore - na pohárik, ako hovoril. Vedela, čo chce. Ale on nemal tú moc, aby dosiahol, žeby to aj ona chcela.
Corinne prišlo až zle, keď raz v noci počula zhora ďievčen-ský krik, ale ďolu sa nikto ani nepohol. Nikto nešiel dievčaťu na pomoc.
Na tom poschodí sa mohlo stať čokoľvek, hoci aj vražda, lebo tie dve časti domu boli úplne oddelené. Bolo pravidlom, že v rovnakom čase nemohli opustiť herňu dve dvojice. Takže ak vi dvojica rozhodla prekĺznuť na niekoľko hodín hore, nikto sa o tom nedozvedel.
Corinne chápala zmysel toho pravidla, ale rozčuľovalo ju, lebo si vedela predstaviť, ako muži v herni špekulujú, či so svojím sprievodcom išla alebo nešla hore. Mala z toho stále rozpačité pocity.

50

51

V jasne osvetlenej miestnosti stálo deväť okrúhlych stolov. Pred každou novou hrou herňa vybrala od hráčov peniaze. Pri rozličných stoloch sa hrali rozličné hry. Corinne mala najradšej hru faraón, pri ktorej boli hráči striedavo bankármi, alebo blackjack. V tej druhej hre sa celkom dobre naučila odhadovať možnosti a bola v extáze, kedykoľvek získala vytúžené eso. Ale hoci v blackjacku sa jej darilo dobre, najradšej mala stoly, pri ktorých sa hral poker. Vďaka menším trikom vedela vyhrávať.
Corinne v pokri rada blufovala. Do herne chodila v elegantných, ale prísnych šatách, aby jej postava neupútala hráčov väčšmi ako tvár. Svojím výrazom často zmiatla nejed-ného hráča. Keď ju však odhalili, zmenila taktiku a znova ich oklamala. Dokonca ani Russell nevedel, kedy blufuje.
Dnes mala Corinne pocit, že jej šťastie praje. Už vyhrala tri hry z piatich. Zďalo sa, že ostatní pri stole, traja muži a jeďna krikľavo oblečená ďáma, nie sú veľmi skúsení hráči. Russell si šiel zahrať blackjack, keď sa ubezpečil, že muži pri stole sa zaujímajú o karty, nie o Corinne.
„Vyložte tromfy," povedal hráč, čo rozdával, a každému ďal päť kariet.
Muž veďľa nej odkryl karty, a keď si Corinne prezrela svoje a zistila, že môže získať čistý flush, ohlásila tromfy. Okrem nej ich ohlásil ešte jeďen hráč, a keď bola Corinne na raďe, vzala si kartu, aby doplnila svoj flush. Nebola to tá, ktorú potrebovala, ale jej zdvihnuté obočie svedčilo o opaku. Corinne stavila na limit, potom sa oprela na stoličke a čakala. Druhý hráč neváhal, zložil karty a hráč, ktorý otváral, po chvíli takisto zavrel.
Corinne hoďila na stôl svoje karty a zhrnula hracie známky. V priebehu ďalšej hoďiny pomerne dosť vyhrávala, hoci skôr vďaka ďobrým kartám, než blufovaniu. Výborne sa zabávala, kým si k jej stolu neprisadol Jareď Burk.
Ohromilo ju, keď ho tam uvidela naproti sebe v čiernom smokingu sardonicky sa usmievať. Corinne bola zďesená, že ju tam našiel, keď mu poveďala, že strávi pokojný večer ďoma. Čo si asi myslí? Preto sa usmieva?

„Možno budem mať viac šťastia, keď meďzi nás zavítala nová krv," poznamenal jeden z hráčov.
„Možno," oďvetil Jareď uhlaďene. „Ale je ťažké vziať šťastie — ďáme."
Corinne cítila, ako jej horia líca. Pochopila sarkazmus v jeho hlase.
„Stud poker," oznámila Corinne odmeraným hlasom, čo Ja-reď okamžite postrehol. Rýchlo rozdala karty, čím umlčala rozhovory.
Od tej chvíle Corinne prehrávala. Všetky vyhrané hracie známky aj peniaze, ktoré si priniesla z domu, putovali na druhú stranu stola. Corinne začala zúriť. Nech sa akokoľvek usilovala, nevedela sa sústrediť na hru. Nepozerala na Jareda, ale cítila, ako sa jej pohľadom vysmieva. Tak ju to rozzúrilo, že ledva viďela na karty, a znova a znova ju museli upozorňovať, že je na rade. Čo si asi myslí?
Poslednou kvapkou bolo, keď pozerala na troch kráľov v ruke a vedela, že by konečne mohla Jareda poraziť, ale nemala hracie známky, ktoré by mohla staviť.
„Nestojí mi za to staviť," zaklamala a usmiala sa, aby zakryla frustrovanosť. „Myslím, že na dnes mi stačilo."
Tváriac sa znudene, Corinne opustila stôl a prešla k dlhému baru pri stene. Objednala si čistú whisky. Nebola zvyknutá na tvrdý alkohol, ale prečo by si nedala? Všetko treba raz skúsiť.
Nemala na práci nič, len sedieť a opiť sa. Russell vyhráva a teraz iste nebude chcieť odísť.
„Takže takto trávite pokojný večer doma, slečna Barrowsová?"
Zvrtla sa a zistila, že Jared sa pyšne opiera o bar s výhrou v klobúku. Pomaly ním pohojďával dopredu-dozadu.
„Nie je večer, pán Burk," odsekla uštipačne. „Je takmer ráno."
„To veru je."
Zagánila naňho, ale nedal sa odradiť. „Vidím, že sa na mňa hneváte," povedal. „Ani ma to neprekvapuje. Väčšina žien nevie prehrávať."
„A väčšina mužov."
„Máte pravďu. To máme spoločné, však? Lebo ani ja neviem prehrávať."
53

Vedela, že nemá na mysli len karty. Odpila si whisky a skoro sa zadusila, keď jej nápoj takmer spálil hrdlo.
„Takže teraz utápate svoj žiaľ?" dráždil ju. „Myslel som, že máte viac guráže, Corinne."
Zamračila sa. „Nedovolila som vám oslovovať ma krstným menom, pán Burk."
„Nie je načase, aby sme sa prestali správať tak formálne?"
„Myslím, že nie," odsekla povýšené.
Jared sa usmial. Na okamih odvrátil pohľad a pozrel na Rus-sella. Ten muž je očividne hlupák, pomyslel si Jared pohŕdavo. Mal by mať rozum a nevodiť svoju vyvolenú do takýchto zariadení. A potom ju nechať odkázanú samu na seba! Ktokoľvek by ju mohol odtiaľto uniesť a Russell Drayton by o tom ešte dobrú chvíľu ani netušil.
„Nechcete, aby som vás odprevadil domov?" Keď naňho Corinne podozrievavo pozrela, dodal: „Keďže váš snúbenec je zaneprázdnený."
„Nie, ďakujem," oďvetila chladne Corinne. „Rada počkám na Russella."
„Možno by ste potom privítali menšiu pôžičku," navrhol. „Aby ste mohli ďalej hrať. Tak veľmi sa mi páčila vaša spoločnosť pri stole."
„Chcete poveďať, že sa vám páčilo vyhrávať moje peniaze!" odsekla zatrpknuto.
Pokrčil plecami, potom sa uškrnul a v očiach mu tancovali ohníčky. „Aj to."
„Nikdy si nepožičiavam peniaze, keď sem prídem, pán Burk." Presvedčivo klamala, ale oči mala odvrátené. „Stanovím si limit a držím sa ho."
„Veľmi chvályhodné," odvetil sucho. „Preto dnes večer nemáte nijaké šperky? Bojíte sa, že by ste boli v pokušení staviť ich do hry?"
Neubránila sa úsmevu, že je taký všímavý. Vari ten muž vie všetko?
„Keď som prvý raz prišla ďo takéhoto zariaďenia, ďala som sa trochu uniesť," priznala. „Prišla som tak o vzácnu diamantovú brošňu. Odvtedy nechávam šperky doma."
54

„Hovoríte, akoby ste sem chodili často."
Dotklo sa jej odsúďenie, ktoré mu znelo v hlase. „Chodím," odvetila vzdorovito. „Môžem si to dovoliť."
„Ale môžete si dovoliť, aby sa to dozvedeli ľudia?"
Corinne sa zamračila. „To je hrozba, pán Burk? Chcete naznačiť, že o tom buďete hovoriť?"
„Ani sa mi nesnívalo, aby som poškvrnil vaše dobré meno," ubezpečil ju Jared.
„Ale máte pocit, že to sama robím tým, že sem chodím?" Keď pokrčil plecami, pokračovala: „Tu ma nikto nepozná, pán Burk. A keby aj poznal, nikto by nič nepoveďal z úcty k otcovi."
„Ale riskujete?"
„Choďím si sem zahrať. Ale ďo toho vás nič."
Jareď miernym prikývnutím naznačil, že súhlasí. „Už vám nič nepoviem. Ale aj tak vám ponúkam, že by som vás mohol zviezť domov." Keď znova chcela odmietnuť, dodal: „Keď odídem, slečna Barrowsová, obklopia vás muži, ktorí sa budú chcieť zblížiť s krásnou ženou, lebo sa budú ďomnievať, že je sama. Toho by ste mohli byť ušetrená."
„Viem sa o seba postarať," poveďala a vystrčila pyšný noštek clo vzďuchu.
„Prepáčte. Iba som sa ďomnieval, že nemáte záujem o takú pozornosť. Možno som sa mýlil."
Zúrila.
„Nie som raďa, keď ma obťažujú. Ale mám pocit, že by som mala počkať na Russella."
„Prečo?" spýtal sa. „Veď ani nevie, že čakáte." Potom blahosklonne dodal: „Hoci iste by za vami prišiel, keby to tušil." Vedela, že to nemyslí vážne.
„To moja osoba vám bráni prijať tú ponuku?" nadhodil Jared jemne. „Hádam sa nebojíte byť so mnou chvíľu osamote, alebo áno?"
„To teda ozaj nie!" „Tak potom čo?"
Corinne sa zahľadela do prázdneho pohára. Už predtým presveďčila samu seba, že sa tohto muža nemusí báť, prečo potom váha?
55

l i

„No dobre," odvetila prívetivo. „Len mi dajte pár minút, aby som povedala Russellovi, že odchádzam."
„Je to skutočne nutné?"
„Ale no tak, pán Burk," doberala si ho Corinne. „Hádam nechcete, aby si môj snúbenec myslel, že som ho opustila?" Naklonila sa bližšie k nemu a zašepkala: „Mohol by si myslieť, že som išla na poschodie, a možno by urobil poriadnu scénu."
Corinne sa ticho zasmiala, keď uvidela Jaredov prekvapený pohľad, a potom zamierila k Russellovmu stolu. Nech si Jared Burk myslí, čo chce, jej na jeho názore nezáleží. A mala veľkú radosť z jeho šokovaného výrazu aj z toho, že sa na chvíľu prestal tváriť tak arogantne. Hneď sa cítila lepšie.
Trpezlivo počkala, kým Russell dokončí hru, až potom upútala jeho pozornosť. Nechcelo sa mu odísť od stola, ale vstal a prišiel k nej.
„Russell, nechcela som vás vyrušovať a vytrhávať od hry, ale bolo by odo mňa nepekné, keby som vám nepovedala, že odchádzam."
„Odchádzate? Prečo?"
„Dosť rýchlo som prišla o všetky peniaze."
Russell sa pozrel na svoje výhry. „Ja ešte nemôžem odísť, Corinne. Dnes mi šťastie praje. Ak potrebujete peniaze..."
„Nie, Russell, dobre viete, že od vás si nikdy nepožičiavam. A okrem toho som unavená. A nemusíte odísť so mnou. Pán Burk bol taký láskavý a ponúkol sa, že ma oďvezie domov."
„Je tu Burk?" Russell sa zamračil, poobzeral sa po miestnosti a zbadal Jareda čakajúceho pri bare. „Ten chlap sa mi nepáči, Corinne. Zdá sa mi priveľmi dobrodružný typ, alebo skôr ziskuchtivý."
„Nebuďte smiešny, Russell," odvrkla Corinne. „Možno pôsobí trochu drsne, ale je dokonale neškoďný. A čoskoro sa stane mojím obchodným spoločníkom. Otec má pocit, že potrebujeme jeho peniaze, takže k nemu nemôžem byť hrubá, nemyslíte?"
Russell znova pozrel na svoju vyhranú kôpku peňazí. „Zrejme nie. Ale buďte opatrná, Corinne."
„Ako to myslíte?"

„Viem, ako rada flirtujete, keď sa vám zachce. Na vašom lieste by som sa s Burkom nezahrával."
Nevenovala pozornosť jeho varovaniu. „Je to prísne ob-lodný vzťah, Russell, nič viac."
Zatvorený koč, v ktorom sa Corinne ocitla, nebol taký priestranný ako ten, ktorým ju Jared odviezol z obeďa domov,
ani taký pohodlný. Corinne takmer nahlas zahrešila, keď íoro spaďla zo seďadla, lebo koč narazil na hrboľ.
„Musím sa vám ospravedlniť za to nepohoďlie," ozval sa Ja-ed do tmy. „Bol to ten najlepší koč, čo som za tú chvíľku vedel zohnať. Pravdu povediac, nebol som si istý, či kočiš vôbec áčka, hoci som mu za to zaplatil."
„Mali by ste si najať vlastný koč," poradila mu Corinne impulzívne. „Totiž, ak sa tu chcete zdržať dlhšie."
„Nechcem," oďvetil.
„Takže chcete investovať svoje peniaze a utiecť?"
„Ak to chcete tak naformulovať, potom áno."
„A už ste sa rozhodli, pokiaľ ide o našu firmu? Ale ak mi to lechcete poveďať, pochopím to."
Jared sa usmial, hoci to Corinne v tme nevidela. „Bude to jzumná investícia, ak sa pre ňu rozhodnem?"
„Určite." Z jej hlasu zaznievala hrdosť. „Za tie roky som na sm podniku zarobila majetok, aspoň otec mi to povedal."
„Vy to neviete?"
„Moje peniaze sú vo fonde, pán Burk, ktorý pre mňa zria-iila stará matka. Sú v ňom peniaze, ktoré mi zanechala,
okrem toho podiely, ktoré vlastnila v lodenici. Ale kontrolu iď nimi má môj otec, kým sa nevydám."
„S jeho súhlasom?"
„Áno."
„Ak správne rozumiem, vám tie podmienky nevyhovujú?" spýtal sa Jareď nedbanlivo. „Totiž, vzhľadom na to, ako máte ada nezávislosť."
„Neprekáža mi, že potrebujem otcov súhlas, ak sa chcem vydať," odvetila Corinne. „Vadí mi, že musím čakať na tie peniaze. Ten majetok si tam len tak sedí a otec mi nedáva toľko, koľko by som potrebovala."

57

„To sa mi nechce veriť."
„Moja apanáž by väčšine žien stačila, ale mne nie."
„Kvôli hazardným hrám?"
Corinne zhíkla. Bol taký bystrý, až ju to desilo.
„Jednoducho chcem mať kontrolu nad svojimi peniazmi, pán Burk. Vy by ste nechceli?"
„Áno, ale keď sa vydáte, tak či tak ju nebudete mať vy, ale váš manžel."
Corinne sa ticho zasmiala. „Nie, veru nebude."
„Nerozumiem."
„Je to jednoduché, pán Burk. Viete, to patrí k dohode, ktorú som uzavrela s Russellom. Chápe, že neznášam obmedzovanie. Keď sa vydám, budem mať voľnú ruku."
„Rozumiem."
A Jared tomu skutočne rozumel. Russell Drayton bol dokonalý manžel. Pre ňu.
„Ak ide iba o to, že sa musíte vydať, aby ste dosiahli, čo chcete, prečo ste to už neurobili?" spýtal sa Jared zvedavo a dúfal, že Corinne bude pokračovať v tomto osobnom rozhovore a nezmocní sa jej podozrenie. „Vari sa pán Drayton bojí postaviť zoči-voči vášmu autoritatívnemu oteckovi?"
„Pravdu povediac, pán Burk, Russell už kvôli tomu bol za mojím otcom, ale on ho odmietol."
„To ma mrzí."
„Nemusí vás to mrzieť. Otec si to ešte rozmyslí."
„Neprichodí mi ako človek, ktorý ľahko mení názor," poznamenal Jared.
Jared sa dotkol háklivej témy. A mal pravdu, Samuel Bar-rows zriedkakedy zmenil názor. Corinne v živote veľmi neobmedzoval, ale keď už to urobil, nič ho neprinútilo zmeniť rozhodnutie. Ale to musí prestať, povedala si Corinne v duchu. Tentoraz musí ustúpiť.
„Keď uvidí, ako mi záleží na tej svadbe, popustí," vyhlásila s väčšou sebaistotou, akú cítila.
„Tak potom možno budem pozvaný na svadbu?"
„Ak budete ešte vždy tu," odvetila Corinne nezáväzne.
„Mimochodom, dnes, alebo skôr včera ste si zabudli v koči
58

abelku. Keby som bol vedel, že sa uvidíme tak skoro, bol by 3m ju vzal so sebou."
„Už som sa bála, že som ju navždy stratila." Corinne odľah-3. „Pošlem niekoho k vám do hotela, aby ju vyzdvihol, ak vám
neprekáža."
„Nebude treba. Prinesiem vám ju, keď po vás príďem, aby 3m vás vzal na večeru."
„Nepovedala som, že s vami budem večerať, pán Burk," odvetila Corinne pobúrené.
Jared sa usmial. „Ale to je predsa to najmenšie, čo môžete pre mňa urobiť, keď som sa rozhoďol odísť od hry, hoci som vyhrával, len aby som vás odviezol domov."
Corinne sa zasmiala, páčilo sa jej jeho žartovanie. „Tvárite sa ako martýr. Neprosila som vás o túto službu. Skôr by sa dalo povedať, že ste mi ju vnútili."
„Zrejme som jednoducho od prírody džentlmen a nie som schopný odolať dáme v nešťastí."
„Tou dámou v nešťastí som bola ja?"
„Neboli ste?" zakontroval.
„No dobre, dnes s vami zájdem na večeru - ak mi poviete, ako ste objavili ten klub. Nie je to práve verejne známe miesto."
„Povedal mi o ňom môj právnik," bez váhania odvetil Jared. „Vlastne keby tam nebol so mnou, asi by som sa nedostal dnu."
„Chcete povedať, že tam bol s vami a vy ste ho tam nechali?"
Práve vtedy koč zastal. „Vrátim sa poňho."
Corinne sa usmiala. „Vy ste sa tuším ozaj usilovali odviezť ma domov, však?"
„Veľmi sa mi to páčilo," odvetil nedbanlivo a otvoril dvere. Potom vyskočil, aby jej pomohol vystúpiť.
Corinne zrazu pocítila nesmierny príval šťastia. Skutočne si dal kvôli nej veľkú námahu.
Držal ju za lakeť, až kým neprišli ku vchodovým dverám. Nad horizontom sa práve brieždilo, ale Corinne bola svieža.
„Teraz vás pobozkám, Corinne Barrowsová," povedal náhle Jared.
Prv ako mohla niečo namietnuť, privinul si ju do náručia.
59

Bol to jemný, a predsa mocný bozk a Corinne po chvíli prešlo nutkanie brániť sa mu. Nepritisol si ju tesne k sebe, ako sa často pokúšal Russell, len ju pevne držal, aby mu neutiekla.
Potom ju pustil. „Prv ako mi za to, čo som si dovolil, odtrhnete hlavu, musím vám povedať, že v tej chvíli by ma nebolo nič zastavilo. Ani vy, ani moja vôľa. Nemohol som odolať, aby som vás pobozkal."
Corinne sa usmiala. „Sklamali ste ma - Jared. Neočakávala som, že sa mi za to ospravedlníte."
Nechala ho tam stáť, prekvapeného a potešeného jej odpoveďou.
Kapitola 8
Corinne vkĺzla do salónu. „Takže tu ste, otecko. Prečo sedíte potme?"
Samuel bol pohodlne usadený vo veľkom kresle a v ruke držal pohár s brandy. „Oheň mi poskytuje ďostatok svetla a takto je tu pokojnejšie," oďvetil a zamyslene sa zahľadel na dcéru. „Aká si vyparádená. Máš na dnes večer program?"
Corinne sa postavila ku kozubu.
„Jared ma chce vziať na recitál. Každú chvíľu bude tu."
„Takže Jareď?" Samuel naďvihol obočie. „Nevedel som, že tvoj vzťah s pánom Burkom je taký dôverný."
„Ale no tak," dohovárala mu Corinne. „Jednoducho mi pripadá hlúpe hovoriť mu pán Burk, keď ma za posleďné dva mesiace sprevádzal najmenej desať ráz." A to nerátala, keď ju spre-váďzal ďo herne. „Boli sme spolu na obeďoch, na večeriach, v divadle. Dokonca ma zobral aj na ples ku Comptonovcom, na ktorý ste vy nešli, lebo ste boli priveľmi zaneprázdnený. Ba boli sme spolu aj na dostihoch."
„Fíha," zvolal Samuel a tváril sa, akoby nevedel o každom kroku svojej dcéry. On však vedel o každom jej stretnutí s Burkom. „A čo pán Drayton? Už nie je v obraze?"
60

Corinne zmeravela. „Russell musel uprostred leta odísť do íew Yorku."
„Za obchodom — alebo za zábavou?"
„Ani jedno, ani druhé. Žije tam rodina jeho matky. Jeho
irý otec je chorý a lekári Russellovi naznačili, že sa z toho už ložno nedostane. Russell hovorí, že je dosť starý. V každom jrípade bolo vhodné, aby tam šiel."
„A tak si sa v jeho neprítomnosti uchýlila k pánu Burkovi?" .lýtal sa Samuel uštipačne.
„Niekeďy viete byť hrozný, otecko," vzďychla si Corinne.
lussell sa kažďým dňom vráti a raz sa stane mojím manže->m. Ale nevidím dôvod, prečo by som sa mala v jeho neprí-jmnosti obmedzovať."
Samuel sa zamračil. „Neťaháš Jareda Búrka za nos len preto,
potrebuješ sprievod, však, Cori? S ním sa totiž neraďno za-irávať."
„To som už počula," zasmiala sa. „Jared vie, aký je môj vzťah
Russellovi a že sa zaňho mienim vydať. Jeďnoducho sa cíti-le spolu dobre. Skutočne sa z neho vykľul sympatický muž."
„Keď si sa s ním stretla prvý raz, mala si iný názor," pripomenul jej Samuel.
„Prvé ďojmy nie sú vždy správne. Mýlila som sa. Priznávam."
„Je možné, že to nie je jediná vec, v ktorej si sa mýlila, Cori?" podpichol ju.
„Čo máte na mysli?"
„Vieš isto, že Burk považuje váš vzťah za rovnako nevinný ako ty?" spýtal sa Samuel vážne.
Corinne len mykla plecom. „Pravdaže. Ach, možno s Jare-dom trochu flirtujem a žartujem, ale to len dodáva našim stretnutiam pikantnú príchuť. Bez flirtovania by bol život nudný. Jared vie, že tým nič nemyslím."
„Vari ťa pozná tak dobre? A môžeš to povedať o ňom? Dozvedela si sa o ňom niečo pri tých vašich nevinných výletoch? ()dkiaľ presne pochádza? Nevieš náhoďou, či je z ďobrej rodiny, však?"
„Spytovala som sa ho, ale vždy odpovedá vyhýbavo." Odvety

*
l

tila Corinne, potom sa uškrnula. „Vidí sa mi, že sa mu páči úloha tajomného muža."
„Ale teba to vôbec nezaujíma?"
„Ani nie, no vás tuším áno," odvetila Corinne. „Prečo ste sa ho nespýtali, odkiaľ je?"
„Spýtal som sa."
„No a?"
„Aj mne odpovedal vyhýbavo. Vraj to nie je dôležité a netýka sa to našich obchodov. A mal pravdu."
„Nuž, ak bude investovať do vášho podniku, dozviete sa odpoveď, len čo odíde z Bostonu. Bude vám musieť dať adresu, ak chce dostávať zisky."
„Potom by som sa ju mal dozvedieť každým dňom."
„Prečo?"
„Lebo už minulý týždeň investoval peniaze do našej firmy," odvetil Samuel, pobavený prekvapením na dcérinej tvári. „Nespomínal ti to?"
„Nie. Ani slovom sa o tom nezmienil," odvetila Corinne, zrazu dosť nahnevaná. „Prečo ste mi to nepovedali skôr?"
„V poslednom čase ťa nevídam veľmi často, srdiečko. Buď pracujem, alebo ťa nemožno zastihnúť."
„Takže už je spoločníkom?" povedala Corinne skôr sama sebe ako otcovi. Nechápala, prečo jej o tom Jared nič nepovedal.
„Veru tak, je spoločníkom," odvetil Samuel s úškrnom. „Investoval oveľa viac, ako sme očakávali. Takmer pol milióna."
Corinne zahvízdala. „Toľko ste predsa na rozšírenie nepotrebovali, alebo áno?"
„Nie, ale pán Burk nástojil. Bol ochotný súhlasiť iba za takých podmienok."
„Takže ste mu dali aj viac podielov, ako ste pôvodne mali v úmysle, však?"
„Áno. Teraz vlastní toľko podielov ako bratanec Elliot a ja. Keby chcel, mohol by nás prehlasovať. Takže tvoj hlas by bol potom rozhodujúci."
„Ale môj hlas je pod vašou kontrolou."
„Áno, je," priznal Samuel.

Corinne zhíkla, keď zbaďala lišiacky výraz v otcových očiach. „Ale to ste mu nepovedali, však?"
Samuel pomaly pokrútil hlavou vychutnávajúc, aký má obchodný úsudok. „Zistí to až pri najbližšom zasadaní správnej rady — ak sa ho zúčastní."
„Takže ste ho podviedli!"
„To sotva. Len som rozumne zamlčal pár faktov. Myslíš, že som nevedel, že ti dvorí? Keby ti nevenoval toľko pozornosti, potom by som nebol cítil potrebu tie fakty pred ním zatajiť. Je za daných okolností musím zvážiť všetky možnosti a jedlou z nich je, že by chcel spoločnosť prebrať do svojich rúk. nie, prečo by do nej toľko investoval?"
„To je smiešne," odvetila Corinne pochybovačné. „Čo vô-jec vie o lodeniciach?"
„Musím ti pripomínať, že o ňom nič nevieme, Cori? Keby nebol taký tajnostkár, potom by som ani ja možno nič nezatajoval. Ale ak má v úmysle ovládnuť firmu tak, že bude manipulovať tebou, potom ho čaká veľké prekvapenie. A zaslúžené. Je ak nemá nič také v úmysle, potom je to jedno."
„Jared nie je taký nečestný, ako naznačujete," vyhlásila na-inevane.
„Nie, pravdepodobne nie je. Ale opatrnosti nikdy nie je nazvyš. A čas všetko ukáže."
,Áno, čas ukáže, že máte priveľmi bujnú predstavivosť."
„Nejako veľmi ho brániš," poznamenal Samuel. „Nezamotal ti náhodou hlavu, Cori? Je to veľmi príťažlivý muž, do akého sa ženy ľahko zaľúbia."
„To by sa vám páčilo, však?" obvinila Corinne otca a oči jej potemneli. „Je to presne ten typ muža, s akým by ste súhlasili."
„Pochybujem, že by ťa tak pustil z reťaze ako ja," uškrnul sa Samuel.
„Myšlienku na sobáš si môžete hneď vyhodiť z hlavy!" odsekla Corinne oďhoďlane. „Vydám sa za Russella."
„Kým do toho mám čo hovoriť, nevydáš sa zaňho!" zvýšil hlas Samuel.
Corinne naňho vrhla zlostný pohľad. Teraz jasne videla, že v tejto veci nikdy nepovolí. Jednoducho si bude musieť

62

63

nájsť niekoho iného. Ale rozhodne nie Jareda Búrka. Ach, je šarmantný, príťažlivý a bohatý, to je pravda, a keď ju bozkáva, celé telo sa jej chveje vzrušením. Bez akejkoľvek námahy ju pozbavil vlastnej vôle, a práve preto nemôže byť jej manželom.
„No dobre, otecko," ozvala sa Corinne chladným hlasom. „Keď sa Russell vráti, poviem mu, že sa s ním už viac nebudem stretávať."
„V poriadku. Takže vezmeš do úvahy Búrka?" spýtal sa a nevedel potlačiť záblesk nádeje v očiach.
„Ako sa to môžete spýtať, keď ste ho v podstate obvinili, že chce prevziať do rúk vašu lodenicu?"
„Nič také som nepovedal. Naznačil som, že je to možné, ale nie pravdepodobné."
Zagánila naňho. „Ale zaňho by ste mi dovolili sa vydať, však?"
„Áno, myslím, že by ti bol dobrým manželom," odvetil Sa-muel pravdivo.
„Ja veru nie. A aj tak čoskoro odíde," dodala a prekazila otcove nádeje.
„Kde vlastne je? Nehovorila si, že každú chvíľu príde?"
Corinne pozrela na hodiny na kozubovej rímse a zamračila sa. „Mešká."
Samuel sa usmial. „Konečne ťa niekto nechá čakať."
„Ale dnes to bude naposledy!" odvetila meravo a začala sa prechádzať po miestnosti. „Viac sa s ním nestretnem."
„Len preto, lebo mešká?"
„Nie. Preto, lebo si nemôžem nájsť manžela, keď ma Jared Burk okráda o čas."
„Si veľmi chladná, dcérenka," povedal Samuel nesúhlasne. „Ľutujem muža, ktorý si ťa vezme."
64

Kapitola 9
red meškal tridsať minút, čo Corinne pokazilo náladu ešte äčšmi ako rozhovor s otcom. Chladne ho privítala a za celý Večer povedala len veľmi málo, potvrdila však, že má po ňu opäť prísť po polnoci. Jared sa nevypytoval, prečo je taká za-míknutá, domnieval sa, že sa durdí, pretože meškal. Corinne ho nechala v tej domnienke. Vysvetlí mu to neskôr, prv ako ju dovezie domov z klubu.
Corinne sa v skutočnosti ani tak nehnevala na Jareda, ako kôr na otca pre jeho tvrďohlavosť. Koľko času premrhala na lussella! A teraz musí znova strácať čas hľadaním ďalšieho luža, ktorý buďe zodpovedať jej potrebám. Ale bolo pre ňu icmysliteľné čakať na svoje peniaze ešte dva roky.
Akoby nestačil jeden problém, Russell predstavoval ďalší. Netešila sa, že mu musí poveďať, že sa s ním už viac nebude stretávať a prečo. Nebola rada, že musí skoncovať s ich vzťahom, znášať urazené pohľady a počúvať prosby, ako to bolo ' prípade Williama a Charlesa. Nemala celkom chladné srdce, lala však priveľmi pevnú vôľu, aby sa nimi ďala ovplyvniť. V Jareďovom prípaďe sa necítila tak previnilo, lebo ich vzťah znikol z jej poďnetu ako ostatné. To on sa s ňou chcel zno-a znova stretávať. Je pravda, že ho zneužívala ako sprievod, íle on zneužíval ju na rozptýlenie počas svojho pobytu v Bo-3ne. Takže nemá právo byť sklamaný.
Corinne pocítila ďalší príval nenávisti voči Jaredovi, keď v ten večer prišli do klubu. Vždy keď tam s ňou prišiel, násto-jil, že s ňou bude hrať pri jednom stole, aby na ňu mohol dozerať. A ona vždy prehrala a on vyhral. Bolo to na porazenie. Dnes to bolo to isté. Boli v klube tri hodiny. Nebolo tam plno, lebo bol pracovný týždeň a mnohí hráči už dávno odišli domov. Už sa hralo iba pri troch stoloch. Corinne bola pri-pi.ivená odísť. Jared znova vyhral všetky jej peniaze.
65

„Toto bude moja posledná hra," oznámila Corinne.
„Myslím, že aj moja," pridal sa svetlovlasý muž po jej ľavici.
Jared súhlasne prikývol a Corinne rozdala karty na poker. Mala akurát toľko hracích známok, aby mohla túto hru dohrať. Modlila sa, aby tentoraz vyhrala. Dnes je tu s Jaredom naposledy a má poslednú príležitosť poraziť ho — aspoň jediný raz.
Pomaly si rozložila karty v ruke a zatajila dych, keď uvidela krížovú kráľovnú, dolníka, deviatku a osmičku. Stisla v ruke poslednú kartu — a sklamane pozrela na károvú trojku. Ale hra sa ešte neskončila. Pri ďalšom kole Jared stanovil limit stola päťdesiat dolárov. Corinne si vzala kartu a priložila ju k ostatným. Ani okom nemihla, keď uvidela, že je to krížová desiatka. Nemohla tomu uveriť. Bolo to to najlepšie, čo kedy mala v rukách, ale nemala peniaze, ktoré by mohla staviť. Zúrivo uvažovala, či Jared úmyselne stanovil taký vysoký limit.
„Ste na rade, Corinne," ozval sa Jared.
Uprela naňho ľadový pohľad a potom sa sladko usmiala na ostatných. „Nebude vám prekážať, ak teraz na okamih odídem od stola? Viem, že sa to nemá, ale toto je moja posledná hra."
„Len pokojne choďte," povedal muž po jej pravici.
„Mne to tiež neprekáža," odvetil ďalší muž a položil karty na stôl.
Corinne pozrela na Jareda. „A čo vy?"
„Myslím, že netreba choďiť za majiteľom po peniaze, Corinne, ak je to vaša posleďná hra. Čo keby ste zložili karty a pobrali sme sa domov?"
„Radšej by som tú hru dokončila," odvetila meravo. „Alebo sa bojíte, že vás konečne porazím?"
Pokrčil plecami a oprel sa na stoličke. „No dobre, počkám. Ale nezďržte sa ďlho."
Odišla od stola, ale o pár minút sa sklamaná vrátila. Majiteľ jej odmietol dať peniaze.
„Takže?" spýtal sa Jared, keď viďel jej zúfalý výraz.
Spýtavo naňho pozrela. „Prijmete môj dlžobný úpis? Veď viete, že som solventná."
Jareď chvíľu počkal a potom oďpoveďal: „Ak je to tak, čo ke-
66

sme zvýšili limit? Ako hovoríte, ste solventná a už sme zostali len my ďvaja."
Ostatní ďvaja hráči meďzičasom odišli. Boli sami a jej sa
locnilo staré vzrušenie z hry, ktoré necítila od čias, odkedy [ začala hrávať s Jaredom. Porazí ho, a to poriadne.
„Päťtisíc?" navrhla.
Všimla si jeho prekvapený výraz a uškrnula sa. To bolo viac peňazí, ako si mohla dovoliť, ak nechcela ísť za otcom. Ale to nebude musieť, lebo ona túto hru vyhrá.
Jared prikývol a z vrecka vytiahol pero a papier. „Nepovedali ste sumu, Corinne."
Vzala papier a napísala dlžobný úpis. „Päťtisíc," vyhlásila se-íavedome, lebo nikdy si nebola taká istá výhrou.
Jared siahol ďo vrecka a vytiahol zvitok bankoviek. Niekoľ-
I
ko z nich oďrátal. „Tu je vašich päťtisíc." Odmlčal sa a odrátal ďalšie bankovky. „A pridávam ďalších päť."
Corinne bola naďšená. Siahla po papieri, že aj ona zvýši stávku, ale Jareď ju zastavil.
„Už neprijmem ďalší ďlžobný úpis, Corinne." „Prečo?"
„Pretože viem, oď koho si pôjďete pýtať peniaze na splatenie ďlhu, a pochybujem, že by bol váš otecko naďšený."
„Otec sa o tom nikďy neďozvie, Jareď, lebo nemienim pre-[ hrať."
„Je to hra, pri ktorej človek musí mať šťastie, Corinne," va-
I
roval ju Jared. „Je to posledná hra a je pravdepoďobné, že ju nevybraté."
„Obávate sa, že nemám šťastie?"
„Ste si taká istá svojimi kartami?"
„Som."
„To je škoda, lebo si nemôžete dovoliť voliť farbu."
Vtedy vybuchla. „Prečo ste mi teďa ďovolili zvýšiť stávku, keď mi nechcete ďovoliť, aby som vyhrala?"
Nevšímal si jej zúrivosť. „Vy ste navrhli päťtisícový limit. Ja som s ním iba súhlasil."
„Myslela som na stávku."
„Ja nie."
67

„Ste opovrhnutiahodný človek, Jared Burk," vyhlásila rozohnené. „Len dobre, že som sa rozhodla viac sa s vami nestretnúť."
„Tomu sa hovorí prijať porážku dôstojne," odvetil ironicky.
„To s tým nemá nič spoločné!" odsekla zúrivo. „Chcela som vám to povedať cestou domov. Nemala som nič proti vám — až doteraz. Ale práve ste sa vyfarbili. Už sa s vami nestretnem, ani keby ste ma o to prosili!"
Šokoval ju, lebo sa usmial. „Bože dobrý, veď vy zrejme čakáte, že vás budem prosiť, však? Jakživ som nestretol nikoho takého márnomyseľného, ako ste vy!"
Corinne očervenela ako pivónia, ale meravo sa vystrela a dôstojne vstala. „Takže teraz ma aj urážate. To viac nebudem počúvať."
Chcela odísť, ale Jared vystrel ruku a schytil ju za zápästie. „Sadnite si, Corinne." „Nesadnem!
„Sadnite si!" prikázal jej hlasom, akým ho nikdy nepočula hovoriť.
Sadla si, ale najprv si vytrhla ruku zo zovretia. Potom čakala, oči ako rozpálené smaragdy.
Jared sa zaklonil na stoličke, siahol do iného vrecka a vytiahol niekoľko malých kúskov bieleho papiera. Hodil ich cez stôl Corinne. Jeho oči sa stretli s jej vražedným pohľadom.
„Keďže ani jeden z nás nemá v úmysle stretnúť sa po dnešnej noci, mohli by ste to vyplatiť."
Vzala do ruky papieriky a zdesene zistila, že sú to jej dlžobné úpisy voči klubu v hodnote dvetisíc dolárov, teraz splatné na meno Jareda Búrka. Uprela naňho obviňujúci pohľad.
„Ako ste sa k nim dostali?"
„Kúpil som ich."
„Prečo?"
„Na tom nezáleží. Dôležité je, že si ich chcem dať preplatiť, vrátane toho, ktorý ste podpísali pred pár minútami. Sedemtisíc, mladá dáma."
Slovo dáma povedal s takým opovrhnutím, až sa strhla. „Ak
68

bo l môj dlh voči klubu vyplatený, prečo mi dnes nechceli po-iŽičať?"
„Pretože keď som kupoval vaše úpisy, povedal som im, že nestojíte za to riziko," odvetil uhladene, akoby také čosi robil denne. „Nebolo ťažké presvedčiť ich, keďže ste tie úpisy nevy-platili sama."
„Ako ste sa opovážili?"
„Myslel som, že je to pre vaše dobro, lebo by sa čoskoro vybrali za vaším otcom, aby im ich vyplatil. Dohodnem sa s vami, nie s vaším otcom."
„A ako si predstavujete, že vám dnes zaplatím, keď veľmi dobre viete, že už nemám so sebou nijakú hotovosť?"
„Ale vy máte niečo na predaj."
„Takže otec mal pravdu!" zhíkla Corinne. „Chcete získať kontrolu nad lodenicou. Keď si len pomyslím, že som vás obhajovala!"
Jared sa zamračil. „To povedal váš otec?"
„To teda áno. Dnes večer mi naznačil, že sa možno pokúsi-
I
te ma zmanipulovať, aby ste získali kontrolu nad firmou, a mal pravdu."
„Preto ste sa rozhodli, že sa so mnou viac nestretnete?"
„Áno," zaklamala, než by mala vysvetľovať, ako to bolo.
„Lenže váš otec sa mýlil, Corinne," zaklamal aj Jared prekvapujúco tichým hlasom. „A nesmiete tomu veriť."
„Ako to myslíte?" spýtala sa podozrievavo.
„Nemám v úmysle kúpiť si váš hlas. To od vás nechcem."
„A čo teda? Nemám na sebe nič cenné."
Jaredov pohľad bol nevyspytateľný. „Máte seba a hodinu voľného času na poschodí."
Corinne sa neubránila smiechu. „To nemyslíte vážne." Keď nič nepovedal, vyskočila na nohy a vybuchla: „V živote ma ni-kro tak neurazil!"
„Myslíte, že nie ste hodná sedemtisíc dolárov?"
„Nejde o to, koľko som hodná!" zasyčala a chytila sa stola, aby sa jej netriasli ruky. „Je od vás opovrhnutiahodné čo len navrhnúť mi taký spôsob platenia."
„Je to vaša jediná možnosť."
69

0
i

„Zajtra vám tie peniaze vyplatím do posledného centa! Budete musieť dovtedy počkať."
„Nemienim čakať tak dlho."
„A ja nesúhlasím s vašimi podmienkami!" odsekla. „A s tým nič nenarobíte, však, pán Burk?"
V očiach sa mu zablyslo, a to ju malo varovať. „Práve naopak. Vezmem si od vás dlžobu, či už súhlasíte, alebo nie."
„To sa neopovážite!" precedila. Ostatní v miestnosti ju ochránia, keby bolo treba.
„Je to výzva?"
Corinne zaváhala, keď videla jeho rozhodný pohľad. „Nie, nie je."
Bože dobrý, on sa o to naozaj pokúsi, pomyslela si so strachom. Pravda, niekto ho zastaví, ale vyvolá to takú scénu, že sa to neudrží v tajnosti. Bude sa o tom klebetiť po celom meste.
„Prečo váhate, Corinne? V skutočnosti dostanete sedemtisíc dolárov za hodinku vášho času. Nemyslím si, že by veľa žien odolalo takej ponuke." Pery sa mu mierne zvlnili. „Alebo nechcete, aby som vám platil za to, čo zvyčajne poskytujete zadarmo?"
Zatajila dych. Skutočne má o nej takú zlú mienku? Jej však čerta záleží na jeho mienke. Nevyhovie jeho požiadavke. Ale potrebuje sa dostať z tejto situácie bez scény.
„Nestojíte mi za to," odsekla pohŕdavo. „A nedali ste mi šancu." Pozrela na peniaze uprostred stola, potom na karty pred sebou a zvodne sa usmiala. „Ak dovolíte, aby som zvýšila dlh na dvanásťtisíc a zvolila farbu, možno budem s vašimi podmienkami súhlasiť."
„Možno?"
Pery sa jej roztiahli v úsmeve, lebo vedela, že nemôže prehrať. „Budem súhlasiť."
Naklonil sa k nej. „Aby nevzniklo nedorozumenie. Ak túto hru vyhrám ja, pôjdete na hodinu so mnou na poschodie. A nepôjde o hodinu konverzácie, Corinne, ale o hodinu v posteli. Je vám to jasné?"
Vzchopila sa. „Nemusíte byť taký vulgárny, pán Burk. Pochopila som, ako ste to mysleli."
70

„Takže súhlasíte?"
„Áno. A vy?"
Prikývol a ona sa víťazoslávne usmiala. Ukázala mu karty
I
 a napäto čakala na jeho porazenecký výraz. Nedočkala sa. Namiesto toho sa uškrnul a pokrútil hlavou.
„Nestačí, Corinne."
Neveriacky hľadela na karty, ktoré jej ukázal. Kárový flush o kartu vyšší. Neuveriteľné.
Vražedné naňho zagánila. „Podvádzali ste!"
„Ako mi to chcete dokázať?" spýtal sa a vopchal si do vrecka peniaze aj úpisy.
„Podvádzali ste, však? Keď som odišla od stola, zamenili ste si karty!" obvinila ho rozzúrene.
„Opakujem, ako to chcete dokázať, Corinne?"
„Nepotrebujem to dokazovať - viem to!"
„V tom je istý rozdiel. Karty hovoria, že som vyhral a musíte platiť."
„Toho sa nedožijete!"
Corinne schmatla kabelku a vybehla z miestnosti.
Tmavá chodba pred hernou bola prázdna. Schody vedúce na poschodie boli hneď pri vchode, takže tí, čo sem neprišli hrať, mohli prekĺznuť hore, a nikto ich nevidel. Corinne si nikdy tak neuvedomovala prítomnosť tých schodov ako teraz. Striasla sa, keď prechádzala okolo nich a zhora začula vysoký ženský smiech.
Mala by sa ukryť tam hore a nechať Jareda, aby ju bezvýsledne hľadal na ulici? Zrejme bude predpokladať, že vyšla von. Ale nevedela sa donútiť vyjsť hore tými schodmi. Ak presvedčí Jaredovho kočiša, aby ju odviezol domov, nechá Jareda v klube. To bude lepšie.
Corinne otvorila vchodové dvere, ktoré však vzápätí prudko zaplesla Jaredova veľká ruka. Načahoval sa ponad jej plece, tak sa obrátila k nemu.
„Budem kričať, Jared! Nemôžete mi zabrániť, aby som odtiaľto odišla!"
„Ale môžem," odvetil chladne, „kým nesplatíte svoj dlh."
„Nepôjdem s vami hore, ani keby od toho závisel môj život. Odstúpte!"
71

Pokúsila sa ho odtisnúť od dverí, ale ani ním nepohla. Vzápätí ju už zdvihol na ruky a vykročil hore schodmi.
„Nie!" zvrieskla Corinne. „Nie, nejdem!"
„Už nemáte na výber," povedal, keď vyšli hore. „Takže ktorú izbu si vyberiete, láska moja?" doberal si ju. „Tú, v ktorej ste boli už aj predtým? Alebo by ste sa v nej cítili nepríjemne?"
Corinne sa zovrel žalúdok od strachu. Dlhá chodba bola veľmi tmavá, obložená tmavomodrými tapetami, a len na konci blikala malá lampa, ktorá ju trochu osvetľovala.
„V živote som nebola tu hore," zašepkala Corinne a počula hrôzu vo svojom hlase. „Musíte mi veriť, Jared."
Kruto sa zasmial a zamieril po chodbe k prvým otvoreným dverám. „Ale neočakávate, že vám budem veriť, však?"
„Čo som urobila, že si to o mne myslíte?"
Vstúpil do izby zariadenej v zelenom tóne - od koberca až po prikrývky na širokej posteli. Všetko bolo zelené.
Jared zatvoril dvere, ale ešte ju nepostavil na nohy. V prítmí pozrel na ňu. „Naša izba pristane k vašim očiam," zažartoval. „Viac ako dva mesiace ste sa so mnou zahrávali," pokračoval. „Raz ste za to museli zaplatiť. Zvyčajne nečakám tak dlho."
„Nikdy som sa s vami nezahrávala!"
Zdvihol tmavé obočie. „Popierate, že ste so mnou úmyselne flirtovali? Popierate, že ste mi ochotne opätovali bozky?"
„Možno trochu flirtujem, ale nič tým nemyslím," bránila sa. „Myslela som, že to chápete. A nežiadala som vás, aby ste ma bozkávali."
„Ale ani ste sa nepokúsili mi v tom zabrániť, však? Pravý muž sa neuspokojí iba s bozkami, mladá dáma," vyhlásil Jared opovržlivo.
„Väčšina veru áno."
„Ja teda nie," odvetil chladne. „Najmä keď ste mi dávali nádej, že môžem očakávať viac."
Položil ju na zem a obrátil sa, aby zamkol dvere. Kým bol k nej obrátený chrbtom, rýchlo otvorila kabelku a vytiahla malý nôž, ktorý jej kedysi dávno vrátil. Prvý raz ho použije. Len sa modlila, aby si spomenula, čo ju Johnny Bixler naučil, ešte keď mala desať rokov.
72

Jared sa prudko zvrtol, keď počul, ako vytiahla nôž z puzdra. Schuti sa zasmial, keď na ňu pozrel. Mala oblečené šaty zo zlatého zamatu s perleťovými gombičkami a čipkovým okrajom. Zlaté vlasy mala vyčesané dohora a ozdobené zlatými zamatovými stužkami, pričom jej zopár kučier padalo na spánky. V jednej ruke držala kabelku a v druhej nôž.
„Čo mienite robiť s tou peknou hračkou?" spýtal sa s úškrnom.
„Použijem ju, ak budem nútená. Ak sa ku mne priblížite, urobím to."
„Nikto vám nepovedal, že pri hraní s nožmi sa môžete zraniť?"
„Náhodou viem, ako ten nôž použiť. Ak tu bude niekto zra-( nený, tak potom vy," vyhlásila s väčšou sebaistotou, ako cítila. „Teraz odomknite tie dvere."
Nevenoval pozornosť jej žiadosti a stál rozkročený pred dvera-I mi. „Uvažoval som, prečo nosíte v kabelke zbraň. Často cítite potrebu ochraňovať sa? Alebo sa odmietate poddať iba mne?"
Zagánila naňho. „Takže ste sa hrabali v mojej kabelke, prv [ ako ste mi ju vrátili? To by ozajstný džentlmen nikdy neuro-' bil."
„Obaja dobre vieme, že nie som nijaký džentlmen, však?" odvetil a vyzliekol si redingot. „Čo to robíte?" spýtala sa.
„Pripravujem sa na uskutočnenie nášho obchodu," odvetil bezstarostne. „Koniec koncov, stavili ste iba hodinu svojho času a ten rýchlo ubieha."
„Dočerta, nepočuli ste, čo som povedala? Ani sa ma nedotknete. Radšej by som sa milovala s diablom ako s vami."
„Ja mám s diablom dobré vzťahy," odvetil Jared chlaďne. „Som si istý, že mu to nebude prekážať." „Nenávidím vás, Jared Burk!"
„To na veci nič nemení. Ale teraz sa už prestaňte tváriť, že ste to nikdy nerobili. Ak budete spolupracovať, uvidíte, že sa vám to bude páčiť rovnako ako mne."
Prv ako stihla odpoveďať, Jared jej hodil do tváre svoj redingot a zaskočil ju. Kým odhodila redingot nabok, schytil jej
73

ruku, vykrútil jej ju za chrbát a dovtedy tlačil, až kým obaja nepočuli, že nôž spadol na zem. Chvíľu hľadel do jej vystrašených očí a potom si vášnivo pritisol pery na jej.
Corinne ešte nikdy nikto tak mocne neobjal. Telo mala prilepené na jeho. Zachvela sa od vzrušenia. Jared jej uvoľnil ruku a odstúpil. „Chcete ma rovnako ako ja vás. Prečo predstierate niečo iné?"
Tie slová ju šľahli ako zaucho a Corinne očervenela. Mal pravdu. Vôbec sa nebránila jeho bozku, vášnivo ho opätovala.
Žmolila si ruky. Bože, musí jej uveriť! „Nemôžem to urobiť, Jared! Nie som taká, za akú ma máte. Nikdy predtým som nebola s mužom - prisahám. Možno stváram kadejaké divoké kúsky, ale toto k nim nepatrí."
„Klamete, Corinne. Nie ste o nič väčšia panna ako ja."
„Vám nezáleží na tom, či hovorím pravdu?" zvolala. „Tak veľmi ma chcete dostať do postele, že ma nemienite vôbec počúvať? Bože dobrý, veď ste otcov spoločník - môj spoločník. Myslíte, že po tomto ešte budeme môcť spolupracovať?"
„Toto nemá nič spoločné so spoločnosťou. Vy len máte splatiť dlh, Corinne."
„Do čerta s vami!" zahrmela. „Nie som vám nič dlžná!" Celkom zabudla na strach.
„O tom to celé je, však, Corinne?" Sardonicky sa uškrnul. „Zúrite, lebo si myslíte, že som vás podviedol."
„Aj ste ma podviedli. Ale bez ohľadu na to sa neoddám nijakému mužovi, kým sa nevydám."
„Potom ste s tým tamdolu nemali súhlasiť," odvetil a načiahol sa za gombičkou na jej šatách.
Corinne mu zúrivo plesla po ruke a zohla sa, aby zdvihla nôž, ale Jared ho odkopol z jej dosahu. Zobral ju na ruky a neveľmi jemne hodil na posteľ.
Corinne začala vrieskať, ale Jared jej rýchlo zakryl ústa dlaňou.
„Nenahnevajte ma," povedal smrteľne vážnym hlasom. „Keď sa nahnevám, viem byť veľmi krutý." Voľnou rukou jej vpredu roztrhol šaty. „Nič vám nepomôže, keď budete kričať, že vás znásilňujú, lebo tu je to každému fuk. Vládne tu vše-
74

obecný názor, že ak sem príde nejaká žena, potom to nie je dáma. Ja zastávam ten istý názor, takže už viac neskúšajte moju trpezlivosť. Je vám to jasné?"
Keď Jared odhalil pevné obliny jej pŕs, z hlasu sa mu vytratil chlad. „Ste ozaj krásna," zamrmlal. „Jakživ som nevidel takú jemnú, bielu pokožku."
Sklonil hlavu k jej prsiam a pobozkal oba vrcholky. Keď po chvíli zdvihol hlavu, Corinne mala oči rozšírené a zaliate slzami.
„Neublížim vám, Corinne, ale nesmiete sa vzpierať," povedal takmer nežne. „Sľubujem."
Pustil jej ruku z úst a sklonil sa, aby ju pobozkal. Bozkával ju vášnivo, ale ona nereagovala. Ľahostajne pokrčil plecami.
„Ak chcete byť tvrdohlavá, to je vaša vec, Corinne. Mňa to F nezastaví."
Corinne neodpovedala. Tak sa hanbila, že túžila umrieť. Nemôže ho zastaviť. Ublíži jej, ak sa o to pokúsi, sám to povedal. A tak či tak ju znásilní, tak prečo by mala trpieť viac, ako je nutné?
Modlila sa, aby bol čím skôr koniec. Keď ju nadvihol, aby jej vyzliekol šaty, neprotestovala. Keď sa jej nežne prihováral, nepočúvala. Keď ju nežne pohládzal svojimi mocnými rukami, cítila iba svoju hanbu.
Zo zažmúrených očí jej ticho stekali slzy. Keď pocítila prenikavú bolesť, až sa strhla, zahryzla si do perí, aby nevykríkla. Sľúbil, že jej neublíži, ale ona vedela, že to bude bolieť. Flo-rence ju o tom trochu poučila. Teraz ju Jared Burk obral o nevinnosť, ktorú vždy chcela dať svojmu manželovi. Vynútil si ju od nej surovou silou. Corinne nikdy k nikomu necítila takú nenávisť ako teraz k Jaredovi Búrkoví.
Jaredovo vyčerpané telo oťaželo a Corinne sa domnievala, že je po všetkom.
„Plne som vám splatila svoju dlžobu, pán Burk," ozvala sa bezvýrazným hlasom. „Ak sa láskavo zdvihnete z mojej osoby, rada by som odišla."
„Vy ste teda chladná potvora," zahundral a potom sa zdvihol, aby sa obliekol.
„Už ste mi to dnes večer raz povedali. Nemusíte sa opakovať."
75

„Potrebujete, aby vás niekto rozohrial. Ľutujem muža, ktorý si vás vezme, ak sa mu v posteli predvediete tak ako teraz."
„Nemusíte nikoho ľutovať," odvetila Corinne napätým hlasom, sadla si na okraj postele a trochu sa jej zakrútila hlava. „Čo ak otehotniem?"
Pokrčil plecami. „Je pravdepodobné, že neotehotniete, lebo sa to už viac nestane. Ale to je váš problém, lebo ste žena."
Jared sa obliekol a nedbanlivo prešiel okolo postele, aby zdvihol jej roztrhané šaty. Corinne ho počula pridusené zhík-nuť, a pozrela naňho. Sledovala jeho pohľad k stredu postele a ku krvavej škvrne, ktorá vyzerala na zelenej plachte čierna.
„Čo je, pán Burk?" spýtala sa trpko. „Tuším ste prekvapený. Nevedeli ste, že panny krvácajú?"
Jeho pohľad sa stretol s jej a on mal oči jasnosivé, bez stopy belasej. Dlhú chvíľu na ňu hľadel.
Konečne zamieril k dverám so šatami pevne zovretými v rukách. Zvrtol sa a pozrel na ňu cez izbu.
„Zostaňte tu, kým sa nevrátim," prikázal jej stroho. „Počujete?"
„Kam idete?"
„Jednoducho tu zostaňte, Corinne," zopakoval. „Vrátim sa pred obedom."
„Pred obedom!" zhíkla. „Veď už takmer svitá. A vy viete, že musím byť doma pred svitaním, lebo ma začnú hľadať."
„O to sa postarám."
„Ako?"
Ale už bol preč. Aj s jej šatami. Čo má za lubom tentoraz?
Kapitola 10
S dvoma plachtami omotanými okolo nôh a ťažkým plášťom na pleciach Jared netrpezlivo čakal v koči pred honosným domom na Beacon Street. Práve svitalo a jesenný nočný chlad mu prenikal až do kostí. Potrvá ešte celé hodiny, kým slnko prehreje ten pekelný chlad.
7f,

Takisto ešte chvíľu potrvá, kým bude vhodné navštíviť Saní uela Barrowsa. Starší muž zrejme ešte vždy spí vo svojej teplej posteli a ani netuší, kde sa nachádza jeho dcéra. Jared mu bude mať aj tak dosť čo povedať, čím vyvolá jeho hnev, a nebolo by vhodné roznecovať ho tým, že ho zobudí.
Dofrasa! Odvčera nič nešlo tak, ako chcel. A pritom si myslel, že všetko sa vyvíja dokonale. Keď mal vo vrecku Corinni-ne dlhy z klubu a ich vzťah bol taký priateľský, bolo by jednoduché nakloniť si ju na svoju stranu. Koniec koncov, s otcom nevychádzala práve najlepšie, keď jej nedovolil vydať sa za Draytona. Pri hlasovaní by sa bez problémov priklonila na Ja-redovu stranu, aby urobila otcovi napriek. Aspoň Jared si to myslel.
Ale ona mu celkom zmarila plány vyhlásením, že sa s ním viac nestretne. Po dvoch mesiacoch obskakovania okolo nej! A akoby to nestačilo, ešte aj Samuel Barrows mal podozrenie, že Jared má tajné plány s jeho lodenicou.
Teraz sa cítil previnilo a zúril. Tá potvora dostala, čo si zaslúžila. Nemala sa tváriť ako skúsená žena. Panna - potvorská panna! Hovorila mu to, ale on jej neveril, čím sa všetko iba zhoršilo.
Jared už ďlhšie nevládal čakať. Bude ho mrzieť, ak vytiahne Barrowsa z postele, ale ešte pár minút týchto výčitiek svedomia, a všetko zbalí. Mal ešte jedno východisko - posledné, ale ani trochu sa mu nepáčilo. Urobí buď to, alebo sa vráti ďomov. V tejto chvíli bol pripravený vzďať sa a pobrať sa preč.
Keď Jared zaklopal, Brock takmer vzápätí otvoril dvere. Jared si už zvykol na tohto lokaja s kyslou tvárou, ale ešte nikdy ho nevidel takého pobúreného.
„No toto, pane!" rozhorčoval sa Brock. „Uvedomujete si, koľko je hodín?"
„Pravdaže," odsekol Jared netrpezlivo. „Nebol by som tu, keby nešlo o naliehavú záležitosť."
„Ale slečna Corinne nikdy nevstáva tak skoro," odvetil Brock a vrhol pohľad ku schodom. „A jej komorná nikomu nedovolí, aby ju rušil."
Jared uvažoval, či sa Brock domnieva, že práve prišla ďomov.
77

Hovorila, že služobníctvo vie o jej nočných výletoch. Pred slu-žobníctvom človek nič dlho neutají.
„Nechcem rušiť slečnu Barrowsovú," odvetil Jared pobavene. „Rád by som hovoril s jej otcom."
„Tak to je čosi iné, pane. Aj keď ste prišli v dosť nezvyčajnú hodinu, pán Barrows je zhodou okolností hore a práve sa oblieka. Ak budete taký láskavý počkať v jeho pracovni, oznámim mu vašu návštevu."
O desať minút už Jared vstal so šálkou kávy v ruke, aby sa pozdravil so Samuelom Barrowsom.
„Vyrozumel som, že ide o naliehavú záležitosť," povedal Sa-muel a sadol si na svoje miesto za veľkým pracovným stolom. „Neviem si predstaviť, o čo môže ísť, iba že by ste sa rozhodli ukončiť svoj pobyt v Bostone. Prišli ste dokončiť náš obchod, prv ako odídete, pán Burk?"
„Nejde o obchodnú záležitosť," odvetil Jared a uvažoval, ako začať.
„Tak teda čo je také dôležité?"
„Ide o vašu dcéru," spustil Jared priamo. „Rád by som získal váš súhlas na našu nadchádzajúcu svadbu."
Samuel chvíľu neveriacky hľadel na Jareda a potom zvolal: „Bože dobrý, mladý muž! Neviem, ako riešite podobné veci u vás doma, ale my o nich diskutujeme v rozumnejšom čase."
„Čoskoro pochopíte, prečo som nemohol čakať, pán Barrows. Ale najprv by som rád vedel, či nám dáte svoje požehnanie."
„Prosím, pán Burk. Nie tak zhurta." Samuel naznačil rukou, že by mal spomaliť. „Mal som dojem, že Corinne až tak veľmi nepriťahujete. Bez urážky, ale možno si neuvedomujete, že dáva prednosť mužom, ktorých môže ovládať. Mýlil som sa vo vás? Vari sa mojej dcére zdá, že bude mať s vami... ľahkú prácu?"
„Nie."
„Tak potom prečo súhlasila, že sa za vás vydá?"
„Ešte som ju o to nepožiadal."
Samuel sa neubránil smiechu. „Ale myslíte si, že bude súhlasiť, keď ju požiadate?"
„Bude, ak ju presvedčím. A ja viem veľmi dobre presviedčať."
„To verím, ale Corinne sa nedá presvedčiť ľahko. Vie, čo
78

chce od života, a je natoľko tvrdohlavá, že to vie dosiahnuť. . vy nie ste práve ten, akého hľadá."
„Možno nie," pokrčil plecami Jared. „Ale som ten, za kto-ého sa vydá."
„Zdá sa, akoby ste mi to oznamovali, a nie ma žiadali," poznamenal Samuel so zdvihnutým obočím.
„Aj oznamujem. Radšej by som mal váš súhlas, ale nie je to až také podstatné."
Samuel sa uškrnul, hnedé oči mu pobavene žiarili. „Mám rád rozhodných mužov, pán Burk. Musíte moju dcéru veľmi milovať."
Jared sa zamračil. Dúfal, že tejto stránke veci sa vyhnú.
„Úprimne povedané, pán Barrows, nie je v tom láska. Vaša dcéra je mimoriadne krásna, ako iste viete, a žiaďuca, ale buďe z nej problematická manželka. Iste vám nemusím hovoriť, aké má raďikálne názory, lebo to už zrejme viete. Manželstvo považuje za lístok k slobode. Ani jej nenapadne rozmýšľať nad zodpovednosťou, ktorá z neho plynie. Ale pod dobrým dohľadom sa to naučí."
Teraz sa prebudil Samuelov otcovský inštinkt. Meravo vstal, položil ruky na stôl a naklonil sa s hnevlivým leskom v očiach.
„Ujasnime si to, pán Burk. Nemilujete moju dcéru a podľa vás nebude dobrou manželkou. Tak prečo mi, dočerta, hovoríte, že si ju chcete zobrať?"
Jared neváhal. „Je to otázka cti, pane."
„Cti? O čom to, dopekla, hovoríte?" vybuchol Samuel, načisto zmätený.
„Prv ako vám to vysvetlím, dovoľte, aby som sa spýtal na jednu vec. Uvedomujete si, že vaša dcéra má sklony k hazardným hrám? Viete, že takmer každú noc odcháďza z domu, aby navštívila isté zlopovestné zariadenie za riekou Charles?"
„Viem o všetkom, čo moja dcéra robí, vrátane toho, že ju pri tých výletoch sprevádzate, odkedy ten slaboch Drayton odišiel z mesta."
„Ak ste to vedeli, prečo ste jej v tom nezabránili?" domáhal sa vysvetlenia Jared.
„Jediný spôsob, ako by sa mi to podarilo, by bolo zamknúť
79

ju v jej izbe. To dievča je tvrdohlavé a urobí, čo sama chce, nie čo jej ja poviem. Mal som pocit, že čoskoro o hazard stratí záujem. Ešte vždy si to myslím."
„A neprekáža vám, že ju tam ľudia vidia?"
„Pravdaže mi to prekáža. Ale neviem jej zabrániť, aby tam chodila."
„Lenže mali by ste, pán Barrows," vyhlásil Jared zlovestne. „Nie je to totiž iba herňa. Každý návštevník dobre vie, na čo slúžia miestnosti na poschodí. Vy to viete?"
„Áno." Samuel v rozpakoch odvrátil pohľad. „Áno, áno, viem to. Ale Corinne je dobré dievča. Z tohto hľadiska sa o ňu nebojím."
„Vy ste možno vedeli, aká je nevinná," poznamenal Jared sardonicky. „Ale ja nie. Podľa môjho názoru nijaká slušná žena by nešla do takého brlohu."
„No tak, no tak!"
„Dovoľte, aby som dokončil. To nie je jediný dôvod, prečo som... si o nej myslel čosi iné. Ak náhodou neviete, vaša dcéra sa rada zahráva s mužmi. Vzbudzuje v nich dojem, že je svetaskúsená žena po všetkých stránkach. Rozumiete, čo chcem povedať, pán Barrows? Vzhľadom na jej flirtovanie a pochybnú povesť klubu som jej neveril, že je nevinná, aj keď mi to prisahala."
Samuel očervenel ako repa. „Čo ste vykonali mojej dcére?"
Jared cítil, že mu ožil každý sval v tele. Ocitol sa v nebezpečnom postavení. Ale povie pravdu.
„Vyhral som Corinne v pokri, keď sme hrali iba sami dvaja. Podmienky boli stanovené vopred. Bola rozhodnutá dohrať hru, ale nemala peniaze. A tak do hry stavila seba."
„Neverím!" zahrmel Samuel.
„Bola si istá, že vyhrá, pán Barrows. Som presvedčený, že inak by s tými podmienkami nesúhlasila. Ale súhlasila - a prehrala. A potom odmietla dodržať sľub. Žiaľ, nebol som dosť galantný a neprijal som jej odmietnutie."
„Čo to hovoríte, Burk? Ak ste..."
„Znásilnil som vám dcéru," prerušil ho chladne Jared. „Ľutujem to, ale to nič nemení na tom, že som ju znásilnil. Keby
80

som bol veril, že je nevinná, istotne by sa to nebolo stalo. Ale sama dala do stávky svoje telo. Neveril som, že by panna tak riskovala."
Samuel si sťažka sadol. „Neviem, čo vám mám na to povedať, Burk. Mal by som vás dať zatvoriť do väzenia, ale problém je v tom, že chápem, ako sa to mohlo stať. Bože dobrý, vari moja dcéra skutočne bola taká pochabá a svoje telo dala v stávku v hazardnej hre?"
„Áno."
„A vy sa s ňou teraz cítite povinný oženiť, pretože bola pannou?"
„Neberiem na seba plnú vinu za to, čo sa stalo. Ale vzhľadom na to, že bola nevinná, ľutujem svoj čin. Cítim sa ako hlupák, že som ju tak zle odhadol. Ale čo sa stalo, už sa neod-stane. Zaplatila za svoju chybu. Teraz sa cítim povinný, aby som zaplatil ja za svoju."
„Zrejme sa to stalo minulú noc?"
„Áno. Neublížil som jej, pane." Jared predvídal jeho myšlienky. „Ale nie je mnou veľmi nadšená. Vlastne som ju tam t nechal dosť nahnevanú."
„Nechali ste ju? Kde?"
„Ešte vždy je v útulnej spálni v klube za riekou a pravdepodobne spí."
,Ako poznám svoju dcéru, určite nespí. Každú chvíľu prihrmí sem a bude žiadať vašu hlavu."
„Pochybujem. Nemá veľmi možnosť odísť. Vzal som so sebou jej šaty."
Samuel sa zhlboka nadýchol. Nemohol z toho obviňovať iba Jareda. Corinne si to spôsobila sama. Kto ju pozná lepšie ako on? A varoval ju, aby sa s Burkom nezahrávala.
„Takže súhlasíte so svadbou?"
„Súhlasím, ak s ňou bude súhlasiť Corinne. Ale ak nebude, a ja úprimne pochybujem, že by súhlasila, nemusíte sa cítiť vi-novatý."
„To je vzhľadom na dané okolnosti od vás veľmi láskavé. Ale ona bude súhlasiť," vyhlásil Jared sebaisto.
Samuel sa zamračil. „Ak ju mienite dohnať k svadbe silou,
81

rovno na to zabudnite. Nedovolím, aby ste Corinne znova ublížili."
„To by mi ani vo sne nezišlo na um, pán Barrows," odvetil Jared uhladene. „Dávam vám svoje slovo. Nebudem sa ku Corinne správať hrubo."
„Dúfam, že vám môžem veriť a svoje slovo dodržíte," odvetil Samuel s prísnym pohľadom.
„Môžete."
„Potom máte môj súhlas, aby ste ju požiadali o ruku. Ale keď sa s ňou budete zhovárať, bol by som rád, keby ste nespomenuli, že so svadbou súhlasím. Vlastne by bolo najlepšie, keby vôbec netušila, že o všetkom viem. Nechcem, aby musela zažiť ďalšiu hanbu."
„Chápem," odvetil Jared celý nesvoj. „Ale obávam sa, že potrebuje niektoré zo svojich šiat. Tie, čo mala na sebe, sú poškodené. Dozvie sa, že som tu bol."
Samuel sa takmer znova rozzúril. „To nie je problém, pán Burk. Dajte tie šaty, ktoré ste priniesli, zašiť. Je to jednoduché. Nájdite krajčírku, ktorá ich opraví. Postarám sa, aby lokaj zabudol, že ste tu boli."
Kapitola 11
Keď sa Jared vrátil, Corinne spala. Po ničom tak netúžil, než aby sa aj sám vyspal, ale zatiaľ to neprichádzalo do úvahy. Najprv to musí vybaviť s Corinne.
Položil jej šaty konca postele, postavil sa k nej a zahľadel sa na spiacu mladú ženu. Zlatisté vlasy sa jej rozpustili a v jemných vlnách ležali na vankúši. Boli dlhé a nádherné ako hodváb.
Skutočne je potvorsky krásna. Len keby nebola Barrowso-vou dcérou... Lenže ona je, a na to Jared nesmie zabudnúť. Pre Jareda bola iba prostriedkom k splneniu poslania. A keď ho splní, viac túto divokú, zelenookú krásavicu neuvidí.
82

„Corinne, vstávajte," povedal Jared ticho a potriasol ju za plece. „Musíme sa pozhovárať."
„Choďte preč," zamrmlala a zaborila si hlavu do vankúša. „No tak, vstaňte," dohováral jej. „Je takmer desať hodín." Zagánila naňho a spánok ju okamžite prešiel. „Vy! Takže ste i napokon predsa len vrátili?"
Uškrnul sa. „Hádam ste si nemysleli, že vás tu nechám?" „Áno," odvetila zatrpknuté a pritiahla si prikrývku až po oradu. „Od vás sa dá očakávať čokoľvek."
„Bol som vám dať opraviť šaty. A potreboval som si všetko remyslieť a rozhodnúť sa." „O čom?"
„O včerajšej noci. Corinne..."
„Nechcem sa o tom rozprávať!" prerušila ho zúrivo. „Chcem na to zabudnúť!"
„To nie je také jednoduché."
„Nie? Keby ste zmizli z môjho života, ľahko by som na vás
zabudla."
„Ja by som rád zabudol, ale nemôžem," odvetil Jared. „Čo
som urobil, je neodpustiteľné."
„Chcete povedať, že vás to mrzí?" spýtala sa Corinne uštipačne.
„Áno."
„Nemyslíte, že je trochu neskoro na ľútosť, pán Burk? Tú
škodu už neodčiníte."
„Nie je neskoro postarať sa o nápravu."
„Vari ste kúzelník?" spýtala sa sarkasticky. „Môžete mi vrátiť moju nevinnosť?"
„Nie, ale môžem sa postarať, aby ste viac netrpeli pre to, čo
som vám urobil."
„Aby som viac netrpela? O čom to hovoríte?" domáhala sa vysvetlenia. „Jediné utrpenie pre mňa predstavuje to, že musím byť v jednej miestnosti s vami."
„Bol by som rád, keby ste sa upokojili, Corinne, aby sme sa mohli vážne pozhovárať."
„Prečo by som sa mala?" odsekla Corinne.
„Lebo na tom, čo sa stalo, nesiete rovnakú vinu ako ja,"
83

odvetil ostro, potom stíšeným hlasom pokračoval: „Zmýlil som sa, Corinne, ale hneval som sa na vás, že ste sa so mnou zahrávali. Ak ste boli panna, nemali ste sa tak správať."
Odvrátila sa, neschopná pozrieť mu do očí. Vedela, že je sčasti vinná - vedela to. Ale zato sa nehnevala o nič menej.
„Nemali ste sa ku mne správať ako k pobehlici," povedala priškrteným hlasom.
Jared si sadol na peľasť postele, zvláštne dojatý jej slovami. Načiahol sa a obrátil jej tvár k sebe.
„Nesmierne ma to mrzí, Corinne. Prisahám, že som vám nemienil spôsobiť takú bolesť." Zahľadel sa jej hlboko do očí. „Keby som bol vedel, že ste nevinná, ani by som sa vás nedotkol. Dúfam, že mi veríte?"
„Neviem," odvetila chabo. Oči sa jej zaliali slzami. „Už neviem, či vám môžem čokoľvek veriť."
„Nezazlievam vám, že mi neveríte. Ale prisahám, že už vám nikdy viac neublížim, Corinne."
„Odíďte, Jared." Odtisla ho. „Už sa mi nechce rozprávať."
Jej slová ním otriasli väčšmi, ako dal najavo. Boli to tie iste slová, ktoré pred dávnymi rokmi povedala jeho matka otcovi. Tá spomienka ho šokovala.
„Porozprávajte sa so mnou, Corinne. Musíte, už len kvôli sebe." A dodal: „Možno sme včera v noci počali dieťa. Budete znášať to riziko sama?"
„O čo vám ide, Jared?" zaujímala sa Corinne unavene. „Povedzte, nech to mám za sebou."
„Chcem, aby ste sa za mňa vydali."
Nastala chvíľa hlbokého ticha.
„Takže vy to chcete?" Pobavene sa zasmiala. „Skutočne? A povedzte prečo?"
„Myslím to vážne, Corinne."
„Spýtala som sa prečo, Jared," zopakovala chladne. „Nemilujete ma. Chcete sa obetovať, lebo sa cítite previnilo?
„Nemám pocit, že by som sa obetoval. Iba sa usilujem vyriešiť problém, ktorý som spôsobil," odvetil pokojne.
„Ja v tom nevidím nijaký problém. Čo sa stalo, už sa neod-
84

stane. Ja sa kvôli včerajšej noci nezabijem. Môžete si byť istý, že to prežijem."
„A čo ak príde dieťa?"
„Ak aj príde, dám ho preč," odvetila drsne s úmyslom raniť ho. „Rozhodne si nemienim nechať vaše dieťa." Jared zaškrípal zubami. Ona ho skutočne nenávidí. „Neponúkam vám len manželstvo, Corinne, ale aj to, čo chcete od života. Viem, že milujete Russella Draytona, a zároveň viem, že vám otec nedovolí sa zaňho vydať. Ale ak sa teraz vydáte za mňa, nielenže budete chránená v prípade možného tehotenstva, ale dosiahnete, čo chcete. Po istom čase sa so mnou môžete rozviesť a vydať sa za Draytona."
Corinne mu začala vysvetľovať, že v ich rodine rozvod neprichádza do úvahy. Ale vzbudilo to v nej zvedavosť. „Ako ste mysleli, že budem mať od života, čo len chcem?"
„Chcete slobodu, či nie?" pripomenul jej. „Chcete nezávislosť?"
[
„Hovoríte, že ak sa za vás vydám, nebudete ma chcieť kontrolovať? Nestanovíte nijaké pravidlá ani ma nebudete obmedzovať?"
„Presne to hovorím," odvetil a videl, že v nej konečne vzbudil záujem.
„A čo moje peniaze? Nebudete ich chcieť kontrolovať?" „Nepotrebujem vaše peniaze, Corinne. Môžete si s nimi robiť, čo len chcete."
Zdalo sa jej neuveriteľné, že jej chce dať presne to, čo chce. Bolo to priveľmi dobré, aby to bola pravda. Prečo jej tak vychádza v ústrety?
„Môžem vám veriť?" spýtala sa skepticky. „Podpíšeme písomnú dohodu, ak chcete," navrhol. „Pred svadbou?"
„Áno."
Odvrátila od neho pohľad. „Čo mi navrhujete, je veľmi lákavé, Jared," priznala Corinne po chvíli. „Ale ktovie, či sa so mnou ešte vždy budete chcieť oženiť, keď vám poviem svoju poslednú podmienku."
„Počúvam." Jared sa mierne uškrnul s pocitom, že vyhral.

„Minulá noc bola pre mňa veľmi ponižujúca. Zistila som, že milovanie je odpudzujúce. Ak pristanem na to, že sa za vás vydám, potom len pod podmienkou, že to bude manželstvo iba navonok."
„Chcete povedať, že do vašej postele nebudem mať prístup?" „Áno."
Jared zaťal zuby. Prečo mu to prekáža? Aj tak ju nebude nikdy milovať. Prečo sa ho to dotklo?
„Včera ste mi nedali príležitosť, Corinne. Milovanie vie byť pre oboch partnerov veľmi príjemné, keď ho obaja vychutnávajú."
„Nemienim vám dovoliť, aby ste ma o tom presvedčili," odsekla zaťato.
„No dobre," súhlasil. „Pokiaľ vám nebude prekážať, že si budem hľadať uspokojenie inde."
Corinne sa zasmiala, čo Jareda len väčšmi podráždilo. „Prekvapilo by ma, keby ste si nehľadali. Nie, nemám námietky." Bože, jej na ňom skutočne ani trochu nezáleží. Jared však dokonale ovládal výraz tváre. „Ale budete so mnou musieť stráviť jednu noc, svadobnú noc — aby sme naplnili manželský zväzok."
Corinne nad tým uvažovala. Ešte jedna noc ako včera. Ako by to mohla prežiť? Ale núka sa jej všetko, čo chcela, a už nemusí čakať dva roky. Tú jednu noc nejako prežije.
„Súhlasím," odvetila napokon. „Je to pre vás veľmi mizerný obchod, Jared. Myslíte, že stojí za to?"
Jaredovi odľahlo. Ani raz nespomenula svoje podiely v lodenici. Nevedel, ako by to vyriešil, keby tú tému nadhodila.
„Z mojej strany to nie je až taký zlý obchod, Corinne. Urobím čokoľvek, aby som si očistil svedomie. Áno, stojí to za to. A okrem toho, nebude to nadlho. Keď dosiahnete rozvod, každý pôjdeme svojou cestou."
Corinne sa veselo blyslo v očiach. Myslel si, že vie, prečo je šťastná, ale netušil skutočnú príčinu.
Nijaký rozvod nebude, Jared Burk, uvažovala Corinne. Tento obchod bude trvať na veky večné, amen. Ale to mu teraz nepovie. Bože, aká skvelá pomsta!
86

Kapitola 12
Všade boli vylepené oznámenia o svadbe a dátum sa stanovil na nedeľu desiateho októbra, ani nie o štyri týžďne. Okamžite boli rozoslané pozvánky a Corinne začala chodiť ku krajčírke skúšať svadobné šaty. Celé dni mala zaplnené prípravami a nákupmi výbavy. Štyri týždne ubiehali rýchlo.
Počas tých dní Jareda často nevídala a nemala veľmi príležitosť rozprávať sa s ním. Poslal jej písomnú dohodu, ktorú jej sľúbil, a to ju zbavilo akýchkoľvek pochybností.
Otec nevedel o papieri, ktorý jej zaručoval nezávislosť. Keby bol o ňom čo len tušil, nikďy by jej nedovolil vydať sa za Jareda. Corinne niekedy uvažovala, prečo jej otec tak ľahko súhlasil, aby sa vydala za Jareda, a ani sa jej nespýtal, prečo naňho tak rýchlo zmenila názor. Ale veľmi si tým hlavu nelá-mala.
V poslednom hektickom týždni pred svadbou sa však prihodilo čosi, čo Corinne mierne znepokojilo. Do Bostonu sa vrátil Russell. Už vedel, že ho nahradil Jared, takže mu to nemusela sama oznamovať. Ale domáhal sa vysvetlenia.
Bolo neskoré popoludnie, keď Corinne prišli poveďať, že Russell na ňu čaká v salóne na prízemí. Práve si skúšala svadobné šaty, ktoré jej doručili v to ráno, a bola nadšená, lebo boli nádherné. Teraz jej však nálada poklesla.
Pri pohľade na Corinnin výraz sa Florence spýtala: „Mysleli ste si, že sa s tým nešťastným mužom nebudete musieť vôbec stretnúť?"
„Nie, ale dúfala som, že vtedy už budem pani Búrkovou," odvetila Corinne. „Rýchlo mi pomôž prezliecť sa."
„Keby ste sa s ním porozprávali až po svadbe, bolo by to oveľa horšie," povedala Florence, keď jej rozopínala háčiky na šatách. „Ten muž preďpokladal, že sa s vami ožení. Zaslúži si vedieť, prečo ste sa rozhodli pre iného."
87

„Viem. Ale keby som bola vydatá, Russell by sa ma nepokúšal odhovoriť od svadby."
Florence pokrútila hlavou. „Staviate sa k mužským citom tak nezodpovedne, Cori."
„Russell vie, že som ho nemilovala," bránila sa.
„Ale on vás miloval."
„Na čej si strane, Florence?" spýtala sa Corinne pobúrené.
„Na vašej, dievčatko moje. Poznám vás od narodenia. Moja matka bola vašou pestúnkou, a keď umrela, prevzala som starostlivosť o vás ja. Ste mi ako dcéra."
„Ach, prestaň s tým," zachichotala sa Corinne. „Nie si taká stará, aby si mi mohla byť matkou."
„Som dosť stará. A keď nemôžem pred vami vyjaďriť svoj názor, je načase, aby som odišla."
„Nebuď hlúpa."
„Niekoho musíte počúvať, Corinne. A kto iný vám povie, že to, čo robíte, nie je správne? Nikdy som nemala raďa Russella Draytona, ale zneužili ste ho. To bolo hrozné. Teraz zneužívate pána Búrka, aby ste ďosiahli, čo chcete, a nemilujete ho o nič viac ako Rusella."
„Jared to vie. Bude to manželstvo z rozumu."
„Z rozumu buďe iba pre vás. Bože ďobrý, Cori. Povedali ste, že dokonca nebudete ani spávať v jednej spálni. Čo bude mať z takého manželstva?"
„Je mi to ďlžný!" vyštekla Corinne a zabudla, že Florence nevie, čo jej Jared vykonal.
„Dlžný? Čo vám je dlžný? Čo ste mi nepovedali, Corinne Barrowsová?" spýtala sa Florence prísne.
„Nič." Corinne sa nervózne zasmiala. „Naozaj nič."
Nemohla to Florence prezradiť. Priveľmi sa hanbila, aký na tom mala podiel. Ba čo viac, nikto by nikdy nepochopil, ako sa môže chcieť vydať za muža, ktorý ju znásilnil. Nie, to nemôže nikomu vysvetľovať.
Keď zišla ďolu, Russella našla celého zúrivého už aj preto, že musel toľko čakať.
„Už som si myslel, že sa bojíte postaviť sa mi zoči-voči!" takmer vykríkol Russell, keď vošla do salóna.
88

Corinne ignorovala jeho obvinenie a ticho sa spýtala: „Ako sa má váš starý otec, Russell?"
„Umrel."
„To mi je ľúto."
„To určite," odsekol Russell. „Tak ako vám je zrejme ľúto, že ste ma vymenili za niekoho iného, len čo som vytiahol päty z mesta."
„Nebuďte taký zatrpknutý, Russell. Veď viete, že otec by nám nikďy neďovolil vziať sa."
„Vraveli ste, že ho presveďčíte!" pripomenul jej a v moďrých očiach sa mu zračil hnev.
„Pokúšala som sa, ale bol neoblomný."
„Veď viete, že by som bol počkal, kým by ste nepotrebovali jeho súhlas," poveďal Russell trochu zmierlivejšie.
„A vy viete, že som nemienila čakať tak ďlho." Corinne začínala byť poďráždená. „Buďte rozumný, Russell. Nikdy som nepredstierala, že vás milujem. Vyjadrila som sa jasne. Bola som k vám od začiatku úprimná. Len to nevyšlo, ako sme chceli."
„Milujete Búrka?"
„Nie. Uzavrela som s ním rovnakú dohoďu, akú som mala s vami. Jediný rozdiel je v tom, že môj otec Jareda neodmietol. A ak vám to bude útechou, Russell, Jared a ja budeme manželmi iba na papieri."
Russell naďvihol obočie. „To v našej ďohoďe nebolo."
„Nie, nebolo."
„Prečo by muž ako Burk prijal takú absurďnú ďohoďu?"
„Nemyslím si, že je absurďná," rozhorčila sa Corinne.
„Čo z toho má Burk?"
„Manželku len na oko," zaklamala Corinne. „A to je presne
v	«
to, co chce.
„To je všetko?"
„Áno."
Russell sa zaškeril. „Takže vás zneužíva rovnako ako vy jeho. Buďe si užívať so ženami, ale nemusí sa báť, že ho niektorá bude nútiť ďo manželstva, lebo už buďe mať právoplatnú manželku. Pohoďlné. Ten chlap je teďa hulvát, nemyslíte?"
89

„Zrejme mu ide o to," poznamenala Corinne podráždene. Neuvažovala nad Jaredovými plánmi.
„Takže sa so mnou budete stretávať, aj keď sa vydáte?"
Corinne sa zamračila. „Neviem, Russell."
Priskočil k nej a chytil ju za plecia. „Neodháňajte ma od seba, Corinne."
„Ak ešte vždy dúfate, že sa do vás zamilujem, nemali by ste. Pochybujem, že niekedy stratím hlavu, Russell. Bola by som od niekoho závislá, musela by som mu dôverovať. Radšej sa spolieham sama na seba."
„Nemôžem sa vzdať nádeje, Corinne, ešte nie." Pritiahol si ju bližšie a vtisol jej na pery vášnivý bozk. „Nechcite to od mňa."
Corinne neznášala ten prosebný tón, ublížený výraz. Bol to slaboch, ktorý nevedel dôstojne prijať porážku.
„Myslím, že môžeme zostať priateľmi," navrhla. „Ale naozaj sa s vami nemôžem stretávať skôr ako po svadbe."
„To je v poriadku, Corinne. Ako vy poviete," súhlasil dychtivo.
Pre Russella bolo typické, že sa prispôsobil každému jej želaniu. Škoda, že ho jej otec odmietol. Russell sa jej aspoň páčil. A o Jaredovi Búrkoví to nemohla povedať.
Kapitola 13
Desiaty október svitol do hmly a mrholenia, ktoré sa napoludnie premenilo na búrku s hromami a bleskami. Corinne z okna svojej spálne nešťastne hľadela na zmáčanú ulicu. Do kanálov odtekali prúdy vody. Park na druhej strane ulice bol zaplavený.
Corinne sa obzrela ponad plece na Florence a rozladené sa spýtala: „Neznamená to nešťastie, keď prší vo svadobný deň?"
Florence hľadala v toaletnom stolíku Corinnine sponky vykladané perlami. Obrátila sa a nesúhlasne si odfrkla.
90

„To sú len povedačky. A okrem toho sa mi zdá, že dážď už ustáva. Do štvrtej ešte môže vykuknúť slnko."
Corinne znova pozrela na bezútešný park. „Nevykukne," vzdychla si a odvrátila sa oď okna. „A pravdepodobne mi ten dážď načisto zničí účes, keď vystúpim z koča. Nehovoriac o šatách."
„Možno by sme mali ísť do kostola skôr a obliecť vás až tam," navrhla Florence.
„Áno, možno," odvetila automaticky Corinne, ale v myšlienkach už bola inde. Od chvíle, keď sa ráno zobuďila, ju trápili pochybnosti. Zrazu uprela na komornú oči plné strachu. „Ach, Florence, do čoho som sa to dostala!"
„Nepozerajte na mňa, akoby som poznala odpoveď," odve-tila prísne Florence. „Na to ste mali myslieť skôr, dievčatko moje."
„Veď vôbec nepoznám muža, za ktorého sa vyďávam," pokračovala Corinne. „Bože, a doteraz ani netuším, odkiaľ pochádza."
„Záleží na tom?"
„A neviem, kde budeme žiť. Nemôžeme zostať bývať v hoteli."
„Som si istá, že už má nejaké plány, Cori," usilovala sa ju upokojiť Florence.
„Radšej keby nemal. Nie bez môjho súhlasu!" vyhŕkla de-tinsky. „A ak si myslí, že odídem z Bostonu a budem žiť niekde, odkiaľ pocháďza, potom..."
„Nechápem, prečo ste sa s ním na tom nedohoďli. Na čo ste mysleli?"
„Doteraz mi to ani nenapadlo," priznala Corinne a potom panicky vykríkla: „Ach, Florence, ja sa zaňho nevydám! Nemôžem!"
„To by bol škandál - celý Boston by bol hore nohami. Corinne Barrowsová neprišla do kostola."
„Ale..."
„Nijaké ale," prerušila ju jemne Florence. „Ste iba nervózna, Cori. To sa stáva všetkým nevestám. Tá svadba je presne to, čo ste chceli. A buďete mať za manžela diabolsky príťažlivého muža."
„Skôr diabla."
91

i

„Pst! Pokiaľ ja môžem posúdiť, Jared Burk je milý kocúrik. A veľmi šarmantný."
„Ja som ho spoznala už aj z inej stránky, Florence. Akoby mal dve rozličné tváre."
„O čom to hovoríte?"
„O ničom," odvetila rýchlo Corinne. „To sú zrejme iba nervy. Možno sa len bojím, čo bude po svadobnej hostine."
„Ach, to prebehne hladko," usmiala sa Florence. „Veď viete, aké to asi bude, lebo som vám o tom už hovorila, keď vám to nemohla povedať chuderka vaša mamička. A nie som si istá, že by to bola urobila vzhľadom na jej výchovu. Ale vy vôbec nie ste ako vaša matka!"
„Tak málo si na ňu pamätám," vzdychla Corinne a trochu sa uvoľnila. „Viem iba to, že s otcom nikdy dobre nevychádzala."
„Ich manželstvo bolo tiež len z rozumu, ako bude aj vaše."
„Viem," odvetila Corinne a pozrela na hodiny. „Radšej by sme už mali ísť, ak sa mám obliekať v kostole. Poviem to otcovi a ty mi zatiaľ všetko priprav. A nezabudni na perlový náhrdelník po starej mame. Krásne bude ladiť s čipkou na šatách."
„Viem, viem," usmiala sa Florence. „Už sa cítite lepšie?"
„Áno. Neviem, čo to do mňa vošlo. Nech už mám tú svadbu za sebou."
Na konci ulice, pár domov od kostola, stál staromódny koč, v ktorom boli zapriahnuté dve kobyly. Koč bol prázdny, ale na kozlíku sedel kočiš a obzrel sa, vždy keď počul, že pred kostolom zastáva koč.
Každú chvíľu zadunel hrom a zatiahnutú oblohu prežiaril blesk. Lialo ako z krhly, ale kočiš sa neschoval do sucha koča.
Čakal na jeden konkrétny koč a na človeka, ktorý z neho vystúpi. V ruke pevne zvieral úplne novú pištoľ, skrytú pod plášťom.
92

Jared bol rozladený. Šiel do kostola s Willisom Shermanom, právnikom, ktorého mu odporúčal Dougherty. Sherman, kto-[, ry sedel naproti nemu, bude jeho svedkom. Jared tajil pred Shermanom svoju nervozitu.
Čo má, dopekla, znamenať, že sa ide oženiť s Barrowsovou dcérou?! Kedykoľvek na ňu pozrel, vždy si spomenul, ako nenávidí jej otca. Ale nebude to nadlho, upokojoval sa. Len čo využije Corinnine podiely na zničenie firmy, ona sa s ním určite rozvedie. Ale koľko to potrvá? A stojí za to ženiť sa s ňou?
Už do toho investoval toľko času. Odišiel z domova pred piatimi mesiacmi. Ale aspoň sa nikto doma nedozvie, že sa po-í čas výletu na pevnine oženil a rozviedol. Želal si, aby už bolo po všetkom, aby už bol čím skôr na ceste domov.
Koč zastal a Jared počkal, kým prídu lokaji s dáždnikmi. Naozaj skvelý svadobný deň, pomyslel si pochmúrne. Zrazu zadunel hrom ako výstrel z pištole a Jaredovi chvíľu trvalo, kým si uvedomil, že to bol naozaj výstrel. A vzápätí zbadal dieru v koči, ktorou preletela guľka kúsok od neho. Všimol si, že po ulici sa rýchlo vzďaľuje koč.
„Ten hrom znel ďosť zvláštne," poznamenal Sherman, keď nasledoval Jareda do kostola.
„Veru," odvetil Jared. Nič viac nepovedal.
Najradšej by sa bol pustil za miznúcim kočom. Ale Corinne by mu nikdy neodpustila, keby naňho musela čakať pri oltári. Bol ohromený. Ani nie tak tým, že už mohol byť mŕtvy, ako skôr tým, že si nevedel predstaviť, kto sa ho mohol pokúsiť zabiť. V Bostone nemal nepriateľov. Nedávalo to nijaký zmysel. A tak vec uzavrel s tým, že guľka nebola určená jemu. Možno to bol nejaký šialenec.
„Poďte, nech nezmokneme na kožu," súril ho Willis. „Leje ako z krhly, dáždniky nám veľmi nepomôžu."
Jared prikývol a náhlil sa po schodoch do kostola. Strieľanie vypustil z hlavy. Teraz sa musí oženiť.
O pár minút už Samuel a Corinne Barrowsovci pomaly na-sleďovali družičku Lauren uličkou. Jared stál pri oltári s netrpezlivým výrazom na tvári, čo Corinne ešte väčšmi znervóznilo.
Bol dokonale oblečený - k čiernym nohaviciam mal biely
93

smoking s čiernou zamatovou fazónkou. Vyzeral mimoriadne príťažlivo. Corinne sa neubránila istému pocitu hrdosti. Lau-ren bola šťastná, ale trochu jej aj závidela. A Cynthia odmietla prísť na svadbu. Pokiaľ išlo o Jareda, robila si veľké nádeje, a teraz sa odmietla s Corinne zhovárať. Neprišiel ani Russell. Ale boli tu mnohí jej a otcovi priatelia, aby jej zaželali veľa šťastia. Hostia boli bohato, pestrofarebne oblečení.
Otec jej stisol rameno, aby ju upokojil, ale veľmi nezabránil panike, ktorá sa jej zmocnila. Dlane sa jej potili. Srdce jej búši-lo tak divo, až prehlušilo hudbu a búrku.
Keď ju Jared chytil za ruku, vedela, že cíti, aká je spotená. Je mu jasné, aká je vystrašená. Keď sa na ňu usmial, pod závojom ju zalial rumenec. Nemohla vedieť, že ju proti svojej vôli obdivuje. V bielych hodvábnych šatách pokrytých čipkou a v čipkovom závoji vyzerala krajšie ako ktorákoľvek iná žena, ktorú kedy videl. Aká je to hračka prírody, uvažoval Jared, že bytosť bez srdca ako Corinne Barrowsová vyzerá ako stelesnený anjel. Zlaté vlasy mala vyčesané dohora, ozďobené sponka-mi vykladanými perlami a zakryté závojom. Niesla kyticu tmavočervených a oranžových chryzantém, ktoré zvýrazňovali krásu jej vlasov. Keď farár začal obrad, Jared sa prebral zo snívania. Vycivený starý muž v bielom rúchu spustil tradičnú svadobnú kázeň, ale Jared mu neveľmi venoval pozornosť a Corinne takmer nepočula, čo hovorí. Práve si uvedomila, že je úplne sama a zrejme aj sama zostane. Od dnešného dňa už otec nebude hrať v jej živote významnú úlohu a Jared sľúbil, že jej nebude zasahovať do života. Dal jej to písomne. V podsta-te ho donútila vyhlásiť, že mu na nej ani trochu nezáleží. A ani nezáležalo. Oddnes sa bude musieť spoľahnúť iba na seba.
„Vyhlasujem vás za manželov."
Corinne pridusené zhíkla. Teraz už nemôže zdupkať. Je po všetkom. Povedala áno, a ani o tom nevedela. Ochromené tam stála, keď jej Jared nadvihol závoj a pobozkal ju na chladné pery.
„Usmievajte sa, pani Búrková," zašepkal jej, keď ju chytil pod pazuchu, aby ju odviedol uličkou. „Má to byť šťastná udalosť."
Kvôli hosťom nasadila na tvár úsmev a vtom ju pohltil dav
94

gratulantov. Posúvali ju od jedného muža k druhému, aby im dala tradičný bozk nevesty. Napokon sa s ňou Jared pretlačil cez dav z kostola von. Náhlili sa k čakajúcemu koču, ktorý ich mal odviezť do fotoateliéru a potom domov na svadobnú hostinu.
Keď sa Corinne viezla v koči, uhýbala pred Jaredovým pohľadom a v duchu si opakovala: Je po všetkom, je po všetkom. Má svadobný doklad, ktorý podpísala, pričom naň ani nepozrela. A doma má dokument, ktorý donúti Jareda dodržať svoje sľuby. Všetko bude v poriadku. Len musí nejako prežiť dnešnú noc.
Pri fotografovaní sa tvárila navonok pokojne. Jared už nepôsobil netrpezlivo. Fotografovanie sa oďbavilo rýchlo a oni odišli. Neprehodili spolu viac ako desať slov.
Keď prišli do domu Barrowsovcov, svadobná hostina bola v plnom prúde. Znova ich všetci svadobčania zahrnuli želaniami šťastia. Slávnosť bola veselá. Samuel Barrows objednal najlepšie zahraničné lahôdky a najďrahšie šampanské. Bostonská spoločnosť sa na svadobnej hostine vždy vedela uvoľniť. Každú chvíľu sa prednášali prípitky a Corinne mala takmer stále v ruke pohár. Ale Jared navrhol, aby sa zdvihli, oveľa skôr, ako očakávala. Corinne odmietala a odmietala, ale nakoniec ju Jared zastavil pri schodoch.
„Choď sa prezliecť, Corinne."
V jeho hlase znela rozhodnosť, ale ona ešte nebola natoľko opitá, aby s ním šla.
„Nezostaneme tu na noc?"
„Pod strechou tvojho otca? To sotva," odvetil posmešne. „Naše krátke medové týždne strávime v mojom hoteli."
„Ešte nie, Jared. Je priskoro."
Nezvyčajne drsne ju schytil za lakeť. „Viem, o čo sa pokúšaš, Corinne, ale to ti nevyjďe. Táto noc patrí mne a ja chcem, aby sme ju obaja vychutnali."
„Ty si ju vychutnávaj, koľko chceš, ja ju rozhodne vychutnávať nebudem!" zasipela. Zúrila, že prekukol jej plán.
„Nebol by som si taký istý," povedal s diabolským úsmevom, pri ktorom sa zachvela.
95

„Ja ešte nechcem odísť, Jared." Odula pery, ale to nezabralo.
„Odvediem ťa hore osobne, Corinne, ak budem musieť," varoval ju. „A ak tu nebudeš o dvadsať minút, tak..."
„No dobre!" Zagánila naňho a pobrala sa hore.
Florence už na ňu čakala. Na posteli boli rozložené bordové šaty a plášť. „Práve som vám to nachystala. Nemyslela som, že sa prídete prezliecť tak skoro."
„Ani ja!" odvetila Corinne nazlostené.
„Ostatné veci, ktoré budete potrebovať, už odniesli do jeho hotela."
„Kto to prikázal?"
„Zariadil to pán Burk."
„Vedela si o tom?"
„No tak, Cori. Hádam ste si nemysleli, že strávite svadobnú noc vo vlastnom dorne?" dohovárala jej Florence.
„Jednoducho nemám rada, keď niekto zariaďuje moje záležitosti bez môjho vedomia."
„Keby ste si našli čas prediskutovať isté veci s vaším manželom skôr, neboli by ste prekvapená."
„S mojím manželom? Aha, keď už je o ňom reč, mali by sme sa poponáhľať, lebo sa mi vyhrážal, že ak mi to bude trvať dlho, príde sem a odvedie ma."
Florence sa uškrnula. „Ten je teda netrpezlivý, však?"
„Bude mať túto jednu noc — ale už nikdy žiadnu inú."
Do hotela sa viezli v absolútnom tichu. Corinne sa mierne krútila hlava zo všetkého šampanského, ktoré vypila, ale pomaly ju to prechádzalo, lebo sa jej zmocňoval hnev a musela priznať, že aj obavy. Dúfala, že si nebude uvedomovať ani minútu toho utrpenia, ale Jared ju dobehol.
Jeho hotelový apartmán bol veľký a prepychový, jeden z najlepších, ktoré mu vedenie ponúklo. Obývačka bola zariadená v bordovo-zlatom tóne a mala balkón s výhľadom na mesto. Spálňa bola skrytá za dvojitými dverami. Keď jej Jareď vzal plášť a hodil ho na pohovku, ustráchané pozrela na tie dvere. Potom zbadala na stolíku veďierko s fľašou šampanského.
S úsmevom kývla k fľaši. „My dvaja sme si ešte nepripili."
„Nebuď pokrytecká, Corinne."
*
96

„Preboha!" zvolala. „Jeden pohárik navyše ma neopije."
Podišiel k nej a nadvihol jej bradu, aby jej mohol hľadieť do tmavozelených očí. „No dobre, ak sa pôjdeš prezliecť, kým na-lejem do pohárov."
Odvrátila sa od neho. „Nemôže to chvíľu počkať?"
„Nie."
„Jared, prosím."
Schytil ju za plecia a znova donútil pozrieť naňho. „Zdržovanie nebolo súčasťou dohody, Corinne," povedal prekvapujúco nežným hlasom. „Prečo mi nechceš dopriať túto jednu noc? Sľúbil som ti, že ti už viac neublížim."
Vedela, že sa správa nerozumne. Ona žiadala tak veľa a toto je jediné, čo od nej žiadal on.
„Prepáč," odvetila Corinne chabo a sklopila oči. „Zrejme sa — bojím."
Privinul si ju do náručia a chvíľu nežne držal. Potom povedal: „Viem. Ale mňa sa nemusíš báť." Zdvihol jej tvár a nežne ju pobozkal. „Dnes to nebuďe také ako minule, Corinne. Nehnevám sa na teba, takže sa nemáš čoho báť."
Hovoril tak ticho, že mu takmer uverila. Takmer. Spomenula si na pocity, ktoré v nej prebudil, keď ju preď chvíľou pobozkal. Možno sa jej to nakoniec buďe páčiť.
„O chvíľu sa vrátim," povedala ostýchavo a zamierila do spálne.
Jared sa usmial, keď zatvárala dvere. Ako ľahko sa Corinne dala manipulovať, keď si ďal námahu. Dnes jej pripraví chvíle, na ktoré si bude pamätať. Ešte oľutuje, že chcela oddelené spálne.
Corinne našla svoj cestovný kufor otvorený konca postele. Vytiahla z neho negližé a župan, ktorý si kúpila na túto príležitosť. Nočnú košeľu tvorila jemná citrónovozelená čipka podšitá smaragďovozeleným hodvábom. Nebola priveľmi zvodná, ale preďsa len mala trochu vyzývavý hlboký výstrih. Rukávy boli ďlhé a na chrbte mali rovnako hlboký výstrih ako vpredu. Odhora až dole boli perleťové gombičky.
Obliekla si nočnú košeľu a začala si vyberať z vlasov sponky vykladané perlami. Ešte neskončila, keď do izby vošiel Jared
97

s dvoma pohármi šampanského, ktoré šikovne držal v jednej ruke, zatiaľ čo druhou si otváral dvere. Vyzliekol si smoking aj viazanku a bielu košeľu s volánikmi mal rozopnutú až po pás, takže mu odhaľovala hruď pokrytú čiernymi kučeravými chĺpkami.
„Len pokračuj," povedal a podal jej pohár na vysokej stopke. Spokojne si ju obzrel. „Len som chcel založiť oheň v kozube, lebo tu v Bostone máte oveľa chladnejšie počasie, než som zvyknutý."
Corinne si odpila zo šampanského, potom odložila pohár a začala si česať vlasy. Tajne pozorovala, ako kráča ku kozubu. Takže je zvyknutý na horúce podnebie. Ale veď to je zrejmé už z jeho opálenej pokožky.
„Odkiaľ vlastne pochádzaš, Jared?" Videla, ako zmeravel, keď mu položila tú otázku. „Nie je načase, aby si sa prestal vyhýbať tej otázke?"
„To nie je ďôležité," odvetil, ani sa neobrátil.
Zvodne sa usmiala. „Možno nie, ale uspokoj moju zvedavosť."
„Vyrástol som na ostrove v Tichom oceáne, Corinne."
Bola úprimne prekvapená. Prečo si myslela, že je zo Západného pobrežia?
„Ako sa volá?"
„Oahu," povedal podľa pravdy, nespomenul však meno súostrovia.
„Nikdy som o ňom nepočula."
„Arti som to neočakával," odvetil, keď sa oheň rozhorel. S úsmevom sa obrátil k nej. „A teraz už žiadne otázky."
„Už iba jednu," zaprosila.
Pokrčil plecami a začal si vyzliekať košeľu. „Tak do toho."
Corinne sa rýchlo odvrátila, zahanbená, že sa naňho pozerá, ako sa vyzlieka. „Čo tam robíš?"
„Staviam domy."
Znova bola prekvapená. Nepreďstavovala si ho ako staviteľa. Možno rančera alebo zlatokopa, ba dokonca i hazardného hráča - to mu išlo dobre. Ale rozhodne nie ako staviteľa. Vôbec sa to k nemu nehodilo.
„Máš tam podnik?"
98

„Áno."
„A plánuješ sa tam vrátiť?"
„Myslel som, že si mi chcela položiť len jednu otázku," pripomenul jej.
„Chceš, Jared?" nedala sa odbiť.
Vzdychol si. „Raz iste." Odvrátila sa, keď si vyzliekal ďalší kus odevu.
Skutočne budú žiť odďelene, pomyslela si Corinne. Budú ich deliť tisícky kilometrov, lebo ona nemieni žiť na nejakom neznámom ostrove. Ale už nemala čas nad tým rozmýšľať, lebo Jared podišiel k nej a perami sa jej ďotkol jemnej pokožky na krku.
Corinne sa privinula k nemu, páčil sa jej ten záchvev vzrušenia. Keď sa ústami priblížil k citlivému miestečku na jej uchu, bola celá rozhorúčená oď rozkoše. Nenamietala, keď jej rozopol gombičky až po pás a nočná košeľa jej skĺzla k nohám.
Obaja pocítili horúčavu sálajúcu oď kozuba, ale Corinne za-liala aj iná horúčosť, keď si ju Jareď obrátil k sebe a lačne pobozkal. Prekvapilo ju, keď zacítila jeho stvrdnutý úd, ale bez váhania mu ovinula ruky okolo krku a bez zábran bozk opätovala.
Corinne v živote necítila také vzrušenie, keď sa jej telo vinulo k jeho. Bola ďoslova sklamaná, keď ju pustil. Vzal ju za ruku a pritisol na ňu pery. Jeho sivomoďré oči pritom hľaďeli do jej zelených. Potom ju zaviedol k širokej posteli a nežne ju na ňu uložil. Prvý raz ho videla v celej jeho mužnej kráse a ten pohľad ju prekvapil. Preď očami mala všetku jeho silu, ktorá sa tajila v ďlhých nohách, vypracovaných svaloch na hruďi a ramenách, sálal z neho ďoslova zvierací pôvab. Bol to náďherný, ošľahaný, tvrdý muž a ju vzrušoval už len pohľaď naňho.
Keď si všimla, že sa na ňu usmieva, začervenala sa ako ruža. Viďel jej v očiach obďiv?
„Ne... nechcela som tak civieť," zajachtala a bola ešte väčšmi v rozpakoch.
„Ešte nikďy si neviďela muža?" spýtal sa ticho.
„Nie."
„Ale musela si ma viďieť, keď..."
99

l

„Nie, nevidela som ťa," priznala rýchlo. „Zažmúrila som
oči.
Bože, hoci ju už mal, v podstate je ešte panna. Jared sa láskavo zasmial a ľahol si vedľa nej.
„Si taká nevinná, Kolina, tak nesmierne nevinná," šepkal, keď jej zasypal tvár bozkami. „A taká krásna, neuveriteľne nežná a zmyselná."
Očami jej pomaly prebehol od zvlnených zlatých vlasov po celom tele. Rukou a potom aj perami sledoval svoj pohľad. Corinne prestala cítiť rozpaky, keď videla, ako nadšene skúma jej telo. Robil to aj vtedy? Nie, nebude myslieť na tie chvíle. Toto je celkom iné.
Keď jej roztvoril nohy a ľahol si na ňu, bola pripravená. Perami hľadal jej pery a pri tom bozku sa až zachvela. „Vieš, ako veľmi po tebe túžim, Corinne?" Pozrela do jeho privretých sivomodrých očí a vedela to. „Áno."
„A túžiš aj ty po mne?" Nehanbila sa povedať: „Áno, Jareď." „Teraz?" „Áno, teraz!"
Zaborila si prsty do jeho hustých čiernych vlasov a pritiahla si jeho pery k svojim, bozkávajúc ho s vášňou, o ktorej ani netušila. V tej chvíli hladko vkĺzol do nej, až cítila, ako v nej pulzuje. Spočiatku bol mimoriadne nežný, pohyboval sa pomaly, doprial jej čas, aby naplno vychutnala každý nový pocit. Ona však zrýchlila tempo, keď ju premkla sladká extáza. Na každý jeho pohyb odpoveďala s ďivou vášňou a mala pocit, že toto musí byť vrchol blaženosti, ale rozkoš sa stále stupňovala, až Corinne zatajila ďych. Priskoro prišli posleďné nárazy, ktoré ju privieďli ďo nepredstaviteľnej extázy.
Po dlhej chvíli sa Corinne vrátila do reality. Keď si len pomyslí, že sa obávala tohto úžasného zážitku! Aká len bola hlúpa! Ale Florence jej nepoveďala, že to buďe takéto. Bože dobrý, a ona donútila Jareda, aby jej sľúbil, že sa to viac nestane!
Corinne otvorila oči a zahľadela sa do Jaredových. Vyzeral rovnako ohromený ako ona.
100

„Je to vždy takéto?" spýtala sa zasnene a prstami sa mu hrala s vlasmi. Cítila sa tak úžasne, že sa viac nechcela ani pohnúť.
„Nie, láska," odvetil zachrípnutým hlasom. „To závisí od toho, či partneri cítia rovnakú vášeň."
„My sme ju cítili, však?" usmiala sa.
Zľahka ju pobozkal na pery. „Dokonale."
I
 Jared nepriznal, že v živote čosi také nezažil. Nemohol uveriť, čo sa stalo. Nikdy nemal ženu, ktorá by sa mu oddala tak vášnivo. Ach áno, zažil divé stretnutia tiel, ale nikdy sa necítil taký uspokojený. Prečo to musí byť práve táto žena, ktorá mu búri krv a má moc dosiahnuť, že po nej znova túži?
„Ach, Jared." Pritúlila si mu tvár ku krku a cítila, ako zastonal. „Veľmi sa mi to páčilo. Aj tebe?"
Vzal jej tvár do dlaní a usmial sa na ňu. „Chceš počuť komplimenty?"
„Zrejme," zachichotala sa. „Bola si úžasná, Kolina, ale to iste sama vieš." „Kolina? Už si to povedal aj predtým. Čo to znamená?" „To je tvoje meno v mojom jazyku."
,Ach," vzdychla sklamane. Dúfala, že to je prejav náklonnosti. Jared ju znova začal bozkávať. Možno mu nebude musieť povedať, že bolo oď nej hlúpe, keď nástojila na oddelených spálňach. Možno to vie a nebude s tým začínať. A keď do nej znova vkĺzol a začal sa pomaly pohybovať, bola si istá, že aj on to bude chcieť znova a znova.
Kapitola 14
„Si hore, Corinne?"
V polospánku sa prevalila na druhý bok a zistila, že posteľ vedľa nej je prázdna. Poobzerala sa po spálni, až uvidela Jareda stáť pri kozube. Mal na sebe čierny župan a v ruke držal pohár šampanského.
Corinne sa zamračila. „Ty dnes nebudeš spať?"
101

„Nežením sa každý deň," odvetil. „Som ešte priveľmi rozrušený, aby som zaspal."
Šibalsky sa usmiala. „Chceš..."
„Aj ja mám isté hranice možností, Corinne."
„Vyčerpala som ťa?" doberala si ho.
„Momentálne áno."
„Tak poď do postele, a hneď sa budeš cítiť ináč."
„Bože dobrý, ty si nenásytná!" zvolal neveriacky a pokrútil hlavou. „Ja by som sa teraz radšej porozprával."
„Ja nie," odula pery a obrátila sa na brucho.
Jareď podišiel k posteli a sadol si na peľasť. „Upokoj moju zvedavosť," povedal a pohladil ju po chrbte. „Kedy je najbližšia schôdza správnej rady, Corinne?"
„Prečo ťa to zaujíma v tejto chvíli?" povedala do vankúša, a ani naňho nepozrela.
„Je to vec, na ktorej mi záleží."
„Neviem, Jared. Nikdy som nechodievala na schôdze."
„Prečo?" Prešiel jej rukou až na stehná. „Si najväčšia podielnická. Nemáš záujem o firmu?"
„Prečo by som mala mať? Otec mi aj tak nedovolí hlasovať."
„Ale teraz si už vydatá," pripomenul jej. „Otec už nedrží v rukách kontrolu nad tvojím fondom."
„Nad mojimi peniazmi nie, ale ešte vždy kontroluje moju účasť vo firme. Bude držať kontrolu nad mojimi podielmi, kým nebude mať pocit, že som schopná prevziať starostlivosť do svojich rúk."
„Ale teraz máš manžela, ktorý môže dbať o tvoje záujmy."
„Môj otec by ti musel úplne dôverovať, Jared, aby sa rozhodol zveriť moje podiely do tvojej starostlivosti."
Jared ju prestal hladkať. „Ale teraz si moja žena. Naše hlasy by mali byť rovnocenné."
Obzrela sa naňho. „Prečo sa tým toľko zaoberáš, Jared? Otec vie, čo je najlepšie pre firmu. Nezneužije môj hlas."
„Čo keby si povedala otcovi, že si pripravená prevziať kontrolu nad svojimi podielmi?"
Corinne sa zasmiala. „Neveril by mi. Vie, že takými vecami sa nerada obťažujem."
102

„Ale čo keby si to skúsila?"
„Jared, otec by okamžite vedel, že to bol tvoj nápad," odvetila vážne. „A vrátil by sa k svojej absurdnej teórii, že chceš ovládnuť firmu. Ale ty nechceš, však?"
Meravo vstal. „Pravdaže nie," odvetil a ledva potlačil zlosť. Nato zamieril von zo spálne. „Kam ideš?"
„Musím napísať list. Ty len pokojne spi, Corinne." S vypätím všetkých síl Jared nehlučne zatvoril dvere. Lomcovala ním taká zúrivosť, až sa mu v ruke zlomila stopka pohára. Dlaň mu krvácala. Už chcel hodiť pohár cez izbu, ale spamätal sa a pustil ho na koberec.
Došľaka aj s Barrowsom! Sviniar podozrievavý! Prečo pred ním zatajil tie fakty? S Corinne sa teda oženil úplne zbytočne! Pred svadbou mal síce isté pochybnosti - mal sa riaďiť svojím inštinktom. Teraz...
Sadol si k písaciemu stolu a pustil sa písať list. Nič mu pri tomto výlete nevyšlo, ale on neodíde domov, aby neoznámil Barrowsovi, prečo vlastne prišiel. Ten chlap nepocíti naplno jeho hnev, ale na toto stretnutie nikdy nezabudne.
Písanie listu Samuelovi Barrowsovi mu zabralo celé dve hodiny, potom ešte napísal oznam do novín. Jeho hnev nevyprchal. Pozrel na dvere spálne, ale necítil ani štipku ľútosti k žene, ktorá tam spala. Ona bude trpieť najväčšmi, ale Barrows takisto pocíti jej hanbu. Je oteckovou jedinou slabou stránkou. Čo ublíži jej, ublíži aj jemu.
Jared vstúpil do spálne a ticho podišiel k posteli. Oheň ešte celkom nevyhasol a on jasne videl spiacu Corinne. Tvár mu znežnela pri pohľade na jej dokonalú krásu, jemne zvlnené zlaté vlasy. Už-už sa jej chcel dotknúť, ale vtom sa zarazil.
Znova sa ho zmocnila zúrivosť. Nijaké pocity ľútosti, dočerta! Veď ona sa z toho spamätá. Je silná.
Jared sa donútil už viac nepozrieť na Corinne, rýchlo sa obliekol, zbalil si veci a opustil hotel. Zastavil sa v redakcii novín a zariadil, aby jeho oznam publikovali na ďruhé ráno a potom kažďý ďeň po celý mesiac. Nato sa vybral rovno na Beacon Street, svoju poslednú zastávku pred odchodom na vlak.
103

Boli tri hodiny ráno, keď lokaj otvoril dvere Barrowsovho domu a sucho sa spýtal: „Ďalšia naliehavá záležitosť, pane?"
Jared sa nedal vykoľajiť. „Nebol by som tu vo svoju svadobnú noc, keby nešlo o naliehavú záležitosť."
Brock sa vystrel. „Áno, pane. Okamžite zobudím pána Bar-rowsa."
„Počkám v jeho pracovni," odvetil Jack a prešiel cez tmavú halu.
Ani nie o desať minút sa Samuel Barrows vrútil do pracovne v župane a papučiach. Svetlé vlasy mal strapaté, ale bol dokonale bdelý a nešťastný.
Jared videl, že sa bojí spýtať, čo sa stalo. „Nemusíte strácať čas otázkami, Corinne je v poriadku. Pokojne spí a nevie, kde som."
„Tak potom prečo...?"
„Sadnite si, Barrows," prerušil ho Jared chladne. „Tentoraz budem ja klásť otázky, a to najmä jednu konkrétnu. Prečo ste mi, dopekla, nepovedali, že držíte pod kontrolou Corinnine podiely v lodenici a budete ich držať v rukách, aj keď sa vydá?"
Samuel bol nielenže zaskočený tou otázkou, ale aj trochu vykoľajený Jaredovým ľadovým tónom. „Nebolo to podstatné pre našu dohodu."
„Podľa vášho názoru! A mali ste pocit, že to nie je podstatné, aj keď som požiadal o ruku vašej dcéry?"
„Preto ste sa s ňou oženili, Burk?" Samuela sa zmocnilo zúfalstvo. Prečo si neuvedomil, že na tej svadbe je čosi čudné? „Aby ste získali kontrolu nad firmou?"
„Áno! A nevolám sa Burk, ale Burkett!"
„Burkett? Prečo ste používali falošné meno? Ničomu nerozumiem. Oženili ste sa s mimoriadne bohatou ženou. Mohli by ste si kúpiť aj päť lodeníc."
„Nechcem ju ani jej peniaze — nikdy som ich nechcel," odsekol Jared jedovito. „A mohli ste ju ušetriť bolesti a poníženia, keby ste predo mnou neboli zatajovali tie fakty, keď som do vašej firmy investoval."
„Prečo ste taký posadnutý tou lodenicou? Prečo ju tak veľmi chcete?"
104

„Nechcem ju, Barrows! Chcel som ju zničiť, priviesť vás na
mizinu!
„Dočerta, vôbec mi to nedáva zmysel!" Jared hodil Samuelovi na stôl list. „Prečítajte si to. Keby som •'  to musel povedať nahlas, prestal by som sa ovládať a zabil by som vás!" vyhlásil Jared smrteľne vážnym hlasom. „Prečítajte si to hneď teraz!"
Samuel ohromene hľaďel na Jareďa. Nikďy v živote sa mu nikto nevyhrážal. A z tohto mlaďého muža sršala taká zúrivosť! Nerozumel tomu.
Samuel bez ďalšieho otáľania vzal hrubý list a rýchlo si ho prečítal. Keď skončil, list spaďol na stôl a on chvíľu seďel bez pohybu a len preď seba nemo hľaďel. Potom pozrel Jareďovi do očí. „Je to pravda? Ranelle je mŕtva? Tak ďlho?" Keď Jareď ne-oďpoveďal, pokračoval: „Celé tie roky som myslel, že žije. Čakal som na ďeň, keď sa Corinne vyďá a odíde z domu, aby som... chcel som to znova skúsiť, Jared, presveďčiť vašu matku, aby odišla so mnou."
„Aby ste jej znova zničili život?" spýtal sa Jared tým smrteľne vážnym hlasom. „Tentoraz sa vám to podarilo!"
„Miloval som vašu matku."
„Nemohli ste ju milovať," odvetil Jared s trpkým opovrhnutím. „Keby ste ju boli milovali, nič by vám nezabránilo oženiť sa s ňou!"
„Vy nechápe..."
„Povedal som nič! Viem o vašich povinnostiach voči rodine, o túžbe zachrániť rodinný podnik. Aj ste ho zachránili, ale — na úkor mojej matky!"
„Mrzí ma to, synak."
„Nie som vaším synom! Mohol som byť a takmer si želám, aby som bol, lebo tak by moja matka ešte vždy žila. Tak veľmi vás milovala, že nemohla bez vás žiť. Stala sa z nej alkoholička. To ste si predsa v tom liste prečítali, či nie? Alkoholička! Jedine tak mohla zabuďnúť, že ju ešte vžďy chcete!"
„To som neveďel."
„Pravdaže nie," uškrnul sa Jared. „Keď ste načisto rozvrátili svet mojej matky, jednoducho ste sa pobrali späť za svojou že-
105

w

i

ňou a dcérou. Bolo vám jedno, čo sa dialo po vašom odchode z Havaja, aké následky mala vaša návšteva na moju matku. Celkom jej prestalo záležať na otcovi aj na mne. Už sme pre ňu neexistovali. A otca to takmer zničilo. On ju totiž miloval. Patrila mu osem rokov, kým ste sa nerozhodli rozvrátiť nám život."
„To som nemal v úmysle."
„Ešte som vám nepovedal, ako umrela, Barrows. Nespýtali ste sa. Nezaujíma vás to?" spýtal sa Jared kruto a znova prežíval tú nočnú moru. Keď Samuel mlčal, Jared pokračoval: „Jednej noci vošla do oceánu a vzala si život. Videl som ju miznúť vo vlnách, ale nedostal som sa k nej včas. Vôbec som ju nemohol nájsť, až ráno som uvidel jej nafúknuté telo vyplavené na pláži."
„To bola iste nehoda, Jared!"
„To by ste si rád mysleli, čo? Lenže viete, moja matka nevedela plávať, nikdy sa to nenaučila. Nikdy sa nepriblížila k vode, ani len aby sa ovlažila."
Po dlhom tichu Samuel zašepkal: „A vy z toho všetkého obviňujete mňa."
„Chcel som, aby ste vedeli, prečo som sem prišiel. Chcel som vás zničiť, Barrows, ale nevyšlo mi to. Najradšej by som vás teraz zabil, ale myslím, že už som si kvôli vám vytrpel dosť."
„Takže ste zneužili moju dcéru, aby ste sa mi dostali na kožu. Čo s ňou bude teraz? Je vašou manželkou a iste vám nemusím pripomínať, že išlo o otázku cti."
Jared sa trpko zasmial. „Vo mne nie je ani štipka cti. To ste si ešte neuvedomili? Vaša dcéra dostala, o čo si koledovala."
„Vari nemáte svedomie?"
„A vy?" zaútočil Jared. „Kam sa podelo vaše svedomie, keď ste napísali mojej rnatke o svojej novonarodenej dcére a vyjadrili ste sa, že je dobre, že s vami nešla?"
„Sama sa tak rozhodla, Jared."
„Áno, sama, ale potom to ľutovala. Zazlievala mne a môjmu otcovi, že cítila povinnosť zostať pri nás. Ale nič také by sa nebolo stalo, Barrows, keby ste sa nezjavili v jej živote znova. Aké

právo ste mali vyhľadať ju po toľkých rokoch? Skutočne ste očakávali, že hodí za hlavu život, ktorý dovtedy žila, a utečie s vami?"
„Predpokladal som, že bude voľná."
„Lenže ona nebola, a predsa ste ju žiadali, aby odišla s vami. Zabili ste mi matku. Síce nepriamo, ale faktom zostáva, že nebyť vás, ešte by žila. Dúfam, že vám to bude do smrti ťažiť svedomie. Aspoň by moja cesta sem nebola totálnou prehrou."
„Jared, prosím vás," začal Samuel. „Musíte mi veriť, že..."
„Nie!" zastavil ho Jared ostro. „Nijaké vaše slová nezmenšia nenávisť, ktorú k vám cítim."
„A teraz?"
„Idem domov. Vaša lodenica je znova v bezpečí. Ale vaša rodina aspoň nezostane nedotknutá," povedal Jared so zlomyseľným úsmevom. „Vaša dcéra vám nedovolí zabudnúť na naše stretnutie."
„Čo máte na mysli?"
„Corinne nebude ráno veľmi šťastná, ani vy. A ak si myslíte, že môžete poďniknúť oďvetné protiopatrenia a zrušiť našu obchoďnú dohodu, zabudnite na to. S veľkým potešením s tým pôjdem na súd. Takže očakávam, že mi budete pravi-delne poukazovať zisky, a poverím svojho miestneho právnika, aby dozeral na moje záujmy. Nepodarilo sa mi zruinovať vás, Barrows, ale zato na vás aspoň zarobím peniaze."
„Neželám vám nič zlé, Jared."
„Ráno budete. Skoda, že Corinne musí trpieť za to, čo ste spáchali ešte prv, ako sa narodila. Môžete jej povedať, že ma to mrzí. Ale pravdepodobne ju to veľmi neuteší." S tými slovami Jared vyšiel z miestnosti. Ani sa neobzrel.
Samuel počul, ako jeho koč odchádza. Myseľ mu zastierali mnohé emócie, ale predovšetkým sa ho zmocnil smútok. Jeho prvá a jediná láska je mŕtva. Bože dobrý, ako sa s tým má vyrovnať... a s pocitom, že je za to zodpovedný?

106

107

f'l

Kapitola 15
V pondelok ráno zúrila búrka, ale napoludnie po nej zostalo už len pár mláčok. Obloha bola jasná. V Bostone bol príjemný októbrový deň. Mesto žiarilo. Zato na Beacon Street nevládla veľmi radostná nálada.
Corinne prišla domov naobed. Celé predpoludnie sedela v Ja-redovom prázdnom hotelovom apartmáne a bola skôr zmätená, ako nahnevaná. Až po niekoľkých hodinách zišla do vstupnej haly, aby sa spýtala, či jej nenechal nijaký odkaz. Vtedy zistila, že Jared sa z hotela odhlásil bez vysvetlenia uprostred noci.
Doma sa dozvedela, že otec je zatvorený vo svojej pracovni, odkedy v noci odišiel pán Burk. Čo sa to deje?
Samuela našla zvaleného na stole. Vedľa neho stála prázdna fľaša whisky.
„Otec?"
Samuel omámené zdvihol hlavu. Corinne až zhíkla, keď uvidela jeho strhanú tvár. Ešte nikdy nevyzeral taký starý.
„Ste chorý, otecko?"
„Len som unavený, Cori," odvetil a trasúcou sa rukou si pri-hladil vlasy. „Čakal som na teba. Predpokladal som, že prídeš skôr."
„Takže viete, že ráno som sa zobudila sama. Kde je, otec?"
„Odišiel, Cori. Viac svojho manžela neuvidíš — ak je tvojím manželom. Bože, veď to manželstvo možno ani nie je právoplatné."
„Čo ste opitý?" zvolala Corinne.
„Bodaj by som bol opitý, lenže nanešťastie nie som. Vypil som síce celú fľašu, ale vôbec mi to nepomohlo. Pravda sa nedá utopiť v alkohole."
„Aká pravda? Čo ste mysleli tým ,ak je mojím manželom'?" Ukázala na kabelku. „Tu mám o tom doklad."
„Pozrela si sa naň?"
108

Corinne sa zamračila a rýchlo vytiahla dokument z kabelky. "Keď uviďela meno, zhíkla.
„Burkett? Podpísal sa falošným menom?"
„Nie," vzdychol si Samuel, ktorý dúfal, že na doklade bude meno Burk. „Vyzerá to tak, že tvoje manželstvo napokon predsa len je právoplatné. V skutočnosti sa volá Jared Burkett."
„O čo vlastne ide, otecko? Za koho som sa, dočerta, vydala?"
„Za mladého muža plného nenávisti, ktorý sem prišiel len preto, aby ma zničil. Myslel, že sa mu to nepodarilo, ale veru poďarilo."
Otec mal slzy na krajíčku, a to jej trhalo srdce. „Čo sa stalo? Čo vám vykonal, keď tu bol dnes v noci?"
„Nevykonal mi nič, iba mi povedal pravdu, od ktorej som bol devätnásť rokov milosrďne ušetrený."
Samuel jej posunul po stole dokrkvaný list. „Čítaj. Tu je takmer všetko. Máš právo vedieť, prečo ťa zneužil, aby ublížil mne."
Corinne sa pustila čítať list a doslova zmeravela. „Tvrdí, že ste mu zabili matku," zhíkla a doširoka otvorila zelené oči. „Ako to myslí?"
„Moja krásna Ranelle si vzala život. Bože ďobrý, keby som len bol veďel, čo môj príchod na Havaj spôsobí!"
„Milovali ste ju?" spýtala sa Corinne ticho.
„Bola mojou prvou láskou a ja jej. Mali sme sa vziať. Vôbec srne o tom nepochybovali. Ale potom sa tá prekliata lodenica ocitla na pokraji krachu a mňa rodina nútila, aby som sa oženil pre peniaze, aby som lodenicu zachránil. Bože, keby som sa len nebol cítil zodpovedný za jej záchranu. Ale cítil som sa a oženil som sa s tvojou matkou. Ranelle odišla na Havaj, prv ako som jej stihol povedať, aby na mňa počkala. Trvalo mi celé roky, kým som zistil, kam odišla. S tvojou matkou sme nikdy nevychádzali ďobre a nemali sme deti. Zdalo sa mi, že nastal čas zájsť za Ranelle a požiaďať ju, aby sa ku mne vrátila."
„Boli by ste sa s matkou rozviedli?" spýtala sa prekvapene Corinne.
„Áno. Ranelle a ja sme si boli súdení. Ale ani sa mi nesnívalo, že aj ona sa mohla vydať a mať dieťa."
„Jareda?"	..•
109

Samuel prikývol. „Ale aj keď som to zistil, prosil som ju, aby odišla so mnou. Nemal som jej prezradiť, ako veľmi po nej ešte vždy túžim. Nevládala uniesť to vedomie, keď som odišiel z Havaja. Nikdy nebola silná."
„Ale neodišla s vami - vtedy prejavila rozhodnosť," pripomenula mu.
„Vedela by si odtrhnúť sedemročného syna od otca, ktorého zbožňoval, veďela by si toho syna opustiť? Veďela by si len tak ľahko zlomiť srdce muža, ktorý ťa miloval a myslel si, že aj ty miluješ jeho? Ranelle toho nebola schopná. Ale oľutovala svoje rozhodnutie. A potom som ju znova sklamal. Prv ako mi Ranelle stihla znova napísať, oznámil som jej, že zostanem pri svojej žene, lebo mi dala dcéru. Napísal som jej, že sa rozhoď-la dobre. To Ranelle načisto zničilo, hoci ja som o tom doteraz nemal ani potuchy."
„Všetko je moja vina," poveďala smutne Corinne. „Keby som sa nebola narodila..."
„Nie! S tebou to nemalo nič spoločné! Bol som hlúpy, keď som si myslel, že konečne môžem mať, čo chcem, a to svoju životnú lásku. Ale život šiel ďalej, už sme neboli tí, čo volake-ďy. Bolo prineskoro. Keby som si to bol uveďomil, prv ako som sa usiloval vrátiť minulosť - nebol by som šiel na Havaj."
„Teraz už viem, prečo to Jared zazlieva vám, ale mýli sa. A ani vy si to nesmiete vyčítať. Nemohli ste vedieť, čo sa stane."
„Jareď mi to tak veľmi zazlieva, že sem prišiel len preto, aby ma zničil. V živote som sa nestretol s nikým, kto by bol taký plný nenávisti."
„Takže zneužil mňa, aby sa pomstil vám." Pokrčila plecami, akoby jej na tom veľmi nezáležalo. „Ale ďal mi, po čom som túžila, a ak si myslí, že sa s ním rozvediem, lebo ma opustil, je na omyle. Chvíľu však budeme musieť tajiť, že odišiel. A potom môžeme vysvetliť jeho neprítomnosť tým, že má obchoď-né povinnosti. Nakoniec môžem povedať, že umrel."
„Corinne," vzdychol si Samuel. „Jaredovi Burkettovi išlo o pomstu. Nepodarilo sa mu zruinovať ma finančne, ale tak či tak sa mu podarilo pomstiť. Jared nám pred odchodom zasadil posledný úder. Pozri." Posunul k nej raňajšie noviny.
HO

Corinne opatrne vzala noviny do ruky a zmocnila sa jej úzkosť. V pravom dolnom rohu na desiatej strane sa vynímalo oznámenie písané veľkým tlačeným písmom. Doslova na ňu z tej strany vyskočilo.
VYHLÁSENIE O OPUSTENÍ MANŽELKY
Jared Burk týmto oznamuje, že jeho nevesta, za slobodná Corin-' Barrowsová, bytom na Beacon Street, sa prejavila ako neuspokojivá manželka. Na základe tejto skutočnosti ju opustil.
Otupenosť trvala iba niekoľko sekúnd. Potom Corinne vstala a začala trhať noviny.
„Ako sa opovažuje!" vykríkla rozzúrene. „A ako si noviny dovolia uverejniť také surové oznámenie?! Zažalujem ich."
„To by znamenalo ešte väčšiu hanbu, Cori," povedal ticho Samuel. „A škoda už bola spáchaná. Jednoducho to buďeme musieť pretrpieť."
„Za to mi zaplatí! Bože ďobrý, veď to vyznieva, akoby som... akoby som..." Vyhŕkli jej slzy. „To je lož! Nebola som vôbec neuspokojivá!"
„Corinne, srďiečko, nikomu to ani nenapadne."
„Že nie? Odišiel - to je pravďa - a postaral sa, aby sa každý dozveďel, že ma opustil!"
„Asi ti to nebuďe veľkou útechou, Cori, ale Jared mi pred odchoďom poveďal, že ho mrzí, že ťa musel zneužiť, aby sa pomstil mne. Myslím, že ho to úprimne mrzelo."
„Mrzelo?" zvolala rozzúrene. „Ako sa ukážem ľuďom na oči? Nemôžem vyjsť z ďomu, lebo by som sa prepadla od hanby."
„Nepotrvá to večne, Cori. Klebety sa omieľajú iba istý čas, potom ustanú. Možno by bolo najlepšie, keby si na pár mesiacov odišla. A kým budeš preč, môžem začať vybavovať rozvoď."
„Rozvoď? A uvaliť na našu roďinu ďalší škandál?" nahnevane naňho pozrela. „Nie! Nijaký rozvod nebuďe!"
„Ale iste..."
111

„Nie! Presne to Jared chce. Radšej umriem, ako by som urobila tomu sviniarovi takú radosť. Nech si len láme hlavu, prečo mu nechodia papiere o rozvode. Dúfam, že sa z toho rozmýšľania aj zblázni. Dúfam, že sa do niekoho zamiluje a bude sa chcieť oženiť. Lenže nebude môcť, lebo mu to nedovolím. Verte mi, Jared Burk za toto zaplatí — či už tak alebo onak."
Kapitola 16
Corinnin hnev bol iba pretvárkou, ktorá mala zakryť, ako hlboko sa jej to všetko dotklo. Od toho rána prestala čo len myslieť na svoju svadobnú noc. Nedovolila si myslieť na Jareda ináč, iba na jeho nepríjemné stránky. Skrývala sa, odmietala vychádzať von a kohokoľvek prijímať.
Florence si prvá všimla zmeny, ktoré sa s Corinne diali, a Sa-muela tiež znepokojovali. Bola bledá, stratila náladu, nič ju nezaujímalo. Jej otca však najväčšmi znepokojil jej netypický pokoj. Už sa vôbec nehádala, nezapájala sa do rozhovorov pri jedle a len apaticky hovorila „dobré ráno" alebo „dobrý večer". Samuela to trápilo. To nebola Corinne!
V strachu o dcéru zabudol na vlastný žiaľ. Nič z toho, čo jej povedal alebo urobil, nepomáhalo. Neočakával, že sa bude tak dlho vyrovnávať so svojou hanbou. Presviedčal ju, aby odcestovala, ale nechcela o tom ani počuť.
„Len zbabelci utekajú," povedala vždy a odmietala o tom s otcom ďalej diskutovať.
Samuel sa modlil, aby niečo vytrhlo dcéru z letargie. Jeho modlitby bolo čoskoro vyslyšané.
„Idem na Havaj, otec," oznámila Corinne mesiac po svadbe.
Práve sedeli pri obede, ale Samuela hneď prešla chuť do jedla.
„To nedovolím."
„Buďte rozumný," povedala Corinne pokojne mimoriadne vecným hlasom. „Veď viete, že mi v tom nemôžete zabrániť. A sám ste navrhovali, aby som na chvíľu niekam oďišla."
112

„Ale nie na Havaj!"
| „Prečo?"	••         .'    •.'•'•• •'••  •   ','
„Jared Burkett už dokázal, aký vie byť nemilosrdný," pripomenul jej otec prísne. „Nechcem, aby sa vám ešte niekedy skrížili cesty."
„Ale no tak," odvetila bezstarostne. „Je mojím manželom, či nie?"
„Ach, preboha! Jemu na tebe ani trochu nezáleží, Cori."
„Aj tak idem, otec." V jej hlase znela silná rozhodnosť. „Myslím, že ten výlet mi urobí dobre. A Florence už súhlasila, že pôjde so mnou."
Samuel sa zaklonil na stoličke a pokrútil hlavou. „Prečo to nenecháš tak? Zabudni na Jareda Burketta. Som si istý, že on na teba už zabudol."
„Nie je to ukončené," odvetila Corinne chladne. „Jared sa chcel pomstiť vám, ale ublížil mne. Nikdy som mu neurobila nič, aby som si to zaslúžila. On verí v pomstu. A podarilo sa mu dosiahnuť, že už aj ja v ňu celým srdcom verím."
„Corinne, nemôžeš skrížiť meče s takým mužom," varoval ju Samuel. „Je vylúčené, aby si vyhrala. Nebojuje férovo."
„Ani ja nemienim bojovať férovo. A nebojím sa ho."
„Mala by si sa."
„Prestaňte sa strachovať," upokojovala ho. „Neurobím nijakú hlúposť."
„A čo vlastne mieniš urobiť?" spýtal sa Samuel. „Niečo máš iste za lubom, ináč by si nehovorila tak rozhodne."
Corinne sa zasmiala, ale bol to nepríjemný smiech. „Áno, mám čosi za lubom. Dám Jaredovi Burkettovi ochutnať jeho vlastnú medecínu. Uvidíme, ako sa mu bude páčiť domáci škandál."
„Aký škandál?"
„Že má prelietavú manželku."
„Corinne!"
„Ach, upokojte sa, otec," usmiala sa. „V skutočnosti nebudem mať zástupy milencov. Iba sa tak budem tváriť. Jaredovi známi si budú myslieť, že som pobehlica a že Jared ma nevie zvládnuť. Mne bude jedno, čo si o mne pomyslia, ale Jaredovi
113

<

nebude. Ponížim ho pred všetkými jeho známymi, tak ako on ponížil mňa."
„Myslíš, že Jared zostane len tak sedieť so založenými rukami a nechá si zo seba robiť blázna? Myslíš, že ú v tom nezabráni?"
„Nemôže," povedala Corinne sebaisto. „Nemôže povedať ani slovo proti tomu, čo budem robiť. O to som sa pred svadbou postarala."
Keď neskôr v ten deň prišiel Russell na návštevu, prijala ho.
„Ten sviniar si zaslúži, aby ho zbičovali!" vyhlásil vehementne, keď mu Corinne všetko vysvetlila. „Ako sa opovážil takto verejne vás očierňovať?!"
„Pokúšali ste sa ma pred ním varovať," povedala Corinne veľkoryso. „Mala som vás poslúchnuť."
Corinne mu so zadosťučinením vysvetlila svoje plány. Russell ju prekvapil.
„Pôjdem s vami, Corinne," oznámil.
„Prečo by ste išli?" spýtala sa Corinne prekvapene. „Nebude to nijaký výlet. Idem na Havaj s konkrétnym úmyslom."
„Viem. Ale potrebujete sprievodcu. Nemôžete sa sama postaviť zoči-voči Burkettovi."
„Otec si myslí to isté." Corinne to už začínalo hnevať. „Prestaňte sa ku mne správať ako k malému decku. Viem sa o seba postarať a mám to v úmysle."
„O tom som presvedčený," povedal rýchlo Russell. „Ale nijako vám neublíži, ak ma budete mať so sebou. Môžem vám pomôcť pri realizácii vášho plánu."
Rýchlo zvažovala pre a proti. „No dobre, Russell. Ale musí vám byť jasné, že dlhší čas nemienim mať nijakých skutočných milencov. Bude to len naoko."
„Nebudem vás do ničoho nútiť, Corinne."
„Musíte mi to sľúbiť," povedala tvrdohlavo.
„Máte moje slovo."
„Ešte jedna podmienka," dodala veselším hlasom. „Dovolíte, aby som vám hradila všetky výdavky."

„To je smiešne," zasmial sa Russell, aj keď vedel, že na tom bude nástojiť. A vďakabohu, lebo by si len nerád požičiaval ďalšie peniaze, veď aj tak mal dosť veľké dlhy. „Viem, že sa už neviete dočkať, kedy začnete míňať tie svoje peniaze, ale o tom nemôže byť ani reči. Nie som až taký chuďobný," klamal nepresvedčivo.
„Viem, ale trvám na tom. Najímam si vás ako svojho sprievodcu."
„Nie!"
„Povedala som, že na tom trvám. Nebudem vám nijako zaviazaná za vašu pomoc. Nechcem sa cítiť nikomu zaviazaná. Ten pocit ľudí ničí."
„O čom to hovoríte?"
„O ničom," odsekla. „Buď vám zaplatím za cestu, alebo za-buďnite, že pôjdete so mnou."
„No dobre, dobre," odvetil unavene. „Ak súhlasíte iba za takých podmienok, v poriadku."
„Výborne," usmiala sa Corinne, a ani si neuvedomila, ako ju preľstil. „A pamätajte, že som vás nežiadala, aby ste šli so mnou. Sám ste to navrhli. Teraz si radšej rýchlo bežte usporiadať záležitosti. Pozajtra odchádzame."
„Tak skoro?"
„Nevidím ďôvod, prečo by som to mala odkladať," odvetila Corinne. „Čím skôr si vyrovnám účty s Jaredom Burkettom, tým skôr znovu získam svoju hrdosť."
Kapitola 17
Samuel Barrows neprestal opakovať, že nesúhlasí s dcériným rozhodnutím. Dokonca ešte na stanici sa ju pokúšal presvedčiť, aby to znova zvážila, vedel však, že jej v tom nezabráni. Ale aspoň mu musela sľúbiť, že bude často písať.
„A ak sa dostaneš do nejakých problémov, okamžite sa vráť domov."

114

115

i
i

„Áno, otecko."
Russellovi povedal: „Mal som vám dovoliť, aby ste si ju zobrali. Kiežby som to bol urobil."
„Dúfam, že na to budete pamätať, pane, keď presvedčím Corinne, aby sa rozviedla s Burkettom."
„No áno," odvetil Samuel nezáväzne. „Som rád, že s ňou idete. Dávajte pozor, aby veľmi nevyvádzala, dobre?" hovoril Russellovi aj Florence súčasne. A Russell odvetil za oboch: „Ak to bude možné."
Corinne bola rada, že cestou na stanicu nestretla nikoho známeho. Dnes bola od toho hrozného rána po svadobnej noci prvý raz vonku. Keď sa vráti, bude jej jedno, čo si budú ľudia myslieť. Bude mať zadosťučinenie, že sa vyrovnala s Jare-dom. Potom už bude schopná čeliť čomukoľvek.
Cesta cez celú krajinu bola celkom príjemná. Ešte pred štvrť storočím by to bolo ťažké. Ale oďkeďy roku 1869 dokončili železnicu Union Pacific, cesta trvala iba týždeň. Ďalší týžďeň strávili Corinne, Russell a Florence v San Franciscu, kďe čakali na loď.
San Francisco bola rušná metropola, celkom oďlišná od usadlého, usporiadaného Bostonu. Všetkým trom sa páčilo to hlučné, farbisté mesto. Corinne uvažovala, aké to bolo počas zlatej horúčky. Koľkým sa podarilo natrafiť na zlatú žilu? Koľkí pri tom pokuse umreli? To boli dobrodružné časy, keď bolo všetko možné.
V elegantnej herni vyhradenej iba pre veľmi bohatých ľudí si Corinne zahrala hru bez limitu, o ktorej tak dlho snívala. Vyhrala päťtisíc dolárov. Ale už to pre ňu nič neznamenalo. Ja-red ma zrejme pripravil o vzrušenie z hry, uvažovala. Bola ním posadnutá.
Nech išla kamkoľvek alebo robila čokoľvek, Jared bol všade s ňou. Ako sa blížil čas príchoďu na Havaj, už myslela iba na Jareda. Keby si aspoň stále nepripomínala svadobnú noc! Nevedela na ňu zabudnúť, hoci sa zaprisahávala, že ju musí vymazať z pamäti.
Len čo vyplávali na more, zachvátila ju morská choroba. Aj za to pripisovala vinu Jaredovi.

Celé tri týždne cesty loďou strávila v kajute na lôžku. Schudla. Cítila sa mizerne. A celý čas za svoje utrpenie preklínala Jareda. Keď loď konečne pristála v Honolulu, bola taká zoslabnutá, že takmer nevláďala vstať z lôžka, ale nakoniec sa s Florencinou pomocou vytackala z kajuty na palubu.
Bola príjemne prekvapená. Bolo dvanásteho decembra, keď v Bostone určite mrzlo a padal sneh, ale tu vial príjemný vánok, svietilo slnko a vo vzduchu sa vznášali lahodné vône.
„Aj vy to cítite?" ozvala sa Florence. „To je vôňa kvetov. Kým ste boli indisponovaná, všeličo som sa o Havaji dozveďela. Návštevníkov tu vítajú leimi. Zdá sa, že je to miestna tradícia."
„Letmi?"
„To sú vence zo živých kvetov, ktoré vám zavesia na krk. Tu kvitnú kvety po celý rok. Sme v trópoch," vysvetľovala Florence a ovievala sa veľkou vreckovkou. „Myslím, že nám chvíľu potrvá, kým si zvykneme na tú horúčavu."
„Mne sa to páči."
„Myslím, že by sa vám to až tak nepáčilo, keby teraz bolo leto, nie zima," odvetila Florence. „Počula som, že pre malihinov je leto neznesiteľné. Dobre, že oďíďeme, prv ako sa začne."
„Malihinov?"
„Tak Havajčania hovoria novým príchodzím," vysvetľovala Florence hrdo.
„Bože, ty si teda skutočne dobre informovaná," uškrnula sa Corinne. „Musíš mi povedať ešte niečo zaujímavé."
Florence neprekážalo, že si ju Corinne doberá. „Nikdy nezaškodí veďieť, kam človek ide. Na lodi je zopár cestujúcich, ktorí tu boli už aj preďtým. A kapitán má takisto bohaté ve-ďomosti."
„Máš pravdu," pripustila Corinne. „Mala som si aj ja čosi prečítať o Havaji, kým som ležala na lôžku, namiesto aby som sa žalovala holým stenám."
„To ešte môžete, kým sa budete zotavovať. To ešte pár týždňov potrvá."
„Čím skôr sa usadíme, tým skôr sa zotavím. Kde je Russell?"
„Šiel dohliadnuť na našu batožinu. Poveďal, že nás buďe čakať v prístave s kočom."

Pretlačili sa cez dav na palube a priateľskí Havajčania v pestrofarebnom oblečení ich zdravili aloha a každému cestujúcemu zavesili okolo krku lei. Ďalší domorodci im ponúkali čerstvé ovocie. V prístave hrala skupina hudobníkov a miestne dievčatá v pestrých sarongoch tancovali pre nových návštevníkov.
Corinne dostala dva vence z plumérií. S úsmevom za ne poďakovala, ale voňali tak omamné, až sa jej znova zdvihol žalúdok.
„Musím si sadnúť, Florence," povedala a chytila komornú za ruku.
„Poďte." Florence ju zaviedla k debničke v tieni. „Počkajte tu. Prinesiem vám trochu z toho ovocia, čo ponúkajú miestni predavači. Je zázrak, že ešte vládzete chodiť, keď ste v poslednom čase vôbec nejedli."
O chvíľu sa vrátila s veľkým kúskom ananásu zabaleného v liste ti a s malým vedierkom s banánmi, kokosmi a guavami.
„Čo je to za ovocie?" spýtala sa Corinne unavene.
„V živote som nič také nevidela, ale tu sa pestuje. Skúste tento ananás. Hovorí sa, že je nesmierne osviežujúci."
Corinne si priložila žlté ovocie k perám, ale keď k nemu privoňala, naplo ju. „Odnes to preč."
„Čo vám je, Cori?"
„Len to odnes preč," zastonala Corinne a chorobne zbledla. „Myslela som, že to nutkanie na vracanie prejde, len čo opustím loď, ale veru neprešlo."
„Corinne, ste si istá, že to nie je... čosi iné?" spýtala sa Florence váhavo. „Teraz vám už nemá prečo byť zle. Dokonca lodný lekár mi povedal, že vám vôbec nemalo byť zle. Ľuďom nebýva zle pri takej hlaďkej plavbe."
„Čo tým chceš poveďať?"
„Že ste možno tehotná."
Corinne sa uškrnula. „Nebuď smiešna. To by som háďam veďela, nie?"
„Ste si istá, že by ste to veďeli, keď ste sa večne trápili pre Ja-reda Burketta? Kedy ste mali naposledy menštruáciu?" spýtala sa napäto.
118

Corinne jej nevedela odpovedať. Nespomínala si, že by ju v poslednom čase mala. „Ach, neviem," odvetila netrpezlivo.
„Rozmýšľajte!"
Aj to urobila a uvedomila si, že poslednú menštruáciu, na ktorú si spomína, mala predtým, ako ju Jared znásilnil. Oči sa jej rozšírili a vzápätí potemneli.
„Nie!"
„Nemá zmysel to zapierať, Cori. Pán Burkett je rozhodne pekelne plodný."
„Nechcem jeho ďieťa! Bože dobrý, dokedy mi ešte bude ničiť život?"
„S tým veľa nenarobíte. To dieťa už vo vás rastie."
„Ale nenechám si ho!"
„Ako chcete," vyhlásila Florence nesúhlasne. „Ale teraz sa musíme rozhodnúť, kde ho privediete na svet. Teraz veľmi nebudete môcť uskutočniť ten svoj absurdný plán, najmä keď to čoskoro začne byť na vás vidieť. Možno by sme mali uvažovať o návrate."
Corinne pri tej predstave vystrúhla grimasu. „Umrela by som, keby som mala zase nastúpiť na loď. Nie, zostaneme tu. Svojho plánu sa nevzdám. Len ho budem musieť načas odložiť."
Kapitola 18
Corinne odpočívala v tieni širokej verandy lanai s výhľadom na Honolulu. Popíjala limonádu a mračila sa zakaždým, keď sa dieťa v nej pohlo. Na kolenách jej spočíval blok, do ktorého chcela písať list, teraz však na to nemala veľmi náladu. Vlastne nemala náladu na nič, iba ľutovať sa.
Florence odišla na trh a Russell niekam za zábavou. Corinne neznášala svoje väzenie, ale sama sa preň rozhoďla, aby ju nikto nevidel v tomto stave. Nemohla pripustiť, aby sa o tom dopočul Jareď. Postará sa, aby sa o ďieťati nikdy nedozvedel.
119

Milý otecko,
od posledného listu sa nič nezmenilo. Ešte vždy bývame v dome, ktorý som prenajala na kopci Punchbowl. Všade kvitnú letné kvety a je tu krásne. Ani si predstaviť neviete to množstvo farieb, ktoré mám v záhrade. Starám sa o ne sama a učím sa všetko o týchto exotických rastlinách. Aspoň vidíte, ako vzrušujúco tu žijem.
Počasie je oveľa príjemnejšie, než na aké sme zvyknutí v Novom Anglicku. Vzhľadom na svoj stav to zrejme pociťujem väčšmi ako ostatní. Ale tu hore na kopci vanie chladný vánok — najmä večer. Bože, ako len čakám na ten vánok!
Lekár hovorí, že som vo vynikajúcom zdravotnom stave a na budúci mesiac poradím. Pokiaľ ide o otázku, ktorú ste mi položili v poslednom liste - nie, nezmenila som rozhodnutie, dám to dieťa preč. Iba by mi pripomínalo Jareda a ja naňho chcem navždy zabudnúť, keď odtiaľto odídem. Jednoducho necítim nijaký materinský inštinkt, o ktorom ste minule hovorili. Nenávidím to dieťa rovnako ako Jareda. Nikdy sa o ňom nedozvie. To je pre mňa ďalšie zadosťučinenie!
Bože, ako tvrdo to znie. Ale aj za to dávala vinu Jaredovi. On ju naučil nenávidieť a nenávisť pohltila akýkoľvek súcit, ktorý by možno cítila.
Len čo sa po pôrode dostanem do formy, budem pokračovať vo svojich plánoch. Nepribrala som veľmi, takže by mi to nemalo trvať dlho.
Jared žije tu v meste. Russell už zistil, kde býva a kde pracuje. Stavia hotel v menej obývanej plážovej oblasti Waikiki. Očividne si pokojne žije svoj život, a ani nepomyslí na to, Čo mi vykonal. Netuší, že som tu. Odkedy sme prišli, neukazujem sa na verejnosti. Florence a Russell vychádzajú von, ale Jared nepozná Florence a Russell ma ubezpečuje, že sa Jaredovi vyhýba.
Keď nemám čo robiť, čakanie sa mi zdá nekonečné. Veď viete, že nie som veľmi trpezlivá. Ale sama som si to všetko spôsobila, lebo som sa nevedela dočkať, kedy získam prístup k svojmu fondu. Mimochodom, peniaze, čo som si vzala so sebou, sú bezpečne ulo-
120

žene v miestnej banke, takže ste sa nemuseli obávať, že si beriem takú veľkú sumu.
Čoskoro Vám znova napíšem, otecko. Ale nečakajte podrobnú správu o pôrode. Ani sa na to dieťa nepozriem. Najlepšie bude, keď ani jeden z nás nebude vedieť, ako vyzerá alebo akého je pohlavia. Vôbec naň nemyslím ako na svoje dieťa. Je Jaredovo a nikoho iného. Môj lekár ma informoval, že Havajčania milujú všetky deti. Už našiel pre dieťa dobrý domov, takže nemusíte mať nijaké starosti.
Milujem Vás, otecko, a dúfam, že mi odpustíte, že som sa zbavila Vášho vnúčaťa. Nezniesla by som, keby som si ho mala nechať. Prosím, pochopte ma.
Vaša oddaná dcéra
Corinne Barrowsová Burkettová
Otcovi sa tento list nebude páčiť. Vlastne sa mu nepáčil ani jeďen list, ktorý poslala ďomov. Jej slová vžďy vyznievali tak za-trpknuto a tvrďo. Poveďal, že je chlaďná. Aj Jareď to povedal. Možno je. Ale je silná. Nie je ľahké byť ženou.
Corinne zalepila list a odniesla ho do domu. Florence ho pošle. V dome bolo ticho. Dokonca aj prísna nemecká kuchárka, ktorú si najali, oďišla popoludní ďomov.
Keď sa Corinne nemala s kým pozhovárať, zmocnil sa jej nepokoj a vyšla von, aby čosi porobila v záhrade. Asi o hoďinu sa vyšplhal hore strmým kopcom koč a vystúpila z neho Florence s košíkmi čerstvého mäsa a zeleniny. Našla Corinne, ako otrhá-va lístky z čínskej ruže, ktorej kríky tvorili živý plot okolo dvo-ra. Boli to husté kry s obrovskými červenými a žltými kvetmi.
Florence sa zamračila. „No namojveru, Cori. Veď sa na tom slnku upečiete."
Corinne si špinavou rukou utrela z čela pot. „Veď vieš, že inak nemám čo robiť."
„Keď je takto horúco, mali by ste aspoň robiť v chláďku, dievčatko moje. Zázrak, že ste v tej páľave nezamdleli. Poďte, pripravím vám studený kúpeľ."
Pomohla Corinne vstať a vyjsť hore po schodíkoch. Po celej prednej časti domu sa tiahla veranda a z hrantíkov viselo pap-
727

radie a kvety. V kútoch domu rástli mladé palmy. Veranda plná vôní bola príjemným miestom na oddych.
„Počkajte tu, Cori, kým neodložím tieto košíky a nepripravím vám kúpeľ."
„Nechápem, prečo ti dovolím, aby si ma takto obskakovala," povedala Corinne a unavene sa usmiala. „Ale na ten studený kúpeľ sa teším. Už zase ma bolí chrbát."
„Keby som nevedela, kedy ste počali, myslela by som si, že už ste v pokročilejšom stave," poznamenala Florence a zahľadela sa na Corinnino veľké brucho pod havajským oblečením zvaným muumuu, ktoré na nej vyzeralo ako stan.
„Nebuď hlúpa," odvetila Corinne ako vždy, keď mal niekto blízko k pravde.
Florence pokrútila hlavou a vošla do domu. Corinne si nešikovne sadla do ratanového kresla na verande. Je to možné, pomyslela si pochmúrne a potľapkala si brucho. Skutočne môže porodiť každým dňom. Ale hoci by sa tým skrátilo čakanie, nechcela, aby to tak bolo. Potom by musela vysvetľovať, ako to v skutočnosti bolo, keď bola s Jaredom prvý raz, a to by si radšej nechala pre seba.
Vánok privial z kríkov pred domom omamnú vôňu gardé-nií. Corinne sa zhlboka nadýchla tejto svojej obľúbenej vône, ale potom zatajila dych, lebo ju znova zabolelo v chrbte. Priveľmi som sa zohýbala, pomyslela si nahnevane. Mala som mať viac rozumu. Už nemôžem ani pracovať v záhrade, lebo mi v tom bráni dieťa.
Ako ho len nenávidela! To dieťa jej spôsobovalo iba problémy, od samého počiatku. Corinne sa cítila porazená a hotová ľahnúť na posteľ a viac nevstať.
„Tak poďte, Cori." Florence otvorila preďné dvere. „Vaňa je plná."
Corinne chcela vstať, ale nepoďarilo sa jej to a klesla naspäť do kresla. „Musíš mi pomôcť. Už nie som schopná ani vstať z kresla."
Florence sa usmiala a podala Corinne ruku, aby jej pomohla. „Sú to pre vás ťažké časy, však, moja milá? Škoda, že ten chlap teraz nemôže byť tu, aby počúval vaše ponosy."
122

„Keby bol tu, myslím, že by som mu za to na mieste podrezala hrdlo."
„No tak. Na to, aby ste splodili ďieťa, ste boli dvaja. Chceli ste sa zaňho vydať, vari si nespomínate?"
„Ani mi to nepripomínaj. Netušila som, že ma iba zneužíva, aby sa pomstil môjmu otcovi. A nemal pred odchodom vykonať to, čo vykonal! Ani mi nemal urobiť dieťa."
„No tak, Cori, lekár vás varoval, aby ste sa nepoddávali žiaľu. A toto preberáme znova a znova. Viete, myslím si, že ste to mali nechať na pokoji. Z pomsty nikdy nevzíde nič dobré."
„Môže z nej vzísť zadosťučinenie," namietla Corinne tvrdohlavo. Potom zrazu zhíkla a prehla sa od bolesti.
„Čo je?" spýtala sa Florence. Potom sa jej orieškové oči rozšírili. „Bože dobrý, hádam to len neprichádza predčasne?"
„Nie," odvetila Corinne, keď bolesť pominula. „Obávam sa, že je čas. Mala si pravďu, som v pokročilejšom stave."
„Vedela som, že ste preďo mnou ešte preď svadbou niečo tajili. Nečudo, že ste sa do nej tak hrnuli."
„Florence, prosím ťa!" zastonala Corinne. „Vysvetlím ti to neskôr. Teraz mi radšej pomôž do postele. Príšerne ma bolí chrbát."
„Bože môj, to bude ten pôrod," zamrmlala si Florence pre seba.
„Čože?"
„Nič, láska moja. Odvediem vás do izby a zabehnem po lekára."
„Nie!" zvolala Corinne. „Nemôžeš ma tu nechať!"
„No dobre, Cori, dobre," upokojovala ju Florence. „Ešte máme dosť času. Keď sa vráti kuchárka, pošlem ju po lekára."
Po osemnástich hodinách Corinne takmer upadla do bezvedomia. Ešte mala v živej pamäti bolesť, ktorá jej kvárila telo. Keď už teraz bolo po všetkom, chcela len spať a zabuďnúť na to utrpenie. Ale ten hrozný vresk jej to nedovolil.
„Pani Draytonová, prosím vás."
Corinne ani neotvorila oči. Vedela, že doktor Bryson sa pri-
123

hovára jej, lebo kvôli zdaniu uviedla Russellovo meno. Koniec koncov, žije s ňou v tom istom dome. Prečo jej lekár už nedá pokoj? Otravoval ju niekoľko hodín, prikazoval jej, čo má robiť, presviedčal ju, aby sa uvoľnila, keď to nešlo. Stále hovoril, že ešte nie je čas, hoci ona vedela, že umrie, ak tá bolesť okamžite neprejde.
Doktor Bryson sa sťažoval, že je najhoršia pacientka, akú kedy mal, na čo mu ona povedala, aby šiel do pekla. Bol šokovaný výrazmi, ktoré používala a ktoré pochytila, keď ešte ako dieťa chodila do lodenice. Keď bol tlak neznesiteľný, vykrikovala Jaredovo meno. Želala si, aby počul jej nadávky.
„Pani Draytonová, prosím vás."
Otvorila oči. „Nemôžete mi dať pokoj? Chcem spať."
„Ešte som neskočil."
„Ja áno!"
Doktor Bryson si vzdychol. Bol to malý chlapík, zrelý štyridsiatnik s rednúcimi vlasmi a veľkými okuliarmi, ktoré mu neprestajne padali z nosa. Bol na konci so silami.
„Teraz prestrihnem pupočnú šnúru. Musíte na okamih podržať dieťa."
„Nie!"
„Ste najnepríjemnejšia mladá žena, akú som kedy stretol," hrešil ju. „Prestaňte sa správať nerozumne."
„Nech ho podrží Florence," vyhlásila Corinne tvrdohlavo a vyhýbala sa pohľadu na plačúce dieťa. „Veď viete, že ho nechcem ani vidieť. Povedala som vám to už predtým."
„Vaša komorná išla po čerstvú vodu."
„Tak počkajte, kým sa vráti."
„Chcete riskovať, že dostanete infekciu?" spýtal sa drsne. „Podržte to dieťa."
Nedal jej príležitosť odmietnuť, jednoducho jej položil dieťa do náručia. Corinne sa rýchlo odvrátila, aby ho ani nevidela. Nechcela si uchovať v pamäti nijakú spomienku.
„Ponáhľajte sa, dobre?" povedala Corinne trpko, keď dieťa ďalej žalostne plakalo.
Keď lekár prestrihol pupočnú šnúru, dieťa zavrešťalo ešte hlasnejšie a Corinne zhíkla. Doktor Bryson sa usmial.
124

„Uvoľnite sa, pani Draytonová."
„Ublížili ste mu?"
„Nie."
„Tak si ho zoberte."
„Ešte nie. Ešte nie som celkom hotový. Teraz zatlačte," povedal a aj on jej zatlačil na brucho.
Placenta takmer bezbolestne vykĺzla. Dieťa ešte vždy nariekalo.
„Už mi to dieťa vezmete?" prosila ho.
„Musíme počkať na vodu, aby sme z neho zmyli krv."
„Krv!" zvolala a automaticky na dieťa pozrela.
„Nie je to jeho krv, pani Draytonová," upokojoval ju lekár. \ „Nie, je to krásny zdravý chlapec."
Teraz od neho Corinne nevedela odtrhnúť oči. Dala tejto malej bytosti život! Trpela kvôli nej, zakúsila tú najhroznejšiu bolesť, aby mohla žiť. Chlapček!
„Je strašne škaredý, nemyslíte?" neubránila sa Corinne otázke.
Doktor Bryson sa srdečne zasmial. „To je prvý úprimný názor, ktorý som počul od mladej mamičky. Ale ubezpečujem vás, že len čo ho očistíme, hneď bude vyzerať lepšie."
„Prečo neprestáva plakať?"
„Lebo sme ho práve vytiahli z príjemného teplého domova, kde si nažíval deväť mesiacov. Je z toho pochopiteľne nešťastný a vy by ste ho mohli trochu utešiť."
„Ja... ja ne..."
„Potrebuje váš prsník, pani Draytonová."
„To nemôžem!" povedala rýchlo.
„Ako chcete. Myslím, že mu neublíži, ak si trochu poplače. Idem pozrieť, kde je tá voda."
„Počkajte!"
Ale doktor Bryson už pevne zatvoril dvere. Florence našiel v kuchyni sedieť s pohárikom whisky v ruke.
„Nemáte ešte jeden pohár?" spýtal sa.
Florence naňho ustarostené pozrela a takmer sa bála spýtať. „Zabralo to?"
„To zatiaľ neviem. Dáme jej trochu času, ale potom už musím to malé umyť. Som zvyknutý umývať ich okamžite."
125

Florence šla po ďalší pohár a naliala aj lekárovi. „Bože, mod-lím sa, aby som konala správne, ale jeďnoducho som nemohla hľadieť na to, ako sa chce toho dieťaťa zbaviť. Viem, že neskôr by to ľutovala."
„Keby som s vami nesúhlasil, nepodujal by som sa na tú frašku."
„Nie je ochotná počúvať rozumnú reč. Ak nezaberie tento trik, potom už nezaberie nič."
„Počkáme a uvidíme. A vôbec, kde je otec?"
„Ach, ten sa šiel opiť," odvetila Florence, mysliac na Russel-la. „Zďá sa mi, že to bol veľmi rozumný nápaď," dodala a zďvihla pohár.
Sčasti sa doktorovi Brysonovi zdôverila, ale nie natoľko, aby mu povedala, že Corinne nie je Russellovou manželkou. Doktor už tak či tak hľadel na Corinne ďosť krivo, takže nemalo zmysel hovoriť mu pravdu. A Russell Drayton sa nešiel opiť z nervozity. Šiel osláviť, že je konečne po všetkom. Aj keď veľmi naď dieťaťom nerozmýšľal a nezáležalo mu na ňom.
Bože, ako len Florence nemala rada toho muža! Keď nebola nablízku Corinne, zďalo sa jej, akoby Russell bol vždy iný. Akoby to boli dvaja rozliční muži. Ale nevedela by s istotou povedať, čo jej na ňom prekážalo.
Doktor Bryson dopil svoju whisky. „Mali by sme sa vrátiť."
„Myslíte, že toľko času Cori stačilo, doktor?" spýtala sa Florence pochybovačné. „Že podržala dieťa v náručí, to ju možno nedonútilo zmeniť názor. Je to veľmi tvrdohlavé dievča."
„Tvrďohlavá je slabé slovo, slečna Merrillová! V živote som sa nestretol s takou svojhlavou a výbušnou mladou ženou."
Florence sa neubránila úškrnu. „Je pravda, že je dosť prchká a má málo trpezlivosti."
„Jemne povedané," zahundral ďoktor Bryson. „Tak už poďte s tou vodou."
Keď vošli ďo Corinninej spálne, našli ju seďieť na posteli
a hľadieť na dieťa vo svojom náručí. Keď zďvihla oči, nezračil
sa v nich hnev.	,
„Tichučko," zašepkala. „Spí."
126

Florence položila vaničku s voďou na stôl a podišla k posteli. „Musíme ho zobudiť, aby sme ho vykúpali."
„Prečo ti to trvalo tak dlho?" spýtala sa Corinne, ale nie veľmi drsne.
„Nehnevajte sa. Stále sa mi vylievala voda," zaklamala Florence. „Bože, rodili ste osemnásť hoďín, Cori. Ani na chvíľku som si pritom neoddýchla. Som zničená a ruky sa mi trasú."
„Prečo ti nepomohol Russell?"
„Bol preč celú noc. Už vyšlo slnko, ale on sa ešte nevrátil."
„To ma mrzí," poveďala Corinne. „Neveďela som, že nás tak zraďil."
Doktor Bryson sa uškrnul. „Tak sa zvyčajne správajú všetci novopečení oteckovia, pani Draytonová. Len málo ich zostane doma, keď sa začne pôrod."
Corinne uvažovala, či by Jared zostal. Ale nemalo zmysel sa tým trápiť. Veď Jareď ani nevie, že má syna. Syna! pomyslela si s posvätnou úctou.
Ustarostené pozorovala, ako doktor Bryson vzal bábätko do rúk a niesol ho cez izbu. Keď ho začali umývať, znova sa rozplakalo. Keď skončili, zabalili ho ďo malej plachty a Florence s ním chcela vyjsť von.
„Kam ho nesieš?" spýtala sa Corinne.
„Zatiaľ ho uložím do susednej izby," odvetila Florence. „Rodina, ktorá si má poňho prísť, ešte o ničom nevie."
„Oznámim im to," ponúkol sa lekár. „Teraz si musíte odpočinúť. Všetci si musíme odpočinúť. Zastavím sa zajtra popoludní, pani Draytonová, aby som videl, ako sa vám darí."
Corinne sa usilovala oddýchnuť si po vyčerpávajúcej noci, ale hoci telu sa žiadalo, myseľ jej to nedovolila. Počula vzdialený krik dieťaťa a ten zvuk jej trhal srdce. Prečo ho nechajú tak plakať?
Čo je to s ňou? Malo by jej to byť jedno. Je to Jareďovo ďieťa a ona ho nenáviďí. Čoskoro si ho oďnesú a viac ho neuviďí.
Corinne zatvorila oči pri tom kriku a chcela, aby ustal. Ale prenasledovala ju spomienka, ako jej dieťa ležalo v náručí. A prestalo plakať, keď mu ďala prsník. Okamžite zaspalo, akoby to bolo jeďiné, po čom túžilo. Dôverovalo jej, záviselo od nej.
127

Plač akoby bol čoraz hlasnejší a ozýval sa jej v mysli, až to už nevydržala. Potlačila nutkanie ísť k nemu.
„Florence!" zvolala Corinne zúfalo. „Florence, nech prestane!"
Nijaká odpoveď a plač neustával. Corinne sa zamračila. Nie, nemôže ho znova vidieť. Musí si ho vymazať z mysle.
„Ach, prestaň už! Prestaň plakať!"
Potlačila slzy, ktoré sa jej tisli do očí. Pomaly vstala z postele. Celé telo ju bolelo. Len sa presvedčí, či je to malé v poriadku, a potom môže spať.
Kráčalo sa jej ťažko, ale nejako sa jej to podarilo. Dieťatko uložili do prázdnej izby vedľa jej spálne. Bolo tam samo. Ležalo uprostred postele a zo všetkých strán bolo obložené vankúšmi.
Corinne naň pozrela. Teraz už skutočne vyzeralo lepšie, keď ho umyli. Ale od toho plaču bolo celé fialové.
„Pst," povedala Corinne ticho a priložila mu prsty na chumáč čiernych vláskov na hlave. „Musíš prestať, počuješ?"
Nezabralo to. Odkryla ho, či ho niečo netlačí, ale nič tam nebolo. Bolo celé zmeravené oď plaču. To ani nebol plač, ale vresk, pri ktorom si ďieťa vylievalo srďce, a zároveň lámalo jej srďce.
„Prosím, neplač," dohovárala mu. „Už to nevydržím."
Corinne ho vzala na ruky a usilovala sa upokojiť ho, ale dieťa ešte vždy rumádzgalo. Vari nič nezaberie? Položila ho znova na posteľ a odsunula vankúš, aby si mohla ľahnúť vedľa neho. Vzďala sa, rozhalila si nočnú košeľu a nežne si ho priložila k sebe. Keď sa mu líce dotklo prsníka, zúfalo začalo ústoč-kami hľadať bradavku. Chvíľu mu trvalo, kým sa upokojilo, ale tak ako predtým, aj teraz sa uvoľnilo a zaspalo.
Corinne už nevládala zadržať slzy. „Ach, Bože, nie!" vzlykala a cítila bolesť v srdci. „Prečo si mi to urobil?"
Florence o chvíľku nakukla ďnu a našla matku so synom pokojne spať. Usmiala sa a tichučko zatvorila dvere.
128

Kapitola 19
Corinne sa kriticky obzerala vo veľkom zrkadle s mahagónovým rámom. Mala oblečené veľmi štýlové azúrovomoďré šaty z jemného bavlneného popelínu s bielym čipkovým lemom. V ruke držala modrý slnečník. Aj vlasy mala upravené novým spôsobom - tesne pričesané a zviazané ďo uzla na vrchole hlavy, so zvlneným pramienkom na čele aj na spánkoch. Nepáčil sa jej ten nepohoďlný a prísny štýl. Takýto účes bol skôr pre kratšie vlasy, a nie ďlhé a husté kaďere, ktoré si nechcela ostrihať. Ale aspoň jej nebolo veľmi teplo.
Corinne mala úplne nový šatník. Skoncovala s muumuu, ktoré bolo ako stan. Chcela vzbudiť dojem, že práve prišla z pevniny, a to by sa jej rozhoďne nepoďarilo v ďomoroďom oblečení.
„Vyzeráte skvelo, moja drahá," poznamenala Florence, ktorá práve vošla do izby s čerstvo narezanými kvetmi. „Ale prečo si znova skúšate všetky tie nové šaty?"
Corinne nevenovala otázke pozornosť a obrátila sa, aby sa obzrela z iného uhla. „Podarilo sa, Florence," povedala rozžiarené. „Po ďvoch krutých mesiacoch cvičenia mám znova svoju postavu. Tie nové šaty boli šité podľa mojich starých mier a teraz mi dokonale seďia."
„Nie sú na prsiach priveľmi tesné?"
Corinne sa zmätene zamračila. „Nie, ale mali by byť, však?"
Florence sa uškrnula. „Za to sa poďakujte mne. Povedala som krajčírke, aby ich hore trochu rozšírila. Ešteže som na to myslela, nie?"
Corinne sa neubránila úsmevu. „Znova si niečo vzala do vlastných rúk. Ako ten trik, ktorý ste na mňa zahrali s ďokto-rom Brysonom."
„To nepopieram."
„Ach, Florence, čo by som bez teba robila?" Corinne objala komornú, čo robila len málokeďy.
129

i

Corinne sa nadšene zasmiala. „Vieš, o tom, čím som prešla, svedčia len tie mierne zväčšené prsia a dve malé jazvičky na koži. Už som sa ti poďakovala, že si trvala na tom natieraní pokožky kokosovým olejom, aby sa mi roztiahla tak, že neskôr nezostanú jazvy? Iba dva malé jazvičky."
„Ale to nie je všetko, čo vám po tom zostalo," povedala ticho Florence.
„Nie, za to sa ti nikdy nebudem vedieť dosť poďakovať." Ženy si pozreli do očí, jedna bezdetná, druhá mladá mamička.
Začuli plač v tom istom okamihu.
„Chcete, aby som tam šla?" ponúkla sa Florence.
„Nie," usmiala sa Corinne. „Stavím sa, že keď som prišla k rozumu a rozhodla sa nechať si ho, myslela si si, že sa oňho budeš musieť starať ty. Nuž, pomáhať mi môžeš, ale mám ho priveľmi rada, aby som sa úplne vzdala starostlivosti."
„To sa nepatrí," zahundrala Florence. „Vaša matka sa o vás nikdy nestarala, iba keď sa s vami ukazovala pred priateľkami. Žena s vašou výchovou má pestúnku, aby sa starala o prebaľovanie, kúpanie a kŕmenie."
„Ja nie som moja matka," namietla Corinne. „Mne sa tie práce páčia. Môžem ja za to, že sa ho neviem nasýtiť?"
Florence sa zasmiala. „Nie, zrejme nie. Ale aj tak vám vravím, že sa to nepatrí."
„Jednoducho žiarliš. Myslím, že ho miluješ rovnako ako ja," povedala Corinne. „Poďme teda za ním spolu. Aj tak má rád pozornosť."
Obe vošli do miestnosti vedľa Corinninej spálne, ktorú premenili na detskú izbu. Cez otvorené sieťované okná dopadali na dlážku lúče ranného slnka. Jemný vánok rozhýbal visiace vyrezávané vtáčiky naď kolískou, takže plač ustal.
Corinne sa usmiala na Michaela Samuela Burketta. „Je úplne fascinovaný tými vtákmi, čo si našla v starožitníctve. Už si začína všímať okolie."
„Lekár vám povedal, že oči má v poriadku," odvetila Florence a usmiala sa na Michaela, ktorý sa obrátil za ich hlasmi. „Bábätká spočiatku nevidia ďobre. A som raďa, že sa mu zme-
130

nila farba očí z tmavomoďrej na zelenú. Bože, buďe z neho ďia-bolsky pekný chlap, keď vyrastie, celkom ako jeho..." „Nie," zarazila ju Corinne. „Vôbec nebude ako on!" „Ak to vy poviete, moja milá."
„Poviem," odvetila Corinne rozhodne. „Michael bude výnimočný chlapec. Viem to."
„Nuž, teraz treba tohto výnimočného chlapca prebaliť," odvetila Florence a začala odhaľovať plienku.
„Nechal nám tu doktor Bryson viac tej masti na potničky?" „Nie, povedal, že mu prejdú. Ale netrápte sa. Zdá sa, že tie vyrážky Michaela vôbec neotravujú."
„Nepáčia sa mi. Možno by som mu nad hlavu mala dať ventilátor."
„Robíte si priveľké starosti, Cori," hrešila ju Florence. „Michael sa narodil v tomto podnebí. To sparno mu pravdepodobne vôbec neprekáža tak ako vám a mne. Pozrite naňho. Je zdravý ako buk."
„Viem. A chcela by som, aby zostal zdravý," odvetila Corinne a vybrala Michaela z kolísky.
Usmiala sa na bucľaté bábätko a v očiach sa jej zračila nevýslovná láska. Bol jej malým anjelikom. Ešte vžďy ju striasalo oď hrôzy pri pomyslení, ako mala blízko k tomu, aby sa ho vzďala. Nikďy si neodpustí, aké škaredé myšlienky jej chodili po rozume, keď ho nosila poď srďcom. Musela byť šialená.
Michael už nebol Jareďovým synom, ktorého treba dať preč. Bol to jej a iba jej syn. Ani sa jej nesnívalo, že niekto by mohol pre ňu tak veľa znamenať.
„Si hladné, srďiečko?" prihovárala sa mu Corinne. „Tuším by som ťa mala ešte nakŕmiť, prv ako odídem. Potom môžeš prespať celé popoludnie a ani ti nebuďem chýbať." „Oďíďete?" Florence nadvihla obočie. Corinne zamierila k hojdaciemu kreslu pri okne a rozopla si šaty, aby Michaela nakŕmila. „Je najvyšší čas, Florence. Russell mi povedal, že podvečer má prísť loď. Zájdeme do prístavu s časťou mojej batožiny a potom sa odvezieme ďo hotela Royal Monarch, akoby som práve prišla loďou z pevniny. Ubytujem sa tam ako pani Burkettová."
131

Florence pokrútila hlavou. „Takže vy s tým neprestanete? Dúfala som, že vám to vyfučí z hlavy."
„Len preto, že mi zmäklo srdce, ešte nezabudnem, prečo som sem prišla. Ani na okamih som na to nezabudla."
Florence mala pochopenie pre Corinninu zlosť, keď sa dozvedela o znásilnení. Ale odvtedy nad tým veľa uvažovala a zdalo sa jej, že najrozumnejšie by bolo odísť.
„Michael je už dosť starý na cestu, Cori. Čo keby sme sa radšej vrátili domov?" navrhla. „Váš otecko umiera od túžby vidieť vnuka."
„Viem, ale pár mesiacov ešte vydrží. Nevrátim sa domov, kým sa nepomstím."
„Dočerta! Corinne, uvidíte, že vás čakajú problémy, ak sa budete zahrávať s tým mužom."
Corinne bola prekvapená a trochu pobavená. „Ty predsa nezvykneš hrešiť, Florence," poznamenala.
„To som sa naučila pri vás," odvetila Florence pobúrené. „Neviem, čo to vášmu oteckovi napadlo, že vám dovolil potulovať sa v detstve po lodenici. Niektoré slová, ktoré sa tam na vás nalepili..."
„Bol šťastný, že som sa o ňu zaujímala."
„Ten záujem však netrval dlho. Zato z vás vyrástla dáma, ktorá sa nevyjadruje ako dáma, Corinne Barrowsová."
„Corinne Burkettová," pripomenula komornej. „A okrem toho, nenadávam úmyselne. Len keď som nahnevaná."
„Čo je takmer stále."
„Ale no tak, správala som sa za posledné dva mesiace nepríjemne?" spýtala sa Corinne s úsmevom.
„Nie, ale začnete sa, len čo sa s ním stretnete," odvetila Flo-
rence.
„Nie, nezačnem. Nemusím sa s Jaredom stretnúť, aby som si z neho urobila blázna. Možno ho za celý čas ani raz neuvidím, ale aj tak dobre. No prečo by som si mala kaziť náladu, keď sa s ním stretnem? Nemôže mi v ničom zabrániť. Nemôže sa hrať na ublíženého manžela, keď ma sám opustil. Tentoraz mám ja navrch."
„Nepáči sa mi to, Cori," varovala ju Florence. „Mňa svojím
132

šarmom oklamal, vás ešte väčšmi. Tuším ste zabuďli, aký bol nemilosrdný."
„Prestaň ma od toho odhovárať, Florence," povedala Corinne rozhodne a v očiach sa jej zračil tvrďý výraz. „Nič sa nezmenilo. Nevrátim sa domov, kým nevykonaní, čo som prišla vykonať."
„A čo Michael?" spýtala sa Florence. „Máte v úmysle ho skrývať v zapratanej hotelovej izbe, kým sa budete špacírovať po meste?"
„Pravdaže nie. Ty aj malý zostanete tu. Ubytujem sa v hoteli len preto, lebo je to verejné miesto a mňa musia vidieť na verejných miestach. Väčšinu času strávim tu, hoci o tom nikto nebude vedieť."
„A čo ak vás sem bude Jared sledovať a objaví Michaela? Čo urobíte potom?"
Corinne sa zamračila. „To sa nestane, Florence. Ale ak áno, riešenie je jednoďuché. Povieme, že Michael je tvoj syn a že bývaš tu na Punchbowli, lebo je tu chladnejšie a nevedela si si zvyknúť na tú horúčavu."
„Veď ani nie som vyďatá!" zhíkla Florence. „Kto môže vedieť, či ste nedávno neovdoveli, pani Merrillo-vá?" odvetila Corinne. „A že Michael sa nenarodil v Bostone ešte pred naším odchodom? Koniec koncov, budeme hovoriť, že srne prišli len dnes. A môžeme vyhlasovať, že Michael je o mesiac starší ako v skutočnosti."
„Trochu priveľmi všetko komplikujete, Cori. Prečo by sme mali klamať o jeho veku?"
„Aby Jared nemal nijaké podozrenie, keby Michaela náhodou vypátral. Doktor Bryson jediný vie, že Michael je môj syn a že sa naroďil štrnásteho júna. A ten dobrý lekár ma pozná ako pani Draytonovú. Pochybujem, že pozná Jareda alebo že si ma spojí s pani Burkettovou, ktorá sa čoskoro stane všeobecne známa."
„Ani trochu sa mi to nepáči, Cori. Veď viete, ako nemám rada klamstvo. Nikdy som nevedela presvedčivo klamať."
„Pravdepodobne vôbec nebudeš musieť klamať. Budem si ďávať pozor, keď odtiaľto budem vychádzať a vracať sa sem.
133

iií(

A keby ma Jared náhodou sledoval, nemusíme ho pustiť dnu. Takže sa nemáš čoho báť."
„To si myslíte vy," odvetila Florence. „Ale ja sa bojím, a to ma ani trochu neutešuje."
Kapitola. 20
Jared sa oprel o kmeň mohutnej kokosovej palmy a zahľadel na oceán. Pozeral na vlny, ktoré sa lámali na pláži Waikiki. Za ním sa rozkladal hotel, ktorý stavala jeho firma. Jared bol hrdý, že prispieva k rozvoju ostrova, ale zároveň sa ho zmocňoval smútok. Starý spôsob života sa končí.
„Práce pokračujú dobre, čo, Jaleka?"
Jared pozrel na Leonaku, ktorý si sadol obkročmo na lavičku pod palmami, lúpal mango a hádzal si do úst veľké kúsky šťavnatého ovocia. Leonaka Naihe bol potomkom rodu Lei-momi Naiheovej tak ako Jared, ale Leo bol ozajstnejší Ha-vajčan, ktorého čistá krv sa pomiešala iba v poslednej generácii, keď sa jeho otec oženil s Japonkou. Vyzeral ako čistokrvný Havajčan, lebo to bol obor s tmavou pokožkou, ešte vyšší ako Jared. Oči aj vlasy mal čierne ako uhoľ.
Vyrástli spolu na severnom pobreží, spolu chodili do školy a teraz spolu aj pracovali. Leo bol Jaredov najlepší predák, a okrem toho najbližší priateľ a vzdialený bratanec.
„Áno, pokračuje to dobre," usmial sa Jared. „Ani neviem, prečo sa namáham sem chodiť. Pod tvojím dohľadom ide všetko ako po masle."
„Úspešný šéf nemusí pracovať," doberal si ho Leo. „Má celý deň ležať na slnku s peknou wahine. A o nič sa nestarať."
„Naznačuješ, že mám ísť do dôchodku ešte pred tridsiatkou?"
„Ide nám to bez teba dobre, šéfko. Užívaj si život, kým si mladý."
„Ďakujem, Leo. Ale mňa teší pocit, že som užitočný."
134

Obaja sa zasmiali. Keď Jared zbadal, ako sa Leonaka zatváril, spozornel.
„Pozri, kto k nám ide na návštevu," povedal Leo vážne a kývol k hotelu. „Musí to byť niečo veľmi dôležité, keď sa tvoj : strýko obťažoval prísť sem až z Fort Street."
Jared sledoval Leov pohľad. Skutočne k nim cieľavedome l kráčal Edmond Burkett. „Ja tuším, prečo prišiel."
„Aj ja," povedal Leonaka zamračene. „Sám som o tom chcel s tebou hovoriť, ale keď si s tým nezačal, neodvážil 3m sa strkať do toho nos. Myslím, že tvoj strýko má viac advahy."
„Chceš povedať drzosti," odvetil Jared chladne.
Kým k nim Edmond prišiel, výdatne sa spotil v poludňajšej horúčave a sťažka dýchal. Brodenie pieskom ho vyčerpalo. Zvalil sa na druhý koniec lavičky vedľa Leonaku a začal sa ovievať klobúkom.
Leonaka vstal a ani nedal najavo, že si Edmonda všimol. „Tuším pošlem chlapov znova pracovať."
„Áno," odvetil Jared a hľadel za ním.
„Už dva týždne ti posielam odkazy, Jared," spustil Edmond bez stopy srdečnosti. „Prečo si ich ignoroval?"
„Mal som veľa práce."
„Až toľko, že si mi nemohol venovať pár minút?"
Jared sa meravo postavil pred strýka. „Áno. A mrzí ma, že ste sa sem obťažovali, lebo teraz vám takisto nemôžem venovať ani chvíľu. Mám prácu."
Edmonda to pobúrilo. „Netvár sa, že nevieš, prečo som tu. Chcem vedieť, čo mieniš robiť s tou svojou ženou!"
„Nič," odvetil Jared pokojne. „Chceli ste hovoriť ešte o niečom inom?"
Edmond naňho neveriacky civel. „Nič? Celkom nič?"
„Počujete výborne, strýko," odvetil Jared sarkasticky.
Edmond sa zamračil. „Možno ani poriadne nevieš, čo robí."
„Mýlite sa, strýko. Viem všetko o jej indiskrétnostiach. Môžem vám vymenovať všetkých milencov, ktorých mala, odkedy sem pred šiestimi týždňami prišla. Presne viem, čo robí. Ibaže viem aj to, prečo to robí."
135

„Bože dobrý, Jared! Ako jej môžeš dovoliť, aby sa predvádzala svojou nevernosťou? Teba to vôbec netrápi?"
„Ak vás zaujíma, či ma netrápi, že je pobehlica - nie, ani najmenej. Už nebude mojou ženou dlho. Pravdepodobne sa so mnou rozvedie, len čo ju prestane baviť jej zábavka, a vráti sa domov."
„Vôbec tomu nerozumiem." Edmond krútil hlavou. „Nemal si ani toľko slušnosti, aby si mi povedal, že si sa oženil."
„Ako som naznačil, dlho už ženatý nebudem."
„Musel som sa to dozvedieť od priateľov, a to nebolo všetko, čo mi povedali," pokračoval Edmond, akoby ho neboli prerušili. „Nemohol som tomu uveriť. Šiel som za ňou, aby sa prestala vydávať za manželku Jareda Burketta."
„Vy ste boli za Corinne?" Jared zrazu spozornel.
„Áno, stretol som sa s ňou," odvetil znechutene. „Cundra! S namaľovanou tvárou! Aj keď vedela, kto som, a ukázala mi svoje dokumenty potvrdzujúce manželstvo, mala tú drzosť zvádzať ma! Som dosť starý, aby som jej bol otcom, odhliadnuc od toho, že som tvojím strýkom! Ako si sa mohol oženiť s takou potvorou?"
Jaredovi potemneli oči. „Nie je dôležité, prečo som sa s ňou oženil."
„Tebe možno neprekáža, keď tvoje meno vláči po blate. Ale aj ja som Burkett a tvoja sestra takisto. Už ti napadlo, ako sa bude cítiť tvoja sestra, že jej švagriná je pobehlica? Už o tom vie celý ostrov. Musíš tomu urobiť koniec!"
„Odkedy vám tak veľmi záleží na Malii?" spýtal sa ľadovo Jared.
„Viem, ako sa bude cítiť, keď sa jej to dostane do uší. Ešte šťastie, že teraz je na vidieku. Keď sa o tom ďopočuje, možno ani odtiaľ nebude chcieť odísť."
„To stačí!" vyhlásil Jared zúrivo.
„Rob s tým niečo! Skoda sa už stala, ale netreba, aby sa páchala ďalej. Do popreďia sa začínajú drať politické problémy. Možno tu budeme mať čoskoro revolúciu. Pritom ľudia aspoň zabudnú na tvoju manželku."

„Už som vám povedal, aby ste predo mnou nespomínali revolúciu. Viete, že som proti zvrhnutiu kráľovnej."
„Len som chcel povedať, že keď tvoja škanďalózna žena oďí-de, nezostane dlho témou rozhovorov."
„Čo tým naznačujete? Aby som ju naložil na loď a poslal ďo-mov, či chce odísť, alebo nie?"
„Áno. Zaplať jej, aby odišla, ak je to nutné. Pomôžem ti, ak bude jej cena pre teba privysoká."
„Je bohatšia ako vy a ja dohromady, strýko," odvetil a pozoroval, ako strýko zareaguje.
Edmonď bol prekvapený, ale neodradilo ho to. „Dočerta, Jared, musíš niečo robiť! Veď tá žena si z teba robí posmech a špiní tvoje meno."
„No dobre, strýko," vzdychol si Jared a pozrel k hotelu Royal Monarch, v ktorom bola ubytovaná Corinne. „Postarám sa o to."
Toto bol už druhý rozhovor, ktorý mal o svojej žene od jej nečakaného príchodu. Prvý mal s Daynou, mladou ženou, ktorú si chcel vziať. Teraz už poznala všetky nechutné podrobnosti jeho manželstva. Bolo však zaujímavé, že Dayna ho nedávno obvinila, že žiarli, čo bolo absurdné. Nezáležalo mu na Corinne. Vari to Dayna nevidí?
„Skoncuješ s tým skoro?" nástojil strýko.
Jareď mal ústa zovreté do pochmúrnej čiary. „Áno, skoro."
Kapitola 21
Corinne už bola otrávená. Neprestajné pretvarovanie sa, dlhé jazdy z Punchbowlu na Waikiki a späť ju už rozčuľovali. Pre túto šarádu nemohla byť s Michaelom, a to ju hnevalo.
Áno, je najvyšší čas vrátiť sa domov. Pomsta jednoďucho nevyšla poďľa jej predstáv. Keby bol Jared aspoň nejako zareagoval, dal najavo, že jej správanie sa ho nejako dotýka, mala by

136

137

pocit, že sa jej niečo podarilo dosiahnuť. Ale nevidela ho ani raz. Možno mu bolo celkom jedno, čo si ľudia myslia.
Boli v reštaurácii v Chinatowne, rušnej štvrti Honolulu neďaleko Punchbowlu. Bol to exotický zážitok jesť bravčové čou mejn, vajcia fu jung, čou fan a iné lahôdky. Chody stále prichádzali, dokopy ich bolo sedem a bolo by sa z nich najedlo aj desať hladných ľudí. Corinne bola zhrozená z takého plytvania, ale ochutnala z každého chodu.
„Takže ste sa konečne rozhodli vzdať sa a vrátiť domov?" spýtal sa Russell.
„Áno, musím odtiaľto Michaela vziať, prv ako si priveľmi privykne na teplé podnebie, aby nemal problémy zvykať si na Boston."
„Michael," poznamenal Russell sucho. „Všetko, čo robíte, sa krúti len okolo neho. Keď nehráte to svoje divadielko, hráte sa s deckom, kŕmite ho, kúpete. Už vás ani poriadne nevidím, pokiaľ na mňa nepríde rad, aby som bol v niektorý deň vaším milencom."
„Nebuďte hrubý, Russell."
„Mne by to neprekážalo, keby to bola pravda - keby som skutočne bol vaším milencom," odvetil zatrpknuté. „Ale jediný, kto sa dostane do vašej blízkosti, je váš potvorský syn."
„Russell!"
„Prepáčte, Corinne," ospravedlnil sa rýchlo a vzal jej ruku do svojich dlaní. „Tak som to nemyslel. Len som zúfalý. Ustavične prehrávam v kohútích zápasoch v Kalihi a z tohto sparného počasia som celý nervózny."
Corinne si vzdychla. „Viem. Čo keby ste sa zajtra šli pozrieť, kedy odchádza loď?"
„Tak veľmi chcete odísť?"
„A vy nie? Sme tu už desať mesiacov."
„Len som si myslel, že najprv si to vybavíte s Burkettom. Ale ešte ste sa s ním nerozprávali."
„Prečo by som sa mala?"
„A čo rozvod?"
„Russell, už som vám povedala. Nijaký rozvod nebude. Ja-red naďalej zostane mojím neprítomným manželom, aj keby

le sa už v živote nemali viďieť. Náhodou sa mi súčasný stav celkom páči."
„A čo ja?"
„Na čo narážate, Russell?" spýtala sa Corinne, odložila vid-ličku a oprela sa.
„Chcem sa s vami oženiť, Corinne." Pevne jej zovrel ruky. „Chcem, aby som bol vaším manželom ja, a nie ten všivák, ktorému na vás ani trochu nezáleží."
Corinne si vzďychla. „To je teraz nemožné. To som vám povedala už predtým. Nikdy som vám nič nesľubovala, Russell. Nemilujem vás a bola by som rada, keby ste si prestali robiť nádeje, že moje city sa zmenia. Netúžim po nikom, iba po Mi-chaelovi."
Russellovi potemneli oči. „Možno by ste nemali také pocity, keby ste nemali to dieťa," odvetil ľadovým hlasom. „Rád by som vedel, čo by urobil váš manžel, keby sa dozvedel, že má syna."
Corinne zbledla. V živote nepočula Russela hovoriť tak tvrdo. Prečo je taký zatrpknutý?
„Vyhrážate sa mi, Russell?"
„Iba ma to zaujíma, to je všetko," pokrčil plecami. „Myslíte, že by sa vám pokúsil chlapca vziať?"
Corinne vyšľahli z očí blesky. „Keby ste mu to povedali, Russell," zašepkala, „asi by som vás zabila."
„Levica ochraňuje svoje mláďa, čo?" vysmieval sa. Vtom sa mu oči rozšírili do prekvapenia. „Ejha... práve vstúpil do diery lev."
„Čože?"
„Váš neprítomný manžel už nie je neprítomný."
Corinne cítila, ako sa jej rozbúšilo srdce. Nevedela sa donútiť, aby sa obzrela. Zagánila na Russella.
„Ak sa odvážite čo len slovom zmieniť o..."
„Len pokoj, Corinne," Russell sa srdečne usmial a pobozkal jej dlaň. „Iba som žartoval. Vari ma nepoznáte?"
„Už som o vás začala pochybovať," odvetila s úľavou. „Zbadal nás?"
„Nielen to, moja drahá, ale prichádza priamo k nám," odvetil Russell ticho.

138

139

Corinne zatajila dych. Ako sa má správať? Z neznámeho dôvodu zrazu vôbec necítila k Jaredovi hnev. Skôr sa bála jeho hnevu, toho, čo urobí.
Keď počula, že pomalé kroky jej zastali za chrbtom, najradšej by bola utiekla.
„Pán Drayton," zatiahol Jared. „Verím, že sa v prítomnosti mojej manželky cítite príjemne, ale prekážalo by vám, keby som si ju na chvíľu požičal?"
Russell sa ani nepohol. Hrdo odpovedal: „Prekážalo, pán Burkett. Pochybujem, že by sa vašej manželke páčilo, aby ste si ju požičali, ako ste sa vyjadrili."
Jared položil dlane na stôl a naklonil sa k Russellovi. „Vyjadrím sa ináč," povedal nebezpečne pokojným tónom. „Ak neodídete, osobne vás odtiaľto vyvediem a vymlátim z vás dušu."
Russell pobúrené vstal. Nebol taký vysoký ako Jared a v porovnaní s ním bol až smiešne štíhly, ale nezďalo sa, že by ho to bolo zastrašilo.
Aj Corinne vstala. „Russell, prosím vás. Už sme aj tak do-jeďli. Počkajte na mňa v koči. Som si istá, že nech mi chce Ja-reď povedať čokoľvek, nepotrvá to dlhšie ako pár minút."
Russell chvíľu hľadel na Corinne. Potom rýchlo siahol do vrecka a hodil na stôl peniaze za jedlo. Nato bez slova nahnevane oďkráčal z reštaurácie.
Corinne si znova saďla a uvedomovala si, že sa na ňu upierajú pohľady ľuďí. Nakoniec pozrela na Jareda. Akoby medzi nimi preskočila iskra. Nevedela od neho odtrhnúť oči.
„Vyzeráš dobre, Corinne," prerušil Jared ticho a sadol si oproti nej. „Ale strýko mal pravdu. Ten tvoj mejkap je príšerný. Ešte ti nikto nepovedal, že žena nemusí vyzerať ako pobehlica, a aj tak ňou môže byť?"
Čakala podobné slová, ale aj tak ju ranili. „Máš bradu," poznamenala a všimla si, že je ešte väčšmi opálený, ako keď ho videla naposledy. „Nepristane ti."
„Nežiadal som ťa o tvoj názor."
„Ani ja teba!" odsekla vášnivo a veľmi rýthlo sa jej zmocnil
starý hnev.	"	,
140

„Čo je, Corinne?" spýtal sa. „Páči sa ti byť pobehlicou, ale nepáči sa ti, keď ťa tak niekto nazve? Tak je to?"
Corinne sa s námahou ovládla. „Mňa to netrápi, Jared," odvetila. „Teba áno? Nepáči sa ti, keď všetci veďia, že tvoja žena je pobehlica?"
„To stačí, Corinne."
„Bolo to ponižujúce, Jareď? Povedz, ako si sa cítil? Aspoň trochu ako ja, keď si po sebe zanechal ten oznam v novinách? Hanbil si sa aspoň trochu? Cítil si sa ako blázon?"
„Takže si sa tak správala úmyselne?"
„Áno, ty sviniar!" zasipela a popustila uzďu svojmu hnevu. „Nie si jediný, kto vie, čo je pomsta."
Jared sa zamyslene zahľadel na stôl. „Nemyslíš, že už sme si kvit? Vyvieďol som ti hnusnú vec, ale už si mi to vrátila."
„Je otázne, či sme si kvit. Nemohla som ani vyjsť z domu, taká ponížená som sa cítila. Ale vidím, že ty nemáš ten problém. Možno ti nezáleží na názore iných."
„Záleží, Corinne."
„Tak teda ďakujem za zaďosťučinenie," poveďala chladne.
„Nenechala si ma dokončiť. Záleží mi na ňom, ale nepripúšťam si ho," odvetil. „Ale keď ti tak záleží na verejnej mienke, ako si sa mohla tak ponížiť, len aby si si so mnou vyrovnala účty?"
„Nezáleží mi na názore týchto ľudí," odsekla. „Nežijem tu. Tunajšie klebety sa nedostanú do Bostonu."
„Mohol by som sa postarať, aby sa dostali," nadhodil.
Nahnevane naňho pozrela. „Ak chceš donekonečna bojovať, ja sa prispôsobím."
Jaredovi mierne poklesli plecia. „Nie, len chcem, aby sa to tu skončilo. Už si narobila dosť škody, Corinne. Chcem, aby si odišla."
„ Ty chceš?" zasmiala sa posmešne. „Čerta mi záleží, čo ty chceš, Jared. Ja možno ešte nechcem odísť. Možno sa mi tu páči. Koniec koncov, vynikajúco som si tu užívala."
„Kurvením?" povedal opovržlivo.
„Áno," uškrnula sa. „ Ty si mi ukázal, aká vie byť láska príjemná. Ale zistila som, že sa uspokojím s ktorýmkoľvek mužom."
141  •

Jaredove oči mali farbu ocele. „Odídeš, Corinne, aj keby
som mal
Nazlostené vstala. „Neopováž sa mi vyhrážať, Jared! Stratil si na to právo, keď si sa ku mne zachoval, ako si sa zachoval. Nikdy som ti neublížila, Jared. Ty odo mňa nemôžeš nič žiadať. Nikdy!"
Jared hľadel za odchádzajúcou Corinne s vražednou zúrivosťou. Prečo to robí? Skutočne tu chce zostať?
Po niekoľkých minútach sa Jared rozhodol sledovať Corinne a jej obľúbeného milenca. S ostatnými mužmi strávila iba jednu noc, ale Russell Drayton bol u nej pravidelne v posteli. Jared uvažoval, čo si Drayton myslí o tom, že sa musí o Corinne deliť s inými mužmi. Aký muž môže milovať pobehlicu?
Jaredov koč sledoval Corinnin. Už ich takmer dobehol, keď ho prekvapili tým, že odbočili na Punchbowl, a nie na Waiki-ki ku Corinninmu hotelu. Zastali na kopci, z ktorého bol výhľad na mesto, a on pozoroval, ako Corinne a Russell vošli do jedného z domov.
Jared sedel a čakal, uvažujúc, u koho sú na návšteve. Keď sa minúty zmenili na hodiny, pochopil. Nebol schopný zistiť, aké je Draytonovo postavenie. Teraz to už vedel. Corinne sa nielenže predvádzala verejne, ale si aj súkromne užívala. Vari tá žena nikdy nespí sama?
Okolo polnoci Jared videl, že v prednej časti domu zhasínajú svetlá. Nevedel, prečo čakal tak dlho a dúfal, že odídu. Dočerta, prečo ním lomcovala túžba vojsť do domu a zabiť Draytona? Jaredovi nezáležalo na tom, s kým Corinne spávala. Začína ho to hnevať, pretože nosí jeho meno?
Jared sa vrátil do mesta s jedinou myšlienkou - Corinne musí odísť z Havaja. Už ju znova nevyhľadá. Nech za ním príde sama. A keď príďe, buďe presne veďieť, čo robiť.

Kapitola 22
Corinne sa ráno zobudila s bolesťou hlavy. Cez otvorené okná jej šľahal do izby dážď. Vyskočila z postele a náhlila sa ďo Mi-chaelovej izby. Ale uňho boli okná zatvorené, čo bola nepo-chybne zásluha Florence.
Michael ešte spal, a tak ticho zatvorila ďvere a pomaly sa pobrala ďo svojej izby. Zatvorila okná, priložila si dlane na spánky a zvraštila tvár od bolesti.
To je neďostatok spánku, pomyslela si, a priveľa znepokojivých myšlienok. Prečo ju stretnutie s Jareďom tak rozrušilo?
Zabuďla, aký je príťažlivý. Takmer celú noc len ležala a spomínala na jeho dotyky, na ich svadobnú noc, na divokú rozkoš, ktorú vteďy zažila. Ale najväčšmi ju znepokojovalo ve-ďomie, že keby bol včera vošiel ďo jej izby, privítala by ho s otvoreným náručím.
Na dvere jej zaklopala Florence a strčila ďnu hlavu. „Ste hore? Dobre." Bez pozvania vošla do izby. „Chcela som sa s vami porozprávať, prv ako sa zobudí Michael a buďete sa venovať iba jemu."
„Áno."
„Mohli by ste mi poveďať, čo sa stalo včera večer medzi vami a Russellom?"
„Ako to myslíš?"
„Veď viete, ako to myslím. Keď ste sa vrátili domov, každý sa zatvoril vo svojej izbe, a mne ste nepovedali ani slovo. Po-háďali ste sa?"
„Ani neviem." Corinne pokrčila plecami. „Vieš, stretli sme sa s Jareďom."
Florence sa zamračila a zhlboka naďýchla. „No a?"
„Ubezpečujem ťa, že to nebolo nič príjemné. Jareď s Russellom sa takmer ďo seba pustili. Ale našťastie som presveďčila Russella, aby oďišiel."

„Pokračujte," povzbudila ju netrpezlivo Florence. „Pohádali ste sa s manželom?"
„Áno a obávam sa, že mi praskli nervy."
„Toho som sa bála."
„No ako som tomu mohla zabrániť po tom všetkom, čo mi vykonal? A včera ma nazval pobehlicou."
„A čo ste čakali, moja milá? Úmyselne ste chceli všetkých presvedčiť, že ste..." Florence sa začervenala a nebola schopná vysloviť to slovo, „... nemorálna žena. Očakávali ste, že on si to nebude myslieť?"
„Nikdy som si nelámala hlavu nad tým, čo si o mne bude myslieť. Išlo mi len o to, aby ho ponížilo, čo si o ňom myslia iní," priznala Corinne a v očiach mala ustarostený výraz.
„A teraz vás to trápi, však?"
Corinne zaťato vytrčila bradu. „Prečo by malo? Nikdy viac ho neuvidím, takže mi nezáleží na jeho názore. Ja poznám pravdu, a to je podstatné."
„Prečo vám teda praskli nervy?" spýtala sa Florence.
Corinne si zahryzla do pery. „Zrejme sa ma dotkla jeho zatrpknutosť. A zaskočila ma. Nemal právo odsúdiť ma po tom všetkom, čo urobil. Chcela som si s ním len vyrovnať účty. To on všetko začal. Zneužil ma, aby sa pomstil, a potom som sa musela vyrovnať s hanbou, že ma opustil. Ale ten sviniar ma podcenil, ak si myslel, že mu to len tak prejde!"
„Cori, už znova sa zlostíte," upozornila ju Florence. „Ak nebudete hovoriť tichšie, zobudíte Michaela."
„Keď Jared ma tak rozčuľuje!" vzdychla nešťastne. „Mal tú drzosť odo mňa žiadať, aby som odišla. Lenže on ma nepožiadal, on mi to prikázal! Ani slovom sa mi neospravedlnil za to, čo mi vykonal. Nepovedal o tom jediné slovo. Iba ma kritizoval za to, čo tu robím — teda čo si myslel, že tu robím."
„Dúfam, že ste mu povedali, že odchádzate," odvetila Florence.
„Nie!" odsekla. „Tú radosť som mu neurobila. Povedala som mu, že sa mi tu páči."
„Cori, to už hádam stačilo."
„Viem," odvetila Corinne pokorne. „Už som sa rozhodla, že

odídeme. Vlastne sa ešte dnes odhlásim z hotela a vyzdvihnem si z banky peniaze. Len som bola priveľmi nahnevaná, aby som to povedala Jaredovi. Kým budeme čakať na loď, nech sa ešte chvíľu zožiera."
„Vďakabohu, že ste prišli k rozumu!" zvolala Florence.
Corinne sa usmiala. „Okrem toho, že sa tu nudím, jednoducho už neznesiem tú pretvárku," priznala konečne. „Na každom kroku stretávam mužov, ktorých som si pozvala do hotelového apartmánu, a oni na mňa naliehajú, aby som splnila svoje sľuby. Nemôžem ich donekonečna vodiť za nos."
„Sám Boh vie, aký to bol nebezpečný nápad," pripomenula jej Florence. „Mohli ste natrafiť na divocha, ktorý by nebol ochotný čakať. Čo by ste urobili vtedy, moja milá?"
„Kričala o pomoc, čo iné?" zasmiala sa Corinne a potom dodala: „To ma nikdy netrápilo, Florence. Všetko išlo hladko. Chvíľu som sa popresúšala po hale s vyhliadnutým mužom, zaviedla ho do svojej izby, ponúkla vínom, vyhla sa jeho návrhom a potom sa ospravedlnila. Každému som sľúbila, že nabudúce si spolu užijeme. Bolo to skutočne ľahké. Každý muž odchádzal s úsmevom a radostným očakávaním budúceho stretnutia, a každý, kto ho videl odchádzať, si myslel, že dostal, čo chcel. A akí už muži sú, ani jeden nepriznal porážku a nepovedal, že obišiel naprázdno."
„Máte šťastie, že vám to prešlo," odvetila Florence prísne.
„Nuž, prešlo," povedala Corinne hrdo. „Teraz môžem ísť domov. Len dúfam, že sa vyhnem tým mužom, keď sa dnes pôjdem odhlásiť z hotela. Už neviem, akú výhovorku si mám vymyslieť, prečo sa s nimi nemôžem znova stretnúť."
„Nemám ísť s vami?"
„Nie, musíš zostať pri Michaelovi. Nedovolím, aby ho niekto videl. Priveľmi sa podobá na Jareda a ja nemôžem riskovať, že niekto dospeje k správnemu záveru a rozchýri, že Jared má syna. Ak náhodou stretnem niektorého z mojich takzvaných milencov, musím dúfať, že sa uspokojí s ďalšou výhovorkou."
„Tak aspoň choďte s Russellom," navrhla Florence. „Tak sa vyhnete problémom."
„Russell ma oďvezie ďo hotela. Ale chcem, aby potom šiel

144

145

4

zistiť, kedy odchádza loď. Keď už som sa rozhodla odísť, chcem, aby to bolo čo najskôr. A potom sa budem skrývať tu, až kým neodplávame. Nijaké ďalšie promenádovanie. Nechcem riskovať, že znova natrafím na Jareda. Jedno stretnutie mi akurát stačilo."
Florence sa zahľadela na Corinne. „Tuším vás desí, však?"
„Veru áno, keď je nahnevaný," pripustila Corinne neochotne. „No len preto, lebo je taký nevyspytateľný."
Florence to veľmi dobre chápala. „Podcenili ste ho. Mali ste na to pamätať, prv ako ste sem prišli. Človek by sa mal poučiť zo svojich chýb."
Corinne uvažovala. Má dôvod báť sa Jareda? V duchu sa modlila, aby jeho zúrivosť neprepukla, kým neodídu.
Mladý havajský lokaj v žiarivej kvetovanej košeli a voľných bielych nohaviciach zamieril k čakajúcemu koču a uložil doň Corinniných pár vecí. Vyhýbal sa pohľadu na krásnu wahine, ktorá netrpezlivo podupkávala nohou. Vedel, kto to je - kle-betilo sa o nej po celom hoteli. Ale mladý chlapec neveril ani polovicu z toho, čo hovorili o tejto mladej žene, ktorá sa naňho vždy vďačne usmiala, keď jej pomohol.
Poznal aj jej manžela, videl ho dnes ráno, keď prišiel do hotela. Dobre chápal, prečo sa krásna biela pani teraz neusmieva, prečo jej z tmavozelených očí šľahajú blesky. Prečo musel práve on stáť y hale, aby mu riaditeľ prikázal odniesť jej batožinu? Cítil sa takmer osobne zodpovedný za jej hnev.
Corinne meravo sedela v uzavretom koči. Nevedela, čo robiť.
Keď precháďzala cez rozľahlú hotelovú halu, ktorá bola dnes preplnená, lebo vonku pršalo, pobavil ju rozruch, ktorý spôsobila. Ženy pred ňou ustupovali, akoby bola malomocná, muži sa usilovali zachytiť jej pohľad. Práve si šla ďo apartmánu zbaliť svoje veci, keď ju zastavil riaďiteľ hotela.
Prv ako ho stihla požiadať o vystavenie účtu, ticho jej oznámil, že už nemôže vstúpiť do svojho apartmánu. Corinne pri riaďitelových slovách len tak oči otvárala. Vysvetlil jej, že bato-
146

žinu už má zbalenú a pripravenú, že jej účet bol plne uhrade-ný a v hoteli Monarch Royal nie je viac vítaná.
„A to z akého dôvodu?" domáhala sa vysvetlenia a očakávala, že zbabelý drobný chlapík jej povie, že k tomu rozhodnutiu dospel na základe jej škanďalózneho správania.
Ani najmenej nepredpokladala, že jej povie to, čo nakoniec povedal. „Váš manžel mi pohrozil, že mi vykrúti krk, ak vás nechám v hoteli čo len o deň dlhšie."
Teraz Corinne nahnevane hľadela z koča do hustého lejaku, a ani nevidela palmy lemujúce ulice či honosné domy. Zvyčajne sa jej páčilo, že všade je hojnosť farieb, že každý dom má svoju jedinečnú záhradku - nie formálnu, ale plnú kvetov a rastlín lemujúcich domy a chodníčky, pokrývajúcich verandy, visiacich zo striech domov. Všetko hýrilo žiarivými farbami, ale dnes Corinne nič nevidela.
Uvedomila si, že prišli do centra Honolulu, až keď koč zastal pred bankou, ako kázala kočišovi. Keď prišla k pokladníkovi, bola priveľmi zaujatá svojimi starosťami, aby si všimla, ako prekvapene sa muž zatváril, keď mu poďala šekovú knižku a požiadala ho o vydanie peňazí.
„To musí byť nejaký omyl, pani Burkettová."
Teraz už pokladník v stredných rokoch upútal jej pozornosť. Oslovil ju pani Burkettová. Ako vie, že je vydatá? Otvorila si účet ako slečna Corinne Burkettová.
„Aký omyl?" spýtala sa vystrašene. „Prišla som si vyzdvihnúť peniaze."
Muž na ňu meravo hľadel. „Ale my už nemáme vaše peniaze, pani Burkettová. Dnes ráno sme ich vyďali."
„Komu?" chcela veďieť, ale ani sa nemusela pýtať. Bolo jej to jasné.
„Pánu Burkettovi," vysvetlil muž.
Corinne sa usilovala ovláďnuť. Trasúcim sa prstom ukázala na svoju šekovú knižku.
„Vidíte na tej knižke jeho meno? Ako ste sa opovážili vydať mu moje peniaze?"
„Je to váš manžel," odvetil muž vystrašene.
„Ako to viete?"
147

Teraz sa ten chudák začal potiť. „Nemal som dôvod pochybovať o jeho slovách. My tu poznáme pána Burketta veľmi dobre. Je naším konkurentom. On a jeho strýko vlastnia Sporiteľňu a úverovú spoločnosť na Fort Street."
„Čerta mi záleží, čo vlastní!" zahrmela a bolo jej jedno, akú pozornosť vzbudzuje. „Nemali ste právo vydať mu moje peniaze!"
„Ak nie je vaším manželom, potom sme skutočne urobili chybu a ja vás ubezpečujem, že sa postaráme o nápravu. Ale ak je vaším manželom, potom vaše peniaze sú aj jeho a má právo vyzdvihnúť ich."
Corinne sa náhle zvrtla a vyletela z banky. „Späť na Waiki-ki, ale rýchlo!" zakričala na havajského kočiša.
„Do hotela, z ktorého sme práve prišli?"
„Nie. Na pláži sa stavia jeden nový. Viete, kde to je?"
„Jasné, madam," uškrnul sa. „Robí mi tam bratanec. Ešte dlho potrvá, kým ten hotel bude hotový."
Nevenovala pozornosť jeho poznámkam a znova nastúpila do koča na dlhú jazdu na Waikiki. Pár blokov od hotela, z ktorého ju vyhostili, sa týčila hrubá stavba nového hotela. Keď jej koč zastal na mieste, bolo neskoré popoludnie. Dážď ustal a vyšlo slnko. Ale na zemi zostali stopy po búrke a Corinne sa cestou k budove musela brodiť mokrým pieskom.
Corinne sa obzerala po Jaredovi, ale nikde ho nevidela. Na stavbe vydával rozkazy neuveriteľne vysoký Havajčan štíhlej atletickej postavy. V živote nevidela takého vysokého muža a takmer sa bála pristúpiť k nemu a vyrušiť ho pri práci. Ale tá na celej stavbe ustala. Všetci robotníci pozorovali Corinne.
Vysoký Havajčan sa obrátil, aby zistil, čo rozptyľuje jeho robotníkov, a zamračil sa, keď zbadal Corinne. Všimol si jej drahé šaty z hodvábu farby medi, zlaté vlasy pod štýlovým klobúkom, slnečník medenej farby, ktorým sa chránila, a bielu pokožku. Malehine, pravdepodobne stratená, ale ohromujúco krásna.
Zamieril k nej a zatarasil jej cestu. „Sem je vstup zakázaný, slečna."
Corinne musela zdvihnúť hlavu, aby pozrela Havajčanovi
148

do tmavých očí. „Hľadám pána Burketta - pána Jareda Burketta. Je tu?"
Havajčan bol trochu prekvapený. „Jared dnes neprišiel. Som Leonaka Naihe, jeho predák. Možno by som vám mohol pomôcť aj ja."
Corinne sa zatvárila sklamane. „Iba ak mi poviete, kde by som našla svojho manžela, pán Naihe."
Nadvihol obočie. „Pani Burkettová?"
„Nanešťastie áno," odvetila trpko. „Viete, kde je?"
„Mohli by ste to skúsiť v jeho kancelárii na Merchant Street. Alebo uňho doma na..."
„Áno, viem, kde býva," prerušila ho netrpezlivo. „Ďakujem."
Leonaka hľadel za ňou a zahvízdal. Takže toto je Jalekova prelietavá manželka. Prečo si ju nepriviedol domov, keď sa vrátil z pevniny? A prečo sa prišla preďváďzať so svojimi milencami sem? Leonaka by rád vedel, čo to všetko má znamenať. Ale neodvážil sa spýtať.
Kapitola 23
Keď Corinnin koč zabočil z Beretania Street na súkromnú cestu k Jaredovmu rozľahlému, pôsobivému domu, oranžovočervená žiara zapadajúceho slnka ožarovala oblohu na záveternej strane ostrova. Corinne už bola v jeho kancelárii, kde jej orientálny úradník povedal, že sa s ním tesne minula. Zlosť v nej len tak vrela.
Prsia naliate mliekom ju boleli. Pritisla si na ne dlane, aby jej z nich nezačalo tiecť, ako sa jej občas stávalo, keď Michaela tak dlho nedojčila. Našťastie mala pevný brušný pás, ale nechcela riskovať a stlačila si ich rukami, prv ako vystúpila z koča.
Už piaty raz v ten deň požiadala kočiŠa, aby na ňu počkal. Ak Jared nie je doma, bude to zatiaľ musieť vzdať. Prsia ju tak boleli, že už to chcela tak či tak nechať. Ale túžba vyvŕšiť si
149

hnev na Jaredovi bola väčšia ako bolesť v prsiach alebo vyčerpanie. Florence už zrejme Michaela aj tak nakŕmila.
Prv ako Corinne stihla zabúchať na dvere Jaredovho domu, tie sa otvorili a ona hľadela do sivomodrých očí svojho manžela. Bol v nich víťazoslávny pohľad. Posmešne skrivené pery ju tak rozzúrili, že podišla bližšie a zdvihla ruku, že ho udrie.
Jared jej chytil zápästie a držal ho vo svojom železnom zovretí. „Na tvojom mieste by som to už nikdy viac neskúšal," ozval sa hlbokým hlasom. „Mohol by som ti to vrátiť."
Corinne sa usilovala vyslobodiť si ruku, ale on ju vtiahol do domu, zabuchol dvere a až potom ju pustil. Zvrtla sa k nemu. Na jazyk sa jej tisli tie najškaredšie nadávky.
Jared sa zasmial. „Očakával som ťa dnes oveľa skôr. Nevedela si ma nájsť?"
Nečakal na odpoveď, ale prešiel popri nej k dlhému baru v obývačke, nalial si do vysokého pohára punč, potom doň pridal štedrú dávku rumu. Mal oblečené krémové nohavice a bielu košeľu, do polovice hrude rozbalenú. Jeho bezstarostné správanie Corinne bezhranične rozčuľovalo.
„Sviniar!" zasipela, keď vkročila do izby.
Jared sa uškrnul. „Sama si dobré číslo, takže nemáš čo komu nadávať, milá pani manželka!"
„Si hrozný!" zvolala a s tvárou červenou ako pivónia hľadala čosi, čo by doňho hodila.
Ako mu len chcela ublížiť! Ale Jared predvídal jej úmysel, keď zamierila k váze s kvetmi.
„Ach, to nie," varoval ju. „Buď sa budeš správať slušne, alebo ťa budem musieť skrotiť."
Corinne si nevšímala jeho vyhrážku a hodila doňho vázu. Kvety a voda sa rozleteli po miestnosti, ale váza sa rozbila o stenu za Jaredom. Nevidela, aká zúrivosť sa mu zračí v tvári, lebo bola priveľmi zaujatá hľadaním ďalšej zbrane.
Prv ako stihla vziať z výklenku okna kvet v črepníku, Jared ju schytil zozadu. Hodil ju na pohovku, s rukami vbok zastal nad ňou a hľadel na ňu.
„Mala by si ten neporiadok sama upratať!" zahundral. „Takže tentoraz si prišla ty za mnou. Ak si pripravená hovoriť, spus-
150

ti. Inak ťa zamknem v izbe na poschodí, kým sa nerozhodneš slušne správať."
„To nemôžeš!"
„Kedy sa konečne naučíš, že môžem urobiť a aj urobím čokoľvek okrem vraždy? To už si mohla zistiť dávno."
Ten darebák by to skutočne urobil, pomyslela si rozzúrene. Sadla si, upravila si šaty aj klobúk, ktorý sa jej zviezol nabok.
Jared zamieril znova k baru. „Dáš si niečo na pitie?" ponúkol ju, keď zdvihol svoj pohár a oprel sa chrbtom o bar. „Mala si ma včera počúvnuť, Corinne. Mohla si sa tomu vyhnúť."
„Čo si urobil s mojimi peniazmi, Jared?" spýtala sa pokojným hlasom.
„Sú na mojom konte."
„Kde?"
„Na tom nezáleží, lebo som sa postaral, aby si sa ho nemohla ani dotknúť," odvetil uhladene.
Corinne sa musela zo všetkých síl usilovať, aby nevybuchla od zúrivosti. „Na to si nemal právo. Ukradol si mi peniaze."
„Čo je tvoje, je aj moje. Alebo si zabudla, že si mojou že-
s«
ňou?
„Prisahal si, že sa mojich peňazí ani nedotkneš."
Pokrčil plecami. „Tak som klamal. Mala si si uvedomiť, že nehrám vždy férovo, Corinne."
„A ty si mal pamätať, že si poďpísal papier, v ktorom si súhlasil, že nikdy nebudeš zasahovať do mojich záležitostí. A to si práve dnes urobil."
„Takže?"
„Takže?" Nechápala, ako môže byť taký pokojný. „Ak si myslíš, že s tým nepôjdem pred súd, potom ma vôbec nepoznáš, Jared Burkett!"
„Ach, myslím, že ťa poznám veľmi dobre," uškrnul sa. „Si celkom ako ja. Neznesieš, keď ti niekto vypáli rybník."
„Jared, ja..."
„Ten smiešny papier, ktorý si ma donútila podpísať, ti tu nie je nič platný."
„Čože?" zvolala.
„Nájdi si právnika a sama zistíš. Si na Havaji, Corinne, a ho-
151

či sme na pokraji stretu s Amerikou a Spojené štáty sa už roky usilujú ovládnuť nás, ešte vždy sme suverénne kráľovstvo s úplne odlišnými zákonmi."
Dočerta! Prečo na to nemyslela?
Zrazu plne pochopila význam jeho slov a zachvela sa. Jeho moc nad ňou bola desivá. Pravdepodobne jej mohol urobiť, čo len chcel, a právo ho bude chrániť, lebo je jej manželom.
Jared pozoroval, ako sa jej na tvári striedajú výrazy, a uškrnul sa. „Teraz to už chápeš, však?"
Bol jej pánom. Bože, ako ho nenávidela!
„Chápem, Jared," odvetila Corinne chladne, keď vstala a hrdo zdvihla bradu. „Chápem, že si opovrhnutiahodný darebák. Nechaj si moje peniaze, ak ich tak veľmi chceš. Ešte vždy mám dosť hotovosti a šperkov, aby som vydržala, kým mi otec pošle ďalšie."
Jared si vzdychol. „Ušla ti podstata, Corinne. Nechcem tvoje peniaze. Nikdy som ich nechcel. Chcem, aby si odišla z tohto ostrova. Len čo sa rozhodneš vzďať a odísť, peniaze ti vrátim."
Prečo mu nemohla povedať, že presne to chcela urobiť? Prečo do nej vošiel taký vzdor?
„Nič ma nedonúti odísť, Jared," vyhlásila tvrdohlavo. „Mňa nikto k ničomu neprinúti."
Jaredovi potemneli oči. „To je zle, lebo už mám akurát ďosť toho tvojho producírovania sa v meste, nech to robíš z akýchkoľvek dôvodov. Zmizneš z obehu, Corinne, či už tak alebo onak."
„A ty pôjdeš do pekla!" zvrieskla zúrivo. Uveďomila si, že už sa nevie ovláďať, zvrtla sa a vybehla z domu.
Ak si myslí, že ma bude držať na reťazi, prišiel o rozum, pomyslela si nazlostené, keď bežala po chodníčku pred domom. Nebude mi rozkazovať, čo mám robiť! Nebuďe!
Prv ako Corinne dobehla k čakajúcemu koču, Jared ju dostihol a prudko obrátil k sebe. Ešte vždy bola priveľmi nahnevaná, aby sa ho bála, a ako sa usilovala vyslobodiť, stratila slnečník aj kabelku.
„Pusti ma!" zvrieskla a búšila mu voľnou rukou do hrude.
152

„Zostaneš tu, Corinne, kým sa nerozhodnem, čo s tebou urobím," vyhlásil ľadovým hlasom. „Až keď ty budeš v pekle!"
Corinne sa usilovala kopnúť ho, ale iba čo prišla o topánku. Klobúk sa jej zošmykol, zlaté vlasy jej padli do tváre a na okamih ju oslepili. V ďalšej chvíli si ju už Jared prehodil cez plece a jej nádherné vlasy sa ťahali po zemi. Prsami narazila na jeho pevný chrbát a prenikla ňou neznesiteľná bolesť.
„Pomoc!" vykríkla zrazu z plných pľúc. „Pomôžte mi!" „Buď ticho, Corinne, lebo nakoniec naozaj buďeš mať prečo kričať," zasipel Jareď. „Nikto ti nepríďe na pomoc." Ko-čišovi, ktorý pobavene pozoroval výjav, Jareď prikázal: „Ak si moja žena nechala niečo vo vašom koči, prineste to ďnu a ja vám zaplatím. Už nebuďe potrebovať vaše služby."
Jared vykročil k domu. Corinne sa doňho zahryzla. Počula, ako zvrieskol od bolesti, a cítila také zaďosťučinenie, že jej bolo jeďno, čo urobí - kým ju nezhoďil na poďlahu.
„Prekliata krvilačná beštia! Za to by som ťa mal vyšľahať!" „Len ďo toho!" zvolala. „Mne to neprekáža. Aj tak si to najpodlejšie zviera. Len ma zbi. Aspoň ťa môžem ešte väčšmi nenávidieť."
Keď sa za ňou Jared načiahol, uhla, ale on ju schmatol za zápästie, zdvihol a ťahal hore schodmi.
Z celej sily sa bránila, keď si vtom všimla krv na košeli, kde ho uhryzla. Za to ju zmláti, to jej bolo jasné. Bola mu skutočne vydaná na milosť a nemilosť len preto, lebo na kuse papiera stálo, že je jeho ženou? Môže jej urobiť, čo len chce, a prejde mu to? Odpoveď ju ďesila.
Na vrchole schoďiska bola ďlhá chodba. Jared otvoril dvere druhej izby, sotil ju tam, potom dvere zabuchol a zamkol zvonku.
Corinne búšila na dvere. „To nemôžeš, Jared!" zvrieskla a ďalej búšila.
Ale urobil to. Počula, ako oďcháďza. Prudko sa obrátila a poobzerala po izbe, v ktorej sa ocitla. Chvíľu jej trvalo, kým sa upokojila. Našla lampu a zažala ju.
Bola to veľká izba, na prvý pohľad mužská, zariadená v tma-
153

vomodrých a hnedých tónoch, všade samý semiš, koža a ťažký brokát. Je to Jaredova spálňa? S lampou v ruke ďalej pátrala. Vo veľkej skrini našla samé pánske veci - obleky, košele, na zemi topánky a čižmy. Ďalšie dvere viedli do modernej kúpeľne s ozdobne tesanou mramorovou vaňou a umývadlom s krištáľovými kohútikmi.
Zachytila svoj odraz v zrkadle, ktoré pokrývalo celú stenu, a zhíkla pri pohľade na svoj neupravený výzor. Satý boli hrozne dokrkvané, na vrchu živôtika jej chýbali dve gombičky, vlasy jej padali na plecia v spleti vín a mala iba jednu topánku.
Bolesť v prsiach bola neznesiteľná a už nepomáhalo, keď na ne Corinne zatlačila. Zamkla sa zvnútra.
Prsia ju boleli pri každom pohybe, a tak si pomaly vyzliekla horný diel šiat a nechala ho voľne visieť. Jemne si začala vytláčať mlieko z pŕs. Aká škoda, pomyslela si trpko. Mala by byť doma a kŕmiť tým mliekom Michaela.
Bol to dlhý a únavný proces, ale nakoniec sa jej trochu uľavilo, hoci nie celkom. Ešte vždy túžila po Michaelovi. A ráno po ňom bude túžiť bezhranične.
Corinne si znova pevne obviazala prsia, upravila šaty, potom sa vrátila do spálne s lampou v ruke. Cez otvorené okno fúkal chladivý vánok. Postavila sa k nemu a dala sa ovievať. Dolu po ulici chodili koče, v ktorých seďeli neznámi ľudia, nič netušiaci o jej ťažkostiach. Odrazu ju zmohla únava.
Hodiny ubiehali. Corinne sedela v pohodlnom čalúnenom kresle pri okne a čakala. Bolesť hlavy, ktorá ju trápila ráno, sa vrátila. V žalúdku jej škvŕkalo, plece bolelo. Čím dlhšie čakala, tým väčšmi zabúdala na strach. Lomcoval ňou hnev.
Keď sa dvere konečne otvorili, Corinne sa ledva ubránila, aby skočila na Jareda a vyškriabala mu oči. Stál tam s podnosom jedla v rukách, so stratenou topánkou pod pazuchou, na tvári nevyspytateľný výraz. „Si hladná?"
Neodpovedala, ale on aj tak zaniesol podnos dnu. „Bol by som prišiel aj skôr, ale mal som problémy vysvetliť ten neporiadok v obývačke Sun Hoovi." Neprejavila zvedavosť, ale on jej to aj tak vysvetlil. „Sun Ho sa o mňa stará. Varí mi, upratuje. Je obdivuhodný."
154

Corinne naďalej mlčala a každý jeho pohyb pozorovala prižmúrenými očami. Keď položil podnos na stolík a hodil na zem jej topánku, so zamračenou tvárou pozrel na ňu.
„Budeš tam len sedieť a prebodávať ma pohľadom, alebo sa ideš najesť?"
„Bodaj by som vedela prebodávať pohľadom."
„Verím, že by si to chcela vedieť," odsekol a zamieril k ďalšej lampe.
Corinne sa mu zahľadela na chrbát a uvedomila si, že si prezliekol košeľu. Zbadala poď ňou obrysy obväzu. Dúfala, že rana ho bolí. Kiežby sa mu ďo nej ďostala infekcia. Možno by umrel na otravu krvi. Pri tej myšlienke jej zahral na perách trpký úsmev.
Jack poďišiel k stolíku z čerešňového ďreva a z misky na podnose si vzal akési ovocie. Corinne sa zamračila. Bude teraz on ignorovať ju?
„Nemôžeš ma tu držať, Jared," ozvala sa pokojným, vecným hlasom.
„Áno, viem," odvetil chladne. „Ale nebude ti hádam prekážať, ak tu zostaneš jednu noc, alebo áno?"
„O čo ti ide, ak ma ráno pustíš?"
„Nepustím ťa. Súhlasím, že nemôžeš zostať v tomto ďome. Musela by si byť stále zaniknutá v tejto izbe. Ráno odídeme na vidiek."
„Na vidiek?" zvolala vyplašené. „Myslíš na druhú stranu ostrova?"
„Áno. Tam ťa môžem nechať a nemusím sa báť, že spôsobíš ďalší škandál. Je to dosť ďaleko oď Honolulu, takže tam buďeš v bezpečí."
„Nepôjdem!"
„Nebudeš mať na výber, Corinne," odvetil Jared pokojne.
Znova sa jej zmocnila panika. Chce ju vziať preč od jej syna!
„Pozri, Jared." Usilovala sa, aby jej v hlase neznel strach, ale zračil sa jej v očiach. „Včera som ti klamala, keď som poveďa-la, že sa mi tu páči. Už som sa rozhoďla oďísť. Iba som bola priveľmi nahnevaná, aby som to priznala. Russell sa ďnes dokon-
155

ca šiel pozrieť do prístavu, kedy odchádza najbližšia loď. Nasadnem na prvú, ktorá pôjde."
„Na to je už neskoro, Corinne." Postavil sa pred ňu a upieral na ňu tvrdý pohľad. „Mala si šancu odísť, ale ty si odmietla."
„Ako to myslíš?"
Usmial sa na ňu. „Rozhodol som sa, že predsa len chcem, aby si tu zostala."
„Prečo?"
„Prišla si sem, aby si zo mňa urobila blázna, a podarilo sa ti to," povedal drsným hlasom a konečne dal najavo svoj hnev. „Neprekážalo mi, keď som vyzeral ako úbohý podvádzaný manžel, lebo mi na tebe ani najmenej nezáležalo. Ale keď som sa dopočul, že nie som chlap na mieste, pretože neviem zvládnuť vlastnú manželku, to ma dožralo. A jediný spôsob, ako dosiahnuť, že sa klebety obrátia v môj prospech, je ukázať, že ťa viem zvládnuť."
„Skutočne si myslíš, že ti ľudia uveria, že si mi odpustil?" spýtala sa a horúčkovito uvažovala.
„Muž nemôže nikdy odpustiť žene, ktorá bola taká radodaj-ná ako ty," vyhlásil. „Ale to s tým nemá nič spoločné."
„Tak potom čo?"
Položil ruky na opierky jej kresla a sklonil sa nad ňu, takže ju tam uväznil. „Nosíš moje meno. Mohla si sa postarať, aby to tak nebolo. Ale keďže si to neurobila, oďteraz buďeš vzornou manželkou."
„Ty si sa zbláznil!" zasyčala a zo zelených očí jej šľahali blesky. „Nikdy neurobím nič, čo mi prikážeš, Jared. Vyrovnali sme si účty, ale ty teraz znova prevažuješ váhy. Nemysli si, že ťa ne-donútim, aby si za to platil. Sľubujem, že zaplatíš!"
Zasmial sa a zamieril k dverám. „Uvidíme, akú škodu narobíš, keď buďeš žiť osamote na vidieku."
„Tam ma nedostaneš!"
„Ak ti buďem musieť zapchať ústa a zviazať ťa na tú celodennú cestu, bez zábran to urobím," varoval ju a zatvoril dvere, pričom znova dôkladne zamkol.
156

Kapitola 24
Jared naklonil fľašu rumu a dal si poriadny dúšok. Odkedy zanechal Corinne vo svojej izbe, vypil už pol fľaše. Ale nepomohlo mu to prehlušiť búchanie, ktoré sa ozývalo na poschodí a ktoré sa zúfalo usiloval ignorovať. Keďy sa konečne upokojí, ďočerta?
Sedel za stolom s perom v ruke a usiloval sa napísať list pre Leonaku, aby mu vysvetlil, že musí odísť s manželkou a pár dní sa neukáže. Ale slová mu neprichádzali na um. Bolo toho jednoďucho priveľa, čo mu chcel povedať.
Corinnina batožina z koča stála v kúte izby spolu s vecami, ktoré stratila na dvore. Jareďovi každú chvíľu zabehli oči do toho kúta. Veľký kufor, malý kufor a jedna škatuľa na klobúky. To sa mu zdalo málo. Jednoducho si nevedel predstaviť, že by jeho manželka, ktorá sa tak rada parádila, cestovala iba s niekoľkými kusmi batožiny.
Znova si odpil z rumu a vrátil sa k listu. Sun Ho ho doručí na druhý deň ráno. Nakoniec z toho bola iba krátka správa, ktorou poveroval Leonaku riadením stavby počas svojej neprítomnosti. O manželke sa ani nezmienil.
O hodinu neskôr bola fľaša prázdna a Jared choďil po izbe ako zviera v klietke. Búchanie na poschodí ustalo. Spí?
Jej batožina ešte vždy priťahovala jeho pozornosť a vzbu-ďzovala zveďavosť. Konečne sa rozhodol preskúmať obsah kufrov a bol ešte zmätenejší ako prv, keď vo veľkom našiel iba ďvoje šiat a nejakú spodnú bielizeň a v malom púdre, rúže a parfumy. V škatuli bol jediný klobúk. Kde sú šperky, ktoré spomínala? Alebo šaty, ktoré mala včera?
A už mu to bolo jasné. Tieto veci pochádzajú z hotela, preto ich má so sebou. Zvyšné šaty má v dome na Punchbowli, kďe býva Drayton. Takže tam očividne trávila dosť času. Pomyslenie na to, že býva s mužom, ktorého zrejme miluje, mu
757

padlo oveľa ťažšie ako to, že spávala s nespočetnými mužmi v hoteli. Ale Jared ani za svet nechápal prečo.
Pozrel na strop a uvedomil si, že je priamo nad ním. Na chvíľu mu napadlo, že pôjde hore za ňou a užije si s ňou. To by sa jej nepáčilo. Veď celému ostrovu jasne ukázala, že dá prednosť ktorémukoľvek mužovi pred tým, za ktorého je vydatá. Už-už vykročil ku schodom, ale náhle sa zarazil.
Čo je to s ním? Corinne je posledná žena, po ktorej túži. Využila svoje telo, aby sa mu pomstila, úmyselne sa oddávala iným mužom nie preto, že by ich chcela, ale aby si s Jaredom vyrovnala účty. Nedotkne sa jej, nech by bola akokoľvek žiaduca. Nič preňho neznamená.
„Prečo ju teda nenechám jednoducho odísť a neskoncujem s ňou?" spýtal sa sám seba nahlas.
Jared sa vrátil do obývačky a vytiahol ďalšiu fľašu rumu, potom klesol na pohovku. Po niekoľkých glgoch si utrel ústa a znova obrátil pohľad ku Corinninmu skromnému majetku. Bude potrebovať viac oblečenia. Jednoducho sa cestou na vidiek bude musieť zastaviť v Draytonovom dome. Tak či tak sa mu nepáčilo, že by veci jeho manželky zostali v ďome jej milenca. Ale to buďe problém, lebo Corinne bude bezpochyby kričať o pomoc.
No tento problém sa dá ľahko vyriešiť. Ešte nie je tak neskoro. Zájde k Draytonovi teraz.
Jared schytil sako a vyšiel z domu. Keď jeho koč zastal pred prízemným domom, bolo pol jedenástej. Cez závesy na oknách prenikalo svetlo, takže veďel, že Drayton je doma.
Jared sa zlomyseľné uškrnul. Ani netušil, ako veľmi sa mu bude páčiť toto stretnutie. Trochu neisto vykročil po chodníčku k prednej verande a ľutoval, že vypil toľko alkoholu. Ale aj v opitosti je schopný roztrhať Draytona na kusy.
Prv ako Jared zabúchal na ďvere, začul zvnútra detský plač. Zmätene cúvol. Je taký opitý, že prišiel k nesprávnemu domu? Vrátil sa na ďvor a znova pozrel na ďom, potom na ostatné na ulici. Nie, dočerta, nezmýlil sa. Znova sa vrátil na verandu a zabúchal na dvere.

Prešlo pár minút. Plač ustal a Jared si pomyslel, že zrejme mal bujnú fantáziu. Znova zabúchal na dvere a tie sa otvorili, ale iba natoľko, ako dovolila retiazka.
Jareď prižmúril oči, keď uviďel, ako naňho cez škáru hľaďí ďrobná žena. Nemohla mať viac ako stopäťďesiat centimetrov, mala strapaté hnedé vlasy a orieškové oči. Nebola oveľa staršia ako on. Že by si Drayton vydržiaval viac mileniek?
„Kde je Drayton?"
Povedal to takým bojovným hlasom, až žena vypleštila oči, ale zrejme sa cítila za pootvorenými ďverami isto, lebo nahnevane oďsekla. „Nie je tu ani on, ani Corinne. Takže môžete odísť, pán Burkett. Tu nie ste vítaný."
Už chcela zatvoriť dvere, ale Jareď meďzi ne vložil nohu v čižme. „Vy ma poznáte?"
„Pravdaže vás poznám. Bola som v kostole v ten nešťastný deň, keď ste si brali moju Cori."
„Ako to myslíte vašu Cori?" spýtal sa.
„Starám sa o Corinne od jej piatich rokov. Som jej komorná, Florence Merrillová."
Jared sa srdečne zasmial naď svojou pochabou ďomnienkou, že je Draytonova milenka, ale potom mu čosi zišlo na um. „Čo tu, preboha, robíte?"
„Do toho vás nič," oďsekla britko.
„Otvorte ďvere, Florence Merrillová." Stíšil hlas. „Chcem sa s vami pozhovárať."
„Ach nie." Zaťato pokrútila hlavou. „Corinne by nechcela, aby ste vstúpili do jej domu, keď tu nie je."
Jaredovi sa napáli svaly a nebezpečne zvraštil obočie. „Myslel som, že je to Draytonov dom. Chcete poveďať, že sa priživuje na mojej žene?"
„Áno, zaplatila mu cestu. Trvala na tom," rýchlo vysvetlila Florence. „Corinne sa nerada cíti niekomu zaviazaná."
„Vari moja milovaná manželka zaplatila aj ostatným svojim milencom?" spýtal sa Jared pohŕdavo.
„Veď viete, načo sem prišla, pán Burkett. Zďalo sa jej, že má ďôvoď..."
„Neopovážte sa predo mnou obhajovať tú pobehlicu!" sko-

158

159

čil jej Jared do reči. „A teraz okamžite otvorte tie dvere, lebo ich vyrazím."
„Nie," dostala zo seba Florence, celá vyplašená. „Nemáte právo..."
„Čerta starého nemám!" zahundral, odstúpil a kopol do dverí.
Retiazka sa bez problémov pretrhla a dvere narazili do steny. Florence zaspätkovala. Zdesene hľadela, ako Jared vstúpil do domu a začal sa obzerať dookola.
„Takže toto je hniezdočko lásky, čo?" poznamenal trpko. „Nie je tu taký luxus ako v hoteli Royal Monarch. Vlastne to tu pôsobí dosť domácky." Obrátil ľadové oči na vystrašenú ženu. „Nič mi k tomu nepoviete, Florence Merrillová?"
„Ja... ja... povedala som vám, že som doma sama, pán Bur-kett," jachtala. „Čo tu chcete?"
„Chcem Corinnine veci... všetky. Môžete sa hneď pustiť do balenia."
„To nemôžem!" zhíkla. „To naozaj nemôžem. Corinne by zúrila. Ona..."
„... vám bude vďačná," dokončil za ňu. „Viete, Corinne je u mňa. A istý čas ešte zostane."
„Nie! To vám neverím!" zvolala Florence. „Corinne by s tým nikdy nesúhlasila."
Jared sa opovržlivo zasmial. „Máte pravdu. Dosť sa tomu bráni. Ale mne je jedno, čo chce. Som jej manžel a rozhodol som za ňu."
Florence bola zdesená. Ten muž si uplatňuje svoje právo! Teraz už chápala, prečo sa Corinne nevrátila domov.
„Kde je Corinne teraz?"
„V mojom dome v meste."
„Ste si istý, že tam bude, aj keď sa vrátite?" spýtala sa Florence pochybovačné.
„Dobre ju poznáte, čo?" uškrnul sa Jared, hoci mu to nebolo veľmi smiešne. „Postaral som sa, aby tam zostala. Zamkol som ju vo svojej izbe."
„Pán Burkett!"
„Nebojte sa mi povedať, aký som podľa vás krutý," po-
160

kračoval chladne. „Bolo to nutné a bude tam zamknutá iba dnes. Zajtra ju odveziem do svojho vidieckeho domu na druhej strane ostrova, kde sa o ňu nebudem musieť trápiť." Zrazu pozrel zamyslene na Florence. „Zrejme by som vám mal navrhnúť, aby ste išli aj vy kvôli Corinne. Som si istý, že by chcela mať pri sebe priateľku. Sú tam síce aj iné ženy, ale pochybujem, že sa im moja horkokrvná manželka bude páčiť."
Florence nevedela, čo robiť. Keby šla s ním, Jared by uvidel Michaela. Teraz bábätko spalo a neupútalo jeho pozornosť. Chcela by Corinne, aby riskovala, že jej manžel uvidí dieťa? Mohla by mu rozpovedať historku, čo spolu s Corinne dávnejšie vymysleli.
Keď sa neozvala hneď, Jared povedal: „Ak by ste nešli s Corinne, mohol by som vám zaplatiť cestu na pevninu."
„To by bolo možno lepšie," odvetila Florence váhavo a modlila sa, aby sa rozhodla správne.
Jared pokrčil plecami. „Ako vy chcete, slečna Merrillová."
„Som pani Merrillová," zaklamala pre prípad, že by musela použiť vymyslený príbeh. „A ak si sadnete a chvíľu počkáte, pripravím Corinnine veci."
Šla do Corinninej spálne so zvrašteným čelom. Bože, prečo o tom mala ona rozhoďnúť? Nezniesla pomyslenie, že tu nechá Corinne s mužom, ktorého naďovšetko nenáviďí. Ale tak tvr-ďošijne trvala na tom, že Jared svojho syna nesmie vidieť.
Florence vytiahla cestovné tašky a pustila sa vyprázdňovať Corinnin bielizník. Jedno nevzali do úvahy. Vydrží Corinne tak dlho bez Michaela? Radšej by riskovala, než by sa od neho odlúčila? Ako ďlho má Jareď v úmysle držať svoju ženu?
Vo dverách sa zjavil Jared. „Mali by ste sa poponáhľať, pani Merrillová," povedal netrpezlivo. „Sunset Beach je pekelne ďaleko a ja by som si chcel ešte aspoň trochu pospať."
„Balenie chvíľu trvá," oďvetila Florence pobúrené. „Cori tu má dosť vecí."
„To vidím," odvetil stroho a poobzeral sa po izbe. Podišiel k otvorenej skrini a pohľad mu padol na havajské šaty, ktoré tam viseli. Vytiahol muumuu a srdečne sa zasmial. „Neviem si v tomto predstaviť svoju vymódenú manželku. Naozaj to nosí?"
161

Florence zdesene vyvalila oči. „Cori si ich zopár kúpila, lebo sa jej zdali pohodlné." Povedala prvé, čo jej napadlo. „Ale nikdy ich nemala na sebe."
Vedela, že nie je nutné klamať, ale zdalo sa jej, že pokiaľ ide o Michaela, všetko by mala uchovať v tajnosti. Začala sa jej zmocňovať panika.
„Moja žena rada rozhadzuje peniaze, však? Na šaty... na milencov," poznamenal Jared pohŕdavo. „Potrvá večnosť, kým tieto šaty pobalíte." Odstúpil a zamračil sa. „Ide to aj jednoduchšie," povedal, schmatol kopu šiat do náručia a pobral sa von z izby.
„Pán Burkett!" zhíkla Florence a rozbehla sa za ním. „Tie šaty sa zničia, stáli celý majetok."
„Zopár záhybov šaty nezničí, pani Merrillová," zakričal cez plece, keď už bol pri dverách. „Povedal som vám, že sa ponáhľam. A teraz poukladajte do tašiek ostatné veci mojej manželky."
Florence sa zvrtla a vrátila do Corinninej spálne. Ten chlap je nemožný. Ako to Cori pri takom panovačnom mužovi vydrží? Večne bude rozzúrená a Florence veľmi dobre vedela, akých vecí je Corinne schopná, keď sa hnevá.
Nemali sem prísť. Florence nespočetne veľa ráz Corinne varovala, že z toho nebezpečného plánu nevzíde nič dobré.
Jared sa znova zjavil vo dverách. „Ešte ste neskončili?"
Celá zúfalá skríkla: „Tak to urobte vy! Ale počkajte, keď Corinne zistí, čo ste jej porobili s vecami."
Jej zvýšený hlas zobudil Michaela v susednej izbe. Florence sa strhla, keď začula jeho plač. Teraz sa začnú klamstvá. Už si nepomôže.
Jared sa zatváril zmätene, keď naňho vrhla obviňujúci pohľad. „Vidíte, čo ste spôsobili," povedala vyčítavo a náhlila sa do detskej izby.
„Čie je to dieťa?" „
Florence naňho ostražito pozrela. Hovoril nebezpečne tichým hlasom. Civel na Michaela. Michael neprestával plakať a nestaral sa, aká dráma sa okolo neho odohráva.
„Moje, prirodzene," odvetila rýchlo a držala Michaelovu tváričku odvrátenú od Jareda. „Koho iného?"
162

Jeho výraz sa nezmenil. Bože, na čo myslí?
„Chcete povedať, že moja manželka vás dotiahla až sem s novorodeniatkom?"
„Michael je starší, ako vyzerá, pán Burkett," bránila sa Florence. „Už bol dosť starý, aby so mnou mohol cestovať. Inak by som ho sem nevzala."
„A váš manžel nenamietal?" spýtal sa nedôverčivo.
„Ja som... som vdova," odvetila a ledva to klamstvo vytisla z úst. „A nemám rodinu. Cori... Corinne nechcela, aby som s ňou šla, keď je Michael taký malý, ale ja som na tom násto-jila. Nechcela som, aby šla tak ďaleko bezo mňa. Je všetko, čo mám... okrem Michaela."
„Nechce sa mi tomu veriť, pani Merrillová," vyhlásil Jared chladne. „Corinne mala mať rozum a nebrať malé ďieťa na takú ďlhú cestu. Odhadujem, že váš .syn sa narodil krátko pred cestou. A vy ste takisto nemali cestovať. Ako mohla byť Corinne taká nerozumná?"
„Veď vravím, že Michael je malý na svoj vek, pán Burkett. Má päť mesiacov. Mal ďva, keď sme odchádzali z Bostonu. V tom veku už deti môžu cestovať."
Florence vedela, že to neznie presvedčivo. Nevedela dobre klamať. Panebože, daj, aby mi uveril, modlila sa v duchu.
„Tak ho teda prebaľte alebo nakŕmte," povedal Jared, keď Michael neprestával kvíliť. „Neznášam ďetský plač."
Vypochodoval z izby a Florence si vydýchla oď úľavy. Uložila Michaela späť ďo kolísky a začala ho prebaľovať. Vedela, že musí byť ešte hladný. Nakŕmila ho zeleninovou kasičkou, ale kravské mlieko, ktoré mu dala, mu veľmi nechutilo. Potreboval matku. Keď už teraz Jareď o ňom vedel a očividne uveril jej historke, nemalo zmysel, aby ona a Michael odcestovali z ostrova.
Keď Michaela utíšila, vrátila sa ďo Corinninej spálne. Našla tam Jareda, ako neveľmi starostlivo balí zvyšok Corinniných vecí - jednoďucho ich háďzal do tašiek.
Keď si Jared všimol, že Florence stojí vo dverách, zahundral: „Ak mi poviete, že ešte treba zbaliť nejaké potvorské tašky, bu-ďem musieť zajtra prenajať voz."
„Pravdepodobne to budete tak či tak musieť urobiť, pán
163

Burkett," odvetila Florence, „lebo som sa rozhodla, že sa nevrátim do Bostonu. Keď vidím, aký ste nevrlý a protivný, nenechám vám tu Cori napospas samu."
„Takže ja som protivný?" zagánil Jared.
„To veru ste," ubezpečila ho.
Jared sa nečakane usmial. „Tak tam potom nestojte, ženská. Dajte sa do balenia, ak chcete ísť so mnou vy aj dieťa."
Asi o hodinu neskôr bol otvorený koč naprataný šatstvom, kuframi a taškami. Pre Florence tam už nezostalo miesto, takže Jared jej pomohol nasadnúť na kozlík vedľa seba. Dieťa držala v lone.
Kým Florence balila, Michael spal, ale teraz bol hore a tichučko si hrkútal, fascinovaný hviezdnou oblohou. Jared sa naklonil, aby sa mu prizrel, ale v tej tme ho dobre nevidel.
Keď vyrazili dolu kopcom, pokrútil hlavou: „Nemôžem uveriť, že Corinne vzala na cestu dieťa," poznamenal bezstarostne. „Deti si vyžadujú trpezlivosť, a tej moja manželka veľa nemá."
„Boli by ste prekvapený, pán Burkett," odvetila Florence a v duchu sa usmiala. „Pokiaľ ide o Michaela, Cori má dokonca viac trpezlivosti ako ja. Má ho veľmi rada." Aby predišla akémukoľvek prípadnému podozreniu, dodala: „Človek by si niekedy myslel, že jeho matkou je ona, nie ja."
Florence bola šokovaná. Ako je možné, že z nej to klamstvo vyšlo tak ľahko? Čo sa to s ňou robí?
Kapitola 25
Blížil sa úsvit, sivá obloha postupne bledla, ale v dome bolo ešte vždy tma, keď Jared s lampou v ruke niesol svojej žene šaty na prezlečenie. Prv ako vstúpil do spálne, ticho zaklopal. Corinne ešte spala.
Podišiel k posteli a položil na ňu Corinnine šaty, potom zdvihol lampu, aby sa pozrel na manželku. Zišlo mu na um, ako na ňu hľaďel naposledy v ich svadobnú noc. Kedy to bo-
164

lo? Spomenul si na dátum a bol šokovaný. Zajtra to bude rok. Spomenie si na to aj ona?
Jared často myslel na tú noc, prv ako prišla Corinne na Havaj. V mysli sa mu vynárali spomienky na jej krásu, na jej prekvapujúco búrlivú reakciu, na vášeň, ktorá roznietila jeho vášeň. Počas tých nádherných okamihov zabudol, prečo sa s ňou oženil. Tú krátku chvíľu to bolo skutočné manželstvo.
Ale nenávisť sa v ňom zakorenila skôr. A tak ženu odvrhol a zúfalo sa usiloval zabudnúť na tie úchvatné okamihy.
Corinne sa pomrvila a usmiala v spánku. Jareď uvažoval, o čom sa jej asi tak sníva. Nádherné vlasy sa jej rozprestierali na vankúši. Jagali sa vo svetle lampy ako zlato a meď. Vyzerala nevinne ako dieťa. Ale on vedel svoje. A predsa mal takmer neodolateľné nutkanie dotknúť sa jej, pohladiť tú jemnú pokožku. Jeho pery túžili ochutnať sladkosť jej pier.
Ale spamätal sa, zamračene zamieril do kúpeľne a pustil do vane studenú vodu. Správal sa hlučne, aby prebudil Corinne, a potom podišiel k ďverám, aby zistil, či sa mu to poďarilo. Se-ďela na posteli a zmätene sa obzerala okolo seba.
Jareda rozzúrilo, že takmer podľahol svojej slabosti, a hnev obrátil proti nej. „Obleč sa!" skríkol na ňu. „Chcem vyraziť na cestu za východu slnka."
Corinne prekvapene pozrela na Jareda. Ovládla sa. Nemá zmysel rozhnevať Jareda. Musí sa vrátiť za Michaelom, musí Jareda prehovoriť, aby ju pustil. Už strávila bez syna celý deň.
Bude Jareda prehovárať, líškať sa mu. Už si viac nemôže dovoliť nazlostiť ho. Teraz ide o Michaela, nie o jej hrdosť.
„Buď rozumný, Jared," začala. „Mám na ostrove komornú. Nemôžem ju tu len tak nechať."
Jared sa ani nenamáhal pozrieť na ňu, keď odpovedal. „Tvoja komorná je tu, Corinne. Takže sa cestou nemusíme nikde zdržovať."
Corinne doširoka otvorila oči a zbledla. Florence je tu? Bože dobrý, a kde je Michael? Vari ho Jared videl?
„Ako to?" zašepkala.
„Vzal som ju sem s ostatnými tvojimi vecami, ktoré si ukrývala vo svojom hniezdočku lásky. Tá chudera skoro celú noc
165

ukladala tvoje šaty, ktoré som nahádzal na hromadu, keď sme sem prišli. Sun Ho už pre nás pripravuje voz. Teraz sa nám pôjde ešte pomalšie. Si väčšia oštara, ako som si myslel. A ešte k tomu komorná s deckom! Nepochopím, ako si ju mohla presvedčiť, aby sa vydala na tú dlhú cestu s takým malým dieťaťom! Ale teraz sa už rýchlo obleč, Corinne. Dnes ráno mám ešte menej trpezlivosti ako zvyčajne."
Corinne sa odvrátila, aby si nevšimol, ako sa jej uľavilo. Florence to urobila! Povedala mu tú vymyslenú historku! Michael je v bezpečí... a je tu! V tej chvíli Corinne takmer zatúžila objať Jareda. Už znova má pri sebe Michaela!
Keď Corinne prišla ku koču, zistila, že Florence už sedí vnútri a kolísku má vedľa seba na sedadle.
„Musíte kolísku prikryť, ak nechcete, aby to malé dostalo úpal," poradil Jared Florence, keď nastupoval na kozlík.
„Prečo jednoducho nemôžeš dať na koč strechu?" spýtala sa Corinne. „Alebo my dve môžeme ďostať úpal?"
„Nedôverujem ti toľko, milá pani manželka, aby som ďal na koč strechu," oďvetil chlaďne. „Chcem na vás viďieť."
„Takže Florence a ja máme trpieť na slnku?"
„Dajte si na hlavu slamené klobúky, čo sú na sedadle. Na to tam sú."
Nechala ho tak a už leďva čakala, kedy chytí do rúk opraty, aby sa mohla porozprávať s Florence. Tá na to čakala rovnako dychtivo. Len čo oďbočili na Beretania Street, naklonila sa ku Corinne.
„Ste v poriadku?" zašepkala.
„Áno, ja som, ale čo Michael? Čo si povedala Jaredovi?"
Florence sa spokojne usmiala. „Tú našu vymyslenú historku."
„Uveril jej?"
„Áno, určite. Len ho prekvapilo, že ste boli ochotná vziať so sebou dieťa."
„Vďakabohu," vzdychla si Corinne. „Ach, Florence! Bola som zúfalá, keď som zostala bez Michaela a bez teba. Jareď sa správal ako zviera."
„Ani ku mne nebol veľmi príjemný, to vám poviem," odve-tila Florence.
166

„Bol pri tom Russell?"
„Nie, bol vonku a všade vás hľadal. Ten sa teda prekvapil, keď sa vrátil a našiel dom prázdny."
„Ale povedz mi všetko, čo si natárala Jareďovi o Michaelovi. Aby som ti náhodou nejako neprotirečila."
„Poviem vám to, Cori, ale nemali by sme riskovať, že nás začuje. Všetko vám prezradím, len čo zostaneme na chvíľu
samy."
Pomaly sa viezli ulicami mesta, ktoré boli už v tú skorú hodinu preplnené. Ale keď prešli cez Kalihi a mierili k Aiee, premávka zredla. Vtedy sa začal Michael hniezdiť. Už mu nestačilo natriasanie koča.
Florence sa načiahla do košíka, ktorý im nabalil Sun Ho, a vytiahla fľašu osladenej vody.
„Dnes ráno som ho nekŕmila," priznala sa. „Vedela som, že vás už budú bolieť prsia. Ale nemyslela som, že sa povezieme v otvorenom koči. Táto voda mu zatiaľ musí stačiť." „Nie, daj mi ho," prikázala Corinne. „Cori, to nemôžete!" zľakla sa Florence. „Jared vás uvidí. A takisto každý, okolo koho buďeme prechádzať po ceste."
„Sedíme s Jaredom chrbtom k sebe," zašepkala Corinne. „A prikryjem Michaela plachtou, aby nikto nevidel, čo robím. Ale už neznesiem tú bolesť. Musím ho nakŕmiť."
„No ďobre," odvetila váhavo Florence a podala jej Michaela. „Len dúfam, že sa váš manžel nenakloní, aby skontroloval, čo robíte."
Kapitola 26
Keď konečne zabočili na piesčitú príjazdovú cestu, ktorá vieď-la k rozľahlému prízemnému ďomu ďaleko od hlavnej cesty, na modročiernej oblohe blikotali hviezdy.
Corinne bola vyčerpaná a vedela, že Florence takisto. Takmer celý deň na ne pražilo slnko. Okrem toho boli nesmierne
167

špinavé od červeného prachu, ktorý sa na nich usadil cestou cez nekonečné kilometre trstinových polí.
Keď prešli okolo majestátneho horského masívu Koolau a prechádzali po náveternej strane hory, naskytol sa im fascinujúci pohľad. Zvyšok cesty už znášali ľahšie. Krajina vyzerala takmer ako džungľa, zo strany hory bola divá a krásna. Z druhej strany sa rozkladal vždyprítomný oceán. Niekedy cesta viedla tesne pri pobreží. A potom prišiel západ slnka v celej farebnej nádhere a Corinne bola očarená. Na chvíľu celkom zabudla, že sa vezie na koči.
Teraz boli v cieli svojej cesty a Corinne nemo hľadela na biely dom, ktorý sa kúpal vo svite mesiaca. Uľavilo sa jej, že to nie je nejaká chatrč, ako sa obávala. Dom bol vpredu široký a postavený na stĺpoch vysoko nad zemou. Urastené borovice týčiace sa husto vedľa seba tvorili z oboch strán domu múr od cesty až k pláži za ním. Iba na jednom mieste bola medzera, ktorá viedla k malej stajni za stromami.
Pred domom sa rozkladala obrovská záhrada. Všade rástli kvety - okolo stromov na dvore, popri chodníčkoch, okolo domu. Vlahý morský vzduch privieval vôňu ovocia a zázvoru, bielych, žltých a červených kvetov. Všade bola záplava gardé-nií. Stromy plumérie boli v plnom kvete a zem pod majestátnymi colvilleami bola vystlatá ich oranžovočervenými púčikmi. Mohutné kokosové palmy lemovali cestu ako obrovský plot a jemne sa nakláňali vo vánku od oceánu.
Corinne sa nahla k Florence a nežne jej potriasla plecom, ked'Jared zostupoval z kozlíka. „Sme tu."
Florence sa strhla. „Michael?"
„Ešte spí," odvetila Corinne.
Michael sa celý deň správal vzorne, odkedy ho nakŕmila, vôbec mu neprekážala horúčava ani prach. Corinne sa podarilo trikrát ho nakŕmiť a teraz ju už prsia vôbec neboleli.

„Nemali sme ho nechať toľko spať," povedala Florence, keď si sadla, a celkom zabudla, že je tam Jared. „Teraz vás bude celú noc budiť."

Corinne onemela. V panike pozrela na Jareda, ale zdalo sa, že to nepočul. Hľadel na dom a usmieval sa. Corinne sledova-

la jeho pohľad a videla, že dvere sa pomaly otvárajú. Niekto vykúkal von s lampou vysoko vo vzduchu, aby zistil, čo sú to za noční návštevníci.
Zrazu sa dvere prudko otvorili a lampa sa ocitla na zemi. Corinne ohromene civela, ako sa k nim po schodoch z verandy náhli žena veľká ako mamut. Napriek svojmu vzrastu doslova letela. Jared jej vyšiel v ústrety a Corinne prekvapene pozerala, ako ženu zdvihol do výšky a zatočil vo vzduchu.
„Jaleka, polož ma!" prikázala mu žena prísne, potom sa zasmiala a usilovala sa vyslobodiť z jeho medvedieho objatia. „Veď si ublížiš, keď budeš dvíhať takú ťarchu."
Jared sa uškrnul a položil ju na zem. „Keď ťa raz nebudem vládať zdvihnúť, teta Akela, budem starec."
Privinula si ho, potom ho rýchlo odtisla, akoby ju ten prejav lásky uvádzal do rozpakov. Odstúpila a založila si mohutné ruky na rovnako mohutnom poprsí.
„Nechápem, prečo si nedal vedieť, že prídeš," povedala žena znova prísnym hlasom. „A prečo si neprišiel skôr?" „Mal som kopu práce, teta."
„Mal si toľko práce, že si sa nemohol ani zastaviť doma po návrate z pevniny?" spýtala sa nahnevane a potom rozhodila ruky. „Auwe. Mália sa zlostí ako čert. Počkaj, keď ťa uvidí." Jared sa usmial. „Kde je?"
„Kde asi môže byť o tejto hodine?" spýtala sa Akela. „V posteli."
„Tak ju nebuď. Som priveľmi unavený, aby som počúval jej sťažnosti. Len zohrej vodu na niekoľko kúpeľov, a potom si môžeš ísť aj ty ľahnúť."
„Ako to myslíš na niekoľko kúpeľov?" spýtala sa a podozrievavo pozrela ku koču.
„Priviezol som aj svoju ženu a jej komornú," vysvetlil Jared neochotne. Keď ju to odhalenie neprekvapilo, zmraštil tvár. „Už si o tom počula?"
Žena prikývla. „Teraz už vieš, prečo sa Mália tak zlostí. Ani Naneki nie je veľmi šťastná. Ešte šťastie, že je v Kahuku na návšteve u mojej sesternice." Jared zastonal. Na Naneki ani nepomyslel. Ako mohol za-
169

budnúť, že jeho milenka je slúžkou v dome, do ktorého si priviedol manželku? Vari mu Corinne natoľko zatemnila myseľ?
„Čo to tá wahine nesie?"
Jared zbadal, že Corinne a Florence vystúpili z koča. Flo-rence niesla v náručí kolísku.
„Máme so sebou dieťa..."
„Keikiŕ zvolala Akela a rozbehla sa k ženám, ani nečakala, že Jared dopovie.
Corinne sa zdesila, keď obrovská Havajčanka pribehla k nim a zastala pri zhrozenej Florence, aby nakukla do kolísky. Keď sa načiahla dnu a chcela Michaela vziať na ruky, Corinne sa na ňu takmer vrhla.
Florence predvídala Corinninu reakciu a žene v tom zabránila. „Prepáčte, madam, ale spí."
„Nespí," vyhlásila Akela. Znova sa načiahla za Michaelom a tentoraz ho zdvihla z kolísky. Florence aj Corinne prekvapilo, keď jej v očiach uvideli slzy. Uprene hľadela na bábätko. „Toľko som sa načakala na Jalekovo keiki. "
Jared s pochmúrnou tvárou pristúpil k nej. „To nie je moje dieťa, teta. Je to syn ženinej komornej."
Akela pozrela na Jareda, potom na Michaela. Pokrútila hlavou, a napriek Florenciným námietkam odniesla Michaela na preďnú verandu, sadla si na schod a kriticky si obzerala dieťa vo svetle lampy.
Všetci nasledovali ženu k prednej verande a Corinne bláznivo búšilo srdce. Najradšej by jej bola Michaela vytrhla z rúk. Lenže to nemohla. Ani nemohla nič poveďať, keďže Jared stál rovno pri nej a v očiach sa mu zračil zmätok. Musí dúfať, že sa čo najskôr ozve Florence.
Akela sa mračila. Keiki, ktoré držala v náručí, bolo verným obrazom keiki, ktoré priviedla na svet Ranelle pred dvadsiatimi ôsmimi rokmi. Iba oči malo iné, a tak pozrela na tie dve haole wahine a videla, že matkou nie je žena, ktorej ďieťa zobrala z náručia. Bola to tá druhá, pekná zlatovlasá žena s ustarostenou tvárou.
Obviňujúce pozrela na Jareďa. „Prečo zapieraš to keiki;1 Myslíš, že tetu Akelu oklameš?"
170

Jareď na ňu neveriacky civel. „O čom to, ďopekla, rozprávaš?"
Corinne uštipla Florence, aby rýchlo niečo poveďala. „No teďa toto, pán Burkett. Narážky tej ženy ma urážajú," vyhlásila pobúrené a sklonila sa, aby si vzala Michaela.
Akela vstala, týčiac sa vysoko naď Florence, a zhora na ňu pozrela. „Prečo hovoríte, že to keiki je vaše?"
Florence zalapala po ďychu. „Lebo naozaj je! Dajte mi ho!"
„Daj jej toho malého, teta," prikázal jej Jareď chlaďne. „Neviem, čo to ďo teba vošlo, ale mýliš sa."
„Nie! Ty sa mýliš!" Zaboďla ďoňho tmavé oči a potom ukázala prstom na Corinne. „Tamtá je jeho mama, nie táto!"
Jareď sa obrátil na Corinne. Bola načisto hypnotizovaná jeho poďozrievavým pohľaďom. Na tvári sa mu zračila zúrivosť a ďesila sa pomyslenia, že starej žene uverí.
„Neopovažuj sa tak na mňa hľaďieť!" poveďala urazene.
„Corinne, ak..."
„To je smiešne!" prerušila ho, potom tichším hlasom pokračovala: „Ak naď tým čo len uvažuješ, Jareď, zistíš, aký je to nezmysel. To ďieťa je pristaré, aby mohlo byť tvoje. Keby som mala ďieťa, nezapierala by som ho. Boďaj by bol Michael môj. Pomáhala som Florence starať sa oňho a veľmi mi prirástol k srďcu."
Jareď si vzďychol a prehrabol si vlasy prstami. „Má pravďu, teta. To ďieťa jeďnoďucho nemôže byť moje. Zajtra uplynie iba rok oď našej svadby."
Corinne zhíkla a Jared znova obrátil pohľad na ňu. „Ty si si na to nespomenula, však?"
Corinne zmeravela. „A prečo by som si mala?" pokrčila plecami. „Na ten deň nemám veľmi ďobré spomienky."
Jareď cítil, ako v ňom rastie hnev. Skutočne zabudla na ich svadobnú noc, ktorá ho odvteďy mátala v snoch?
Jareď viďel, že všetky naňho prekvapene hľaďia. Až tak veľmi na ňom viďieť jeho hnev? Buďe sa musieť väčšmi ovláďať. Ešte nikďy sa mu nestalo, aby takto ďával najavo svoje city.
Čo sa to s ním ďeje?
„Choďte ďo domu," povedal ženám. Potom sa šiel postarať
171

o batožinu a o kone. Akela zaviedla návštevníčky dnu. V dome bolo ticho a tma. Akela niesla lampu z verandy cez priestrannú obývačku v strede domu. Vynímali sa v nej čalúnené pohovky, stolíky zo santalového dreva, palmy v črepníkoch a klavír. Na každej strane izby boli dvere a Akela vyšla tými napravo, za ktorými sa tiahla úzka chodba. Z nej sa vchádzalo do troch izieb.
„Vy budete spať tu," povedala šeptom Florence a otvorila prostredné dvere.
Vošla dnu a zažala lampu na vysokom bielizníku. Izba nebola veľmi veľká. Bola zvláštne dlhá a úzka, ale pôsobila útulne. Stála tam malá posteľ a pri stene stôl a stolička. Na dlážke ležali tkané koberčeky a na konci izby bola veľká skriňa a samostatná kúpeľňa.
„Je veľmi pekná," poznamenala Florence.
„Psst," zašepkala Akela. „V susednej izbe spí Mália. Nezo-buďte ju, lebo budú problémy."
„Už budem ticho," odvetila Florence, ale Akela už vychádzala z izby a naznačila Corinne, aby ju nasledovala.
„Mne sa tá žena nepáči," zašepkala Corinne, keď pobozkala Michaela na dobrú noc.
„Je strašne všímavá," odvetila Florence. „Ale už choďte. Bude nám tu s Michaelom dobre."
Corinne nechala Florence tam a našla Akelu, ako ju netrpezlivo čaká na konci chodby. Vošla za ňou do oveľa väčšej spálne v preďnej časti ďomu. Akela zažala porcelánovú lampu na nočnom stolíku a už-už sa brala preč.
„Kto je Mália?" spýtala sa Corinne, ale Akela jej otázke nevenovala pozornosť.
Veľká žena zastala vo dverách a zamyslene sa zahľadela na Corinne. „Viem, že klamete, pokiaľ ide o to keiki, ale budeme priateľky, lebo ste môjmu Jalekovi dali syna, a to je dobre. Raz sa to dozvie a bude šťastný."
Corinne chvíľu trvalo, kým sa pobúrené ozvala. „Michael nie je môj syn!"
Ale Akela už zatvorila dvere. Corinne sa začala prechádzať po izbe. Ak tá žena neprestane, všetko zničí.
772

Keď sa Akela oneďlho vrátila s horúcou vodou, Corinne si ju nevšímala. Tvárila sa, že ju zaujíma izba, ktorá mala byť jej a ktorá bola dlhá ako Florencina, ale oveľa širšia. Vľavo pri stene stála široká posteľ s baldachýnom a ružovou hodvábnou prikrývkou. Po oboch stranách dverí stáli vysoké skrinky a na druhej strane izby boli dvere do kúpeľne. Napravo od kúpeľne bolo okno a pri ňom veľké čalúnené kreslo potiahnuté tmavozeleným brokátom pretkávaným striebrom. Boli tam ešte dve okná s výhľadom na predný dvor plný kvetov. Viseli na nich čipkové ružové záclony. Medzi nimi bola leňoška a pred ňou mahagónový stolík zvláštneho tvaru.
Corinne zamierila k bielizníku pri posteli a všimla si obrázky v strieborných rámikoch. Viseli tam dva. Na jednom boli muž a žena, na druhom dievčatko s dlhými čiernymi vrkočmi a nezbeďným úsmevom. Corinne hľadela na prvý obrázok a uvažovala, či tí dvaja ľudia sú Jaredovi rodičia. Žena bola krásna, mala hodvábne čierne vlasy a sivomodré oči úplne ako Jared. Vari toto je žena, ktorú miloval jej otec?
„Váš kúpeľ je pripravený," prekvapila ju Akela.
Corinne sa obrátila, aby jej poďakovala, ale veľká žena s čiernymi vlasmi pretkanými striebrom a zviazanými do pevného uzla už zmizla z izby. Corinne nestrácala čas. Horúci kúpeľ vyzeral lákavo. Akela doň dokonca pridala príjemnú vôňu santalového dreva a Corinne jej proti vlastnej vôli bola vďačná. Uvedomila si, že veľká Havajčanka sa jej možno nakoniec zapáči. Rýchlo sa vyzliekla, vstúpila do veľkej vane, po prvý raz v ten deň sa uvoľnila a oďložila všetky problémy nabok.
Hlučné buchnutie v spálni narušilo jej pokoj a Corinne sa vystrela. Keď nepočula nijaké ďalšie zvuky, uvedomila si, že Jared jej priniesol do izby batožinu. Znova sa uvoľnila a nechcelo sa jej vyjsť z vane, ani keď voda vychladla. Ale už ledva držala oči otvorené.
Opatrne otvorila dvere kúpeľne, zahalená do veľkej osušky, ale v izbe nikto nebol. Stála tam iba batožina a ona pootvárala niekoľko kufrov a tašiek, kým našla nočnú košeľu a župan. Potom našla aj kefu, a keď si párkrát prečesala vlasy, vkĺzla ďo postele.
173

Klesla na mäkké vankúše a vzdychla si, potom zastenala. Na druhej strane postele ešte vždy horela lampa. Už sa načiahla, že ju zhasne, ale vtom sa dvere spálne otvorili.
Stál v nich Jared s bosými nohami a iba v nohaviciach, okolo krku prehodený uterák. Bradu mal oholenú a teraz sa už väčšmi ponášal na Jareda, s ktorým sa zoznámila.
„Čo chceš, Jared?"
Ústa sa mu pomaly zvlnili. „Celkom nič, moja drahá."
„Prečo si potom tu?"
„Lebo je to náhodou moja spálňa." Zatvoril dvere a zamieril k nej.
Corinne sa prudko posadila a vytiahla si prikrývku až po bradu. „Mňa sem zaviedli."
„Prirodzene. Si moja manželka."
„Nechcem spať s tebou v jednej izbe!" zasipela. „Vypadni odtiaľto!"
„Už včera som sa kvôli tebe vzdal svojej postele," odvetil chladným tónom a prešiel na druhú stranu postele. „Viac to neurobím."
„Mne to nevyčítaj, dočerta!" odsekla rozohnené a v zelených očiach sa jej blýskalo. „Ja som neprosila o to, aby som tu spala. Ani tu nechcem spať. Ak chceš svoju posteľ, nech sa páči." Vyklzla spod prikrývky a schmatla župan, ktorý ležal konca postele. „Vyspím sa inde!"
„Obávam sa, že to nepôjde, Corinne," odvetil. „Už nie sú voľné nijaké izby."
Vykročila k dverám. „Potom sa vyspím s Florence," vyhlásila povýšené cez plece.
Jared vyskočil za ňou a schmatol ju za rameno. Zvieral ju ako v kliešťach.
„Nikam nejdeš," vyhlásil drsne a potisol ju späť do izby. „A teraz sa vráť do postele."
Corinne sa potkla. Rozpustené vlasy jej padli do tváre. Keď sa jej podarilo upraviť si ich a znova naňho pozrela, nahnevaná odpoveď jej zamrzla na perách. Odhodil uterák a práve si vyzliekal nohavice.
„Nie!" zvolala. „Nepribližuj sa ku mne, Jared!"
174

Zarazil sa a prestal sa vyzliekať. Zmätene na ňu pozrel. Potom zrazu zaklonil hlavu a srdečne sa rozosmial.
„Myslím to vážne, Jared!" pokračovala Corinne hysterickým hlasom.
„Nespávam oblečený, Corinne. Nikdy som tak nespal," vysvetlil s úsmevom. „A mal som v úmysle len sa vyspať."
Corinne cítila, ako sa jej líca od hanby zapálili. „Potom budeš spať sám." Stiahla z postele prikrývku. „Ja využijem leňošku."
Jared rýchlo vytriezvel a hľadel, ako s hrdo vztýčenou hlavou odchádza od postele. Prižmúril oči, ktoré mu nebezpečne potemneli.
„Môžem ťa ubezpečiť, že sa ťa ani nedotknem," povedal opovržlivo. „Tvojho tela sa pričasto dotýkali iní, aby ma ešte zaujímalo."
Počul, ako sa zhlboka nadýchla, a spôsobovalo mu to zvrátené potešenie. Meravo vzpriamená šla k leňoške.
Dočerta s tou jej krásou! Keď vošiel do izby a videl ju v posteli tak potvorsky zvodnú, bol ohromený. A keď sa v jej očiach zablyslo od hnevu, bola ešte krajšia. Ale musí sa ovládať. Nepripustí, aby k nej začal niečo cítiť.
Bola to iba vášeň, ale aj tak ho znechutilo, že ju cíti, a bol rozhoďnutý nijakým spôsobom neďať najavo, že je ešte vžďy schopná rozbúriť mu krv.
Zhasol lampu, vyzliekol si nohavice a sťažka klesol na posteľ. Ale nech bol akokoľvek unavený, ešte dlho mu trvalo, kým zaspal.
Kapitola 27
Keď sa Jareď ráno zobuďil, rýchlo sa obliekol. Corinne ešte vždy spala. Jedna ruka jej ovísala z leňošky, druhá spočívala na čele. Dlhé zlaté vlasy jej takisto padali k zemi a hodvábnu prikrývku mala odkopanú pri nohách, takže pod nočnou košeľou sa črtali jej štíhle krivky.
175

Jared na ňu chvíľu hľadel, na tvári tvrdý výraz. Ale rozmýšľal nad ňou takmer celú noc. Teraz si ju musí vymazať z mysle. Čaká ho stretnutie s Maliou.
Mália bola po havajský Mária, tak jej však nikdy nehovorili. Mladšiu sestru videl naposledy pred ôsmimi mesiacmi. Ale v skutočnosti jej poriadne nevenoval pozornosť už dobre vyše roka. To u Jareda nebolo zvykom, lebo Maliu miloval väčšmi ako kohokoľvek iného. Odkedy im umrela matka, dozeral na ňu, trápil sa pre ňu a staral sa o ňu, akoby bol jej matkou, nie bratom.
Ale uplynulý rok bol pre Jareda utrpením a musel si priznať, že záujmy osemnásťročnej Malie ustúpili v jeho mysli do úzadia.
Mália sa sem vrátila vo februári a zúrila na Jareda, že sa jej nevenoval. A podľa Akely bola teraz ešte zlostnejšia. Nemohol jej to vyčítať. Vždy si boli takí blízki, Jared sa stále usiloval nahradiť jej matku. Musel to byť pre ňu šok, keď sa dozvedela o jeho svadbe. Nehladiac na to, že sa možno dopočula nepríjemné podrobnosti o jeho manželke. Nechcelo sa mu veriť, že by niekto doniesol také klebety osemnásťročnému dievčaťu.
Corinne sa zahniezdila a Jared rýchlo vyšiel z izby. Ticho zatvoril dvere. Z kuchyne počul hlasy a vedel, že Mália tam už asi raňajkuje. Jedáleň používali, iba keď mali hostí, lebo on aj Mália dávali prednosť domáckemu prostrediu kuchyne a Ake-linej žoviálnosti.
Len čo Jared opustil izbu, Corinne otvorila oči. Potešila sa, keď počula, ako sa dvere zatvárajú. Teraz Jared odíde do Ho-nolulu. A ona mala v úmysle odísť krátko nato. Nemôže ju držať izolovanú na vidieku. Nájde spôsob, ako sa vrátiť ďo mesta, aj keby si musela niekoho najať, aby ju tam odviezol. Ešte vždy má šperky a malú hotovosť. Nie, dlho tu nezostane.
Z myšlienok ju vytrhol Michaelov tlmený krik v susednej izbe. Corinne vstala celá dolámaná a rýchlo šla vytiahnuť z kufra ružovo-biele šaty. Keď bola oblečená a vlasy mala zviazané vzadu jednoduchou stužkou, vyšla z izby, ticho zaklopala na Florencine dvere a vošla.
Florence zdvihla pohľad od kolísky, ktorá stála pri nohách jej postele. Corinne sa postavila vedľa nej a usmiala sa na syna.
176

„Práve sa zobudil?"
Florence sa usmiala. „Je hore už celé hodiny, len tam leží a hrkúta si. Ale tuším sa konečne rozhoďol, že je hlaďný."
„Poď ku mne, srdiečko." Corinne ho zdvihla a pritúlila si jeho líčko k svojmu. „Mamička ťa nakŕmi."
„Počkajte, kým zamknem dvere," navrhla Florence.
Corinne pokrútila hlavou. „To netreba. Jared už odišiel."
„Ak tá Akela je ešte vždy tu," pripomenula jej Florence a vykročila k dverám. „Nemusíme zbytočne riskovať. Nechápem, ako si môže byť taká istá, že Michael je váš syn."
„Zrejme poznala Jareda, keď bol malý. Je meďzi nimi istá podobnosť. Aj my dve sme si už všimli, že Michael má až priveľa Jaredových čŕt."
„Ešte šťastie, že Jared nemal možnosť pozrieť sa na Michaela v ostrom svetle."
„Ach, prestaň sa už trápiť, Florence. Dnes nás odtiaľto dostanem. Dúfam, že si schopná zvládnuť dlhú cestu do mesta."
„Ako nás odtiaľto chcete dostať, ak sa smiem spýtať?"
„To ešte neviem, ale nejako to zariadim," odvetila Corinne. „Takže sa nenamáhaj s vybaľovaním."
Keď bol Michael zasýtený a znova si spokojne mrnkal v kolíske, Corinne s Florence sa chystali vyjsť z izby. Keď začuli zvýšené hlasy, zarazili sa.
„Tuším ste hovorili, že váš manžel oďišiel," poznamenala Florence.
„Myslela som, že oďišiel."
Corinne si zahryzla do pery a uvažovala, či sa mu má vyhnúť. Vari sa Akela znova doňho pustila pre Michaela?
„Poď," povedala Corinne váhavo. „Zistíme, čo je to za krik."
Jared hľaďel na sestru a pevne zvieral okraje kuchynského stola. Mália bojovne vytŕčala braďu a v modrých očiach sa jej zračilo odsúdenie. To, o čom si myslel, že nie je možné, bolo možné. Všetko vedela.
Čakal odpoveď na svoju otázku, tá však nepricháďzala. „Opakujem, Mália. Kto ti to poveďal?"
177

„Nezáleží na tom, ako som sa to dozvedela!" odsekla rozohnené. „Ale teraz už viem, prečo si sa nenamáhal povedať mi, že si sa oženil. Hanbil si sa!"
„Pýtam sa kto?" zvrieskol, buchol päsťou do stola, až zahr-kotali taniere.
Mália sa strhla, ale naďalej mala bojovne vytrčenú bradu. „Náš sused John Pierce. Zdalo sa mu, že mám právo to vedieť, keďže osoba, o ktorej sa toľko klebetí, je mi rodina."
Jared sa oprel a jeho oči mali farbu ocele. John Pierce! To mohol vedieť! Ten ničomník mal zálusk na ich pozemok, od-keďy sa Jared pamätá, lebo jeho pozemok hraničí na oboch stranách s ich pozemkom a on ho chcel celý. Ale Jaredov otec mu ho odmietol preďať a Jared takisto. A tak sa John Pierce pred rokmi pomstil Rodneymu Burkettovi tak, že mu prezradil, že videl Ranelle na pláži s iným mužom. A teraz znova zo zlomyseľnosti rozvíril hladinu.
„Ako si si mohol vziať takú ženu, Jared?" vytrhla ho zo zamyslenia Mália.
Ublížený výraz v očiach ho rozzúril. „Do toho ťa nič, dopekla!"
Zhíkla a oči sa jej rozšírili. „Ako to môžeš povedať?" zvolala. „Keď si sa s ňou oženil, stala sa mojou švagrinou. Myslíš, že sa mi páči mať za švagrinú cundru?"
Akela sa prudko obrátila od kuchynského pultu, kde drvila pot na hladkú kašu. „Mália, pozor na jazyk!" vyhrešila ju.
„Ak je to pravda!" zvolala Mália. „Nie je tak, Jared? Môžeš to poprieť?" Keď nemohol, zagánila naňho. „Prečo si jej v tom nezabránil? Každý vedel, čo robí. Nechce sa mi veriť, že ty by si to nevedel."
„Tak už dosť, Mália," povedal Jared a zúfalo sa usiloval ovládnuť zúrivosť, ktorá sa ho zmocňovala. To všetko spôsobila Corinne.
„Ale ako si mohol dopustiť, aby si z teba robila blázna?" pokračovala Mália. „Ty, ktorý si nikdy nikomu nedovolil, aby nad tebou vyhral. Teraz sa z teba všetci smejú. Smejú sa z nás všetkých!"

„Stačí, Mália," varovala ju Akela.
Mália vstala a nahnevane pozrela na oboch. „Ešte som neskončila! Vieš, čo si mi spôsobil, Jared? Nemôžem vytiahnuť ani päty z tohto domu. Zomrela by som oď hanby, keby som išla na zimu ďo mesta. A vieš, ako to tu nemám rada, keď príde búrkové obdobie."
„Auwef Akela rozhodila mohutné ruky. „Mália, hanbím sa, aká si sebecká. Čo myslíš, ako sa asi cíti tvoj brat? Myslíš, že sa mu páči, čo sa stalo?"
„Mohol to zastaviť!"
„Ty nevieš, ako je to medzi mnou a Corinne," odvetil Jared.
Ako mohol sestre povedať, že v tom manželke nezabránil z hrdosti? Nemohol dať preď Corinne najavo, že mu na tom záleží. Ale si veru pobabral život!
„Spomínali ste moje meno?"
Corinne stála vo dverách a v ružovo-bielych šatách vyzerala anjelsky. Na tvári mala vážny výraz, v očiach nevinný pohľad. Jared si všimol, aká je jeho sestra šokovaná. Myslel si, že Akela ju upozornila, že je tu Corinne.
Obrátil sa k veľkej žene, ale tá iba pokrčila plecami. „Nebola moja starosť, aby som jej to povedala," ozvala sa, akoby mu čítala myšlienky.
„To je tvoja žena?" spýtala sa Mália. Očakávala našminkovanú cunďru, nie ohromujúco krásnu dámu, akou sa jej javila Corinne.
„A kto je toto, Jared?" spýtala sa Corinne, keď vošla ďo miestnosti a Florence nechala nervózne postávať vo ďverách.
Florence veďela, že budú problémy, lebo spoznala vyzývavý tón v Corinninom hlase. Jared ho takisto spoznal.
Nesvoj odpoveďal: „Corinne, toto je moja sestra Mália."
„Tvoja sestra!"
Jareďa takmer pobavilo prekvapenie, ktoré sa zračilo Corinne na tvári, až kým nezbadal, ako jej oči potemneli. Myseľ jej očividne horúčkovito pracovala, lebo pozrela na Maliu a potom na Jareda.
„Je mladšia ako ja, však, Jared?"

178

179

Teraz bol zmätený on. Čo s ňou má spoločný jej vek?
„Áno, o niekoľko rokov," odpovedal opatrne a nevidel, o čo jej ide, až kým nebolo neskoro.
„Ty sviniar!" zasyčala Corinne. „Klamal si môjmu otcovi, len aby si znásobil jeho utrpenie!"
Jared zatajil dych. Zrazu si uvedomil, k akému záveru zrejme dospela. „Mlč, Corinne!" varoval ju a tak pevne sa držal stola, až mu obeleli hánky na rukách.
„Až keď zhoríš v pekle!" zvrieskla zúrivo Corinne. „Vysvetli mi, ako ju tvoja matka mohla mať, keď mala tak veľmi zlomené srďce? Neverím, že sa zabila kvôli môjmu otcovi. Bola to nehoďa, však?"
Jared zbledol. Corinne sledovala jeho zdrvený pohľad k Ma-lii a videla zdesenie na tvári dievčaťa. Zatajila dych, a vtom dievča prepuklo v plač a vybehlo z kuchyne.
Čo to urobila? Bála sa znova pozrieť na Jareda, ale on ju donútil, keď jej zovrel prstami plecia.
„Za to by som ťa mal zabiť!" zašepkal vražedným hlasom a bolestne jej zovrel plecia. „Mália o ničom nevedela. Hovorili sme jej, že matkina smrť bola nešťastná náhoďa."
„To ma... mrzí, Jared," jachtala Corinne a nikdy sa ho tak nebála ako v tej chvíli.
„Teba to mrzí!" vyprskol a odsotil ju od seba. „Chcela si ublížiť a podarilo sa ti to. Dúfam, že si spokojná!"
Vyrútil sa z izby za sestrou a Corinne tam nechal otrasenú stáť. Florence pribehla k nej a objala ju okolo pliec.
„Netrápte sa, Cori. Viem, že ste tomu dievčaťu nechceli ublížiť."
„Prečo som si len nezahryzla do toho svojho jedovatého jazyka? Zaslúžim si, čo mi poveďal." Obrátila sa k Akele. „Skutočne ma to mrzí."
Stará žena sa zamračila. „Urobili ste zlú vec, Kolína, ale chápem vás."
„Chápete?"
„Moja Ranelle až priveľmi milovala vášho otca. Jaleka ho dlhý čas nenávidel. Teraz už viem, prečo šiel na pevninu a oženil sa s vami. Ublížil vám, však? A vy ste prišli sem, aby ste mu to
180

vrátili. AuwelNenávisť je zlá." Pokrútila prešeďivenou hlavou. „Láska je oveľa lepšia."
„To neprichádza do úvahy," odvetila Corinne pochmúrne so sklopenými očami.
Akela znova pokrútila hlavou. „Myslite na keiki a uvidíte, že láska je lepšia."
Corinne sa bojovne vystrela, ale Florence ju oďtiahla z kuchyne, prv ako by narobila ďalšiu škoďu. Deň strávila s Mi-chaelom a s Florence v ich izbe. Akela im priniesla jedlo a chvíľu sa pohrala s Michaelom. Bola však rozumná, a už nič nepovedala ani o ňom, ani o Jareďovi a jeho sestre.
Corinne vedela, že Jared musel upokojovať dievča celé hodiny, lebo počuli jej plač z patia. Keby sa len ráno nebola vrú-tila do kuchyne! Dočerta s tou jej povahou.
Jared cez deň neodišiel a už bolo prineskoro vydať sa na cestu. Bála sa ďalšieho stretnutia s ním, najmä osamote. Ale večera sa bála ešte väčšmi.
Rozlúčila sa s Florence a Michaelom a váhavo sa pobrala do Jaredovej izby. Už bol tam, stál pri okne a hľadel von. Bol taký zamyslený, že ju nepočul prísť, a tak si odkašľala. Stál v tieni a nevidela jeho výraz, keď sa obrátil.
„Ak si zmenil názor, pokiaľ ide o moje spanie v tejto izbe..."
„Poď dnu, Corinne," povedal. „Si moja manželka a táto izba je rovnako tvoja ako moja. Už som ti povedal, že viac izieb tu nie je. A nechcem, aby si obťažovala svoju komornú len preto, že my ďvaja nechceme spať v jednej spálni."
„Jej by to neprekážalo."
„Ale mne áno."
Hlas nemal drsný. Vlastne znel nesmierne unavene.
„Už nebudem spať na tej leňoške," varovala ho. „Ešte teraz ma bolí krk od včerajšej noci."
„Ako chceš."
„Ale nebudeš..."
Corinne sa zarazila uprostred vety a zahryzla si ďo pery.
„Nebuďem," odvetil.
Corinne zatvorila dvere a podišla k posteli, kam jej Akela uložila nočnú košeľu. Vzala ju a zamierila do kúpeľne,
181

ale prv ako do nej vošla, zastala a pomaly sa obrátila k Jare-dovi.
„Mňa... mňa skutočne veľmi mrzí, čo sa stalo dnes ráno," povedala a bola rada, že je k nej obrátený chrbtom. „Nikdy by som úmyselne neublížila tvojej sestre, Jared. Ani som netušila, že nevie, za akých okolností vám zomrela matka."
„Viem," zamrmlal, a ešte vždy sa k nej neobrátil. „Už je po tom, zabudni na to."
Ako by som mohla? chcela povedať. Ale pomaly vošla do kúpeľne a ticho zavrela dvere. Vyzliekla sa pri svetle mesiaca, ktoré prenikalo cez rad malých okienok vysoko na stene. Keď sa vrátila do spálne, Jared ešte vždy stál pri okne, hľadel na predný dvor a horu na druhej strane cesty.
Vkĺzla do postele, trochu zaváhala, potom sa spýtala: „Nebude ti prekážať, ak zhasnem svetlo?"
„Len ho zhasni. Ja zostanem ešte chvíľu hore."
Nemohla však zaspať. A Jared skutočne odišiel od okna až po dlhej chvíli. Keď Corinne počula, ako sa vyzlieka, tvárila sa, že spí. Keď vliezol do postele, zmeravela.
Bol tak blízko, tak veľmi blízko a ona sa nemohla ubrániť spomienke na svadobnú noc, od ktorej práve dnes uplynul rok. Už nikdy viac nepocíti tú vzrušujúcu rozkoš, nikdy neza-kúsi, ako ju mocne objímajú jeho pevné ruky, ako sa jeho pery dotýkajú jej. Prečo zničili, čo mohlo byť také krásne?
Pocítila, ako sa posteľ pohla, uvedomila si, že na ňu hľadí. Oči mala zatvorené a zatajila dych.
„Mrzí ma to, Kolína," zašepkal a potom sa presunul na opačnú stranu postele.
Čo ťa mrzí? Ale vedela, že to povedal len preto, lebo si myslel, že spí. Veril, že ho nepočula, inak by to nebol povedal. Dozvie sa Corinne niekedy, čo ho mrzí? Vari to, že sa s ňou v živote stretol? Do očí sa jej tisli slzy a nevedela prečo.
182

Kapitola 28
Keď sa zobudila, zistila, že Jared má hruď pritisnutú na jej chrbát a jednu ruku majetnícky prehodenú cez ňu. Najprv chcela ihneď vyskočiť z postele, ale uvedomila si, že tak by ho zobudila a možno aj rozhnevala. Nuž tam nehybne ležala a bytostne vnímala dotyk jeho tela.
Znepokojovala ju jeho blízkosť, jeho teplý dych na jej krku, ťarcha jeho ruky prehodenej cez ňu a dotýkajúcej sa jej prsníka. Cítila, ako sa jej zmocňuje vzrušenie. Pritisla sa ešte bližšie k nemu a oči sa jej rozšírili, keď pocítila dotyk jeho údu na svojom zadku. Zabudla, že je úplne nahý. A ona mala nočnú košeľu vyhrnutú až po pás.
Ten vzrušujúci dotyk bol takmer neznesiteľný. Zabudla na všetko, čo sa medzi nimi stalo, na všetko okrem milovania vo svadobnú noc, keď v nej roznietil vášeň. Znova po tom zatúžila, chcela vzbudiť jeho túžbu, aby ju znova pojal do svojho náručia. Ale bolo by to možné? Vedel by na chvíľu zabudnúť na nenávisť, aby ukojil svoju — a jej — potrebu? Áno, priznala, že Jareda potrebuje.
Corinnin citový zmätok bol zbytočný, lebo v tej chvíli sa otvorili dvere spálne a dnu sa vrútila mladá, veľmi príťažlivá Havajčanka.
„Jaleka! Videla som tvoj koč a..."
Dievča sa zarazilo a tmavé oči sa mu rozšírili, keď uvidela výjav na posteli. Jared sa okamžite zobudil a Corinne cítila, ako celý zmeravel, prv ako sa od nej odtiahol a ticho zahrešil.
Dievča s priduseným výkrikom vybehlo z izby a Jared skríkol: „Naneki!"
Corinne neveriacky pozerala, ako si rýchlo natiahol nohavice, ani na ňu nepozrel a bežal za dievčaťom. Civela na otvorené dvere a cítila, ako od zúrivosti očervenela. To dievča je Ja-
183

redovou milenkou! Nijako ináč sa nedal vysvetliť jej familiárny vstup do izby a reakcia na Corinninu prítomnosť.
„Do čerta s ním!"
Corinne schmatla župan a vybrala sa za nimi. Jared dobehol dievča na zadnom dvore pri patiu. Corinne stála naježená na vrchole schodov, ktoré viedli dolu na patio. Jasne videla cez sieťové dvere, ako Jared chytil dievčinu za ruku a niečo jej hovoril, zatiaľ čo ona sa mu usilovala vytrhnúť.
Vedľa nej bola jedáleň s poličkami plnými farebných krištáľových a porcelánových váz. Kuchyňa bola priamo oproti a v jej dverách sa zjavila Akela.
„Nechajte ich, Kolína."
Corinne na ňu uprela planúce smaragdové oči. „Je to môj manžel!"
Akela prikývla. „Nemala som príležitosť povedať Naneki, že ste tu. Dotklo sa jej to. Jaleka jej to vysvetlí."
„Čo tu vôbec robí?" spýtala sa Corinne, päste zaťaté od hnevu.
„Žije tu, pracuje tu. Včera bola preč a práve sa vrátila. Naneki je moje adoptované keiki, "vysvetlila Akela.
„Ona tu žije? A on ma sem priviedol..."
Corinne nebola schopná dokončiť vetu, takmer sa zadusila od zúrivosti. Nevšímala si tíšivý dotyk Akelinej ruky a zišla po schodoch. Ale pri dverách na patio sa zarazila.
„Prečo si ju sem priviedol?" kričala Naneki. „Ako si jej mohol odpustiť, čo ti vykonala?"
„Nič som jej neodpustil, Naneki," odvetil netrpezlivo Jared. „A priviedol som ju sem, aby som jej zabránil váľať sa s milencami."
„Ale spal si s ňou!"
„Iba sme spali na jednej posteli, to je všetko."
„Ja s ňou nezostanem pod jednou strechou!" vyhlásila Naneki rozhorčene. „Môžem sa o teba deliť s Daynou, ale nie s touto haole."
Kto je Dayna? uvažovala Corinne. Ďalšia Jaredova milenka? Corinne sa už chcela odvrátiť, ale vtom jej pozornosť upútalo malé havajské dievčatko, ktoré pribehlo spoza domu k Jaredovi.
184

„Ocko!" vykríklo dievčatko a vbehlo do Jaredových vystretých rúk.
Corinne zhíkla, keď videla, ako Jared objal dieťa. Ale Naneki mu ho nazlostené vytrhla z náručia.
„Poď, Noelani," povedala drsne. „Vrátime sa do tetinho
d
	u
omu.
Corinne otvorila dvere. „Kvôli mne nemusíte odchádzať," povedala milo, až sa sama čudovala, že sa tak ovládla.
Naneki nenávistné pozrela na Corinne a meravo odkráčala. Malá Noelani nevinne mávala na rozlúčku. Dievčatko s tmavými vlasmi a očami a zlatistou pleťou bolo verným obrazom svojej matky. Ale aj Jared bol tmavý a príťažlivý. Je to skutočne jeho dcéra?
„Takže ty máš dcéru, Jared." Usmiala sa. „Aké milé. Prečo si sa o nej nikdy nezmienil?"
„Lebo Noelani nie je moja dcéra, Corinne," odvetil bezvýrazné a pobral sa k domu.
„Ale Naneki je tvoja milenka, však?" povedala zvýšeným hlasom.
Jared sa k nej obrátil a ľadovo odvetil: „Bola mojou milenkou, prv ako som sa oženil s tebou. Ale, žiaľ, odkedy som sa vrátil z pevniny, nenašiel som si na ňu čas."
„To ti mám veriť?"
„Žiarliš?"
„Pravdaže nie!"
„Dobre, lebo by si nemala. Nemôžeš mi zazlievať jednu milenku," vyhlásil kruto. „Najmä keď sa oddávaš každému mužovi, ktorý ti príde do cesty."
Zhíkla a okamžite zdvihla ruku, že ho udrie, ale on jej chytil zápästie a pevne ho držal. Hľadel na ňu prižmúrenými ľadovými očami.
„Pravda bolí, však, drahá?" spýtal sa nemilosrdne a zovrel jej ruku pevnejšie. „Ale pobehlice si musia zvyknúť na urážky, to sa pri takom remesle stáva. Na to si mala myslieť skôr."
„Raďšej sa oddám komukoľvek ako tebe!" vyštekla, lebo zúfalo túžila mu to vrátiť.
Zbledol, odsotil ju od seba a vošiel do domu.
185

Corinne sa zvrtla a potláčala slzy. Prečo si musia stále ubližovať? Bola by radšej, keby ju bol udrel, než vypľul tú jedovatú urážku. Na okamih uvažovala, že mu povie pravdu. Ale bála sa, že by sa jej iba vysmial.
Priveľmi dobre sa jej podarilo vytvoriť predstavu, že je ra-dodajná žena. Teraz jej už nikto neuverí — okrem tých takzvaných milencov. Oni to vedia, ale nikdy nič nepovedia! Aké absurdné!
Corinne si skľúčene odtrhla kvet gardénie z kríkov, ktoré rástli pri meter vysokej lávovej skalnej stene patia. Zhlboka sa nadýchla vône bieleho zamatového kvetu, potom si ho zastrčila za ucho a pomaly vykročila cez zadný dvor k pláži. Dvor bol dlhý a zďaleka nie taký upravený ako predná záhradka. Boli tam banánovníky, guava, liči, citrónovníky a dva mohutné mangovníky, ktoré vrhali tieň na trávu. Na obrovskom mangovníku vľavo visela hoj dácia sedačka a Corinne sa pri nej zastavila.
Špľachot vín narážajúcich na breh pôsobil upokojujúco. Nevidela tmavomodrý oceán, lebo pláž sa za dvorom zvažovala, ale vedela, že je veľmi blízko. Bolo tam tak pokojne. Bolo by božské sedieť na tejto hojdačke a pozorovať západ slnka, mať pri sebe niekoho, kto by ju miloval a pritiahol si ju k sebe a ona by sa spolu s ním podelila o krásu prírody a vzájomnú lásku.
Zrazu sa cítila osamelá a zmätená. Prečo sa jej Jaredove štipľavé poznámky tak dotkli? Nemalo by jej záležať na tom, čo si o nej myslí. Priznal, že Naneki je jeho milenkou, a aj to ju z neznámeho dôvodu bolelo. A to malé dievčatko mu hovorilo ocko. Corinne ani na okamih neuverila, že to nie je Jaredo-vo dieťa. Jared sa mal oženiť s Naneki, už kvôli svojej dcére. Ale namiesto toho prišiel na pevninu a oženil sa s Corinne, aby sa pomstil jej otcovi.
Už bola z toho všetkého unavená. Unavená z toho, že s ním stále bojuje, že sa usiluje pochopiť, čo sa stalo s ich jedinou nocou lásky. Chce ísť domov. Ani sa nepokúsi od Ja-reda získať peniaze, ktoré jej vzal. Nech si ich nechá, ona ich nepotrebuje.
186

Corinne vytrhlo zo zamyslenia buchnutie dverí. Obrátila sa na hojdačke práve včas, aby zbadala Jareda, ako vychádza z domu a kráča cez rad borovíc k stajni. O pár minút začula dupot koňa. Takže odišiel. A bez rozlúčenia. Namiesto úľavy sa jej do očí znova tisli slzy.
Kapitola 29
Corinne sedela sama pri kuchynskom stole a popíjala čínsky čaj, ktorý jej Akela uvarila. Bolo prvého novembra, uplynuli už tri týždne, odkedy Jared odišiel do mesta. Jej pokusy dostať sa do Honolulu znova a znova zlyhávali.
Veľmi rýchlo zistila, že stajňa je pre ňu zakázaným územím. Kapu, veľký Havajčan, ktorý sa staral o tých pár koni, na ňu strašne nakričal, keď tam prišla. Jared mu prikázal, že jej nemá dovoliť používať koč ani kone. A kedykoľvek potajomky vkĺzla do stajne a chcela odlákať koňa, veľký Havajčan ju pristihol a znova vznikol veľký krik, pri ktorom ani jeden z nich nerozumel, čo hovorí ten druhý, lebo on nevedel ani slovo po anglicky a ona rozumela iba pár slov po havajský.
Corinne sa iba raz naskytla príležitosť dostať preč, keď im priviezli ľad. Muža, čo ho doviezol, rýchlo požiadala, aby ju vzal do najbližšieho mesta, a strčila mu do rúk všetky peniaze, ktoré mala. Ale Akela to počula a varovala ho, že Jared za ním príde s palicou, ak niekam odvezie jeho wahine malé. Ten chudák vyvalil oči a rýchlo sa pratal preč.
„Kolína neodíde," povedala jej potom Akela. „Jaleka tak prikázal."
Corinne sa na ňu nazlostila, ale veľká žena iba tľoskla jazykom a odišla. To bolo pred vyše týždňom. Corinne nemohla podplatiť Akelu. Starala sa o Jareda od narodenia. Nikdy by ho nezradila.
„Prečo ste sa vydali za Jareda?"
Corinne zatajila dych, keď ju tak náhle vytrhli zo zamysle-
187

nia. Zdvihla pohľad a na druhej strane stola uvidela stáť Ma-liu. Dievča sa jej prihovorilo prvý raz za tie tri týždne, vlastne prvý raz sa k nej vôbec priblížilo. Vždy odišla z miestnosti, keď do nej vošla Corinne, a jedávala vo svojej izbe, aby sa Corinne vyhla.
„Takže?"
Corinne nemohla dievčaťu zazlievať tú nenávisť. „Vzali sme sa s Jaredom z viacerých dôvodov," odvetila a dúfala, že dievča tomu už dá pokoj.
„Milovali ste ho?"
„Nie."
„Miloval on vás?"
„Nie, rozhodne nie." Corinne počula zatrpknutosť vo svojom hlase.
„Tak prečo?"
Corinne mala pocit, akoby ju zahnali do kúta. „To nie je... tvoja starosť."
Mália si položila ruky na operadlo stoličky a naklonila sa dopredu. „Je to môj brat," odvetila takmer prosebné. „Spýtala som sa aj jeho, prečo si vás zobral, a odpovedal mi to isté čo vy. A tak sa teraz pýtam vás, aby ste mi to pomohli pochopiť."
Corinne sklopila oči pred Maliiným skúmavým pohľadom. Pokúsila sa vžiť do kože tohto dievčaťa a uvedomila si, ako strašne musí byť zmätené.
„Tvoj brat mi sľúbil, že mi dá to, čo som chcela od manželstva — žiadneho manžela."
„Ako to myslíte?"
„Sľúbil, že nebude zasahovať do ničoho, čo budem robiť. Mali sme žiť každý svojím životom."
„Ak ste s ním nechceli žiť, prečo ste prišli sem?"
„Pochybujem, že by si skutočne chcela počuť odpoveď na tú otázku," odvetila Corinne tvrdo. „Tvoj brat by sa neukázal vo veľmi dobrom svetle."
„Môj brat neurobil nič zlé, iba to, že si vás vybral za manželku!" bránila Mália Jareda a rýchlo sa jej znova zmocnila nepriateľská nálada.
Maliin hnev bol rovnako veľký ako jej. „Jared nie je práve
188

stelesnením cnosti, ako si myslíš, moja milá. Klamal, pokiaľ išlo o dôvod, prečo si ma zobral. Vyhlásil, že to bola otázka cti. Vieš, tvoj milovaný braček ma znásilnil. Ponúkol sa, že zachráni moju česť svadbou."
„Klamete!"
„Spýtaj sa ho a uvidíš, či to poprie. To bola zámienka, prečo si ma zobral, Mália. Ale skutočne iba zámienka, lebo tvoj brat nemá svedomie. V skutočnosti si ma vzal pre toto: myslel si, že ako môj manžel buďe môcť kontrolovať moje podiely v otcovej lodenici. Chcel môjho otca zruinovať. Prineskoro zistil, že na moje podiely nemôže siahnuť. Musel to byť preňho hrozný úder."
„Váš otec je..." Mália nebola schopná dopovedať.
„Vysvetlil ti Jared, kto je môj otec? Alebo ti povedal príbeh iba zo svojej strany?"
„Povedal... povedal, že moja mama umrela... že spáchala samovraždu, lebo nemohla žiť bez Samuela Barrowsa," zašepkala Mália zlomeným hlasom.
„Áno, milovala môjho otca a on miloval ju. Nebola dosť silná, aby vedela žiť bez neho. Ale môj otec ani netušil, ako na ňu zapôsobilo toto odlúčenie. Celé roky si myslel, že je živá a šťastná. Bol otrasený, keď mu Jared povedal, čo sa stalo, lebo ju ešte vždy miloval. Nezabúdaj, že pôvodne ona odtiaľto poslala môjho otca preč."
„Ale Jared hovoril, že to bola jeho vina."
„Nikto nemôže byť zodpovedný za slabosť niekoho iného," odvetila Corinne. „Jared však na to nikdy nehľadel takto. Preto sa vybral na pevninu a preto si ma zobral - iba z pomsty. Zneužil ma, Mália, a ja som pritom nikdy neurobila nič, aby som si zaslúžila také správanie."
„Preto ste sem prišli?" spýtala sa Mália. „Aj vy ste sa chceli pomstiť?"
„Hovoríš to, akoby som na to nemala právo, Mália," pove-dala Corinne ticho.
„Ani ste nemali! Dostali ste, čo ste chceli. Jared sa vrátil domov - a nechal vás, aby ste si žili svojím životom."
„Áno, nechal ma, ale to nie je všetko. Vieš, on ma opustil
189

verejne, Mália, v deň našej svadby, keď sa dozvedel, že ma nemôže využiť na zruinovanie môjho otca. Namiesto toho zničil mňa oznamom vo všetkých novinách, že ako jeho manželka som sa ukázala ako neuspokojivá a on ma opúšťa. Nebola to pravda. Tvoj brat mi po tejto stránke nemal čo vyčítať. Chcel mi iba ublížiť. A ak si myslíš, že ťa ponížilo, čo som urobila, predstav si, ako som sa cítila ja po tom verejnom oznámení."
„Neverím vám! Hovoríte to len preto, lebo Jared tu nie je a nemôže sa brániť. A to, čo ste urobili, sa nedá nijako ospravedlniť. Nijako!"
Corinne stratila trpezlivosť. „Neurobila som nič, za čo by som sa musela hanbiť. Vyvolala som škandál, ale to je všetko."
„Čo to hovoríte?" zvolala Mália. „Všetci vedia, že ste spali s množstvom mužov."
„Všetci si to len myslia!" odvetila Corinne zúrivo a už jej bolo jedno, že to prezradí. „Zabávala som sa s mužmi v mojom hotelovom apartmáne, ale nie v posteli. Nebolo ti ani nutné, aby som ponížila Jareda, keď si ľudia hneď predstavovali to najhoršie. Bola to iba fraška, Mália. Jediný muž, ktorý sa ma kedy dotkol, je tvoj brat."
Mália sa vystrela. „Nikdy som nemala prísť za vami, aby ste mi povedali pravdu."
Corinne vstala a v očiach sa jej zračilo zúfalstvo. „A ja som mala mať toľko rozumu, aby som ti tú pravdu nepovedala. Je ľahšie myslieť si, že som pobehlica, však? Môžeš si to naďalej myslieť, lebo mi je úplne jedno, čomu veríš."
„Ste... ste hrozná!" zvolala Mália a vybehla z miestnosti so slzami v očiach.
Corinne sa zvalila na stoličku. Znova dievčaťu ublížila. Prečo sa, ďofrasa, nevie ovláďnuť? Poveďala Malii, že jej brat je ničomník, a usilovala sa vyzerať bezúhonné, keď nebola celkom bezúhonná.
Corinne pozrela von oknom na kopiace sa búrkové mraky. Obloha bola rovnako pochmúrna ako jej nálada.
190

Kapitola 30
Jared stál pri okne v strýkovej kancelárii, hľadel dolu na rušnú ulicu, ale nič nevidel. Zahanbene počúval, ako Edmond hreší svojho mladého asistenta Marvina Colbyho za nejakú skutočnú alebo vymyslenú chybu. Edmond Burkett vždy na každom nachádzal chyby. Bol zázrak, že preňho niekto pracoval. Mladá slečna Dearingová odišla už dávno a na jej miesto nastúpila prísna pani Longová.
„Už nebudem dlhšie trpieť vašu neschopnosť, Colby," hovoril práve Edmond. „Dobre viete, že všetky pôžičky definitívne schvaľujem ja!"
„Ale neboli ste tu, pane, a ten muž včera zúfalo potreboval peniaze. Bola to malá pôžička a on mal dobré ručenie."
„To nie je ďôvoď, aby ste ignorovali zásady tejto spoločnosti, moje zásady! A toto je posledný omyl, ktorý ste tu urobili, Colby. Ste prepustený."
„To je absurdné, pán Burkett." Marvin Colby si dovolil prejaviť svoj hnev.
„Vypadnite!"
Keď sa ďvere zatvorili, Jared sa obrátil k strýkovi. „Nemyslíte, že ste boli naňho trochu tvrdý?"
„Nepoznáš fakty, Jared, tak sa do toho nemiešaj."
Jared si vzdychol. Mal dosť svojich problémov. A už dávno pochopil, že je márne hádať sa so strýkom pre niečo, čo sa týka Sporiteľne a úverovej spoločnosti.
„Prečo ste po mňa poslali, strýko?" spýtal sa Jared netrpezlivo.
„Nebuď hneď taký naježený, chlapče," Eďmonď sa usmial a zatváril srďečne. „Myslel som, že by sme si mohli spolu zájsť na obed. Na King Street je nová reštaurácia, kde majú vynikajúce krevety."
„Vy ste ma sem zavolali, aby ste ma pozvali na obed?" spý-
191

tal sa Jared netrpezlivo. „Nemám čas na vysedávanie pri obedoch, strýko."
„Nezmysel," zahriakol ho Edmond. „Náhodou viem, že stavba tvojho hotela postupuje výborne. A sám si mi neraz povedal, že si si nemohol nájsť lepšieho lunu, ako je tvoj priateľ Leonaka Naihe. Nech robí prácu, za ktorú ho platíš. On donúti robotníkov k lepším výkonom ako ty, lebo je miestny."
„Mne sa tá práca páči," povedal Jared stroho. „Zbožňujem prácu."
„Viem, že sa jej naplno oddávaš," odvetil strýko vševedúco. „Ale tým svoje problémy nezaženieš. Vlastne by si už nemal mať nijaké problémy. Situáciu s manželkou si zvládol obdivuhodne. Hovoril som ti, že klebety utíchnu, len čo jej zabrániš vyvádzať. Všetci na ňu zabudli vďaka blížiacej sa revolúcii."
„Strýko!"
„Tá realita neodíde, ak si ju nebudeme všímať, Jared. Čoskoro bude ďalšia revolúcia, ibaže táto bude mať lepšie výsledky ako v roku 1887, keď bola vyhlásená naša ústava. Tentoraz zvrhnú kráľovnú. Nikomu sa nepáči vláda Liliukalani. Je priveľmi horkokrvná a chce mať priveľkú moc."
„Je kráľovná," pripomenul mu Jared. „Starí monarchovia mali absolútnu moc. Kráľovná Liliukalani sa chce jednoducho vrátiť k starým spôsobom."
„Na to je už neskoro. Tu na Havaji je priveľa cudzích záujmov."
„Chcete povedať priveľa chamtivcov."
„Chceš poprieť, že pripojenie k Spojeným štátom by tejto krajine prospelo? A lepšia je Amerika než Čína alebo Veľká Británia."
„Havajčania by si na svojich ostrovoch mali vládnuť sami, strýko," odvetil zúfalo Jared. „Vždy som to považoval za správne a nič ma nedonútilo zmeniť názor. Tieto ostrovy patrili Ha-vajčanom, ale haoles im ich kúsok po kúsku zobrali."
„Ovplyvňuje ťa to, že máš v žilách kvapku havajskej krvi, Jared," povedal drsne Edmond.
„Nemôžem sa zmieriť s tým, že jeden národ zničí chamtivosť iného."
192

„Bože dobrý, človeče. Nehovorím o vojne! K tomu určite nedôjde. Bude to blesková revolúcia."
„Ja hovorím o tom, že vymrie kultúra. Viac ako polovica havajského obyvateľstva podľahla cudzokrajným chorobám, ostatní uzatvárajú zmiešané manželstvá a zabúdajú na staré spôsoby. Už je len málo čistých Havajčanov. Vzali im vieru a pozemky, a teraz im chcete zobrať ešte aj posledné zvyšky hrdosti."
„Súhlasíš s tým, čo robí kráľovná? V paláci sa už nič nedá vybaviť. Len sa ustavične háda so svojimi ministrami. Zákonodarná moc je načisto zablokovaná. Kráľovná už vôbec neskrýva, že chce zrušiť súčasnú ústavu, za ktorú sme tak. tvrdo bojovali. Chce vyhlásiť novú, ktorá by jej dala neobmedzenú moc a hlasovacie právo by mali iba Havajčania a cudzinci, ktorí uzavreli manželstvo s Havajčanom alebo Havajčankou. Ty sa zmieriš s takým tyranským správaním?"
„Možno trochu preháňa, ale rozhodne jej nevyčítam, že sa o to usiluje. Jej vláda bola výsmechom. Nosí titul kráľovnej, ale o moc ju obrali zahraničné záujmy, ktoré vy tak obhajujete. Celé roky rozhodovali za ňu. Môžete jej vyčítať, že chce, aby si jej národ vládol nad svojimi ostrovmi?"
„Tieto ostrovy prosperujú len vďaka cudzincom!" trval na svojom Edmond.
„Na účet Havajčanov, ktorým nič nezostalo!" odsekol Jared zúrivo. „A teraz pau.'Ui viac nechcem počuť o revolúcii."
„Jareď, počkaj!"
Ale Jared bol už vonku. Ak sa chce strýko rozprávať o politike, bude si na to musieť nájsť iného partnera.
Cestou do svojej kancelárie na Merchant Street si Jared konečne uvedomil, že zúri búrka. Súdiac podľa silného vetra bude ničivá. A náveterná strana ostrova vžďy trpela najväčšmi. Na severnom pobreží ničivé vlny zaplavia ďomy aj cesty. Pri takejto búrke bežne padali stromy a vietor unášal strechy.
Mália sa vždy bála takých búrok. A Corinne? Nebude vedieť, že je v bezpečí. Vlny môžu dosiahnuť až na dvor, dokonca možno zalejú aj patio, ale ona bude v bezpečí. Ibaže to nebude vedieť. Akela ju bude upokojovať, ale uverí Corinne, že
193

zimná búrka nepotrvá dlho a zajtra znova vyjde slnko? Alebo bude vydesená prírodnou pohromou, aké prichádzali často počas zimného obdobia dažďov?
Jared obrátil koč na Beretania Street a švihol bičom. Zrazu sa ho zmocnila iracionálna túžba chrániť a utešovať svoju manželku. Vedel, že je to absurdné, ale aj tak bezhlavo trielil domov. Rýchlo osedlal koňa a vyrazil na cestu s rastúcou naliehavosťou, ktorá hraničila s panikou.
Jared rýchlo napredoval, až kým neprišiel do Wahiavy. Tam vymenil koňa, ale prv ako sa znova vydal na cestu, zistil, že z neba sa spustili prúdy dažďa. Ďalej už postupoval pomalšie, lebo cesta bola na mnohých miestach podomletá a plná jám, na ktorých sa kôň mohol potknúť.
Cesta ho viedla k moru, ale oceán sa stratil v oslepujúcej búrke. Keď sa ďostal za Haleiwu, zistil, že tu búrka trvá už niekoľko dní. Polia a cesty boli zaplavené. Koče a vozy stáli opustené. Na mnohých miestach dorážali na cestu trojmetrové vlny, ktoré ešte väčšmi spomalili jeho postup.
Keď konečne ďorazil k plážovému domu, bola už noc. Neprešiel tú cestu na koni rýchlejšie ako za jasného dňa kočom. Bol do nitky premočený a ešte vždy vytrvalo lialo. Predný ďvor bol rozbahnený a Jared vedel, že ak vlny oceánu ešte stúpnu, nebude na dvore iba dažďová voda.
Predná časť domu bola tmavá, ale v kuchyni sa svietilo. Jared videl, že všetok nábytok z patia je presťahovaný do obývačky. Akela všetko zvládla ako zvyčajne, ale Jared sa aj tak obával o Corinne.
Šiel rovno do svojej spálne, ale bolo tam tma a prázdno. Zastavil sa v kúpeľni, vzal si dva uteráky a zamieril do kuchyne. Ale Corínne nenašiel ani tam. Pri stole sedeli Akela a jeho sestra a popíjali horúcu čokoládu.
Mália ho zbadala prvá, vyskočila a rozbehla sa k nemu. Okamžite sa rozplakala a znova a znova vykrikovala jeho meno, ako to robila v detstve.
Jared sa ju usiloval držať čo naj ďalej od seba. „Zamáčaš sa, Mália." Ale ona sa k nemu ešte silnejšie privinula a on hneď zmäkol a upokojoval ju. „Je to iba búrka, srďiečko. Už si ich
194

zažila ďosť, takže musíš vedieť, že tu sme v bezpečí. Ešte nikdy to nebolo také zlé, aby sme museli opustiť dom."
„Nejde o búrku, Jared!" vzlykala Mália. „Ide o tvoju ženu."
Mália mu hovorila Jareď, iba keď bola naňho nahnevaná alebo nešťastná, takže pochopil, že medzi jeho sestrou a Co-rinne došlo k hádke.
„Čo je s ňou?"
„Tá... tá žena je hrozná! Narozprávala mi o tebe strašné veci. Ale klamala! Viem, že klamala! A chcela mi nahovoriť, že nie je cundra."
Jared chytil sestru za plecia a držal ju od seba. Celé telo mu stuhlo.
„Čo ti povedala?"
Mália mu zopakovala historku, ktorú preďtým rozprávala Akele, lenže oveľa podrobnejšie. Jaredovi sa v očiach vražedné zablyslo. Akela si to všimla, ale Mália si nič neuveďomila a pokračovala.
„Bola protivná," dokončila Mália. „A nakričala na mňa, hoci som ju nijako nenahnevala. Nenávidím ju!"
„Kďe je?" zašepkal Jared nebezpečne ticho.
Akela vstala. „Jaleka, nie. Teraz za ňou nechoď."
Ale Mália mu to povedala. „Je so svojou komornou a tým škrekľúňom, pre ktorého nemôžem spávať."
Jareď vyšiel z kuchyne. Akela by bola najradšej vyťahala Ma-liu za uši. „Ty lolo!" povedala nahnevane. „Prečo robíš z komára somára?"
„To nie je pravda."
„Kolína ti neublížila, dievča. Ale preto, čo si povedala svojmu bratovi, ublíži on jej. A tvojou vinou."
„Ja za to nemôžem! To má za to... za všetko zlé, čo mi povedala."
„Pua no ká uahi, bé ahi ko laloŕ zamrmlala Akela a znechutene sa obrátila.
Mália zvraštila tvár a viac sa neozvala. Akela mala pravdu. „Bez vetra sa ani lístok nepohne," povedala. Keď paďnú nahnevané slová, je na to zvyčajne ďôvod. Áno, to ona vyvolala scénu s Jaredovou ženou. Vyhľadala ju a porozprávala jej ne-
195

príjemné veci. Ale to na skutočnosti nič nezmenilo. Corinne je hrozná žena, a ak ju Jared zbije, potom zaslúžene.
Napriek bubnovaniu dažďa na streche počuli buchnúť dvere a Mália rýchlo povedala: „Tuším si dám ešte šálku horúcej čokolády. Za búrky aj tak nikdy nespím."
Akela zahundrala: „Čo je, Mália? Nechceš ísť do svojej izby, aby si počula, čo si spôsobila?"
„No a čo? Povedala som len pravdu. Môžem za to, že sa Jared tak nahneval?"
„Si rovnako prostoreká ako Kolina. Obe by ste sa mali naučiť, kedy treba byť ticho."
Corinne neveriacky hľadela na Jareda, keď bez zaklopania vtrhol do Florencinej izby a všetkých vyľakal. Práve ďržala v náručí Michaela a prechádzala sa s ním po izbe, lebo búrka a ohromujúci hukot oceánu ho desili. Ale keď vošiel Jareď, podala Michaela Florence.
„Čo je s tebou, Jared?" spýtala sa Corinne s obavami.
Neodpovedal, ale schmatol ju za zápästie a ťahal z izby. Corinne sa vzpierala a prepadol ju strach, ale Jared ňou tak mykol, až doňho takmer vrazila.
„Počujte..." začala namietať Florence.
Jared na ňu zagánil a slová jej zamrzli na perách. „Vy sa do toho nemiešajte," varoval ju drsne. „Je to moja žena. Nezabúdajte na to."
„Do čoho nemám zasahovať?" spýtala sa Florence, ale Jared
bol už za dverami.
Florence zatajila dych. Nemohla však nič robiť. Cori naozaj yVjeho žena a okrem toho jej neublíži. Nie, neublíži jej.
Keď počula, ako buchli dvere na ich spálni, rýchlo vyšla aj s Michaelom z izby a pobrala sa do kuchyne. Nechcela zostať, kde by mohla počuť, čo sa stane.
Len čo Jared sotil Corinne do ich spálne a pustil ju, aby zatvoril dvere, vbehla do kúpeľne a zamkla sa tam. Srdce jej bláznivo búšilo, keď pritláčala ucho na dvere. Ešte nikdy nevidela
196

Jareda takého nahnevaného, dokonca ani v tú noc, keď ju znásilnil. Vtedy bol rozhodný, ale nie surový.
Teraz ho počula pred dverami kúpeľne. Stisol kľučku, ale zistil, že je zamknuté. Vtedy zabúchal päsťou na tvrdé drevo tak prudko, až nadskočila.
„Otvor dvere, Corinne."
Nekričal. Vlastne hovoril smrteľne pokojne.
„Neotvorím, kým mi nepovieš, čo chceš, Jared."
„Otvor tie dvere!" povedal zlovestne zvýšeným hlasom.
„Nie!"
„Potom odstúp!"
Odskočila a práve včas. Zámka nevydržala Jaredovo kopnutie a dvere sa rozleteli. Stál na prahu a svetlo mal za chrbtom, takže mu nevidela poriadne do tváre. Zato jej tvár bola zosobnením strachu.
Keď sa za ňou načiahol, zhíkla. Schytil ju za ruku a vtiahol späť ďo spálne, potom si ju obrátil tvárou k sebe. Pustil ju a na okamih jej oďľahlo. Nebola pripravená na štipľavé zaucho, ktoré bolo také silné, až sa zatackala. Spaďla na stolík a takmer
ho prevrhla.
Do očí jej vbehli slzy. Pritisla si ruku na líce a neodtrhla oči
z Jareda, ktorý stál pár metrov od nej.
„Dočerta, čo to do teba vošlo?" skríkla pobúrené napriek
strachu.
Tvár mal od zúrivosti takmer čiernu, a keď urobil krok k nej, zmocnila sa jej panika a s očami rozšírenými od strachu
prebehla za stolík.
„Nepribližuj sa ku mne, Jareď," varovala ho, hoci hlas sa jej triasol. „Nemienim si ďať ubližovať, najmä ak neviem, čo ťa
1     v       *      «
tak žene.
„Už dávno som ťa mal naučiť držať jazyk za zubami!" pre-
ceďil.
„Čo som vlastne urobila?"
„Znova si ďohnala moju sestru k plaču. Poveďala si jej, aký
som ničomník, čo?"
197
Corinne vyrazilo ďych. „Prečo by som mala ja znášať všetko

opovrhnutie, keď nikto okrem teba nevie, prečo som urobila, čo som urobila? Chcela počuť pravdu, tak som jej ju povedala."
„A usilovala si sa vyzerať pritom ako neviniatko!"
„Nie celkom!" precedila.
„Nie celkom?" zopakoval Jared s ľadovým úškľabkom. „Klamala si Malii. Chceš aj mne nahovoriť, že nie si cundra?"
Corinne sa strhla. „Nie som."
Jaredovi sa ešte väčšmi zablýskalo v očiach. „Poznám takmer všetkých mužov, s ktorými si spala, a vôbec nepatria medzi tých, s ktorými by sa dalo zahrávať."
„Ale ja som presne to robila, Jared. Zahrávala som sa s nimi. Dávala som im sľuby, ktoré som nesplnila," vysvetlila Corinne jednoducho. „Nebolo také ťažké sa ich zbaviť. Nikdy som sa nestretla dvakrát s tým istým mužom."
„A prirodzene, Russell Drayton iba predstieral, že je tvojím milencom, čo?"
„Áno. Vedel, že si s tebou chcem vyrovnať účty, a pomáhal mi."
„A uspokojil sa s tvojou takzvanou pretvárkou a nikdy sa ťa ani nedotkol? Nikdy sa ani nepokúsil dostať ťa do postele, hoci vedel, že ho miluješ a bola by si povoľná?"
Č
     v    -j a oze?
„Raz si sa mi priznala, že ho miluješ," pripomenul jej Jared.
„Ja... ja som klamala," jachtala Corinne a v duchu zaúpela, že si to pamätá. „Zdala by som sa ti tvrdá, keby som ti bola povedala pravdu. Koniec koncov, mala som v úmysle vydať sa za Russella. Nemilovala som ho o nič viac ako teba, keď som si ťa brala. Mali sme s Russellom istú dohodu."
„Si neuveriteľná. Na všetko máš odpoveď, čo?" Jared prižmúril oči a zlovestne zavrčal. „Už som unavený, ako zo mňa večne robíš blázna! Dúfam, že si mala radosť, keď si svojím jedovatým jazykom ublížila mojej sestre, lebo teraz za to zaplatíš."
Vykročil k nej, ale zastavil ho zelený plameň v jej očiach. „A kto sa stará o moje city, dočerta! Nechcela som Malii ublížiť, ale ona mi nedala pokoj. A nikdy som nevedela zniesť urážku bez hnevu."

„Tvoja prchkosť už narobila dosť problémov, odkedy ťa poznám!" zahrmel.
„Ak ma znova udrieš, Jared, tak..."
„Tak čo?" skočil jej do reči. „Poblúdená žena si zaslúži bitku a tebe sa zišla už dávno."
Znova sa rozbehla k dverám. Boli zamknuté, a prv ako ich stihla odomknúť, Jaredove prsty sa jej zaryli do predlaktia a on si ju prudko obrátil k sebe. Videla, ako zdvihol ruku, aby ju znova udrel, v očiach nemilosrdný pohľad. Nezniesla bolesť a nezniesla pomyslenie, že keby ju teraz udrel, nikdy by mu to neodpustila.
„Jared, nie!"
Corinne ani sekundu neváhala, vrhla sa k nemu a pevne ho objala. Cítila, ako sa mu svaly náhle napäli, a vedela, že ju chce odsotiť.
Jared bol načisto vykoľajený z Corinninej nečakanej reakcie. Ale to nezmenšilo jeho zúrivosť. Nehneval sa len pre to, čo urobila Malii, ale aj pre klamstvá, ktoré mu práve povedala. Vedel, že nie je nevinná - vedel to! A ak sa pokúšala presvedčiť ho o tom, len dávala najavo, že ním načisto pohŕda.
„Pusť ma, Corinne!" precedil cez zaťaté zuby a chcel jej odtiahnuť ruky.
Corinne ho objala ešte mocnejšie a zúfalo si zovrela prsty za jeho chrbtom. Pozrela naňho, ale ešte vždy sa mu v očiach ne-zračilo zľutovanie. Vtom ju schmatol za vlasy a začal odťahovať od seba. Vydržala, aj keď to nesmierne bolelo a v očiach sa jej zaleskli slzy.
„Jared... prosím!" zvolala a cítila, že jej vytrháva vlasy aj s korienkami. „Prosím... neubližuj... mi."
Corinne cítila, že jeho zovretie pomaly poľavuje. A potom ju zrazu pustil a ona si mu zaborila tvár do hrude. A rozvzly-kala sa - od bolesti, poníženia a úľavy, že Jared ovládol svoju zúrivosť. Držala ho a vzlykala.
Keď jej Jared pustil vlasy, ruky nechal vystreté. Nevedel, či ich má spustiť dolu alebo objať nimi Corinne. Zdesený pohľad v jej očiach ho znepokojil. Spomenul si, prečo prišiel domov -aby ju upokojil počas búrky. Tá vonku ešte vždy zúrila, ale Corinne sa nebála jej. Bála sa jeho.

198

199

Preboha živého, čo to doňho vošlo? Nikdy v živote neudrel ženu, ale túto by bol najradšej zahrdúsil.
Jared cítil, ako sa mu chveje na hrudi a srdcervúco vzlyká. Túžil ju držať v náručí a napokon ju aj držal. Pohladil jej hodvábne vlasy, ktoré mala rozpustené vinou jeho krutosti, a preklínal sám seba, že jej spôsobil bolesť. A ona plakala a plakala a tie zvuky mu trhali srdce.
„Mrzí ma to," zamrmlal. Chytil jej tvár do dlaní, ale ona naňho nepozrela a stále plakala. „Prosím, makamae, už neplač. Prisahám, že ti nikdy viac neublížim."
Pobozkal ju na oči, na líca, potom nežne na pery. Pomaly zdvihol hlavu a čakal, že dá najavo úľavu. Keď otvorila oči, žiarili ako zelené jazierka, ktoré ho ešte vždy akoby prosili, ale inak. A zrazu sa mu znova zablyslo v očiach. Tentoraz však nie od hnevu, bol to plameň vášne.
Znova jej položil ústa na pery, ale tentoraz bol jeho bozk nástojčivý. Doslova ju pohlcoval. Nemohol sa jej nasýtiť. A ona odpovedala s rovnakou vášňou. Nebránila sa. Patrila celá jemu. Pustila mu chrbát a objala ho okolo krku, aby si ho sklonila k sebe. Postavila sa na špičky, aby sa k nemu mohla pritisnúť čo najtuhšie. Ich bozk bol divý, dokonca bolestný a Jared sa od nej napokon odtrhol a zaboril si pery do hodvábnej jamky na jej krku.
„Chcem ťa, Kolína," vydýchol chrapľavo. Zdvihol hlavu, aby na ňu pozrel, a začal jej rozopínať šaty. „Teraz sa s tebou budem milovať."
„Viem," zašepkala a pozrela mu priamo do očí. „Aj ja ťa chcem."
Jared jej takmer roztrhol šaty, tak sa náhlil. Ona mu zároveň rozopínala mokrú košeľu. Ale keď jej chcel vyzliecť šaty, zastavila ho.
„Zhasni svetlo, prosím."
„Nie," povedal rozhodne. „Chcem sa na teba pozerať."
„Jared, prosím."
V tej chvíli jej nevedel nič odmietnuť. Aj keď veľmi túžil obdivovať jej krásu, urobil, ako ho žiadala.
Len čo svetlo zhaslo, Corinne si rýchlo vyzliekla šaty, spod-
200

nú bielizeň a brušný pás. Nechcela, aby ho Jared videl. Bože, ako jej rozbúril krv! Už jej bolo celkom jedno, čo sa stalo predtým. Už na ničom nezáležalo.
Chce ju, potrebuje ju. To vedomie spôsobilo, že jej vlastná túžba sa zmenila na hrejivú bolesť. Ona ho stiahla do postele a položila na ňu. A potom sa k nemu pridala. Kľačala na kolenách a dotýkala sa ho na miestach, kde mu to spôsobovalo najväčšiu rozkoš, až počula, ako ticho zastonal. Bytostne vychutnávala, ako po nej túži. Potom mu prebehla dlaňami po hrudi, po tvári, po vlasoch. Jej pery našli jeho.
Jared reagoval okamžite. Už nemohol dlhšie čakať a ani ona. Priveľmi dlho si odopierali vášeň. Položil ju na posteľ a ona sa mu otvorila. Jej telo bolo vyhlaďované. Pohybovali sa spolu divo, búrlivo a okamih vyvrcholenia sa blížil. A potom ho obaja pocítili a Corinne vykríkla jeho meno a ešte väčšmi roztiahla stehná, aby do nej prenikol čo najhlbšie.
Priskoro bolo po všetkom a prišiel čas na spomínanie. Ale Corinne to odsunula do úzadia. Bola priveľmi šťastná, aby si dala niečím pokaziť túto chvíľu.
„Corinne..." začal Jared.
„Jared, prosím, nič nehovor. Buďme obaja ticho," povedala rýchlo. „Nemôžeme mať pre seba aspoň túto noc?"
Odpovedal jej tým, že si ju privinul bližšie. Zaspala s hlavou na jeho pleci a s blaženým úsmevom na perách.
Kapitola 31
Jared zastal vo dverách kuchyne a preťahoval sa. Akela stála pri pulte a robila pol Tento ranný rituál sa tradoval, odkedy si Jared pamätal. Pot sa pripravovalo z hľuzovitého koreňa rastliny taro, ktorú Akela raz do týždňa utíkla na tvrdú hmotu. Každé ráno si z nej zobrala, koľko potrebovala, zmiešala s vodou a znova roz-tĺkla, tentoraz na hladkú kašu. Jaredovi sa tá lepkavá škrobová masa zdala nemastná neslaná, ale Akela nemohla bez nej žiť.
201

„Ako to vyzerá s raňajkami, teta? Nejedol som od včera rána."
,^Auwe!" Prísne naňho pozrela ponad plece, že ju vyľakal. „Nepočula som ťa prichádzať, Jaleka."
Zasmial sa. „Je zázrak, že vôbec niečo počuješ, keď robíš taký hluk."
„Dáš si pot?"
„Nie na raňajky," zastonal. „Ale dám si banánové palacinky."
„Banány nemáme," usmiala sa. „Keiki Mikáele si myslí, že sú ono. Každý deň zje jeden rozpučený na kašu. Už nemáme v záhrade nijaké. Zájdi dnes do hory a prines niekoľko trsov, dobre?"
„Uvidím. A čo papáje? Už sú zrelé?"
„Choď sa pozrieť. Kuliano ich priniesol spolu s párkami. Pripravím ti vajcia s párkami?"
„Kulianove krvavé párky?" Jared pokrútil hlavou. „Stačia vajcia," povedal. Zistil, že jedna žltá a jedna zelená papája sú už zrelé. „A ovocie. A možno hrianku s guavovým džemom." Rozrezal papajú napoly a položil ju na stôl. „Ako sa má Kuliano?"
„Synovcovi sa darí dobre. Skáče, ako mu jeho japonská manželka zapíska. Ale sťažuje sa, že dávno nevidel Leonaku. Hovorí, že mu syna uštveš na smrť."
Jared sa uškrnul. „Tuším musím dať Leonakovi voľno, aby si navštívil otca, inak ma Kuliano vydedí z rodiny. Ešte dnes pošlem po Lea. Vinou dažďa sa práce na hoteli aj tak zastavia." Zmĺkol a strčil si do úst kúsok papáje. „Kuliana som nevidel už celú večnosť. Možno sa uňho zastavím, keď pôjdem po tie banány."
„Čo keby si zobral aj Kolinu?" navrhla Akela a zahľadela sa na Jareda. „Myslím, že sa jej bude páčiť ten pohľad z výšky na okolie."
„Myslíš?" spýtal sa Jared a kútiky úst sa mu mierne zvlnili. „Možno ju vezmem. Mala si s ňou veľa starostí, kým som tu nebol?"
„S Kolinou? Nie!" dôrazne vyhlásila Akela. „Celý čas sa hrá s malým Mikaélem, stará sa oňho. Stále je pri tom keiki. "
Jared si nevšímal, s akým dôrazom to povedala. „Nepokúšala sa oďtiaľto odísť?"
202

„Iba zopár ráz. Myslím, že Kolina je smutná. Možno jej chýbaš."
„Nerob si veľké nádeje, teta. Možno sme s Corinne dosiahli prímerie, ale som si istý, že dlho nepotrvá."
„Postaraj sa, aby potrvalo," dohovárala mu prísne.
„Dobré ráno, pán Burkett." Jared sa obrátil a uvidel vchádzať do miestnosti Florence s meravou tvárou. „Ešte som dnes nepočula Cori," poznamenala.
Uškrnul sa. „Neboli ste na ňu pozrieť?"
Florence sa vystrela a zagánila naňho. „Nechcela som ju zobudiť, ak náhodou ešte spí."
„Pravdepodobne naozaj spí." Zrazu sa Jared zasmial. „Sadnite si, pani Merrillová, a naraňajkujte sa s nami. A prestaňte na mňa zazerať, akoby som spáchal nejaký neodpustiteľný zločin. Vaša Cori je v najlepšom poriadku."
Florence odľahlo a dokonca sa aj usmiala. „Veď som si nemyslela, že by nemala byť v poriaďku."
Keď viďela, že Jared má dobrú náladu, prisadla si k nemu. Vrásky sa mu stratili z tváre, vyzeral mlaďšie a rozhodne oveľa príťažlivejšie.
„Nemáte chuť na papajú?" spýtal sa. „Toto je zatiaľ jediná zrelá."
Florence si vzala kúsok žltooranžového ovocia, ale odložila ho bokom. „Ak vám to neprekáža, nechám ju pre Michaela. Zbožňuje ovocie."
„Aj poi," doďala Akela hrďo.
Florence zmraštila tvár a nechápala, ako niekomu môže chutiť tá škrobová kaša, čo vyzerá ako plesnivá. „Na počudovanie je mu to na osoh," pripustila.
Jared sa zasmial. „Pokiaľ viem, aj ja som bol na ňom vychovaný. Ak Akela celý čas napchávala vaše úbohé dieťa poi, zrejme muselo celkom slušne pribrať. Keď som ho videl naposledy, vyzeralo strašne ďrobné."
„Mal by si sa ďobre pozrieť na to keiki, Jaleka," raďila mu Akela. „Možno uvidíš to, čo vidím ja."
Florence rýchlo vstala, aby odpútala Jaredovu pozornosť. „Na tejto strane ostrova máte skutočne nezvyčajné počasie,
203

pán Burkett," povedala a zamierila k oknu s výhľadom na ľavú stranu. „Jakživ som nezažila takú zúrivú búrku, ako sme tu mali včera. Ale dnes svieti slnko a vietor sa utíšil."
„To nie je na našich ostrovoch nezvyčajné počasie, pani Merrillová. Na tomto konci ostrova nie je tak zle, ale teraz je obdobie dažďov a vtedy tu zvyčajne máme zopár divých búrok. Na náveternej strane prší tých niekoľko mesiacov aspoň raz za deň. Ale to skôr vyššie na pobreží, kde hory priťahujú mraky."
„To nie je také zlé v porovnaní s pochmúrnou zimou v Bostone," poznamenala Florence a prešla k druhému oknu. „Vidím, že vlny napokon nedosiahli až k domu. Mátali ma predstavy, že sa ráno zobudím a budem s posteľou plávať v mori."
Jared sa uškrnul. „To je veľmi nepravdepodobné. Toto miesto je položené vyššie a aj dom je vyvýšený práve z tohto dôvodu. Patio slúži ako dodatočná ochrana pred vlnami."
„Máte nezvyčajný dom, pán Burkett," povedala Florence a obrátila sa tvárou k nemu.
„Zrejme áno," pripustil. „Postavil ho ešte môj otec ako letné sídlo. Vtedy v ňom boli iba tri miestnosti - dve spálne a obývačka."
„A kuchyňa?"
„Varilo sa podľa havajskej tradície vonku," vysvetlil. „Ale mojej matke sa tu tak zapáčilo, že sa rozhodla zostať. Vtedy otec dom rozšíril. Pristavil kuchyňu a jedáleň. Neskôr sa predĺžili spálne."
„A patio?"
„Pôvodne bolo plánované ako mamina záhradka chránená meter vysokým múrom z lávy. Ale mame sa väčšmi páčilo starať sa o záhradu pred domom, a tak sa nad patiom postavila strecha a na zem položila dlážka, a tak vznikla jeho dnešná podoba. Neskôr sa úplne uzavrelo oknami a sieťovými dverami. Keď sú všetky okná otvorené, cítite sa, akoby ste boli vonku, a v lete to je najchladnejšia miestnosť v dome."
„Aj vám sa tu najväčšmi páči, však?" poznamenala Florence.
„Zrejme," odvetil Jared. „Vyrástol som v tomto dome a sčasti som ho aj pomáhal stavať, keď som už bol väčší. Ale v po-
204

sledných rokoch som tu netrávil veľa času. Otcov podnik ma plne zamestnal."
„Takže teraz máte v práci trochu voľnejšie?" spýtala sa. „Totiž, keď ste prišli." Jared sa zamračil a Florence rýchlo doďala: „Prepáčte, pán Burkett, nechcela som vyzvedať."
Jared zmĺkol rozjímajúc, prečo sem vlastne prišiel a k čomu to viedlo. Musel si priznať, že oďkedy tu Corinne nechal, celý čas myslel iba na ňu. Toľko ráz jej chcel povedať, ako veľmi ho všetko mrzí. Ale nemohol sa donútiť vysloviť tie slová.
Nepáčilo sa mu, čo mu vyviedla, a predsa po nej túžil. Pri pohľade na ňu si spomenul na všetkých mužov, ktorých mala, ale aj tak po nej túžil. Búrka a potreba utešiť Corinne boli iba zámienkou, aby prišiel. To mu bolo jasné. A k čomu to viedlo! Túžil po nej väčšmi, ako kedy túžil po nejakej žene. Už len keď sa jej dotkol, zabudol, čo sa z nej stalo.
V duchu vedel, že jej nikdy celkom neodpustí, že mala toľkých mužov. Ale po včerajšej noci veďel aj to, že jej nechce do-voliť oďísť. Bolo to šialenstvo a nikďy to nemohlo fungovať, a predsa dúfal, že prímerie, ktoré uzavreli včera v noci, potrvá aspoň chvíľu. Vzdychol si. Veľa bude závisieť od Corinne. A Corinne vie niekedy robiť problémy.
Jared si nevšimol, ako starostlivo ho pozoruje havajská aj bostonská pestúnka.
Kapitola 32
Corinne zamyslene hľadela na svoj odraz v zrkadle visiacom nad bielizníkom. Ohromil ju pohľad na napuchnuté líce zľahka sfarbené domodra. Keby sa jej tak ľahko netvorili sinky, nič by jej nepripomínalo, čo sa včera stalo. Líce bude opuchnuté niekoľko ďní a moďrina najprv zhneďne, potom zožltne.
Uvažovala, čo asi povie Jareď, keď to uviďí. Na počudovanie sa naňho ani trochu nehnevala. To, čo prišlo po tom zauchu, stálo za to. Uvedomovala si, že už k nemu necíti nenávisť.
205

Ale nebola si istá, čo vlastne cíti. Veľmi ju fyzicky priťahoval, ale bála sa priznať, že je za tým aj viac. Nebolo by dobré zamilovať sa doňho. Neveril jej vysvetleniu a nikdy mu neuverí. A je natoľko znechutený pomyslením na to, čím podľa neho Corinne je, že to zničí akýkoľvek vzťah, ktorý by medzi nimi mohol vzniknúť. Nie, je to beznádejné. Najlepšie bude, keď odtiaľto čo najskôr odíde.
Dvere sa otvorili, ale Corinne sa bála obzrieť. Zatajila dych a čakala, že sa niekto ozve, ale keď sa neozval, nezdržala sa. Obrátila sa a vo ďverách uviďela Jareda. Tváril sa rovnako ostýchavo, ako sa ona cítila.
Pomaly podišiel k nej a náhle zastal, keď si všimol jej líce.
„Ach, nie - to som urobil ja?" Jared jej nedal príležitosť od-poveďať. V okamihu bol pri nej a nežne jej nadvihol tvár. „Mrzí ma to. Prečo sa pri tebe neviem ovládať? Prisahám, že som ešte nikdy neudrel ženu. Je mi to... ľúto."
Corinne znervóznela. Stál tak blízko. Pulz sa jej zrýchlil a tvár zapálila. Zahanbene sklopila oči.
„Bolí to?"
„Nie veľmi," odvetila a znova naňho pozrela. „Vyzerá to oveľa horšie, ako to v skutočnosti je."
Jared odstúpil, celý nesvoj z tých nežných slov, ktoré medzi nimi odzneli. „Akela navrhla, že by sa ti možno páčilo vyjsť si na výlet. Dnes pôjdem do hory, aby som priniesol zopár trsov banánov. Počul som, že syn pani Merrillovej si ich veľmi obľúbil."
„Dúfam, že ťa nepohoršuje, že mu dáva ovocie rastúce na tvojej pôde," povedala Corinne upäto.
„Ani najmenej," odvetil Jared a zvedavo na ňu pozrel. „Tebe sa to malé páči, však? Počul som, že s ním tráviš veľa času."
„Je na tom niečo zlé?" spýtala sa trochu ostro.
„Nie, zrejme sa potrebuješ nejako rozptýliť." Podišiel o krok bližšie a zvraštil čelo. „Ale prečo si taká precitlivená, keď spomeniem toho chlapca?"
„Neviem, ako to myslíš," povedala vyhýbavo a odvrátila sa pred jeho prenikavým pohľadom.
„Myslíš, že je rozumné tak veľmi sa upnúť na dieťa inej ženy?"
„Florence nie je nejaká iná žena, Jared. Bola mi matkou, ses-
206

trou a je mojou jedinou ozajstnou priateľkou. Celý život som prežila pri nej a mám ju veľmi rada. Nebolo by celkom v poriadku, keby som nemala raďa aj jej ďieťa."
„To by sa mohlo zdať logické, keby šlo o niekoho iného, lenže ja som mal dojem, že ty si iná. Netúžila si po živote bez záväzkov? Taký neexistuje, ak niekoho miluješ, Corinne. Potom túžiš, aby tvoja láska bola opätovaná."
„Možno som sa zmenila," zašepkala.
Jared si nebol istý, či dobre počuje. „A zmenila si sa?"
„Nič o mne nevieš, Jared, celkom nič. Ale kedysi som ani sama o sebe nič nevedela."
„A teraz už vieš?"
„Myslím, že áno," odvetila pomaly, zamyslene. „Zistila som, že túžim rozdávať lásku, ale je len málo ľudí, ktorým ju chcem dať."
„Zdá sa mi, že v poslednom čase si ju rozdávala plným priehrštím," povedal neuvedomené a okamžite oľutoval svoje slová.
„Musel si s tým znova začať, však?" zvolala nahnevane a založila si ruky vbok. „Naše manželstvo bolo fraškou, ale musím ti pripomínať, že ty si ma opustil?"
„Neprišiel som sa sem s tebou hádať," odvetil Jared. „Mrzí ma tá poznámka - nezaslúžila si si to. Dúfal som, že nám to prímerie, ktoré sa začalo včera v noci, vydrží."
„Aj ja, ale..."
„Nijaké ale." Prerušil ju s úsmevom. „Pôjdeš dnes so mnou?"
Zaváhala. Chcela ísť, ale ešte nenakŕmila Michaela. „Kedy? Ešte som nejedia."
„Máš dosť času. Vyrazíme až o pár hodín."
„Budem pripravená," usmiala sa.
Corinne bola neskôr sklamaná, keď zistila, že Jared mal na mysli dlhú prechádzku. Vzala si slnečník, lebo slnko celý ďeň vytrvalo svietilo, a Jared jej poradil, aby si obula pohodlné topánky. Keď neskôr pol kilometra oď pobrežia zišli z cesty a pustili sa po nerovnom teréne, pochopila, prečo jej to poradil.
Cestička bola úzka a po búrke rozbahnená. Museli preskakovať priekopy a obchádzať vyschnuté krovie a stromy bez lís-
207

tia. Táto oblasť vôbec nevyzerala ako tropický raj. Jediné farebné body predstavovali žltooranžové kvety kríkov kalamona a zelenohnedé stromy koa.
Kráčali v tichu, ale v priateľskej nálade. Jared ju držal za ruku a pomáhal jej preskakovať cez hlboké priekopy. Možno po prvý raz sa pri ňom cítila uvoľnene.
Prešli pomedzi skalnaté vŕšky a zrazu sa ráz krajiny zmenil. Pred nimi sa rozkladala zelená nádhera. Bolo to čosi veľkolepé, ako v uzavretom údolí. Cesta hore kopcom viedla okolo hustých porastov divých kvetov a bujných stromov.
Konečne sa stúpanie zmiernilo a prišli ku skupine banánovníkov, kde Jared zastal. Kým hľadal najlepšie trsy, Corinne sa obzrela na cestu, po ktorej prišli. Zalapala po dychu, keď uvidela ten výhľad. Dolu pod ňou sa rozkladalo celé severné pobrežie.
„Pekné, však?"
Jared k nej zozadu podišiel a teraz cítila, ako ju objal okolo pása a pritisol k sebe. V tom okamihu bola bezhranične šťastná.
„Áno, naozaj pekné," vzdychla si. „Ďakujem, že si ma sem priviedol."
„Bolo mi potešením."
Keď sa Jared od nej nepohol, ale pritisol jej pery na krk, Corinne pocítila príval vášne. Chcela ho okríknuť, že ju zbytočne dráždi. Už-už sa chcela odtiahnuť, ale on si ju privinul ešte mocnejšie.
„Jared," začala zúfalo, „nemali by sme sa vrátiť?"
„Ešte pôjdeme o kúsok ďalej," pošepol jej do ucha. „Tieto banány nie sú dosť zrelé."
„Ako ďaleko?"
„Môj strýko má zopár pekných stromov za svojím ďomom. Aj tak som sa uňho chcel zastaviť."
„Tvoj strýko?" spýtala sa Corinne prekvapene. „Ty tu máš strýka? Tu hore?"
„Netvár sa tak prekvapene," ďohováral jej. „Mnohí ľuďia ra-ďi žijú sami v horách."
„Ale ja nie som oblečená na návštevu tvojich príbuzných."
„Si ďobre oblečená. Ale páči sa mi preďstava, že nie si oblečená."

V očiach sa mu náhle diabolsky zablyslo, a to ju varovalo ešte prv, ako sa načiahol, aby jej rozopol gombíky pri krku. Uskočila mu z dosahu a začala pomaly cúvať, krútiac hlavou zboka nabok.
„Jared, nie."
„A prečo nie? Si moja žena."
„Zbláznil si sa," povedala a neubránila sa úsmevu.
Pokrčil plecami a načiahol sa za ňou, ale ona sa zvrtla a rozbehla po chodníčku. Jared ju dostihol po pár metroch a zvalil na zem. Nadvihol jej sukňu a ona sa zasmiala, aj keď chabo namietala.
„Tu nie, Jared."
„Rozhodne tu a rozhodne teraz," povedal a vášnivo ju pobozkal, aby ju umlčal.
Corinne sa poddala tej chvíli. Túžila po ňom. Mal tú moc načisto ju vzrušiť jediným tichým slovom, pohľadom, dotykom. Prečo práve on a nie iný muž? Iní muži po nej túžili, ale skutočnosť, že po nej túži Jared, ju rozohňovala.
Milovali sa uprostred omamnej vône divých kvetov s naliehavou vášňou, ktorá sa ich odrazu oboch zmocnila. Corinne sa cítila nesmierne zvrátené, napriek tomu ju tešila Jaredova impulzívnosť. Najradšej by tam zostala celý deň a milovala sa znova a znova. Veľmi si to želala. Ale keď Jared ukojil svoju túžbu, zrejme bude chcieť pokračovať v ceste.
No prekvapil ju. Nevstal, ale oprel sa o lakte, aby váha jeho tela nespočívala na nej. Keď na ňu hľadel, oči mal jasnomodré, potom jej vtisol na pery bozk ľahký ako pierko.
„Si úžasná, makamae."
„Ďakujem, pane," odvetila šibalsky.
Usmial sa. „Myslím, že ťa večer vezmem na precháďzku po pláži. S tebou sa mi precháďza veľmi príjemne. Noc buďe ďo-konalá, tvojej krásy sa budú ďotýkať len hviezďy a mesiac."
Corinne si vzdychla. „Myslím, že sa mi celkom páči toto prímerie, Jared."
Znova ju lenivo pobozkal, potom si vzďychol. „Radšej by sme sa už mali pobrať, lebo celkom zabudnem na banány a všetko ostatné."

208

209

Nepotešila sa, ale dovolila mu, aby jej pomohol vstať a upraviť si oblečenie.
Po dvadsiatich minútach stúpania po skale prišli na ďalšiu plošinu, kde stála uprostred hustých stromov schúlená chatrč z nahrubo otesaného dreva a s plechovou strechou. Bol tam kurín aj chliev, ale sliepky aj prasce pobehovali voľne po okolí. Celý kopec bol husto porastený papradím a stromami. Boli tam horské jablone, obrovský mangovník, ktorý vrhal tieň na chatrč, a kúsok odtiaľ banánovníky, ktoré Jared spomínal.
Corinne pevne chytila Jareda za ruku. „Hádam tvoj strýko nežije tu?" zašepkala.
„A prečo nie?" pobavene na ňu pozrel. „Jemu sa tu páči. Akoby žil v minulom storočí. Nikdy sa mu nepáčil moderný svet a to, čo haolovia urobili s jeho ostrovom."
„Jeho ostrovom? Nechápem."
V tej chvíli sa vo dverách zjavil obrovský Havajčan a zamieril k nim. Bol nesmierne vysoký, s hrivou čiernych vlasov, bradou a srdečnými hnedými očami. Mal na sebe iba široké žlté kvetované krátke nohavice. Bol dokonca bosý, ale akoby necítil vetvičky pod nohami.
„Jaleka!" Privinul si Jareda do svojho medvedieho objatia a potom zvedavo pozrel na Corinne. „ Wahine malé?"
„Áno," odvetil Jared hrdo. „Toto je moja žena Kolína."
„Akela mi povedala, že si sa oženil, Jaleka. Kedy urobíš luau, oslavu?"
„Na to je už neskoro," odvetil Jared.
„AuweíNa. oslavu nikdy nie je neskoro. Ale poď ďalej! Už si tu ďávno nebol. Kikuko!" zakričal a vzápätí sa vo dverách zjavila žena vo vyblednutom kimone.
Pôsobila ostýchavo a nesmierne drobné pri tomto veľkom Havajčanovi. Vzápätí odbehla do domu bez pozdravu.
„Pridá viac laul do tekvice. Zostaňte a dajte si s nami kau kau, dobre?"
Jared ani nestihol odpovedať, a obor sa už obrátil k domu a naznačil im, aby ho nasledovali.
„Pozval nás na večeru," vysvetľoval Jared.
Corinne sa po počiatočnom napätí zo stretnutia s neznámy-
210

mi ľuďmi trochu uvoľnila. Domček bol vnútri celkom útulný. Splynuli v ňom hlaďko ďve kultúry. Bola tam zmes havajských vyďlabaných tekvíc a iných predmetov spolu s japonskými soškami a hoďvábnymi paravánmi.
Kuliano Naihe bol veselý muž a bolo ľahké obľúbiť si ho. Celé popoludnie ich zabával havajskými pesničkami, pričom sa sprevádzal na ukulele. Jeho žena Kikuko bola veľmi tichá a držala sa v úzadí. Jared vysvetlil Corinne, že ich prítomnosť s tým nemá nič spoločné. Ona sa tak jednoducho správa vždy.
Na zadnom dvore si pochutnávali na lahodnom jedle, zatiaľ čo obloha pod nimi sa sfarbovala do žlto-oranžovo-fialových odtieňov zápaďu slnka. Lauly bolo v podstate bravčové mäso obalené v listoch tára, ktoré vyzerali ako hrubší špenát, ale chutili oveľa lepšie. Lauly sa udusili vo veľkej tekvici, najprv obalené v listoch ti, ktoré ich mali chrániť. Mäso bolo jemné a listy tára mu ďodávali jedinečnú chuť. Samozrejme, podávalo sa aj poi, čerstvá papája a nezvyčajné malé horské jabĺčka. Mali jemnú tenkú šupku a vnútri jedno veľké hnedé semienko.
Keď obloha potemnela, Kuliano zapálil na zadnom dvore oheň a znova sa pustil do spevu. Jareď sa neponáhľal odísť a opieral sa o strom colvillea. Z koncov vetiev im viseli nad hlavami obrovské chumáče oranžovočervených kvietkov, ktoré vyzerali ako strapce hrozna. Corinne sedela pri ňom a vychutnávala hudbu a spoločnosť.
„Ako dlho poznáš Kuliana a jeho ženu?" spýtala sa bezstarostne.
„Celý život," odvetil Jared. „Už si sa stretla s mojím predákom Leonakom, on mi to aspoň hovoril."
„Áno."
„Kuliano je jeho otec. Vyrastali sme s Leonakom spolu, skôr ako bratia než bratanci."
„Počkaj, Jared. Keď hovoríš bratanec, hádam nechceš povedať, že je tvoj príbuzný?"
„Veru áno. Naiheovci sú moji vzdialení pokrvní príbuzní."
„Ale oni sú Havajčania."
„Vidím, že si si to všimla," povedal hravo.
Corinne bola načisto zmätená. „Mohol by si mi to vysvediť?"
211

„Leonaka a ja máme tú istú pra-pra-pra-prastarú matku Leimomi Naiheovú. Takže ako vidíš, mám aj trochu havajskej krvi, aj keď z nej už veľa nezostalo. Chceš o tom počuť?"
„Áno."
„Leimomi bola krásna mladá žena, ktorá žila na Kauai, prvom ostrove, na ktorom pristál kapitán Cook roku 1778. Počula si o Cookovi, však?"
„Áno."
„Keď prišiel, považovali ho tu za boha a Havajčania, priateľskí a slobodomyseľní ľudia, robili preňho a jeho posádku, čo im na očiach viďeli. Leimomi sa oddala jednému z anglických námorníkov, o ktorom veďela iba to, že sa volá Peter. Neskôr oďplával na lodi preč a netušil, že mu čoskoro privedie na svet syna Makualila. Leimomi sa neskôr vydala za jeďného z miestnych mužov a ďala mu syna a dve dcéry. Jej manžel prijal Makualila a vychovával ho ako vlastného. Ale chlapec sa cítil ako vydeďenec. Cookove návštevy sa skončili krviprelievaním a belochov na ostrovoch dlhý čas neradi viďeli. Makualilo mal priveľmi svetlú pleť a neprestajne kažďému pripomínal nenávide-ných belochov, ktorí ostrovy naďalej navštevovali. V roku 1794, keď mal iba pätnásť rokov, sa vypravil na rybárskej loďi na pevninu. Po piatich rokoch sa vrátil s malým synom, ktorého mu privieďla na svet americká prostitútka, čo s dieťaťom nechcela mať nič spoločné a bola by ho predala, keby sa ho Makualilo nebol ujal."
„To je strašné!"
Jareď na ňu pozrel, potom pokračoval: „Makualilo zaviedol ďieťa menom Keaka k svojej matke. Tá ho vychovala na ostrove Oahu. Ale nezostal na ostrovoch. V roku 1818 sa odplavil do Anglicka, potom do írska. Tam sa oženil a roku 1820 sa mu tam narodila Coleen Naiheová. Keaka sa v írsku usaďil. Co-leen tam vyrastala a roku 1839 sa vyďala za francúzskeho ob-choďníka Pierra Gourďina. O rok neskôr sa im naroďila moja matka."
Jareďovi znežnel hlas, keď začal hovoriť o svojej matke. „Ra-nelle prežila mladosť vo Francúzsku. V roku 1850 sa vydala aj s rodičmi na cestu do San Francisca."

„Nebolo to v čase, keď sa tam objavilo zlato?" spýtala sa Corinne.
„Áno. Ale oni tam nemali šťastie a Pierre bol ďušou ob-choďník. Vydali sa na cesty, tri roky putovali po Amerike, až sa napokon usadili v Bostone, kďe si otvorili malý obchoďík."
„Tam sa Ranelle zoznámila s mojím otcom?" zaujímala sa Corinne.
„Áno. Mala pocit, že nemôže zostať v Bostone, keď otec zrušil ich zasnúbenie. Jej rodičia už nežili, a keďže sa schyľovalo k občianskej vojne, zďalo sa jej, že buďe najlepšie, keď oďí-de zo Spojených štátov. Vedela, že tu má príbuzných, aj keď vzďialených, a tak ich prišla sem hľadať. Našla Akelu a Kulia-na, ktorí takisto poznali príbeh o Leimomi a jej prvom synovi Makualilovi. Akela a Kuliano sú potomkami ďalších Leimo-miných ďetí. Ranelle učila v škole, kým sa nezoznámila s mojím otcom a nevydala sa zaňho. A zvyšok už poznáš."
„Takže ty si predovšetkým Angličan a Francúz, s trochou írskej a trochu väčšou trochou havajskej krvi."
„Mrzí ťa tá havajská krv?"
„Prečo by mala? A páči sa mi, že taký zložitý príbeh sa tradoval z generácie na generáciu." Zmĺkla a potom sa spýtala: „Ešte vždy nenávidíš môjho otca, Jared?"
„Moje pocity k Samuelovi Barrowsovi prežívajú vo mne dlhé roky, Corinne."
„Inými slovami, ešte vžďy ho nenáviďíš," vyhlásila zamračene. „A mňa?"
„Krátku chvíľu ste pre mňa ty a tvoj otec boli jeďno a to isté. Preto som necítil nijaké výčitky svedomia, keď som sa mu pomstil cez teba."
,A. teraz?"
„Necítim k tebe nenávisť, Corinne." Zaváhal a ona vnímala jeho napätie. „No nepáči sa mi, čo si urobila, keď si sem prišla."
„Ale..."
Znova mu chcela oďprisahať, že je nevinná, ale zarazila sa. Vieďlo by to iba k hádke a tento deň bol priveľmi pekný, aby si ho tak pokazili.
„Nemali by sme sa už vrátiť?"

212

213

Jared pokrútil hlavou. „Už je priveľmi tma. Počkáme do rána."
„Chceš povedať, že tu prespíme?" Michael už zmeškal popoludňajšie kŕmenie. „Ale Florence bude od strachu celá bez seba, Jared."
„Jednu noc im nebudeme až tak chýbať. Akela bude vedieť, čo sa stalo. Keď prídem sem hore, zvyčajne tu prespím."
„Ja sa chcem vrátiť teraz, Jared. Ešte nie je tak neskoro," namietala.
„Tak si teda choď," pokrčil plecami. „Ale keď sa potkneš a skotúľaš dolu kopcom, nečakaj, že ti prídem na pomoc."
„To si nemusel povedať," zamrmlala namosúrené.
„Potom buď rozumná a prestaň sa rozčuľovať. V dome nie je nič také, čo by nepočkalo do zajtra." Znova sa uškrnul a pritiahol si ju k sebe. „Pokiaľ len nemyslíš na tú prechádzku po pláži, ktorú som ti sľúbil."
„Nemyslím!"
„Nie?" Nadvihol obočie a vo svetle ohňa sa mu zablysli zuby. „Neboj sa, ďočkáš sa tej prechádzky, ak nie dnes, tak zajtra večer. Ale poznám jedno príjemné miestečko vyššie v hore, kde by sme mohli..."
„Prestaň, Jareď," zahriakla ho a s chichotom sa usilovala vyslobodiť z jeho hrejivého objatia. „Dnes sme si už zašpásovali."
„Pokiaľ si spomínam, bola si pri tom špásovaní veľmi aktívna. A to bolo len predjedlo. Teraz som pripravený na hlavný chod."
„Niekeďy vieš byť hrozný."
Zasmial sa a začal jej pohláďzať prsia.
„Prestaň." Chcela, aby to znelo nahnevane, ale nepoďarilo sa jej to. „Okrem toho, čo by si myslel tvoj strýko, keby sme jednoducho zmizli?"
„Kuliano by sa zasmial a zaspomínal by si na mladé časy." Uprel na ňu diabolský pohľad. „Možno by sa k nám aj pripo-jil."
„Jared, ty si nenapraviteľný!"
Vstal a zdvihol ju zo zeme. „Pod." Jednou rukou ju objal okolo pása, druhou jej nadvihol tvár a zľahka ju pobozkal na pery. „Neviem sa ťa nasýtiť."
•
214

Corinne vyhnala z hlavy myšlienky na Michaela. Veďela, že Florence sa oňho ďobre postará. V tej chvíli bol dôležitý iba Jared.
Kapitola 33
Slnko stálo vysoko na oblohe, keď Corinne kráčala po pláži a kopala ďo horúceho piesku nohou v sanďále. Usmiala sa pri spomienke na to ráno. Keď prišli s Jaredom domov, zistili, že nikomu nechýbali. Michael bol spokojný so svojou tuhou stravou.
Na výlete prežila veľmi príjemné chvíle. Jareď sa neprejavoval ako ten očarujúci sveták, ktorého spoznala v Bostone, ani ako rozzúrený manžel, s akým mala ďo činenia v neďávnej minulosti. Bol jeďnoďucho sám sebou — uvoľnený, príjemný spoločník. A koľko rozkoše s ním zažila minulej noci, keď sa s ňou miloval pomaly, zmyselne oďďaľoval chvíľu vyvrcholenia, až kým to už ani jeďen z nich ďlhšie nevláďal vyďržať. Ten jej manžel je úchvatný milenec.
„Dobrý ďeň, maďam."
Corinne zďvihla pohľaď a viďela, ako na ňu máva bielym slameným klobúkom vysoký robustný muž. Vykročil smerom k nej. Ostražito ho pozorovala, lebo si uvedomila, že zašla ďaleko za hranice Jaredovho pozemku.
„Volám sa John Pierce," povedal, keď zastal kúsok oď nej a blysol na ňu úsmevom. ,A vy ste určite nová pani Burkettová."
„Áno, ale ako to viete?"
„Počul som, že Jareď si v Bostone našiel peknú manželku, skutočné ďievča z vyšších vrstiev. To musíte byť vy, lebo už ďávno som nevidel takú peknú ženu."
„Ehm... ďakujem, pán Pierce," oďvetila Corinne váhavo a uvažovala, čo ešte o nej asi počul. Pravďepoďobne všetko. Napraví niekedy zlú povesť, ktorú si tu urobila?
„Hovorte mi John, moja milá. Som váš najbližší sused. Mal som v úmysle navštíviť Jareďa, ale akosi si neviem nájsť čas."
215

Odmlčal sa a utrel si čelo kockovanou vreckovkou. „Zrejme je v meste, však?"
„Nie. Predvčerom sa vrátil domov. Práve sa vybral na obhliadku svojich polí."
„Nevravte," odvetil zamyslene. „To sa na toho chlapca nepodobá, že prišiel do týchto končín v zime."
Corinne sa usmiala. Chlapec, to určite! John Pierce vyzeral ako zrelý štyridsiatnik, mal hnedé vlasy a dlhé šedivejúce bo-kombrady. Zdal sa jej milý a priateľský.
„Možno by ste k nám mohli zájsť teraz so mnou," navrhla Corinne. „Jared by sa mal na obed vrátiť."
Zatváril sa zamyslene, takmer ostražito. „Nie, nie... možno inokedy."
„No, ja by som už radšej mala ísť, prv ako Jared zistí, že nie som doma."
„Dobre si vás stráži, čo? No nikto mu to nemôže zazlievať, keď má takú peknú ženu."
„Majte sa dobre."
Corinne sa zvrtla a vykročila. Cítila však na sebe jeho pohľad. Očervenela, keď si uvedomila dvojzmyselnosť poslednej poznámky. Pravdaže o nej vedel. Kažďý o nej vedel.
„Počkajte chvíľu, pani Burkettová."
Corinne sa strhla, lebo sa k nej priblížil celkom nepozorovane. „Prosím?"
„Nepoznáte náhodou niekoho, kto by chcel šteniatko kokeršpaniela? Jedna z mojich sučiek pred pár týždňami vrhla štyri malé a už ich možno odstaviť. A ja mám doma už päť psov."
„Myslím, že nie." -
„Ste prvá, ktorej som sa spýtal. Mohli by ste si vybrať."
Zaváhala a preďstavila si, ako sa Michael hrá s kokeršpanie-lom s dlhými ušami. Zatiaľ je na to primalý, ale mohol by vyrastať so psom.
„Vlastne som si uvedomila, že viem o niekom, kto by sa potešil šteniatku."
„Výborne! Môj dom je tamto za tými palmami. Šteniatka sú vzadu v kôlni. Nepotrvá vám ďlhšie ako minútku, kým si niektoré vyberiete."
216

Corinne prikývla a vykročila za ním. Cez stromy čoskoro uvidela starý, ošarpaný dom. Na dvore preď ním bolo len pár chumáčov trávy, zato dosť piesku a hliny. Dom vôbec nepôsobil prívetivo a Corinne prebleslo mysľou, či má John Pierce manželku.
„Tu je to." Otvoril jej dvere do kôlne a počkal, kým Corinne vstúpila.
Cez škáry v streche presvitalo slnečné svetlo a vo vzduchu víril prach. Páchlo tam plesňou a hnilobou a Corinne zadržala dych.
„Kde sú šteniatka?" Obrátila sa, ale dvere sa jej zabuchli pred nosom. Chvíľu na ne hlúpo hľadela. „Pán Pierce?"
Nikto jej neodpoveďal. Chvíľu trvalo, kým sa zmätok premenil na nepokoj. Corinne pristúpila k ďverám, ale na vnútornej strane nebola kľučka. Jemne zatlačila, a keď nepovolili, vložila do toho viac sily. Napokon do nich vrazila plecom, ale stále zostávali pevne zatvorené.
Začínal sa jej zmocňovať strach. „Pán Pierce! Kde ste?"
Odpoveď žiaďna, a tak začala búšiť na ďvere päsťami. „Pustite ma oďtiaľto. Počujete?"
John Pierce je zrejme šialený, prebleslo jej hlavou. Obrátila sa, aby pohľaďala niečo, čím by sa ďali ďvere otvoriť. Viďela však len staré ďebničky, ďve kolesá a hromaďu vlhkej zeme. Prehľaďávala ďebničky, ale nijaké náraďie nenašla. V tejto kôlni nijaké šteniatka nie sú. Do čoho sa to, preboha, ďostala?
Keď Corinne oďišla z pláže s Johnom Pierceom, Mália ju sle-ďovala a potom sa vrátila domov. Pyšne odula pery. Chystala sa vyvolať ďalšiu scénu pre Jareďovu manželku a teraz mala čosi, čo mu mohla povedať. Corinne a John Pierce - cha! Jared buďe fialový od zúrivosti. Tentoraz tak rýchlo svojej nevernej žene neodpustí.
Jareda našla na zaďnom dvore, ako sa umýva pri pumpe, ktorú postavil otec, aby sa do domu nenanosil piesok. Bola napojená na veľký sud s dažďovou vodou.
„Bol si si zaplávať?" zakričala naňho a uvažovala, či viďel Corinne.
277

„Len chcem zo seba zmyť špinu. Polia sú po tej búrke poriadne premočené. Všade je samé blato."
Mália počkala, kým pustil pumpu a vzal si osušku, ktorá bola prevesená cez vetvu stromu liči. Mal na sebe iba krátke nohavice a ona si všimla, že bronzové opálenie mu vybledlo. Odkedy umrel otec, žije priďaleko od pláže, priďaleko od domova. Malii si to nepáčilo. Chýbalo jej, že si nemohli spolu zaplávať alebo zajazdiť, chýbala jej pozornosť, ktorú jej brat kedysi venoval.
„Chcela si niečo, Mália?"
„Len som rozmýšľala, či vieš, kde je tvoja žena," povedala tónom, pri ktorom sa Jareda zmocnilo napätie.
„Nie je doma?"
„Nie, je u Johna Piercea."
„Ale čo?"
Jaredova pokojná odpoveď ju rozzúrila. „Stretli sa na pláži a šla s ním do jeho domu. Teba to netrápi?"
„Prečo by malo? Ja síce Johna Piercea nemám veľmi v láske, vzhľadom na to, ako veľmi baží po našej pôde, ale je to náš najbližší sused." Jared pozrel na sestru. „Najvyšší čas, aby sa Corinne zoznámila so susedmi."
Malii sa zlovestne zablyslo v očiach. „Hovoríš, akoby tu mala zostať natrvalo."
„Možno zostane. Ktovie?"
„Nechápem ťa, Jared. Ako si jej mohol odpustiť, že z teba urobila paroháča?"
Prižmúril oči. „Kde si počula také slovo?"
„Veľa čítam," bránila sa. „Keď tu nemám nijakú rovesníčku, niet tu veľmi čo robiť. Naneki bola mojou jedinou priateľkou, ale tvoja žena ju vyhnala!"
„Naneki sa rozhodla vrátiť do Kahuku," odvetil Jared nevzrušené. „Sama tak chcela. A pokiaľ ide o to, že som odpustil manželke, do toho ťa nič, Mália."
„Tebe je celkom jedno, či sa stýka s inými mužmi?" Správal sa k nej ako k decku.
„S Johnom Pierceom?" Jared sa zasmial pri tej absurdnej predstave. „Nebuď smiešna, Mália."
218

Rozohnila sa. „Videla som ich spolu! Videla som, ako s ním flirtuje a zvádza ho. Ak si myslíš, že práve popíjajú čaj, potom si ešte väčší hlupák, než z teba urobila v Honolulu."
Jaredovi potemneli oči, keď hľadel za sestrou, ako vbehla do domu. Pozrel na pláž, ale Corinne nikde nevidel. Do čerta aj s Maliou, že mu nasadila do hlavy chrobáka.
Jared počkal hodinu, ale potom to už nemohol vydržať. Osedlal si koňa, že zájde k Pierceovi. Za tú hodinu sa poriadne rozpálil. V duchu si predstavoval to najhoršie, a hneval sa za to na seba. Zaskočilo ho, keď k stajni z ničoho nič priklusal na koni John Pierce. Jared si staršieho muža podozrievavo premeral.
„Čo tu robíte, Pierce?"
„Prišiel som kvôli tvojej žene."
„Stalo sa Corinne niečo?" zľakol sa Jared.
„Nie, nie, nič také," ubezpečoval ho John Pierce, celý nesvoj.
„Tak potom kde je?" spýtal sa. „Počula som, že k vám zašla na návštevu."
„Vieš, Jared, nie je pekné, čo si urobil tomu úbohému dievčaťu."
„O čom to, dopekla, hovoríte?"
„Všetci dobre vedia, prečo si ju sem priviedol, Jared. Povráva sa, že je držíš pod zámkou. Bol som prekvapený, keď som ju stretol na prechádzke, ale ešte väčšmi ma prekvapilo, keď ma požiadala o pomoc."
„O pomoc?"
John na okamih zaváhal. „Chce, aby som ju vzal do Honolulu."
„Čože?!"
„Tvoja žena vyzerala veľmi nešťastná," povedal rýchlo Pierce. „Vravela, že ju veľmi obmedzuješ. Okrem iného povedala, že už s tebou dlhšie nevydrží žiť."
Jared prižmúril oči. „Čo ešte povedala?" spýtal sa so smrteľným pokojom.
Pierce nervózne pozrel na Jareda. Myšlienka zajať pani Bur-kettovú mu napadla na pláži. Konal impulzívne. Teraz to už musel nejako dotiahnuť do konca.
219

Pierce si odkašlal. „Tvoja manželka mi sľúbila slušnú čiastku peňazí, ak ju odveziem do mesta."
„A súhlasili ste?"
„Ešte nie," odvetil Pierce. „Povedal som jej, že si to musím rozmyslieť."
„Nemáte o čom rozmýšľať. Je to moja žena. Vydala sa za mňa z vlastnej vôle." Jared pristúpil o krok bližšie. „Otvorene vám hovorím, že ak sa medzi nás budete miešať, oľutujete to."
Pierce s koňom cúvol. Veľmi sa potil, ale nie od horúčavy.
„Počuj, Jared." Usiloval sa, aby to vyznelo urazene. „Nemusíš sa mi vyhrážať. Som na tvojej strane."
„Čo tu potom robíte?"
„Lenže chápem aj tvoju manželku. Tá mladá dáma bola taká zúfalá, že bola ochotná zaplatiť koľkokoľvek. Bolo by odo mňa nepekné, keby som ignoroval takú prosbu."
„Chcete povedať, že by to nebolo pre vás výhodné," utrúsil Jared sarkasticky. „Kam vlastne mierite?"
A je to tu. „Myslel som, že by sme mohli uzavrieť dohodu. Hoci by som rád tej mladej dáme pomohol, je to tvoja manželka."
„A rád by ste pomohli aj sebe, však?" spýtal sa Jared chladne.
„Ja som túto situáciu nevyprovokoval, spadla mi do lona," bránil sa Pierce.
„Čo chcete, Pierce?" Jared už strácal trpezlivosť.
„Veď vieš, že som vždy túžil po tom kúsku pôdy, čo tu máš, chlapče. Ešte vždy som ochotný zaplatiť ti dvojnásobok jej ceny, ak sa jej teraz vzdáš."
„Ujasnime si to," povedal Jared ticho. „Vrátite mi ženu, ak vám ja predám svoju pôdu?"
„Presne tak."
„A ak vám ju nepredám, odveziete Corinne preč, aby som ju viac nenašiel?"
„Presne tak," rozžiaril sa Pierce.
Bol to skvelý plán! Prečo mu to nenapadlo skôr? Pravdaže, keď Jaredovi vráti ženu, tá mu bude vysvetľovať, že bola zamknutá a že ho vôbec nežiadala o pomoc. Ale bude to jej slo-
220

vo proti jeho a vtedy už bude vlastniť túto pôdu, takže čo na tom záleží?
„Kde je moja žena?"
„No tak, hádam si nemyslíš, že by som bol taký hlúpy a prezradil ti to." Potom rýchlo dodal: „U mňa nie je, ak na to myslíš. Ale strácame čas. Aká je teda tvoja odpoveď?"
„Prekvapujete ma, Pierce. Mysleli ste si, že budem súhlasiť s takýmto vydieraním?"
„Ty nechceš späť svoju ženu?" spýtal sa John a sebaistota ho opúšťala.
„Ani veľmi nie," odvetil Jared zdanlivo bezstarostne. „Najmä ak tak veľmi túži odísť oďo mňa."
„Ale... ale..." jachtal Pierce, nepripravený na takýto zvrat situácie.
Jared sa zasmial, hoci oči sa mu nesmiali. „Tuším ste celý zmätený, Pierce. Vari vám moja žena nepovedala, že je tu len dočasne?"
„Nie, nepovedala," odvetil kyslo John.
„Ak teda chce odísť, pokojne môže. A ak vám za tú cestu do Honolulu zaplatí, tým lepšie. Nech sa nenamáhate zadarmo. Aspoň ju tam nemusím odviezť ja."
„Tebe je to skutočne jedno?" spýtal sa Pierce a neveriacky krútil hlavou.
„Mrzí ma, ak som vás sklamal, ale už mi je skutočne úplne jedno, čo urobí. Umývam si ruky."
„Ale je to tvoja žena! Niečo ti poviem, dám ti jeden-dva dni na rozmyslenie."
„Ako chcete, ale ja názor nezmením. A mimochodom, moja žena tú má komornú. Zastavte sa láskavo aj po ňu, prv ako pôjdete do mesta."
Jared obrátil koňa späť do stajne. Až keď počul Johna Pier-cea odchádzať, prejavil svoje ozajstné city. Do ticha maštale tak zareval, až sa otriasali steny a kone sa tak vyplašili, že začali vyhadzovať zaďnými nohami.
221

Kapitola 34
Leonaka sedel za kuchynským stolom naproti Jaredovi a vo veľkých hnedých rukách držal chladný pohár rumového punču. Bolo neskoré popoludnie a práve dorazil z mesta. Nedostalo sa mu však takého privítania, ako očakával. Jedine Mália sa k nemu správala srdečne a veselo v tom dome smútku. Dokonca aj Akela, Leonakova prateta, mu povedala len pár slov a potom už znova hrmotala hrncami a taniermi.
„Prišiel si dosť rýchlo," poznamenal Jared.
Teraz sa Leonaka usmial, potešený, že priateľ konečne niečo povedal. „Keď mi šéf ponúkne týždeň platenej dovolenky, nebudem len sedieť a rozmýšľať, či to mám prijať."
Leonaka očakával, že na to niekto zareaguje, ale nikto sa neozval. Napokon to už nevydržal.
„Čo sa tu, dopekla, deje?"
Jared uhol pred Leonakovým prosebným pohľadom. Vstal a bez slova vyšiel z miestnosti. Leonaka sa obrátil na Akelu, aby mu to vysvetlila.
„Odišla mu žena," povedala Akela a dala najavo svoj hnev a sklamanie.
„Ako to myslíš, že odišla?" spýtal sa Leonaka. „Kam mohla odísť?"
„Ráno prišiel John Pierce oznámiť Jaredovi, že Kolína ho požiadala, aby ju odviezol do Honolulu, že mu veľmi dobre zaplatí. Ukryl ju, aby ju Jaleka nemohol nájsť."
^ozer
Akela zahundrala. „Podľa môjho názoru je to potvorský klamár!"
„Kto? Pierce?"
Prikývla. „Kolina bola šťastná, odkedy sa Jaleka vrátil domov, vôbec sa nehádali. Stále som ich pozorovala. Hovorila

som si, že to bude dobré manželstvo. Len sú tvrdohlaví, nechcú si priznať, že sa navzájom milujú."
Leonaka sa zatváril skepticky. „Možno vidíš iba to, čo chceš vidieť, teta Akela."
„Spýtaj sa Jaleku!" odsekla. „Len sa ho spýtaj, či sa vzťahy medzi ním a jeho ženou v posledných dňoch nezlepšili." Odmlčala sa. „Nie, teraz sa ho radšej na nič nepýtaj. Je rozzúrený ako sto čertov."
„A čo ak je Pierceova historka pravdivá?"
Akela zaťato pokrútila hlavou. „Kolina by neutiekla bez svojho keiki."
Teraz bol Leonaka úprimne prekvapený — ale aj dotknutý. „Vždy sme si s Jalekom všetko povedali. Teraz si to necháva pre seba. Nepovedal mi, že sa oženil, nepovedal mi, že má keiki."
„Nepovedal ti o keiki, lebo žena mu nahovorila, že to nie je jej keiki, ale jej komornej."
„Hovoríš, že máš len podozrenie..."
„Viem to!" prerušila ho dôrazne. „Povedala som to aj Jale-kovi, ale ten mi neverí."
„To je priveľmi zložité." Leonaka si vzdychol. Vstal a zamieril k dverám. „A Jaleka ju nechá len tak odísť?"
Akele sa konečne zjavil na perách úsmev. „Hovorí, že mu je to jedno, ale mne je to jasné. Preto tak zúri."
Corinne sedela na vlhkej zemi chrbtom opretá o debničku. Bola vyčerpaná, na rukách mala pľuzgiere a zadreté triesky, čo sa usilovala vylomiť dosky steny, medzi ktorými boli také škáry, že do nich mohla vopchať prsty. Nepodarilo sa jej to. Hoci kôlňa bola stará, bola pevná a ona nemala nijaké náradie.
Celé popoludnie si lámala hlavu, prečo je tu zavretá. Dospela k jedinému záveru - že John Pierce je šialený. Ak je to pravda, potom sa nemusí báť iba toho, že je zamknutá. Možno je ohrozený aj jej život.

222

223

V hlave sa jej premietali všelijaké hrôzy. V predstavách videla, ako ju vraždí všetkými možnými spôsobmi. A každý z nich bol odpornejší a desivejší.
Keď sa dvere kôlne konečne otvorili, Corinne bola s nervami na konci.
Stuhnutá od strachu hľadela na toho muža. Vôbec nečakala, že povie: „Nemá zmysel držať vás pod zámkou, madam. Aj tak už nemáte kam ísť."
Chvíľu jej trvalo, kým sa zmohla na otázku: „Ako... ako to myslíte?"
„Váš manžel vás už nechce, madam."
Hnev v jeho hlase ju vydesil väčšmi ako jeho slová. „Vy ste sa rozprávali s Jaredom?"
„Chcel som s ním uzavrieť dohodu. Povedal som mu, že vás privediem naspäť, ak mi predá svoju pôdu. Ale tá preňho znamená viac ako vy."
Postupne pochopila význam jeho slov a konečne si uvedomila, že nemá do činenia so šialencom. Je to obyčajný vydierač, ktorý ju držal pod zámkou, aby za ňu žiadal výkupné.
Ale výkupné mu nechcú zaplatiť. Prešiel ju strach a vystriedal ho hnev. Prudko vstala.
„Postarám sa, aby vás za to zatvorili!"
„To sa vám nepodarí," odsekol drsne. „Nikto vám neuverí, že som vás tu držal nasilu. Je to vaše slovo proti môjmu. A vaša povesť nie je najlepšia, pani Burkettová."
„Jared vie, že ste ma uniesli!"
Zasmial sa. „Nebuďte taká naivná. Požiadali ste ma predsa o pomoc, chceli ste, aby som vás odviezol do mesta."
„To je lož!"
„Áno, ale to je fuk, lebo váš manžel tomu uveril."
Prečo by mu Jared uveril?
„A teraz čo?" spýtala sa po Pierceovom odchode samej seba ticho. A zrazu poznala odpoveď. Nechal dvere otvorené a Corinne nimi jednoducho vybehla, nadvihla si sukne a uháňala najrýchlejšie, ako bola schopná.
Vedela, čo urobí. Už nebola vydesená. Ovládol ju taký hnev, že ani nevnímala svoju zúrivosť. Boj medzi ňou a Jaredom tr-
224

val dlho. V posledných dňoch sa medzi nimi všetko zmenilo. A tá odporná kreatúra tvrdila, že Jared uveril, že od neho chcela odísť.
To bolo priveľa. Mrzelo ju, že ublížila manželovi, ale kedy pochopí to dobré, čo v nej je? Kedy, ak nie teraz?
Corinne vytrvalo bežala a na Johna Piercea celkom zabudla.
Kapitola 35
Leonaka našiel Jareda sedieť na pláži zaliatej červenou žiarou zapadajúceho slnka. Zamyslene hľadel na oceán, taký ponorený do pochmúrnych myšlienok, že si Leonaku ani nevšimol, kým sa neozval.
„Spomínam si, že som ťa veľa ráz našiel takto sedieť po smrti tvojej matky," začal Leonaka váhavo. Jared ani nezdvihol pohľad. „Chceš sa o tom porozprávať, bratanec?"
„Nie."
„Vždy sme sa jeden druhému so všetkým zdôverili," vzdychol si Leonaka. „Čo sa to s nami stalo?"
Konečne naňho Jared pozrel. „Nemal by si oznámiť otcovi,
V	•	-]íí
že si tu?
„Tak mi chceš naznačiť, aby som sa staral o svoje veci?" spýtal sa Leonaka.
„Pozri, Leo. Nemáme sa o čom rozprávať. Uviazol som v žalostnom manželstve, o ktorom nehodno hovoriť a na ktoré by som najradšej čím skôr zabudol."
„Ak je tvoje manželstvo také žalostné, prečo si nešťastný?"
„Kto povedal, že som nešťastný?" zahundral Jared.
„A nie si?" Leonaka nadvihol obočie.
„No dobre," pripustil znechutene Jared. „Som trochu nešťastný. Ale nie preto, že odišla," dodal rýchlo. „Aj tak by som ju bol čoskoro pustil."
„Naozaj, Jaleka? Možno ti už prenikla ďo krvi. Možno to je tá žena, ktorú potrebuješ k svojmu šťastiu."
225

„To je smiešne," ohradil sa Jared. „Ale aj keby to bola pravda, ona so mnou nechce nič mať. Tentoraz to jasne dala najavo."
„Čo ak na to mala dôvod? Máš prudkú náturu," podotkol Leonaka. „Ja to viem. Vie to aj ona?"
Jared sa zachmúril pri spomienke, aká vydesená bola Corin-ne v tú noc, keď ju udrel. Vari preto odišla pri prvej vhodnej príležitosti? Vari sa ho ešte vždy bojí? Ale nie, žena, ktorá sa bojí manžela, by nemohla niekoľko dní hrať také divadlo a tváriť sa povoľne.
„Corinne pozná moju povahu a v tomto smere je rovnaká ako ja."
„Jaleka," začal Leonaka vážne, „ak ju chceš, chod' za ňou. Je to tvoja žena. Myslím, že ju miluješ a... Hm, videl som ju iba raz, ale nie je tamto tvoja manželka?"
Jared sa rýchlo zvrtol a vstal, keď sa k nim Corinne priblížila. Najprv sa ho zmocnila obrovská radosť, ale vzápätí ho ovládol starý hnev a trpkosť.
„Zabudla si si niečo?" spýtal sa sardonicky. Načisto ho vyviedlo z miery zaucho, ktoré mu uštedrila.
„Prisámbohu, dúfam, že si naň mala dobrý dôvod," zavrčal zlovestne.
Corinne bola vyčerpaná od behu, ale ešte vládala rozprávať. „Dôvod? Nenávidím ťa - to je dostatočný dôvod. Ale ak chceš počuť viac, ešte je tu malý detail, že si ma nechal napospas tomu svojmu príšernému susedovi."
„Požiadala si ho predsa o pomoc!"
„Ty blázon!" skočila mu do reči. „Ani ti nenapadlo zapochybovať o slovách muža, ktorý ti dal taký nevkusný návrh? Viem, čo ti nahovoril, ale to boli iba klamstvá."
„To hovoríš ty," odvetil Jared a znechutene sa od nej odvrátil.
Corinne ho schmatla za ruku a podarilo sa jej ho zastaviť. „Neopováž sa odísť!" zvrieskla naňho. „Celé popoludnie som trčala zamknutá vo vlhkej, smradľavej kôlni a celý čas som sa bála, že Pierce je šialenec a chce ma zabiť. Zodrala som si ruky, čo som sa usilovala odtiaľ dostať, ale nepodarilo sa mi to."
„Nič lepšie si si nevedela vymyslieť, Corinne?" spýtal sa Ja-
226

red sarkasticky. „Čo sa v skutočnosti stalo? Odmietol ti Pierce pomôcť, keď som mu nechcel predať tú pôdu?"
„Ach!" Schytila sukne a pustila sa k domu, ale znova zastala a zvrtla sa k nemu. „Nepožiadala som Johna Piercea, aby ma od teba odviedol, Jared." Až sa čudovala, ako si ovládla hlas. „Keď som ho stretla na pláži, ponúkol mi na predaj šteniatko. Pomyslela som si na Michaela a šla som mu jedno vybrať. Len čo som bola v kôlni, kde mali byť šteniatka, zabuchol dvere. Nechápala som prečo, až kým ma nepustil."
„Myslíš, že ti na to naletím?"
Zaťala päste. „To je mi jedno. Ale keďže viem, že Pierce ti klamal, chcem vedieť, či klamal aj mne. Povedal mi, že tvoja pôda pre teba znamená viac ako ja, že ma už viac nechceš. Je to tak?"
„Áno, povedal som mu to." Zatrpknutosť mu bránila vysvetliť jej, prečo to povedal.
Zavládlo dlhé ticho a Corinne zápasila s bolestnou hrčou, ktorá jej narástla v hrdle. Dúfala, že to nie je pravda. Pierce Ja-redovi klamal, prečo by neklamal aj jej? Ale on neklamal. „Ach tak," povedala nevýrazným hlasom. „V tom prípade by si mohol zariadiť, aby ma niekto zajtra odviezol do mesta."
Jared hľadel, ako Corinne odcháďza, a počul, ako sa ďvere patia otvárajú a zatvárajú. Ticho tam stál a zápasil so svojimi pocitmi.
„Čo ak hovorila pravdu?" ozval sa Leonaka.
„Nehovorila," odsekol Jared.
„Ale čo ak áno?" nedal sa odbiť Leonaka a donútil Jareda počúvať. „Znamenalo by to, že mala príležitosť požiadať Piercea, aby ju odviezol, ale nepožiadala. Znamenalo by to, že v skutočnosti nechcela odísť."
Jared sa prudko zvrtol a odišiel preč po pláži. Priateľ hľadel za ním.
Bolo neskoro. Corinne sedela vo Florencinej izbe na úzkej posteli, a komorná jej vyťahovala z rúk triesky. Kým dojčila Michaela, vyrozprávala Florence celý príbeh. Jej syn teraz spal.
227

Florence už súhlasila, že sa na tú noc vzdá svojej izby a prespí v Nanekinej, ktorá bola voľná.
„Bože, pozrite na tie obrovské triesky," krútila hlavou Florence.
„Len ich vytiahni, nech už to mám za sebou," povedala Co-rinne unavene.
Mala pocit, akoby z nej vyprchala všetka sila, a premohla ju odovzdanosť. Akela jej priniesla obrovskú porciu jedla, ale ona nemohla jesť. Zvieralo jej žalúdok. Vráti sa do mesta a potom späť do Bostonu. Vari to nie je presne to, čo chcela? Neodpovedala si.
„Jednoducho nechápem Jareda," ozvala sa nahnevane Florence. „Chcete povedať, že vám neveril, ani keď ste mu ukázali ruky?"
„Nevidel ich, Florence. Ale aj keby mi uveril, nič by sa nezmenilo. Priznal, že nechcel, aby som sa vrátila."
„To z neho pravdepodobne hovorila iba hrdosť," utešovala ju Florence.
Dvere sa bez varovania otvorili a obe sa obrátili. Stál tam Ja-red, s rukou ešte vždy na kľučke. Nič nepovedal, len hľadel na Corinne s nepreniknuteľným výrazom.
Florence prvá prerušila ticho a pobúrené sa ohradila: „Počujte, pán Burkett. Nepatrí sa, aby muž vošiel do izby dámy bez zaklopania. A v tejto izbe aj tak nemáte čo robiť."
„Chcel by som sa osamote pozhovárať s manželkou, pani Merrillová. Mohli by ste nás na chvíľu nechať?"
Práve prišiel z pláže, kde celé hodiny rozoberal svoje pocity. Bol si istý jednou vecou. Nie je pripravený dovoliť Corinne odísť.
„Zostaň tu, Florence," povedala Corinne s očami upretými na manžela. „Nemám ti viac čo povedať, Jared. A chcem od teba počuť jedine to, kedy mám byť ráno pripravená na odchod."
„Nikam nejdeš — aspoň zatiaľ," odvetil Jared pokojne. „O tom sa chcem s tebou porozprávať."
Corinne neverila vlastným ušiam. „Chceš povedať, že ma nevezmeš naspäť?" „Nie." „Prečo?"
228

„Lebo," odvetil detinský.
„Prečo?" zaujímalo ju znova.
„Na tom nezáleží, dočerta!"
Michael sa rozplakal a Corinne pribehla k nemu. „Vidíš, čo si spôsobil svojím krikom?"
„Ty si začala kričať prvá," pripomenul jej. Vstúpil do izby. „Nechaj ho jeho matke, Corinne. My sme ešte neskončili."
„Veru skončili," vyhlásila, obrátila sa mu chrbtom a tíšila Michaela, pritláčajúc si ho k hrudi.
„Mali by ste radšej odísť, pán Burkett," vyhlásila Florence rozhodne a postavila sa medzi manželov. „Cori dnes bude spať tu. Tak sa rozhodla a budeme rady, ak budete rešpektovať jej želanie."
„Radil by som vám, aby ste sa medzi nás nemiešali," napomenul ju ostro Jared.
Florence necúvla. „Po tom, ako poľutovaniahodné ste sa dnes zachovali k mojej Cori, vám nedovolím, aby ste ju ďalej urážali. Čo vám povedala, je pravda."
„Pani Merrillová, vy by ste jej bezpochyby naleteli na všetko," odsekol chladne.
„Urážate moju inteligenciu, pane, a zdá sa, že sám nijakú nemáte," vyhlásila Florence upäto. Počula, ako Corinne zhíkla nad jej opovážlivosťou, ale ďalej pokračovala. „Boli ste blázon, ak ste pochybovali o Coriných slovách, keď o pravde jasne svedčili jej ruky. Vytiahla som jej z nich deväť triesok, pán Burkett, a má tam ešte päť pľuzgierov. Môžete sa pozrieť. Povedzte, ako by si mohla ruky natoľko zničiť, ak nie tak, ako tvrdila?"
Jared už nehľadel na Florence, ale na Corinne, ktorá stála pred ním s Michaelom v náručí. Prižmúril oči, prešiel okolo Florence a pristúpil ku Corinne.
„Ukáž mi ruky."
„Nie."
Už ju viac nežiadal, ale schytil jej ruku a obrátil dlaňou hore. Bola celá dodriapaná a boli na nej aj dva spomínané pľuzgiere. Jared zvraštil tvár a Corinne si vytrhla ruku. Pomaly na ňu pozrel a stretol sa s jej ohnivým pohľadom.
„Corinne, mňa to..."
229

„Neopováž sa povedať, že ťa to mrzí! Neopováž! Na to je už prineskoro." Michael sa znova rozplakal. „Mohol by si už odísť, Jared? Daj mi už pokoj!"
Jared sa rýchlo zvrtol a odišiel. Nebola vhodná chvíľa na od-prosovanie. Pred izbou zastal a plecia mu ovisli. Odpustí mu niekedy, že o nej pochyboval, že povedal, že nechce, aby sa k nemu vrátila, keď to vôbec nebola pravda? Ako mohol všetko tak pobabrať? Vari si nikdy nebudú veriť?
Kapitola 36
Corinne sa oprela v hojdacom kresle. Michael bol na veľkej ro-hoži uprostred patia, kde naňho mala dobrý výhľad. Oňuchá-valo ho malé hnedé šteniatko a dieťatko pišťalo od radosti.
To šteniatko bolo nečakané prekvapenie. Bol to iba bastar-dík, alebo šteňa poi, ako hovorili Havajčania krížencom, ale bol nesmierne milučký, mal ovisnuté uši a krátky chvostík, ktorým neprestajne vrtel. Akela tvrdila, že Jared ho našiel pre Michaela.
Corinne Jareda nevidela. Celé predpoludnie bol preč a vrátil sa s darčekom. Predpokladala, že tak ju chce odprosiť, dať jej najavo, ako ho mrzí, že neveril jej rozprávaniu. Ale na to už bolo neskoro. Srdce jej znova zatvrdlo a pevne sa uzavrelo, aby jej viac nemohol ublížiť.
Cez otvorené okná kuchyne k nej doliehali hlasy. Bola tam Florence a pomáhala Akele piecť tarové koláče. Florence bola večne zvedavá na všetko, čo sa týkalo ostrovov. Stále zasypávala Akelu otázkami. Corinne počúvala iba na pol ucha hodinu dejepisu.
„Za starých čias tu bolo možno šestnásť Kahunov, prv ako prišli misionári."
„Ale myslela som, že Kahunovia boli čosi ako kňazi a každá komunita mala vlastného," prerušila ju Florence.
„Áno, to boli Kahunovia, ktorí sa zhovárali s bohmi. Ale ja
*
230

teraz hovorím o iných Kahunoch, o mužoch, ktorí poznali dejiny, a iných mužoch, ktorí vedeli čítať z hviezd a predpovedať budúcnosť. Boli aj Kahunovia, ktorí liečili a čarovali. Všetky dôležité veci boli v rukách týchto múdrych mužov."
„Keď si pomyslím, že vás nazývali divochmi," Florence sa zasmiala. „Zdá sa mi to celkom civilizované. Musel tu vtedy vládnuť nesmierny pokoj."
„Bolo tu dobre, ale pokoj tu nebol. Mali sme mnoho vojen, tak ako inde na svete."
„No vidíte! Skutočne ste boli civilizovaní!"
Corinne si predstavila, ako sa Akela usmieva. „Každý nový kráľ daroval pozemky svojim obľúbeným náčelníkom. To nahnevalo starých náčelníkov, a bola z toho občianska vojna. Občianska vojna bola zlá. Kalaniopuu, starý kráľ, ktorý vládol v čase, keď priplával na ostrovy Cook, sa stal kráľom vďaka takej vojne - pretože právoplatného ďeďiča trónu Keaweopalu zavražďili."
Corinne prestala počúvať, keď viďela prichádzať z pláže cez zadný dvor Leonaku. Oďložil dlhú dosku, ktorú niesol, a vošiel na patio. Mal na sebe iba krátke nohavice, ktoré boli celé mokré. Keď zbadal Corinne, usmial sa.
„Tak sme sa znova stretli."
„Zdá sa," oďvetila Corinne a opätovala mu úsmev. „Ako sa máte?"
„Vychutnávam ďovolenku, kým môžem." Pohľad mu padol na Michaela na rohoží. Podišiel k nemu a čupol si, aby sa mu lepšie prizrel. „Takže toto je to bábätko." Corinne hľadela, ako si obor obzerá jej syna. Leonaka natrčil Michaelovi prst a on sa ho chytil a s chichotom ním mykal.
„Keďy poviete manželovi pravdu o tomto malom stvorení?"
Corinne zatajila dych a takmer vyskočila z kresla. Leonaka viďel, ako sa zamračila, a vstal.
„Prepáčte. Mňa do toho nič. Už to viac nespomeniem. Prišiel som sa vás spýtať, či sa nechcete naučiť surfovať."
Zanechal tému rovnako rýchlo, ako ju načal, a Corinne to nechala tak. V duchu preklínala Akelu a uvažovala, komu to ešte povedala.
231

„Je to od vás milé, pán Naihe, ale musím vašu ponuku odmietnuť," odvetila trochu meravo.
„Iste budeme priatelia, preto mi hovorte Leo. A nemôžete byť na Havaji, a pritom si aspoň raz nezamočiť nohy."
„Nie, ďakujem."
Zamračil sa. „Predpokladám, že keď ste žili v tom studenom meste, plávať ste sa nenaučili?"
„V skutočnosti som veľmi dobrá plavkyňa," odvetila Corin-ne a usmiala sa. „Naučila som sa plávať ešte ako malá, keď som chodila s otcom do lodenice. Keď mal prácu, šla som na ulicu a hrala som sa s ďeťmi. Najprv sa správali ostýchavo, lebo môj otec bol majiteľom lodenice, ale po čase ma naučili všetky svoje hry. Často sme plávali v prístavnom bazéne a Florence nikdy nechápala, prečo som mala také mokré vlasy, keď som sa vrátila domov, lebo som to nikdy nikomu nepovedala. Jeden z chlapcov — Johnny Bixler, mal asi jedenásť — ma vzal poď svoje ochranné krídla. Všeličo som sa od neho naučila."
Corinne sa zrazu zasmiala. Prečo to, preboha, Leonakovi rozpráva? Už dávno si nespomenula na malého Johnnyho Bixlera. Neraz uvažovala, čo sa stalo s tým tvrďým chlapcom, ktorý ju počas toho divého leta naučil plávať, hrešiť a používať nôž. Prístav bol vtedy jej ihriskom a ona ním bola fascinovaná.
Leonaka sa na ňu usmieval. „Takže vy ste sa hrávali s bandou tvrdých chalanov?"
„Bože, mala som iba desať rokov. A trvalo to iba jedno leto. Ale viete, nikdy som nezabudla, aká som sa vtedy cítila slobodná. Bolo to úžasné."
Aj vďaka tomu som sa rozhoďla, že buďem celý život nezávislá, uvažovala Corinne. Ale z neznámeho ďôvodu sa jej to už nezdalo také dôležité.
„Keďže viete plávať, musíte sa v kažďom prípaďe naučiť aj surfovať. Dnes sú ďobré vlny," povzbuďzoval ju Leonaka. „Ja-red aj Mália tiež surfujú."
Takže tam je Jared — zabáva sa na mori. Corinne pocítila, ako sa jej zmocňuje hnev. Priniesol šteňa, aby ju učičíkal, potom oďišiel surfovať a viac na ňu ani nepomyslel.
„Takže?"
232

Ach, ako len túžila Jareďovi ukázať, že ani jej nezáleží, že sú znova na nože!
„Obávam sa, že si nemám čo obliecť ďo voďy." „Nezmysel," zahriakol ju Leonaka. „Teta vám v truhlici náj-ďe nejaký sarong."
Corinne očervenela pri tej myšlienke. „Nie." Leonaka pokrčil plecami. „Veľká škoďa. Jareď poveďal, že vás ďo voďy neďostanem, ale ja som bol presveďčený, že máte viac oďvahy."
Corinne okamžite vstala. Nikďy nenechala výzvu bez oďo-zvy. „Dajte mi, prosím, pár minút, aby som sa prezliekla. S veľkou raďosťou sa naučím surfovať."
Leonaka sa uškrnul, keď Corinne oďišla z patia a zavolala Florence, aby ďozrela na ďieťa. Jareď nepoveďal, že by Corinne nechcela ísť ďo voďy. Vlastne za celé preďpoluďnie nepoveďal viac ako ďve slová.
Ten John Pierce im narobil veľké problémy. Ale najlepšie sa im uzatvorí prímerie, ak Jareď uviďí svoju krásnu ženu v mokrom sarongu. Túžba ho priveďie k rozumu a uveďomí si, čo Leonaka už veďel — že bez tejto ženy by Jareď nebol úplný.
Corinne sa začervenala, keď na seba pozrela ďo zrkaďla naď bielizníkom. Keď mala sarong, akoby nemala nič. Ramená, plecia aj lýtka mala ďopoly holé. A ostatné krivky sa jej ďetail-ne vynímali.
„V tomto nemôžem ísť, Akela." „Prečo?"
„Lebo... lebo to priveľa oďhaľuje."
Akela pobavene pokrútila hlavou. „Veď viďíte, že Mália ho tiež má na sebe. Všetky wabine sa v ňom choďia kúpať," uškrnula sa. „Dokonca aj ja. Tu nie ste v Bostone, Kolina. Zostaňte na Havaji, tu je zábava." Corinne sa usmiala.
„Dobre, že už nenosíte ten brušný pás," poveďala Akela, keď brala Corinnine veci, aby ich zavesila. „Lebo poď tým saron-gom by ho bolo viďieť."
Corinne sa zvrtla a vyvalila oči. „Nič také nenosím!" vyštek-la, a zároveň uvažovala, ako to Akela mohla veďieť.
233

Bola to pravda. Už nemusela nosiť ten pás. Ešte vždy mala dosť mlieka pre Michaela, ale teraz jej už nevytekalo z prsníkov.
„Prečo nepoviete Jalekovi pravdu, Kolína?" spýtala sa Akela vyčítavo. „Videla som, kam vaša priateľka položila ten pás, keď priniesla vypraté šaty. Dala ho do vašej izby, nie do svojej. Mohla som ho ukázať Jalekovi, ale čušala som. Musíte mu to povedať sama."
Corinne si zahryzla do pery. Rozhodla sa dôverovať staršej žene a povedala: „Nechápete? Bude lepšie, ak sa to Jared nedozvie, lebo keď odídem do Bostonu, vezmem si aj Michaela. Jared nás nikdy viac neuvidí."
„Mýlite sa, Kolína. Jaleka vás nepustí. A jedného dňa sa dozvie, že ste mu klamali, pokiaľ išlo o Mikáeleho, a rozzúri sa ako čert. Urobili by ste lepšie, keby ste mu to povedali hneď."
„Namojveru, nemá význam baviť sa s vami!" zvolala Corinne zúfalo.
Vzala si osušku a vyšla z izby. Tá žena je nemožná. Vari sa nikdy nevzdá?
Leonaka na ňu čakal na zadnom dvore. Corinne pustila Akelu z hlavy a rozhodla sa dobre zabaviť. Aspoň sa bude môcť priateľkám doma pochváliť, že jazdila na vlnách.
Jared s Maliou boli ešte vždy vo vode. Corinne s pohľadom odvráteným od manžela počúvala, ako jej Leonaka vysvetľuje, čo má robiť.
„Možno by ste sa mali najprv chvíľku dívať," navrhol Leonaka a uvažoval, či sa neunáhlil, keď nahováral Corinne na surfovanie. Ten šport nebol celkom bez rizika.
Tvrdošijne pokrútila hlavou a dlhé zlaté vlasy sa jej zavlnili na chrbte. „Poďme."
Corinne trvalo asi hodinu, kým pochopila princíp. Najprv sa aj bála, či po toľkých rokoch nezabudla plávať, ale išlo jej to bez problémov. A jazda na vlnách na štíhlej dlhej doske sa jej takisto zdala jednoduchá, keď jej Leonaka radil spoza chrbta. Jared vyšiel z vody, sadol si na breh a pozoroval, ako napreduje v učení. Vtedy sa rozhodla, že to musí zvládnuť. Ukáže mu, čo vie.
„Teraz to skúsim sama."
234

Boli ďaleko od brehu, obaja šliapali vodu a držali sa dosky.
„Ste si istá, Kolína?" Keď prikývla, dodal: „Prvých pár vín prejdite ležiac na bruchu, kým si nezvyknete na surf."
„Ako poviete, pán učiteľ," uškrnula sa a vyliezla na plochú dosku.
Mália bola iba pár metrov od nich a sebaisto seďela na svojom surfe. Chytila veľkú vlnu a šikovne sa na nej spustila až k brehu.
Corinne zaškrípala zubami a zagánila. Dofrasa! Mália sa predvádza.
„Z Malie si nič nerobte," dohováral jej Leonaka. „Čoskoro budete jazdiť rovnako dobre ako ona."
Teraz, povedala si Corinne. Zakývala Leonakovi a jej surf sa pohol k brehu. Pomáhala mu, veslovala rukami a naberala rýchlosť. Konečne mala pocit, že nastala vhodná chvíľa, a tak si opatrne čupla. Pomaly vystrela jednu nohu dopredu, ako jej ukazoval Leonaka.
Zvládla to! V duchu zajasala. Jazdí na vlnách celkom ako starí Havajčania, rovnako dobre ako Jared a Mália. Ale Corin-nin triumf trval krátko. Stratila rovnováhu a zvalila sa zo sur-fu. Keď sa kašľúc vynorila z vody, prišla ďalšia veľká vlna a pre-valila sa ponad ňu. Prúd ju ťahal k brehu a pritom vláčil po dne oceánu.
Corinne sa usilovala vynoriť, ale bola celá zapletená vo svojich vlasoch a morských rastlinách. Silnejšie prúdy ju ťahali ku dnu, až ju boleli pľúca. Keď už si myslela, že to neprežije, mocné ruky ju vytiahli na povrch a vyniesli z vody. Kŕčovito kašla-la a lapala dych. Oči ju pálili od slanej vody a držala ich zatvorené, lebo soľ sa jej v nich miešala so slzami. Celý ľavý bok ju pálil.
„Pochabá ženská! Čo si to, dopekla, skúšala?"
Jared! Takže on ju zachránil.
Jared ju nepoložil na pláž, ale odniesol až domov. Corinne si utrela oči a len čo Jared vošiel na patio, začala sa brániť.
„Polož ma, Jared, ale okamžite! Nohy mi zatiaľ slúžia."
Neodpovedal.
Začala sa vrtieť, ale z kuchyne vybehli Florence a Akela, aby
235

zistili, čo sa deje. Jared im cestou do spálne vysvetlil, čo sa stalo, a Corinnina hrdosť utrpela dvojnásobný úder. Akého blázna zo seba urobila!
Jared ju položil na posteľ, potom odstúpil a zahľadel sa na ňu. „Si v poriadku?"
„Pravdaže som!" skríkla. „Nemusel si ma niesť až sem."
Vtom do izby vstúpila Akela a podala Jaredovi nádobku s liečivou masťou. „Ja to urobím," povedal jej.
„Načo je to?" chcela vedieť Corinne a zdvihla sa, že si sadne, ale zastenala a pomaly si znova ľahla.
Keď jej Jared zdvihol ľavé rameno, zmraštila tvár a uvidela červené odreniny. Aj ľavú nohu mala oškretú. A líce ju pálilo.
„Poriadne si sa poodierala, ale táto masť utíši bolesť a o pár dní červené fľaky zmiznú. Keby si nebola opálená, nebolo by to také zlé. Máš priveľmi bledú pleť, aby si mohla byť tak dlho na slnku, a najmä vo vode, kde jeho účinok znásobuje odraz."
Prirodzene, mal pravdu. Zvyšok tela mala rovnako červený, ale aspoň nie odretý.
„Ja to zvládnem," povedala Corinne, keď si k nej prisadol a začal jej natierať ruku mastičkou.
Ale Jared nepustil nádobku z ruky. „Mohla by si pokojne ležať, aby som sa mohol o teba postarať?"
Corinne si ľahla na chrbát a zatvorila oči, neochotne sa pod-robujúc jeho vôli. Jemne jej prstami vmasíroval mastičku do pokožky na ramenách a nohách. Zrazu ju ovládla zmyselnosť. Každý jeho dotyk bol pohladením, ktoré odstraňovalo nielen jej bolesť, ale aj hnev.
Obrátil ju na brucho. Vzdychla. Ale keď cítila, že jej uvoľňuje sarong, zmeravela.
„Čo to robíš?" zvolala a dobrá pohoda ju prešla.
„Prechladneš, ak si to necháš na sebe čo len chvíľu dlhšie," vysvetlil a pobavene dodal: „Niežeby si v ňom nevyzerala obdivuhodne."
Obzrela sa naňho a zbadala, že sa usmieva. „Viem sa vyzliecť aj sama. Ďakujem."
Jared pokrčil plecami a vstal. „Len som ti chcel pomôcť, Co-
rinne.
236

„Veľmi dobre viem, čo si chcel," odsekla nabrúsené. „Bolo by to také hrozné?"
Zatajila dych. Skutočne si myslí, že na včerajšok už zabudla? „Milovaním sa všetko nenapraví. Minule to bolo iné, Jared.
Vtedy som si myslela, že ti na mne záleží, ale teraz už viem, že
tí nie.
„Keby som ťa nechcel, už dávno by som ťa pustil domov. Vari to nechápeš?"
„Chcieť a milovať neznamená to isté."
„Čo odo mňa chceš?" skríkol. „Povedal som to Pierceovi len preto, lebo hovoril, že vraj so mnou už dlhšie nevydržíš. Nemyslel som to vážne, Corinne."
Corinne naňho hľadela rozšírenými očami. Čo to povedala Florence? To z neho hovorila iba hrdosť? Že by to naozaj bolo tak? Never mu, našepkával jej tichý hlas. Len ti znova ublíži.
„Prečo by som ti mala čokoľvek veriť, Jared?" spýtala sa Corinne ticho. ,Ani ty si mi neveril, keď som ti povedala, že som nespala s nijakými inými mužmi. Nežiadaj odo mňa, aby som ti verila, keď mi sám neveríš."
„Corinne, mrzí ma to. Čo viac môžem poveďať?"
Vstala, zamierila ďo kúpeľne a zatvorila dvere. Keď ich zamykala, vytryskli jej slzy. Bolo by také ľahké odpustiť mu, milovať sa s ním a znova uzavrieť prímerie? Ale nechcela, aby jej ešte niekedy ublížil. Už bola priveľmi ranená.
„Prečo to potom ešte bolí?" zašepkala zlomeným hlasom.
Kapitola 37
Bolo ďokonale krásne ráno. Tmavomodré zvlnené more tvorilo ideálne pozadie pre kvety všetkých možných farieb. Slnko príjemne hrialo, ešte tak nepálilo, ako bude neskôr. Ale keď sa Corinne prechádzala po voňavej záhrade, aj tak mala na hlave slamený klobúk. Teraz si už dávala pozor na slnko, keď sa tak ľahko spálila. Pokožka jej zhnedla a pred niekoľkými dňami sa
237

ošúpala. Ale už bola znova hladká a zostalo na nej jemné bronzové opálenie.
Corinne zastala pri kríku gardénie a odtrhla krásny zamatový biely kvet, ktorý si dala do vlasov. Usmiala sa a spomenula si na kytice gardénií, ktoré jej Jared každý deň nosil do izby.
Zistila, že sa nevie naňho dlho hnevať. Je taký veľkorysý a ohľaduplný. Nenaliehal na ňu, ale očividne sa s ňou chcel udobriť.
„Kolína!"
Corinne pozrela na cestu a videla, že medzi dvoma palmami stojí Leonaka a kýva na ňu. Potom začal triasť jedným kmeňom, až kým zo stromu nespadol kokosový orech. Zasmiala sa, keď pred ním uskočil, zdvihol a priniesol jej ho.
„Pre keiki," usmial sa.
„A ako ho má podľa vás zjesť jedným zubom?" Zasmiala sa a v očiach jej zaihralo.
„Len povedzte tete Akele, aby urobila kokosový puding. Ručím vám za to, že mu zachutí."
„Ďakujem," povedala Corinne a chytila ťažký orech do náručia. „Prišli ste za Jaredom?"
„Nie, hovoril som s ním včera večer. Prišiel som si po koňa a rád by som sa s vami rozlúčil."
„Vaša dovolenka ubehla rýchlo. Budete nám tu chýbať."
„Musíte povedať Jaredovi, aby s vami pokračoval v hodinách surfovania," navrhol Leonaka.
„Nuž, neviem..." začala.
„Veľmi rád to urobí," ubezpečoval ju veľký Havajčan. „Úplne ho vykoľajilo, že som vás postavil na svoju dosku. Podľa neho ste sa mali učiť na jeho."
„Povedal to?"
„Ani nemusel." Leonaka a Corinne vykročili k stajni. „Poznám Jareda. Poznám aj jeho nálady a niekedy viem, čo cíti, ešte prv ako si to sám vo svojej tvrdohlavosti uvedomí." Tichšie dodal: „Viem, že vás miluje, Kolína."
Corinne sa na chvíľu zmocnil povznášajúci pocit, ale rýchlo ho zapudila. To je iba Leonakov názor. Ona vie svoje.
„Ste milý, že ste mi to povedali," ozvala sa ticho.
238

Leonaka sa vševedúco usmial a pobozkal ju na líce. „Jedného dňa vám to sám povie a potom už prestanete pochybovať. Aloha, Kolína. Veľa šťastia."
A zmizol v stajni. Chvíľu stála a hľadela za ním, potom sa pomaly obrátila k domu. Vo dverách stál Jared.
„Tak tu si!"
„Hľadal si ma?"
„Áno. Ukáž, daj mi to." Vzal jej kokos z ruky. „Pomyslel som si, že by sa ti možno chcelo ísť na piknik. Viezla si sa okolo Waimského zálivu, ale nevidela si údolie. Tam je najkrajšia vegetácia na celom ostrove."
„Ako je to ďaleko?"
„Dosť, takže pôjdeme na koňoch."
Usmiala sa. „Rada pôjdem a som si istá, že aj Florence. Kedy chceš vyraziť?"
„Počkaj. Mal som na mysli, že pôjdeme len my dvaja."
„Prečo?"
„Chcel som s tebou byť chvíľu sám," odvetil ticho.
Corinne pomaly pokrútila hlavou a pevne mu hľadela do očí. Bolo priskoro. Jednoducho s ním ešte nechcela byť sama. „Myslím, že nie, Jared."
„Chceš povedať, že nepôjdeš bez gardedámy?"
Prikývla a on si vzdychol. „Potom pozvi celú domácnosť. Vyrazíme, len čo budú všetci pripravení."
Waimské údolie bolo také krásne, až to vyrážalo dych. Corinne v živote nevidela čosi také úžasné. Vstup do údolia lemovali vysoké skaliská, pri ktorých rástli mohutné banijány a iné košaté stromy. O kúsok ďalej pretekal údolím potôčik. Corinne a Jared šli na koňoch popri ňom, zatiaľ čo Akela, Florence a Michael sa viezli v otvorenom koči za nimi. Mália zaťato odmietla ísť, ale Corinne to nerozladilo. Bola rozhodnutá tešiť sa z výletu.
Jared mal pravdu, že tam bola prekrásna vegetácia. Rástli tam rozličné druhy stromov, vysokých aj nízkych, santal, ku-kui, nehovoriac o mangu, guave, papáji a chlebovníku. Kvety
239

však zatienili všetko. Mali farby od výmyslu sveta. Od žiarivej žltooranžovej na kríkoch kalamony po exotický purpur zázvoru. Údolie vyzeralo ako namaľované.
Šli len potiaľ, kam sa dostal koč, potom Akela vybrala veľký košík, v ktorom priviezla jedlo. Jared založil ohník, aby si mohli opekať kura. Potom sa usadil pod banijánom a pozoroval ženy, ako varia. Akela nabalila aj svoje skvelé tarové koláče a banánový nákyp, ktorý upiekla na obed. Corinne každému naliala z veľkého krčaha limonádu a potom oznámila, že dohliadne na Michaela, aby nerobil nezbedu. Ešte nechodil ani štvornožky, ale ten čertík vedel aj tak narobiť šarapatu. Čo sa mu dostalo pod ruku, všetko skončilo v ústach. Corinne takmer skríkla, keď videla, že našiel mŕtveho svrčka.
Jared sa neubránil smiechu, keď sa díval, ako sa Corinne usiluje dostať svrčka z Michaelovej dlane, a pritom sa chrobáka nedotknúť. Konečne sa jej to podarilo. Posadila si chlapčeka na kolená a natriasala ho.
Jared vytriezvel, keď videl, ako prirodzene sa hrá s dieťaťom. Preňho to malé neznamenalo nič, takže mu nikdy nevenoval veľkú pozornosť. Ale Michael rozhodne znamenal veľa pre Corinne. Poskakovala okolo neho viac ako vlastná matka. A bolo absurdné, že dieťa spáva v izbe s Corinne. Uvažoval, prečo si Florence nevzala syna so sebou, keď sa presťahovala. Je pravda, že Nanekina izba je malá, ale aj tak...
Akela zavolala Corinne k ohňu a ona vzala Michaela so sebou, lebo po príhode so svrčkom ho nechcela nechať ležať na
zemi.
Jared si zrazu sadol a povedal: „Dones ho sem, Corinne." Veľmi pomaly sa obrátila a zahľadela sa naňho. Ani sa nepohla, len držala chlapca v náručí.
Jared sa zamračil. „Preboha, veď mu neublížim." Corinne pomaly zamierila k nemu a neochotne mu Michaela podala. Niekoľko sekúnd stála preď Jareďom, až potom oďišla. Ale na kažďom kroku sa obzrela.
Michael sa mu zavrtel na kolenách a Jared sa zasmial. „Musí na tebe niečo byť, človiečik, keď si si tak omotal moju ženu okolo prsta. Čo je to za tajomstvo?"

Michael bol prekvapený hlbokým hlasom a pozrel na muža, ktorý sa mu prihováral. Jared zatajil dych, keď pozrel Michae-lovi ďo očí. Boli žiarivozelené, presne také, aké mala Corinne. Prečo si tie oči nevšimol už preďtým?
Čím dlhšie hľadel na Michaela, tým viac myšlienok sa mu rojilo v hlave. Teraz už chápal, prečo si Akela bola taká istá, že to je Corinnino dieťa. Spoznala to poďľa očí. Florencin manžel mal zrejme tiež zelené oči. Bola to zvláštna farba, ale zase nie celkom nevídaná.
S tým záverom sa Jared uspokojil. Aby sa utvrďil vo svojom názore, ešte raz zauvažoval nad Michaelovým vekom. Teraz bude mať šesť mesiacov, hoci je dosť ďrobný. Alebo má päť?
Jareď v ďuchu rýchlo rátal a oči sa mu sfarbili do oceľová. Ak má dieťa skutočne iba päť mesiacov, potom mohlo byť počaté v tú noc, keď boli v herni. Ibaže ak by to bolo tak, Corinne musela vyraziť na Havaj takmer okamžite po jeho narodení. A dieťa by bolo primalé na takú cestu.
Jareď nahnevane vypuďil podozrenie z mysle. Corinne by mu predsa neklamala, že to nie je jej dieťa.
Michael sa Jaredovi škriabal po hruďi. Keď mal tvár na úrovni Jareďovej, bojazlivo sa načiahol, ďotkol sa mu líca a zachichotal sa. Pri tom smiechu sa uvoľnil a ďôverčivo si položil hlavu Jareďovi na plece.
Jared bol dojatý, aj keď si to nechcel pripustiť. Bože, čo by dal za to, aby mal takého syna! Tie oči mu nedali pokoj. A chlapec mal vlasy čierne ako on. Rýchlo sa rozhodol napísať jedinej osobe, ktorá mohla utíšiť jeho pochybnosti. Nerád toho muža o niečo žiadal, ale Samuel Barrows bude vedieť, či jeho dcéra priviedla na svet ďieťa. Oďpoveď dostane síce najskôr o dva mesiace, ale aspoň bude mať zámienku, aby Corinne zostala dlhšie. A teraz na to zabudne. Nemá zmysel sa tým zožierať.
„Corinne, niečo ti chcem ukázať."
Pri zvuku Jaredovho hlasu Corinne otvorila oči. Ležala v tieni a počúvala vtáčí spev. Teraz si sadla a pozrela na Jareda.
„Čo?"

240

241

Pery sa mu zvlnili v úsmeve. „Keby som ti to povedal, už by to nebolo prekvapenie. Tak poď, Michaela som dal jeho matke a ostatným som povedal, že o chvíľu sme naspäť."
„Nemám veľmi rada prekvapenia, Jared," ozvala sa Corinne váhavo.
„Toto sa ti bude páčiť. Tak poď." Podal jej ruku a postavil ju na nohy.
„Kde je to?"
„O kus ďalej v údolí. Vedie tam cestička, takže môžeme ísť na koňoch."
„Nebudeme preč dlho, však?"
„Nie."
Vyrazili na cestu popri potoku. Na niektorých miestach sa rozširoval, rozvetvoval na viacero menších potôčikov, aby sa potom znova spojil na svojej ceste k zálivu. Tu skaly neboli také vysoké a rastlinstvo bolo hustejšie, takmer ako v džungli.
Čím ďalej šli, tým sa údolie väčšmi zužovalo a zvuky zneli hlasnejšie. V hustej časti lesa bolo oveľa viac vtákov a dokonca aj potok akoby hlasnejšie hučal.
Náhle Corinne zistila prečo. Údolie sa pred nimi zrazu končilo vysokou vydutou skalnou stenou, ktorá bola takmer dokonale zakrivená. A rovno uprostred nej bol voďopád, ktorý jej vyrazil dych. Voďa sa valila najmenej z pätnásťmetrovej výšky a paďala do veľkého zeleného trblietavého jazera.
Jared pozoroval jej nadšenú reakciu. Konečne naňho pozrela a usmiala sa. „Je to neuveriteľne krásne."
„Bodaj by si to tu mohla vidieť na jar, keď kvitne kráľovská poinciana a orchiďey. Aj papraďie je vteďy zelenšie."
„Je tu ako v raji," vzďychla Corinne.
„Áno, a je tu presne také súkromie. Zaplávaš si so mnou?"
Corinne sa oďvrátila. „Nemôžem."
„Sme tu len my dvaja, Kolína. Bojíš sa, že využijem príležitosť?"
Práve toho sa bála, ale nikdy by to nahlas nepriznala. „Nemám tu nič vhodné na plávanie."
Jared sa uškrnul. „Ty si sa nepripravila, ale ja áno." Podišiel k svojmu koňovi a otvoril batoh priviazaný k sedlu. Vytiahol
242

z neho sarong, ktorý jej Akela dala na surfovanie. „Uspokojí to tvoju cudnosť?"
„Ty si si to vopred naplánoval, však?" povedala Corinne pobavene.
Hoďil jej sarong. „Veďel som, že si budeš chcieť zaplávať. A sľubujem, že sa ani nepozriem, keď sa budeš prezliekať."
Corinne sa postavila za svojho koňa, aby sa prezliekla. Bolo tak horúco a okrúhle jazierko vyzeralo lákavo.
Uviazala si sarong, šaty prehodila koňovi cez chrbát a skočila do vody, ani nečakala na Jareda. Šiel narezať akési úponky a prekvapil sa, keď začul čľupnutie. Rýchlo sa vynorila a zagá-nila naňho. „Veďel si, že tá voďa je ako ľad?"
Uškrnul sa. „Zvyčajne taká býva."
„Prečo si ma neupozornil?"
Vyzliekal si košeľu. „Lebo by si si to možno rozmyslela. Ale nie je to také zlé, keď už je človek v nej."
„To je vlastne pravďa," pripustila neochotne. Keď si trochu zaplávala a zahriala sa, zamierila k okraju jazierka. Jareď si práve oďklaďal nohavice a bol iba v krátkych spodkoch. Nezbedné sa zaškerila. Bol plne sústredený na vyzliekanie, takže ho prekvapilo, keď ho ošpliechala.
„Hej!"
Corinne zvýskla, zasmiala sa a okamžite vyrazila rýchlymi tempami na ďruhú stranu jazierka. Počula, ako skočil do vody, a keď sa obrátila, videla, že mieri rovno k nej. Bol oveľa lepší plavec, keďže celé roky plával v oceáne, a čoskoro ju chytil za nohu.
„Takže ty sa chceš hrať, čo?"
Teraz ju držal za obe nohy a prevrátil na chrbát, takže jej robilo problém udržať sa na hlaďine.
„Jareď, pusť ma." Neubránila sa chichotu. „Nemohla som tomu oďolať."
„A ja nemôžem oďolať tomuto."
A zďvihol jej nohy, takže hlava sa jej ponorila. Potom ju pustil, a keď sa vynorila, videla, že Jared rýchlo pláva preč.
„Zbabelec!" zakričala za ním. Hrali sa ako deti a jej sa to veľmi páčilo.
243

Jared plával k vodopádu. Vyliezol na skalnú rímsu vedľa neho a sadol si. Naznačil jej, aby sa k nemu pridala, ale ona pokruti-la hlavou, zostala v strede jazierka a pozorovala manžela.
„Vieš skákať hlavičky?" zakričal a ona znova pokrutila hlavou. „Nechceš to skúsiť?"
„Nie, ďakujem," zakričala naspäť.
Jared vstal a obrátil sa ku skalnej stene. Skala bola mierne naklonená. Corinne ohromene pozorovala, ako sa pustil liezť popri hučiacom vodopáde.
Keď vyliezol asi tri metre, pochytil ju strach. „Čo to stváraš?" zakričala. Neodpovedal. „Jared?" Ešte vžďy neodpovedal a pokračoval. „Blázon, ublížiš si!"
Vtedy sa obrátil a ako mladý chlapec jej poslal vzdušný bozk, potom pokračoval v lezení. Keď bol konečne hore, arogantne sa postavil rovno doprostred vodopádu. Nato roztiahol ruky a s krásnou ladnosťou skočil do jazierka. Ale nevynoril sa a Corinne sa s pribúdajúcimi sekundárni začala zmocňovať panika. Nevedela, aké hlboké je jazero. Mohol na niečo hlavou naraziť.
Keď ju rukami schytil okolo pása a stiahol pod vodu, chcela vykríknuť. Vynorili sa spolu, a len čo si utrela oči, nahnevane naňho pozrela.
„To bolo hlúpe! Úplne detinské!" vyštekla Corinne a srdce jej ešte vždy divo búšilo. „Mohol si sa zabiť!"
Jared sa usmial, ešte vždy ju držiac okolo pása. „Tuším si sa o mňa skutočne bála, čo?"
„Pravdaže..." Potom sa zarazila. Oďrnietla to priznať. „... nie."
Znova ju ponoril, a keď sa prskajúc vynorila, chytila ho okolo krku.
„Takže ťa musím mučiť, aby si sa mi vrhla do náručia, čo?" zaškeril sa Jared.
Odplávala kúsok dozadu, zdvihla nohy, oprela si ich o jeho brucho a oďrazila sa oď neho. Veďela, že mu neublížila. Bol priveľmi mocne stavaný. Ale podarilo sa jej doplávať na okraj jazera, prv ako ju dostihol.
Vyliezla z vody. Jared ju nechal, chvíľu plával v jazierku sám, kým ona ležala v tráve a sušila sa na slnku.

Bol to príjemný deň a prebiehal lepšie, ako očakávala. Nebyť tých niekoľkých minút hrôzy pri pikniku, bol by dokonalý. Bože, ale sa zľakla, keď ju Jared požiadal, aby mu dala Michaela! Bolo to prvý raz, čo o chlapca prejavil záujem. Čo ak si všimol to, čo Akela? Ale očividne mu neudrela do oka ich podobnosť.
A Michael vôbec nechcel od Jareda odísť. Takmer jej zlomilo srdce, keď viďela, ako prirodzene sa k sebe správajú. Ach, prečo to nemôže byť ináč? Mohla by si blažené nažívať s Jare-ďom. Cítila sa pri ňom veľmi dobre, keď bol taký ako dnes. A zbožňovala, keď sa s ňou miloval. To nemohla poprieť.
Ale veďela, že je to beznádejné. Je toho jednoďucho medzi nimi priveľa, čo si navzájom nevedia oďpustiť.
Zamyslene tam ležala a nepočula, ako Jared ticho vyliezol z vody a prisadol si k nej. Pomaly, nežne ju chytil za ruku.
„Dnes sme uzavreli prímerie. Však, Kolina?"
„Načo je dobré ďalšie prímerie?" vzdychla si a slzy mala na krajíčku. „Veď vieš, že nemôžeme zostať spolu. Poveďal si, že mi nikdy neodpustíš, Jareď, a už som unavená z toho, že ťa musím presvieďčať o svojej nevine."
„Nezačínaj s tým znova, Corinne."
„Vidíš? Si priveľmi tvrdohlavý, aby si ma vôbec vypočul. Chcem, aby si ma nechal odísť, Jared. Nemá zmysel, aby sme spolu zostávali dlhšie."
„Nie."
Tváril sa rozhodne.
„Tak kedy? Keď ťa unaví hrať sa so mnou? Nie som hračka!"
„Si moja žena, dočerta!"
„Tvoja žena je cundra — pamätáš?"
Sleďovala, ako mu potemneli oči, a okamžite oľutovala svoje slová. Schytil ju za plecia.
„Áno, pamätám. Zožieram sa tým každý jeden deň." Chvíľu jej tvrdo hľadel do tváre, potom ju náhle pustil a vstal.
„Boli chvíle..." Nebude si pripomínať ich svadobnú noc. „... keď nám bolo spolu dobre, hoci sme sa hnevali. Prečo nám už nemôže byť dobre? Prečo si musíme stále znova jatriť staré
r?"
rany:

244

245

„Teraz je všetko iné," povedala zlomeným hlasom.
„Odkedy?"
„Odvtedy..."
Ach, Bože! Odkedy som sa do teba zamilovala!
Odvrátila od neho tvár a prestala sa brániť slzám. Otvorene vzlykala. Miluje ho. Ale nemôže mu to povedať. Nikdy, nikdy sa nedozvie, že má nad ňou takú moc.
„Neodpovedala si mi, Corinne." Znova si vedľa nej kľakol. „Prečo je to iné?"
Tackavo vstala a rozbehla sa k svojmu koňovi.
„Odpovieš mi?" Jared podišiel až k nej, ale ona naňho nepozrela.
„Prestaň sa správať tak nemožné detinský." V jeho hlase neomylne počula hnev.
Obrátila sa a pozrela mu do očí. „Dovolíš, aby som sa obliekla?" Jared pochopil, že mu neodpovie, a tak sa obrátil a odišiel. Corinne si rýchlo obliekla šaty a vyskočila na koňa. Nečakala naňho a vyrazila na cestu údolím. Už si nevšímala krásu okolo seba. Slzy je zaslepovali.
Jared si to neuvedomuje, ale je krutý, arogantný a priveľmi hrdý. Ale neboli to kedysi aj jej vlastnosti? Vari teraz platí za svoje hriechy? Hriechy, čo vidí na mužovi, ktorého miluje?
Ešte vždy ju šokovalo to náhle poznanie. Miluje Jareda, ale tá láska jej môže priniesť iba nešťastie.
Kapitola 38
Keď Corinne na druhé ráno nakŕmila Michaela, obliekla sa mimoriadne starostlivo. Rozhodla sa pre bohato nariasené šaty svetložltej farby, pri ktorej vyzerali jej oči takmer zlaté. Vlasy si vzadu voľne zviazala stužkou rovnakej farby. Žltá patrila medzi jej najobľúbenejšie farby.
Spokojná so svojím výzorom podišla ku kolíske a pobozkala Michaela, potom zamierila do kuchyne. Bola tam iba Akela
246

a strúhala kokos / orecha, ktorý deň predtým zhodil zo stromu Leonaka. Zdvihla pohľad a usmiala sa.
Corinne podišla k stolu a bezstarostne sa spýtala: „Nevideli ste Jareda?"
Akela sklopila pohľad na kokos. „Odišiel, Kolína."
„Ach? A nepovedal, o koľkej sa vráti?"
„Dnes sa nevráti. A zrejme ani zajtra. Neviem, kedy sa vráti."
Corinne cítila, ako ju pichlo pri srdci. „Ako to, že neviete? Kam išiel?"
„Späť do Honolulu."
Corinne ovisli plecia a váhavo sa spýtala: „Povedal niečo, prv ako odišiel, Akela? Nenechal mi nejaký odkaz?"
Akela pokrútila hlavou. „Mrzí ma to, Kolína."
„Iste nie tak ako mňa," zašepkala Corinne. Šokovaná vyšla z miestnosti. Celý deň chodila ako námesačná.
Jared vstúpil do svojej kancelárie na Regent Street a pobral sa rovno k trezoru vedľa registračiek. Z vrecka saka vytiahol dve dlhé, štíhle škatuľky a jednu štvorcovú. Vložil ich do trezoru a zamkol. Včera prišiel do mesta prineskoro, aby sa vybral na nákupy, ale dnes zašiel k svojim zlatníkom hneď ráno.
V jednej dlhej škatuľke boli ligotavé biele perly pre jeho sestru. Darčeky Maliu vždy potešili a bolo treba rozptýliť tie jej chmáry. Bol si istý, že perly jej pozdvihnú náladu.
Rovnako dúfal, že poteší Corinne. Pre ňu vybral extrava-gantnejší darček v podobe niekoľkoradového náhrdelníka pozostávajúceho zo stoviek najvzácnejších opálov.
Okrem toho jej Jared kúpil srdiečko z rýdzeho zlata, do ktorého dal vyryť slová: Oženil by som sa s Tebou znova, a bez ľútosti. Vedel, čo to znamená. Pochopí Corinne hĺbku jeho citov? Modlil sa, aby pochopila a oni mohli začať odznova. Je to možné?
Náhle ktosi zaklopal na dvere, a keď Jared zdvihol pohľad, uvidel vchádzať Russella Draytona. Uvedomil si, že by nemal byť taký prekvapený, aký bol. Prečo si myslel, že Russell je už dávno preč?
247

„Takže konečne ste sa rozhodli znova ukázať," začal Russell.
Jareda príliš ohromila mužova hrubosť, takže sa najprv ani nezmohol na slovo, ale potom sa spýtal: „Čo tu robíte, pán Drayton?"
Russell stál rovno pri jeho stole a zazeral naňho. „Corinne tu už mesiac nie je a ja som konečne pochopil, že ste ju niekam ukryli. Chcem vedieť kam," vyhlásil Russell a oprel sa päsťami o stôl. „Nemá zmysel zapierať. Chcem vedieť, kde je."
Jared sa usmial, ale nie veľmi srdečne. „A skutočne očakávate, že vám to poviem?"
„To by ste, prisámbohu, mali, Burkett!" vykríkol Russell. „Zničili ste nejeden môj plán. Postarám sa, aby ste mi už nezasahovali do života."
Jareda to v skutočnosti pobavilo. „Možno ste zabudli, že Corinne je moja žena."
Russell si odfrkol. „Nemôže vás vystáť, Burkett. Poďakuje sa mi, ak ju urobím vdovou."
Jared prineskoro zbadal pištoľ, ktorú Russell vytiahol zo saka. Očakával výstrel, ale nič nepočul. Uvedomil si, že Russel chce vychutnať svoje víťazstvo.
„Takže nie ste taký zbabelec bez chrbtovej kosti, ako si o vás myslí Samuel Barrows, há?"
„Sotva." Russell bol rád, že sa môže očistiť. „Corinne mala záujem jedine o takého muža, a tak som hral tú rolu. Keď sa vezmeme, spozná, aký som v skutočnosti."
„Ak si vás vezme."
„Veru si ma vezme. Možno ma nemiluje, ale presvedčím ju, že ma potrebuje. Veľká škoda, že som vás netrafil, keď som na vás vystrelil preď kostolom. Keby ste boli vteďy umreli, ušetrilo by mi to kopu času. Už ďávno by som mal Corinnine peniaze. Keď je už reč o peniazoch, vezmem si všetko, čo tu máte. Pred pár dňami bol za mnou domáci."
Jared rozmýšľal nad jeho slovami. Ten chlap je na mizine. Okrem toho je to darebák, ktorý sa ho pokúsil zabiť v deň svadby. Jared sa v duchu vyhrešil, že ten incident považoval za nehodu a myslel si, že guľka bola určená niekomu inému.
Ale teraz musí Russella nejako upokojiť a pokúsiť sa otvoriť

spodnú zásuvku stola. Tam mal svoju zbraň a bude sa cítiť istejšie, keď ju bude držať v ruke.
„Musím vás znova sklamať. Obávam sa, že mám pri sebe iba pár dolárov."
„To na mňa neskúšajte." Russell naňho zagánil. „V trezore sú vždy nejaké peniaze a tam za vami je jeden dosť veľký. Otvorte ho."
„Nie je v ňom nič, iba obchodné papiere," odvetil pokojne Jared. Nemohol si dovoliť odísť od stola. „Zmluvy, účtovné knihy a podobne. Nijaké peniaze."
„Ukážte, dočerta!" zavrčal Russell netrpezlivo.
Jared vstal a pomaly otvoril trezor. Russel šiel za ním okolo stola a teraz mu kázal otvoriť dvierka dokorán, aby mohol nazrieť dnu, a nedostať sa pritom do Jaredovej blízkosti. Vnútri boli škatuľky, ktoré tam Jared pred chvíľou uložil, dve kopy obchodných dokladov a na spodnej poličke dve kôpky drobných bankoviek, ktoré nepredstavovali spolu ani sto dolárov.
„Myslel som si," ozval sa Russell. „Dajte ich sem."
Jared vytiahol peniaze, ale nechal si ich v rukách a v pokľa-ku zatváral trezor.
„Ste dôsledný, aj keď máte umrieť?" Russel sa uškrnul a čakal, kedy Jared vstane. „Hádam si nemyslíte, že som tu obchodne? Veď uviďíte. A teraz chcem veďieť, kďe je Corinne."
„Prečo by som vám to mal povedať, keď ma tak či tak chcete zabiť?"
Russell sa uškrnul. „Prirodzene, máte pravdu. To je jedno. Vráti sa do mesta, len čo sa dopočuje o vašej smrti. A teraz mi dajte tie peniaze."
Jared vystrel ruku, a keď sa Russell načahoval po peniaze, rýchlo sa sklonil a poďrazil mu nohy. Štíhlejšieho muža pád prekvapil a Jared využil tú chvíľu a vytrhol mu z ruky zbraň.
Chvíľu na ňu len hľadel v pokušení namieriť ju na Russella a vystreliť. To nutkanie bolo takmer neovláďnuteľné, ale premohol ho.
Russell pozoroval Jareda, ako uvažuje, či má alebo nemá zbraň použiť. Od hrôzy vytreštil oči. Ale nakoniec Jared zbraň odhoďil, schmatol Russella za sako a zďvihol ho na nohy. Za-

248

249

ťatou päsťou mu vrazil rovno do nosa a znova ho zvalil na zem. Russell sa pozviechal na nohy, uvedomujúc si, že ten muž sa ho rozhodol zabiť holými rukami. Nos mal zlomený a nesklo-nil sa dosť rýchlo, aby unikol ďalšiemu úderu. Cítil, ako mu praskla sánka a potom mu vrazila päsť do brucha a zaprašťali rebrá.
So stonaním sa pokúšal vstať, zatackal sa, pristál na tvári, potom to skúsil znova. Konečne sa ocitol na nohách, ale dve obrovské ruky ho schmatli pod krkom, a hoci sa zo všetkých síl usiloval vyslobodiť, nešlo to. Očami mu presiahlo svetlo a na počudovanie myslel na Boha, prv ako umrel.
Ale on neumrel. Len celý dolámaný ležal na dlážke a nad ním sa týčil obor s lanom v rukách.
„Nezabijem vás, Drayton, ale urobím to, ak ešte niekedy uvidím váš ksicht."
Zviazal mu ruky a nohy a Russell cez hmlistý opar bolesti ešte vždy počul ten chladný, nemilosrdný hlas. „Odveziem vás zadarmo do prístavu, kde vás naložím na prvú loď, ktorá bude odchádzať, nech pôjde kamkoľvek. Lístok si môžete odpracovať, lebo až taký štedrý nie som."
Jared zdvihol Russella na plece, vyniesol z kancelárie a naložil ďo koča. Ľaďové sivé oči sa zaborili do Draytonových očí.
„Dnes ste mali šťastie, Russell — najradšej by som vás bol zabil." A dodal: „Viac sa sem nevracajte. Len čo položíte nohu na tento ostrov, dozviem sa to, a vy ste mŕtvy."
Koč vyrazil. Russell veril tej hrozbe. Nevráti sa. Ani za živý svet. Chcel Corinnine peniaze a istý čas očakával, že ich dostane. Ale nijaké bohatstvo na svete nestálo za to riziko.

vzdal nádeje na Corinne a chcel, aby mu studenú posteľ zohrievala milenka.
Naneki zvyčajne trávievala čas v kuchyni s Akelou. Ale teraz väčšinu času trávila s Jaredovou sestrou. Tie dve sa stali nerozlučné a Mália sa začala správať povýšenecky.
Stávali sa čudné veci, ktoré Corinne nemohla nechať bez povšimnutia. Často jej bolo zle od jedla, hoci nikto iný nemal problémy. Nemohla sa ubrániť, aby nad tým neuvažovala. A potom jeden večer, keď sa vrátila do Jaredovej spálne, zbadala, ako jej spod postele vylieza veľká stonožka. Keď uvidela tú veľkú a ohyzdnú jedovatú potvoru, s krikom vybehla z izby.
Našťastie Michael býval ešte vždy u Florence. Pribehla Ake-la s metlou a stonožku zabila, Corinne však nástojila, aby prehľadala celú izbu. Boli tam ešte tri ďalšie, z toho jedna na Co-rinninej posteli. V tú noc Corinne nespala.
Jednej stonožke by sa nečudovala, lebo Akela vravela, že občas vlezú do domu. Ale štyri? A všetky v jej izbe?
Dlho trvalo, kým bola Corinne schopná vstúpiť do izby, a pritom ju celú neprehľadať.
Čas plynul a ona bola čoraz zúfalejšia. Prečo sa jej Jareď neozval? Nepočuli od neho ani slovo. Akoby načisto zabudol na ne aj na svoj dom na severnom pobreží. Prečo je v Honolulu tak dlho?
Kapitola 39

Naneki sa vrátila do Jaredovho domu na severnom pobreží a mala v úmysle tam zostať. Florence musela opustiť Naneki-nu izbu a vrátiť sa do svojej, takže Corinne bola nútená vrátiť sa do Jaredovej. Naneki sa však ani najmenej nepáčilo, že Corinne spí v Jaredovej izbe.
Corinne predpokladala, že to Jared poslal po svoju milenku. Pravdepoďobne sa po poslednom rozhovore pri vodopádoch
250

Corinne sa veľmi zlepšila v surfovaní. V posledných dňoch chodievala na pláž vždy ráno, keď mali vlny rozumnú výšku, a vrátila sa do domu, len čo vošli do voďy s ďoskami Mália a Naneki.
Už otvorene nemala raďa Maliu, hoci si uveďomovala, že až poď Nanekiným vplyvom sa premenila na takú potvoru.
V jedno jasné ráno Florence zobrala Michaela na pláž, aby sa pozeral, ako jeho mama surfuje. Corinne sa usmiala, keď ho
257

videla sedieť na piesku a tľapkať po ňom ručičkami. Už mal vyše šesť mesiacov a bol to malý bucľatý anjelik. Znova napísala otcovi, ale ešte nedostala od neho odpoveď a vedela, že to potrvá najmenej mesiac, kým ju môže očakávať. Povedala mu o svojej dileme. Nezmienila sa o tom, že je uväznená, lebo vedela, že keby sa to otec dozvedel, hneď by sa vypravil zachraňovať ju. Ale napísala mu, že sa zamilovala do svojho manžela. Koniec koncov, je to jej rodič. Môže jej nejako pomôcť? Pravdepodobne nie.
V zamyslení si Corinne nevšimla, kedy vošli do vody Mália a Naneki. Ale ich chichot ju na ne upozornil a ona sa zamračila. Pozrela na pláž a videla, že Florence je tam ešte vždy aj s Michaelom. A spolu s nimi aj Noelani. Už sa zbavila toho ťaživého podozrenia. Akela ju ubezpečila, že dievčatko nie je Jaredovou dcérou. Porozprávala Corinne o manželovi svojej dcéry, o Penim. Bolo smutné, že dievča stratilo manžela tak krátko po svadbe, ale vzhľadom na to, že Naneki chcela Jare-da, necítila k nej Corinne veľký súcit.
Zakývala na Florence a pustila sa veslovať k brehu. Kútikom oka videla, že Mália chce chytiť tú istú vlnu. Corinne sa nestiahla. Zmocnilo sa jej isté podozrenie, ale už mala plné zuby Maliiných žartíkov.
Obe sa postavili na dosku takmer súčasne, ale potom si to Mália úmyselne zamierila ku Corinninej doske. Keď sa zrazili, Corinne stratila rovnováhu a prevalila sa napravo. Vtom ju niečo buchlo do hlavy a ona prestala vnímať oceán, slnko, piesok.
Niekto plakal. Znelo to tak žalostne! Neboli to vzlyky dieťaťa, ale mladej ženy. Kto je to? Corinne chcela otvoriť oči, ale hlavou jej preletela taká bodavá bolesť, že nechala oči zatvorené. Tá bolesť jej nepríjemne pulzovala v hlave. Myslela, že určite zamdlie, ale nezamdlela. Ešte vždy hmlisto počula vzlykot a potom hlasy, ktoré spoznala.
„V živote ma nič tak neprekvapilo, ako keď sa tie ďva surfy zrazili." To bola Florence.
„Ktoré surfy?" Corinne spoznala Akelin hlboký hlas.
252

„No preďsa Corin a Maliin," odvetila Florence. „Keď ďo seba narazili, Corinne spadla z dosky nabok a Mália dozadu, mimo veľkej vlny, na ktorej sa viezli. Vtom jedna z dosiek vystrelila vysoko do vzduchu a ja som zdesene hľadela, ako padá rovno na miesto, kde bola Corinne. Keď som ju nevidela vynoriť sa, pustila som sa rovno k nej, ale Mália ju už ťahala hore. Pravdepodobne zachránila Corinne život."
„Ne... nechcela som jej ublížiť," vzlykala Mália.
„Pravdaže nie, dievčatko," tíšila ju Florence. „Bola to nehoda."
„To určite!" zahundrala pochmúrne Akela.
Corinne prekvapilo, ako nahnevane to Akela povedala, a konečne sa jej podarilo pootvoriť oči. Dve staršie ženy stáli po ľavej strane jej postele oproti Malii, ktorá stála vpravo a vzlykala s hlavou v dlaniach. Akela na ňu obviňujúco namierila prst.
„Tentoraz si zašla priďaleko, Mália! Hanbím sa za teba, lebo ja som ťa vychovala. Ale zrejme nie veľmi ďobre!"
„Čo to vravíte, Akela?!" zašepkala Florence šokovaná.
„Nebola to nijaká nehoda. Mália ešte jakživ nemala vo vode nehodu. Jazdí na surfe celý život."
„Nechcela som jej ublížiť!" znova hystericky zvolala Mália. „Chcela som ju len vystrašiť."
„Mohla umrieť! A prečo? Len preto, že na ňu žiarliš."
„Bože môj!" zhíkla Florence.
„A myslím, že to nie je prvý raz, však, Mália?" pokračovala Akela a vyslovovala nahlas Corinnine podozrenia. „Nechcelo sa mi veriť, že by si bola schopná dať Kolíne do izby tie stonožky. Hovorila som si, nie, moja Mália nie je taká zlá. Ale mýlila som sa!"
„Naneki povedala... že nie sú nebezpečné." Mália lapala po dychu. „Preto sme zobrali tie najväčšie, aké sme našli, aby ich určite zbadala."
„yÍMZfď/Tebe pomáhala moja dcéra? Obidve by vás bolo treba vyobšívať palicou. To je hrozné!"
„Chceli sme ju len vystrašiť, aby odišla."
„Odišla? Tvoj brat ju tu drží nasilu."
„Čože?!"
253

„Dobre počuješ, Mália. Ona by aj chcela odísť, ale on jej to nechce dovoliť."
„Ale ona nie je hodna Jareda. Ona..."
„Mália, si rovnako slepá ako Jaleka!" odsekla Akela. „Vari nevidíš, že Kolína nie je zlá?"
„To je pravda, Mália," ozvala sa Florence. „Cori bola taká nahnevaná na tvojho brata, že celú tú šarádu naplánovala, prv ako sme prišli na Havaj. Ona všetko len hrala, aby si ľudia mysleli... že je..." Florence sa zarazila, neschopná vypovedať to slovo, „nemorálna žena."
„Vodila si do izby mužov."
„Áno. Opila ich a potom poslala domov s prísľubom, že možno nabudúce. Nijaké nabudúce však nebolo, lebo nikdy nepozvala toho istého muža dva razy. Jediný muž, s ktorým kedy mala niečo také, ako máš ty na mysli, je tvoj brat."
Nastalo ticho a potom sa Mália chabo ozvala: „Hovorila mi to, ale ja som jej neverila."
„Ani tvoj brat jej nechce veriť. To je tá tragédia."
„Potom ju Jared zrejme miluje, ak ju ešte stále chce, aj keď si myslí..."
Florence si vzdychla. „Aj mne sa zdá, ale nikto nevie, čo mu chodí po rozume."
„Veľmi ma to mrzí." Mália sa znova rozvzlykala.
„Radšej to povedz Kolíne," radila jej drsne Akela.
„Poviem. Nechápala som to. A naozaj som jej nechcela ublížiť."
„To je v poriadku, Mália," zašepkala Corinne z postele.
Tri tváre sa obrátili k nej. „Vy ste sa prebrali?" potešila sa Florence.
„Zdá sa."
„Nepokúšajte sa vstať. Na hlave máte škaredú hrču, ale to je zrejme jediné zranenie. Dúfam, že nič iné vás nebolí."
„Nie."
„Poslala som po lekára. Býva v Haleiwe, takže ešte chvíľu potrvá, kým príde," povedala Akela.
„To nebolo treba," odvetila Corinne.
„Pravdaže bolo. Poriadne ste nás všetky vystrašili," pove-
254

dala Florence prísne. „Neviem, či vám ešte niekedy dovolím surfovať."
„Nebuď smiešna. Bola to nezvyčajná... nehoda." Všetky mlčali. Corinne uprela pohľad na Maliu. Dievča stálo so sklonenou hlavou a bálo sa na ňu pozrieť. „Naozaj je to v poriadku, Mália. Prebrala som sa už dávnejšie a všetko som počula. Pokiaľ ide o mňa, bola to nehoda. Zabudnime na to."
Mália zahanbene pozrela na ňu. „Tak veľmi ma to mrzí, Co-
rinne.
„Viem. Možno by sme už mohli byť priateľkami."
Mália sa pousmiala, potom sa zvrtla a odišla, aby sa znova nerozplakala.
Akela sa vybrala za ňou. Po chvíli sa Corinne obrátila na Florence. „Chcela by som, aby si pre mňa niečo urobila, ak lekár povie, že musím pár dní zostať v posteli."
„Pravdaže, srdiečko."
„Zajtra požiadaj Akelu, aby ťa zavieďla do najbližšieho obchodu. Pamätáš, vo Wahiawe sme ich videli niekoľko. Alebo možno Akela vie o nejakom bližšom. V každom prípade chcem, aby si za mňa kúpila vianočný darček pre Jareda. Niečo naozaj pekné."
„A čím ho mám zaplatiť?"
„Vezmi si moje rubíny... alebo nie, diamanty sú cennejšie. Vezmi všetky náhrdelníky, prstene aj náramky."
„No teda, Cori! Tie diamanty stáli celý majetok!"
„Preboha, nezáleží mi na peniazoch. A aj tak za ne nedostaneš ich plnú cenu. Ale nech ti zaplatia koľkokoľvek, za všetko nakúp darčeky. Toto sú Michaelove prvé Vianoce. Nakúp mu kopu hračiek, a aj nejaké oblečenie. Tak rýchlo zo všetkého vyrástol!"
„Akoby som si to nevšimla!" usmiala sa Florence.
„A kúp niečo aj pre Akelu a Maliu... a aj nejakú drobnosť pre Naneki a jej dcérku. Na Vianoce sa človek nesmie na nikoho hnevať. A nezabudni na seba. Ale predovšetkým nájdi niečo pekné pre Jareda."
„Ešte nikdy v živote som nekupovala nič pre muža."
Corinne sa zamračila. „Keby sme sa len dostali do mesta. Poobzeraj sa po nejakom prsteni... alebo mu kúp plachetnicu."
255

„Cori!"
„Nie, nepredpokladám, že by si vo Wahaive dostala plachetnicu. Ach, neviem. Len kúp niečo výnimočné. Chcem, aby sa mu darček páčil."
„Pokúsim sa, srdiečko. A teraz odpočívajte."
Keď Florence zatvárala dvere, pokrútila hlavou. Už dávno nevidela Cori takú rozrušenú. Kto by si bol pomyslel, že sa zamiluje do muža, o ktorom sa všetci domnievali, že ho nenávidí?
Kapitola 40
Jared poslal domov odkaz, že chce usporiadať vianočnú luau, a tak mali všetci už týždeň plné ruky práce. Po dvoch dňoch pokoja, ktorý jej lekár naordinoval, sa do prác zapojila aj Co-rinne. Pomáhal každý, dokonca i muži, ktorí pracovali na Ja-redových poliach. Kuliano priviezol z hôr plný voz banánov.
V stredu im priviezli obrovské prasa, ktoré bolo treba zaklať. V piatok prišli dva vozy naložené rybami a ananásmi, a tretí bol plný sudov piva. Priviezli aj ďalšie kurence a po celom pobreží sa zberali kokosové orechy a morské rastliny, ktoré sa mali jesť surové. Corinne bola ohromená horami jedla.
Zo stajne sa vyniesli a vyumývali dlhé stoly, na ktoré sa vo vianočné ráno uložia listy ti. Zo skladu sa povyťahovali obrovské hrnce. Variť sa začalo v sobotu, deň preď luau. Všetky ryby — opihi, kraby, lososy — sa mali poďávať surové, ale aj tak trvalo celé hoďiny, kým sa ryby očistili, nakrájali a pripravili, najmä losos lomi, ktorý sa rnarinoval v náleve s nakrájanou cibuľou a korením. Celý deň sa varili kurence. Bolo treba nakrájať ananás a naukladať ho ďo ľadu. Corinne pomáhala variť haupia, kokosový puding, ktorý sa mal podávať v podobe malých koláčikov.
Ale najfascinujúcejšie bolo pečenie prasaťa. Začalo sa deň pred luau. Pod Akeliným dozorom muži vykopali na zadnom dvore jamu. Na jej dno naukladali drevo, naň kamene a drevo
256

zapálili. Keď boli kamene horúce a oheň zhasol, kamene sa uložili do vnútra prasaťa, ktoré bolo celé zabalené do voňavých listov, a potom ho spustili do pece v jame a zakryli. Z času na čas ho polievali malým množstvom vody, aby mäso zmäklo.
Na Štedrý večer Corinne a Florence v obývačke ozdobili malú jedličku. Mália im pomáhala uviazať na stromček žiarivé mašličky a zopár kúpených drevených ozdôb.
Pod stromček sa naukladali zabalené balíčky, vrátane jemne vypracovaného španielskeho sedla pre Jareda.
Keď si Corinne šla v ten večer ľahnúť, horela nedočkavosťou. Nemala pri sebe ani Michaela, ktorý by ju trochu upokojil, lebo sa bála, že v noci sa môže vrátiť Jared, a tak dala chlapčeka Florence.
Bála sa. Prečo zostal preč tak dlho? Kvôli práci? Kvôli nej? Bude ešte vždy nahnevaný?
„Poďte, Cori, už prichádzajú prví hostia."
Corinne sa prevrátila na posteli, a keď otvorila oči, zistila, že ďo izby nakúka Florence. „Čo si hovorila?"
„Bože, už je takmer jeďenásť."
Corinne zmraštila tvár. „Mala som zlú noc."
„Ale pekný ďeň vám to vynahraďí, takže poďte. Je tu už zopár suseďov aj Jareď."
„Je tu Jareď?" Corinne si okamžite saďla.
„Áno, a privieďol aj niekoľko svojich robotníkov. Asi ďvaď-sať. A je tu aj jeho priateľ Leonaka. Ako praví muži sa pustili rovno ďo pitia. Ak budú popíjať celý deň, buďe to poriaďne ďi-voký večierok."
„Tak mi poď rýchlo pomôcť."
„Ach, nie," oďvetila Florence. „Akela má Michaela v kuchyni a musím ho ísť zachrániť, prv ako spadne do niektorej nádoby s poi. Bože dobrý! Pripravila päť hrncov tej odpornej žbrndy."
„Prestaň s tým," zachichotala sa Corinne, teraz už celá vzrušená. „Viďela som ťa, ako ješ poi, keď si si myslela, že sa nikto neďíva. Takže sa nemusíš tváriť, že ti to je oďporné."
257

„No, s trochou cukru a šľahačky to možno nie je až také zlé," pripustila Florence. „Ale radšej sa poponáhľajte, láska moja. Akela chce, aby ste narezali nejaké kvety a ozdobili nimi stôl."
Florence zatvorila dvere a Corinne vyskočila z postele. Už vedela, čo si oblečie. Vianočný darček, ktorý jej Akela dala v predstihu, krásne červeno-zeleno-biele muumuu. Dokonale jej sedelo. Malo hlboký výstrih lemovaný jemnou bielou čipkou. A Corinne k nemu mala aj úžasne ladiaci náhrdelník: veľký rubín na dlhej retiazke. Mala aj rubínové prstene, náramky a náušnice, ale ona si dala iba jeden náramok a svadobnú obrúčku. Vlasy, ktoré si včera umyla, sa jej trblietali ako zlato. Nechala si ich rozpustené, lebo tak ich nosili miestne ženy.
Z izby sa pobrala rovno na patio, odkiaľ sa mohla nepozorovane dívať von. Okamžite uvidela Jareda stáť v skupinke mladých Havajčanov na konci dvora pri pláži. Mal oblečenú bielu košeľu na hrudi dopoly rozhalenú, hnedé sako a jazdecké nohavice. Bol celý zaprášený z cesty, ale vyzeral tak príťažlivo, až jej srdce poskočilo.
Toto je muž, pri ktorom si nikdy nepresadí svoju vôľu, pokiaľ len nepoužije všetky ženské ľsti, dominantný muž silnej vôle. A predsa ho milovala. Čo sa to s ňou stalo?
Veľmi dobre vedela, ako veľmi môže láska ublížiť. Ale nikdy nepoznala nič také vzrušujúce.
Áno, jej city sa zmenili. Ale čo jeho city?
Zopár mužov už zamierilo k pláži, ale Jared si ešte musel vyzliecť košeľu. Vtom Corinne zbadala, ako k nemu pribehla Mália a chytila ho za ruku. Ťahala ho do domu a Corinne počula jej vzrušený hlas.
„Tak už poď! Chcem si rozbaliť darčeky. Tvoja žena nás donútila, aby sme s nimi počkali na teba."
„No namojveru, si tuším nejaká rozrušená, však?"
„A prečo nie?" ohradila sa. „Sú predsa Vianoce. Priniesol si mi niečo?"
Corinne sa zrazu bála stretnutia s ním, bála sa, že sa bude ešte vždy hnevať, hoci ona sa už nehnevala. Rýchlo sa pobrala do kuchyne. Bola plná a kypela činorodosťou. Bola tam Naneki, ktorá krájala haupiu, a z Kahuku prišlo pomôcť aj zopár Ake-
258

liných sesterníc. Akela varila kurence s dlhou ryžou a piekla sladké zemiaky.
Corinne tam iba prekážala, keď tam bolo toľko pomocníčok. Ale kam inam by mohla ísť, aby sa vyhla Jaredovi? Vtom nakukla do kuchyne Mália.
„Teta, poď si odďýchnuť," zvolala Mália vzrušene. „Kolína, poďte, Jaleka je ďoma!"
Vo ďverách sa zjavil Jareď a oči sa im stretli. Ale z jeho výrazu sa neďalo nič vyčítať. Ešte vžďy neveďela, čo cíti. Mália ho znova chytila za ruku, oďtiahla ďo obývačky a Akela potisla Corinne, aby šla za nimi. Florence a Michael už tam boli a hľadeli na malú jedličku.
„Čí to bol nápad?" spýtal sa Jared hľaďiac na stromček.
„Kolinin," oďvetila Mália. „Je pekný, však?"
„Strom? V ďome?"
„Ach, už nebuď taký uhundraný!" dohovárala mu Mália. „Mne sa páči a oďteraz buďeme mať stromček kažďý rok."
„A oďkiaľ je toto?" Vytiahol spoď stromčeka seďlo.
„To je pre teba. Od Koliny."
Jared sa pomaly vystrel a pozrel priamo na Corinne. Teraz bol jeho pohľad jasný - tvrdý a obviňujúci. Čo urobila? Pri tom pohľade sa jej oči zaliali slzami a ona vybehla z izby.
O chvíľu nato Jared vošiel do ich spálne.
Keď zbaďal jej slzy, spýtal sa: „Prečo, dočerta, plačeš?"
Chcela sa oďtiahnuť, ale ďržal ju pevne. „Neviem, prečo plačem. Myslela som, že vianočný stromček sa ti bude páčiť, ale nepáčil sa ti. Myslela som, že sa ti bude páčiť môj darček, ale ani ten sa ti nepáčil. A bol si preč vyše mesiaca, ale neprišiel si ma ani pozdraviť, keď si sa vrátil."
Po dlhej chvíli sa ozval tichým hlasom: „Nešiel som za tebou, lebo som si nebol istý, či ma budeš chcieť." Jaredov tón ju prekvapil. „Ale to sedlo je z najjemnejšej kože, akú som kedy videl, a tá je drahá. Rád by som vedel, ako si zaň zaplatila."
Zrazu pochopila, čo si myslí. „Skutočne mi tak málo dôve-
*     v\ct
rujesľ
„Viem, že si nemala peniaze, Corinne, lebo všetky tvoje peniaze mám ja. Ako si mohla kúpiť to seďlo, ak nie..."
259

„Neopováž sa pokračovať!" zastavila ho rozzúrene. „Neopováž! Pre tvoju informáciu, to sedlo kúpila za mňa Florence, lebo ja som ležala pripútaná na posteli. Chceš obviniť moju komornú, že sa predávala?"
Pri jej slovách sa strhol. „Ako to myslíš, že si ležala pripútaná na posteli?"
„Nezahováraj, prosím!"
„Odpovedz!"
„Nič to nebolo. Stala sa mi drobná nehoda, ktorá sa skončila hrčou na hlave, to je všetko."
„Už si v poriadku?" Očividne sa mu uľavilo.
„Áno, ale prečo sa zrazu tak zaujímaš o môj zdravotný stav, keď si ma obvinil z čohosi takého?"
„Preboha, a čo som si mal myslieť? Vedel som, že si nemala peniaze, lebo som ti ich vzal z banky, prv ako si sem prišla."
„Predala som zopár šperkov," vyštekla. „Aj tak ich mám viac, ako potrebujem."
Tie slová boli preňho tvrdým úderom. Jared zbledol. „Bože, Corinne, mrzí ma to."
Ona sa však cítila priveľmi dotknutá, aby sa dala tak ľahko utíšiť. „Nie, nemrzí! Radšej ái budeš myslieť, že som sa predávala! Teraz už ľutujem, že som sa rozlúčila so všetkými tými diamantmi, hoci vtedy mi na nich nezáležalo. Chcela som ti len kúpiť čosi pekné. Tuším som ešte hlúpejšia ako ty, Jared Burkett!"
„Dofrasa, Corinne, ako som to mal vedieť? Jakživ by mi nenapadlo, že by si sa rozlúčila s niektorým zo svojich šperkov. Veď si ich nenosila ani do herne, aby si o ne neprišla. Myslel som, že tvoje šperky sú pre teba dôležité."
„Kedysi boli, keď otec držal mešec s peniazmi. Ale teraz som bohatá. Čerta mi záleží na mojich šperkoch. Môžem si ich kúpiť, koľko chcem."
Pustil ju a odvrátil sa od nej s napätým výrazom. Vyšiel z izby a rýchlo sa vrátil s dlhou škatuľkou, ktorú hodil na posteľ.
„Myslel som, že by sa ti to mohlo páčiť. Ale mýlil som sa. Obaja sme mali ten istý úmysel - len ma mrzí, že tak zle vypálil."
260

Jared opustil izbu. Corinne váhavo zamierila k posteli a otvorila škatuľku. Žiarivé opály sa zaligotali ako pestrofarebná dúha a jej znova vhŕkli do očí slzy. Veľmi pomaly si odložila náhrdelník a dala si na hrdlo opály. Potom ich zovrela v ruke a pritisla si ich na líce. Boli chladné.
„Ach, Jared, prečo sa musíme stále tak hlúpo hádať?" Deň sa začal zle. Ale sú Vianoce. Pousiluje sa, aby zvyšné hodiny sviatku boli krajšie. Keď si pomyslela na Michaela a na darčeky, ktoré ešte neotvorili, nálada sa jej zlepšila.
Kapitola 41
Celý deň sa jedlo a pilo a stále prichádzali noví a noví hostia. Mnohí z nich si šli zaplávať a dokonca usporiadali malú súťaž v surfovaní. Corinne sa zoznámila s takým množstvom ľudí, že si jednoducho nemohla zapamätať všetky mená. Dostávala lei za letom, až bola doslova ovešaná voňavými vencami kvetov a nútená väčšinu z nich odložiť.
Skupina Havajčanov neprestajne vyhrávala na strunových nástrojoch a neustále si zvlažovala hrdlá pivom, takže všetci boli celí šťastní. Každý bol veselý a Corinne si uvedomila, že sa stále smeje. Skutočná hostina, keď si všetci posaďali, aby sa spolu najeďli, sa začala až podvečer. Boli tam takmer všetci Ja-reďovi priatelia, ale Corinne sa necítila nepríjemne. Mnohí si ju zveďavo obzerali a zrejme uvažovali, ako je to vlastne medzi ňou a Jaredom, ale ju to netrápilo.
Hostia jedlo jednomyseľne chválili a Akela žiarila od hrdosti. Corinne ochutnala zo všetkého a sama bola prekvapená, že jej chutia aj surové jedlá. Kurence s ryžou boli dobré, ale Corinne sa nevedela nasýtiť bravčového kalua. Tri razy si naložila z toho jemného mäsa.
Jareď seďel pri stole veďľa Corinne, ale takmer spolu neprehovorili.
Popíjanie a zábava pokračovali aj po hostine. Jared odišiel,
261

ale Corinne zostala pri stole s Florence a Michaelom. Ha-vajčania zbožňujú deti a Michael šiel z rúk do rúk, až bolo toho pestovania toľko, že by mu mohlo vystačiť na niekoľko mesiacov. Na chvíľu si k nim prisadol Leonaka a pozoroval Maliu a zopár mladších dievčat, ako tancujú hula. Oblečené mali sukničky z listov ti a na hlavách a okolo hrdla im viseli lei. Hudobníci im hrali do rytmu na tekvicových bubnoch a hrkotali hrkálkami z kokosových orechov.
Po západe slnka, čo bola zábava sama osebe, sa zapálili okolo celého dvora pochodne tiki a luau pokračovala. Niektorí ešte vždy plávali, iní surfovali za svitu mesiaca a Corinne zistila, že luau trvá celý deň a celú noc.
Kým Corinne pozorovala surfistov, prisadla si k nej o čosi staršia žena, ktorá sa predstavila ako Dayna Callanová. Bola o zopár rokov mladšia ako Jared a celkom pekná. Mala svetlohnedé vlasy a modré oči. Corinne nevedela, čo povedať, keď ju vtom žena prekvapila slovami:
„Iste ste počuli, že všetci si mysleli, že sa s Jaredom vezmeme."
Corinne chvíľu trvalo, kým sa zmohla na odpoveď. „Nie, nepočula som to..."
„Ach, to ma mrzí. Asi si o mne myslíte, že som hrozná, keď som to na vás tak vychrlila. Ale predpokladala som, že o tom viete. Len som si to chcela ujasniť, aby ste sa necítili trápne, že sa so mnou rozprávate."
Corinne sa usilovala spamätať. „Požiadal vás... Jared o ruku?"
Dayna sa usmiala. „Bože, nie! Bola to viac-menej tichá dohoda. Vždy to odkladal. A úprimne povedané," stíšila hlas, „bála som sa dňa, keď to urobí."
„Nechápem."
„Viete, vyrastali sme s Jaredom spolu. Moji rodičia mali plážový dom o kus ďalej a polovicu roka sme vždy strávili tu. Jared a Leonaka mi boli ako bratia. Viete si predstaviť, že by ste sa vydali za muža, na ktorého myslíte ako na brata?"
„Takže ste sa zaňho nechceli vydať?"
„Nie. Odľahlo mi, keď sa vrátil z pevniny a poveďal mi o vás. Mám pocit, že som jediná, ktorej sa s tým zveril. Vlastne mi povedal všetko, čo urobil. Keď sa vrátil, bol nešťastný
262

a som si istá, že to oľutoval. Viem, že keď sa ďopočul tie historky o vás, bol celý bez seba od žiarlivosti. Usiloval sa to zatajovať, ale ja som veďela svoje."
Corinne sa po prvý raz zahanbila za svoju šarádu. „Iste si myslíte, že som hrozná."
„Vlastne som nevedela, čo si mám o tom myslieť. Ale keďže som vedela, čo Jared vykonal, nemohla som vám nič zazlievať. A okrem toho to boli iba klebety, a klebety treba brať s rezervou."
„Jared ich tak nebral."
„Nuž, Jared sa často riadi citom, nie rozumom. Len čo som vás uvidela, bola som si istá, že ste nemohli robiť to, z čoho vás obviňujú. No Jared nemá ženskú intuíciu. A žiarlivosť vie mužovi načisto zatemniť mozog."
,Ale žiarli iba človek, ktorému na tom druhom záleží," odvetila Corinne.
„Presne tak." Dayna s úsmevom zďôraznila tie slová. Uprene sa zahľaďela na Corinne.
Corinne pochopila. „Som nesmierne raďa, že som sa s vami zoznámila. Skoda, že sme sa nestretli skôr." Zamyslene sa usmiala a vzdychla si.
„Správal sa Jared neznesiteľne?"
„Nejde o to, ako sa správal. Ide o tie jeho neustále pochybnosti a podozrenie. Myslím, že aj ja mám sklon k žiarlivosti."
Corinne zablúdila pohľadom k Naneki, ktorá teraz tancovala sólo, a Dayna sledovala jej pohľad. Havajčanka tancovala krásne a zvodne. Všetku pozornosť sústreďila na Jareda, ktorý stál obďaleč a pozoroval ju.
„Ach, Bože."
Corinne pozrela na Daynu. „Čo je?"
Jej spoločníčka sa mračila. „Myslela som, že Naneki sa už vzdala Jareda, ale vidím, že nie."
„Bola jeho milenkou, však?"
„Áno, istý čas. Ale iba predtým, ako sa oženil s vami. Bola by som si myslela, že... hm..." Nedohovorila.
„Neužili sme si s Jaredom ani medové týždne," poznamenala Corinne.
263

Dayna na ňu pozrela priamo a povedala: „Možno sa vám bude zdať surové, keď vám položím túto otázku, ale milujete Jareda?"
„Áno."
„Potom oňho musíte bojovať," odvetila Dayna a v modrých očiach jej zaihrali ohníčky.
„Ako to myslíte?"
„Ste krásna žena, Corinne. Ak sa Jared dozvie, že ho chcete, nebude hľadať rozptýlenie inde. Iná žena uňho nebude mať šancu."
„Skutočne si to myslíte?"
„Pravdaže. Čo keby ste začali hneď teraz? Odpútajte mu pozornosť od Naneki. Je neskoro a nikomu sa nebude zdať čudné, ak vy dvaja odídete skôr."
Dayne žmurkla a Corinne očervenela.
„A čo vy?" spýtala sa Corinne a dúfala, že sa ešte s Daynou stretne. „Aj vy čoskoro odídete?"
„Bože dobrý, nie. Najlepšie na lunu je práve to, ako si každý hľadá miesto na prenocovanie. Všetci zväčša zostanú do rána a potom pomôžu upratať a umyť riad."
„To som nevedela."
Dayna sa zasmiala. „Po celom vašom dome budú spať na zemi ľuďia, dokonca aj v stajni," usmiala sa. „A teraz už choďte. Stretneme sa ráno, prv ako odíďem. Potom vás zoznámim s mojím priateľom Markom Cári tónom."
Corinne odišla od stola a pomaly sa blížila k Jaredovi. Ešte vždy nevedela, čo mu povie. Nervózne sa pohrávala s náhrdelníkom a vtedy si uvedomila, že má dokonalú zámienku, aby sa mu prihovorila.
„Jared." Chvíľu mu trvalo, kým odtrhol pohľad od Naneki, ale konečne sa k nej obrátil. „Chcela som sa ti poďakovať za ten náhrdelník. Opály sú nádherné."
„Som rád, ak sa ti páčia. Ale ak nie..." Pokrčil plecami, akoby naznačoval, že je mu to jedno.
„Páčia sa mi, Jared," povedala rýchlo a doďala: „Úprimne."
Chytil ju pod pazuchu a odvieďol k hojdačke o pár metrov ďalej. Ach, prečo je taká nervózna?
„Opály ti pristanú," poznamenal bezstarostne, a ani na ňu
264

nepozrel. „Zvýrazňujú ti oči, vlasy aj pleť. Poriaďne si sa opá-lila, kým som bol preč."
„Mrzí ma, ak sa ti to nepáči."
„Ale páči. Pokožka ti stmavla, a vlasy vybleďli. Vyzeráš veľmi exoticky."
„Je to ďobre?"
„Bože môj, tvojej kráse nič neublíži. Si iba taká naivná, alebo chceš počuť komplimenty?" Corinne viďiteľne zďvihla bra-ďu a Jared sa uškrnul. „Nebuď hneď naježená. Iba som si ťa doberal."
Odľahlo jej a rozhodla sa nastoliť tému, ktorá ju v poslednom čase tak trápila. „Prečo si bol preč tak dlho?"
Chvíľu na ňu zvedavo hľadel, potom uprel pohľad na oceán.
„Mali sme isté problémy s hotelom. Jeden z mojich robotníkov spadol z veľkej výšky a takmer prišiel o nohu. Nemohol som odísť, kým on ležal v nemocnici a nevedel, či mu nohu amputujú, alebo nie."
„Už je v poriadku?"
„Áno. Ale celý život bude krívať. A potom ma v meste zdržalo aj zopár iných vecí."
„Ktorých?"
„To je dôverné, Corinne."
Zamračila sa. „Bolo to kvôli mne?"
„Nie, došľaka," vyhŕkol zúfalo. „Ak to už musíš vedieť, hľadal som Johna Piercea. Máme spolu nevybavené účty."
„Našiel si ho?"
„Oďišiel z ostrova."
„Navžďy?" prekvapila sa.
„Už to tak vyzerá," oďvetil Jared frustrovane. „Okrem toho som sa dozvedel, že jeho pozemok je na predaj." Potom zmenil tému. „Ale už bolo dosť mojich problémov. Akela mi po-veďala, že si jej veľmi pomohla pri príprave luau. Vážim si to. Posleďný týždeň tu muselo byť dosť rušno."
„Mne sa to páčilo."
„Iste si po takom dlhom dni unavená."
Znova na ňu upieral tie prenikavé sivomodré oči. Pýtal sa jej alebo to hovoril len tak?
265

„Som zrelý ísť do postele."
Usmiala sa. „Aj ja."
Zaželali hosťom dobrú noc a šli dnu. Horko-ťažko prešli cez patio. Deti aj zopár dospelých už bolo uložených na veľkých rohožiach a pohovkách a spali. Jared ju viedol okolo drobných i veľkých tiel, a keď prišli do obývačky, zistili, že je už plná.
Chodba však bola tichá a prázdna. Florence si šla ľahnúť skôr spolu s Michaelom. Ani Mália nevydržala dlho, keďže od vzrušenia bola hore už na svitaní.
Jared zastal pred Florencinými dverami, aby zazdal Corinne dobrú noc. Nechcel ju do ničoho nútiť. V to ráno urobil veľkú chybu a bol si istý, že Corinne sa ešte hnevá. Ale tá kráčala ďalej do jeho spálne. Prekvapene za ňou hľadel. Šla k bie-lizníku, zažala lampu, potom si vybrala z vlasov gardéniu a privoňala k nej, prv ako ju odložila.
Jared pomaly vošiel do izby a pozoroval ju. „Ty si sa znova nasťahovala sem?"
Spýtavo naňho pozrela. „Dúfam, že ti to neprekáža?"
„Nie, pravdaže nie," odvetil a uvažoval, ako má prežiť noc, a ani sa jej nedotknúť.
Corinne nervózne pokračovala, kým si odkladala náhrdelník. „Naneki sa vrátila. Býva tu, odkedy si odišiel, takže už nie sú voľné nijaké izby. A myslím, že by nebolo najpohodlnejšie, keby som spala s Florence na jej úzkej posteli."
„Corinne, už som povedal, že mi to neprekáža," prerušil ju. „Koniec koncov, patríš sem."
Obrátila sa mu chrbtom a odsunula si nabok vlasy. „Mohol by si mi rozviazať muumuu?"
Pustil sa rozväzovať jej šaty a čoskoro odhalil jej štíhly chrbát. Mala takú zvodnú šiju, že zatúžil pritisnúť na ňu pery, ochutnať jej hodvábnu pokožku. Ale možno by od neho odskočila celá zúrivá. Ovládol sa, potom sa obrátil a dal sa aj on do vyzliekania.
Corinne podišla ku skrini a vystúpila z muumuu, potom si vyzliekla spodnú bielizeň. Taká nahá dlho hľadala nočnú košeľu. Dúfala, že Jared na ňu aspoň pozrie. Napokon to už ne-

mohla naťahovať a vybrala si tmavozelené negližé z najjemnejšieho saténu.
Keď sa obrátila k Jaredovi, prv ako sa obliekla, videla, že na ňu hľadí ako zhypnotizovaný. V duchu sa usmiala a odvrátila pohľad. Veľmi pomaly si pretiahla nočnú košeľu cez hlavu a stiahla ju dolu.
Jared len nehybne stál a pozoroval, ako Corinne zvodne vykročila k posteli, ako vkĺzla pod prikrývky. Vari nevie, čo mu tým spôsobuje? Veď ho neznesiteľne zvádza.
„Ty si neľahneš?"
Corinnin hlás znel tak vábivo a až vtedy si uvedomil, že sa niekoľko minút ani nepohol. Strhol zo seba zvyšok oblečenia a podišiel k posteli.
„Dofrasa, vari nevieš, čo mi spôsobuješ?" vyhŕkol drsne. „Už to dlhšie nevydržím."
Mlčala. Potom ho pomaly objala rukami a položila mu hlavu na hruď.
Corinne mala pocit, že umrie od túžby, aby sa jej zmocnil. Jedine to jej dodá istotu, že k nej niečo cíti, aj keď iba túžbu. Strhla zo seba nočnú košeľu a usilovala sa dosiahnuť, aby sa presunul nad ňu, ale on sa zdráhal.
„Nie, dno!" povedal zastretým hlasom. „Chcem ťa vychutnať. Bože, ako som po tebe túžil, sníval o tebe." Pomaly sa privinul k nej a nohu si majetnícky preložil cez ňu.
A potom ju začal mučiť sladkými, vzrušujúcimi bozkami, ktoré ju privádzali do šialenstva. Pery s nežnou vášňou pritisol na jej a rukou tápal po jej tele, ktoré už túžilo po naplnení, on však predlžoval tie nádherné múky. Napokon to už nevedela vydržať, schytila jeho rozhorúčený úd tvrdý ako oceľ a nasmerovala ho do seba.
Jared zastonal pri jej dotyku a presunul sa nad ňu. „Ach, Kolína moja..." vzdychol.
Zaboril si pery do jamky na jej krku a zároveň ponoril svoj pulzujúci úd do jej jaskynky. V priebehu pár sekúnd sa už Corinne vzpínala, pripravená vybuchnúť. Jej vyvrcholenie bolo dokonalé, lebo vzápätí sa k nej pripojil Jared. Vychutnávali tú omračujúcu chvíľu spolu.

266

267

Corinne si zhlboka vzdychla, keď si Jared ľahol nabok a privinul si ju k sebe. Nepadlo medzi nimi ani slovo, ale nebolo to potrebné.
Kapitola 42
Corinne sa zobudila neskoro a zistila, že je sama. Rýchlo sa obliekla a s láskou ustlala posteľ, spomínajúc na každý okamih uplynulej noci. Zdvihla šaty, ktoré Jared nechal ležať na zemi. Boli celé pokrkvané. Dokonca sa ani nenamáhal vyprázdniť si vrecká. Mince a kúsky papiera položila na bielizník, potom z ďalšieho vrecka vytiahla malú škatuľku. Bola zo zlatníctva a ona neodolala a otvorila ju. Na zamatovom podklade žiarilo srdiečko z rýdzeho zlata. Pomaly si prečítala vyrytý nápis.
Corinne rýchlo zatvorila škatuľku a vložila ju späť do vrecka. Potom schovala do vrecka aj ostatné drobnosti a sako zavesila. Nesmie vedieť, že prívesok videla.
Celá sa chvela. Čo to znamená? Oženil by som sa s Tebou znova, a bez ľútosti. Pravdaže to prvý raz oľutoval. Ale teraz? Bez ľútosti. Vari to znamená, že ju miluje?
„Prečo mi potom ten prívesok nedal?" zašepkala si pre seba.
Odpoveď bola zrejmá. Zmenil názor. Bola to iba túžba, ktorá ho viedla k tomu, aby dal ten nápis vyryť. Nie láska. Uvedomil si, že ju nemiluje. A preto nemá v úmysle dať jej to srdiečko.
Corinne celý deň čakala, či ju Jared osloví. Ale musel sa venovať hosťom, bol stále zaneprázdnený.
Keď po večeri odišiel do stajne, Corinne si prehodila štólu a vyšla na zadný dvor. Sadla si na hojdačku a dúfala, že Jared si k nej prisadne, keď skončí. Oneďlho počula, ako vošiel do domu. Akela mu povie, že Corinne je vonku. Už to dlho nepotrvá. Ale on neprišiel a napokon sa ho sama vybrala hľadať.
268

Jared si vložil retiazku so srdiečkom do vrecka, a keď vychádzal zo spálne, usmieval sa. Dúfal, že nájde Corinne tam, ale potom si pomyslel, že si vyšla na precháďzku. Čakal na ňu v obývačke. Už tam vládol pokoj, hostia dávno odišli.
Keď sa ďlho nevracala, Jareda sa zmocnila netrpezlivosť. Prechádzal sa po izbe, potom otvoril predné dvere a dlho hľadel na žiarivý mesiac. Pripomenul mu sľub, ktorý jej dal kedysi dávno, že sa spolu prejdú po pláži, budú sa milovať v žiare hviezd a jej krásne telo bude ožarovať svit mesiaca.
Potom za sebou zacítil výraznú vôňu gardénie, ktorú Corinne vždy nosila vo vlasoch. Objala ho okolo pása a Jared sa usmial a obrátil, aby ju pobozkal. Ale pery, ktoré sa pootvorili v očakávaní bozku, neboli Corinnine.
Jared sa odtiahol a oči mu potemneli. „Čo to robíš, Naneki?"
Odula pery. „Ona nie je jediná, ktorá smie nosiť gardénie. Prečo už ku mne nechodíš?"
„Som ženatý a moja manželka mi akurát stačí."
„Nie je dobrá."
„Tak už dosť, Naneki," napomenul ju Jared chladne a odtisol od seba.
„Takže ju miluješ?"
„Áno, dočerta! Milujem ju!" Keď sa zatvárila dotknuto, zmiernil tón. „Pozri, Naneki, už dávno som ti povedal, aby si si našla manžela. Prečo neďáŠ šancu Leonakovi? On ťa má rád."
„Leonaka?"
„Áno, to si nevedela?" Keď pokrútila hlavou, pokračoval: „Pretože si ho nikďy nepovzbudila. Ale miloval ťa ešte preď-tým, ako si sa vydala za Peniho."
Tvár sa jej rozžiarila. „Leonaka je dobrý, silný muž."
„Áno, to je."
„Myslím, že mu zajtra zanesiem laulauy. To ho povzbudí."
Jared sa zasmial. „Rozhodne. A teraz už choď spať."
Jareda sa možno malo dotknúť, že Naneki sa vie tak ľahko zaľúbiť do iného muža, ale nehneval sa za to na ňu. Miloval Corinne. Už to dlhšie nemohol vydržať a vydal sa ju hľadať. Povie jej, ako veľmi ju miluje.
269

Ale Corinne už nebola vonku. Bola zamknutá v spálni a plakala na posteli, kde včera v noci zažila takú rozkoš. Teraz už všetko pominulo a viac sa nevráti. Prečo musela vojsť do izby, práve keď sa Jared objímal s Naneki? Corinne zamrelo srdce. Viac nečakala, rozbehla sa do spálne a zamkla sa.
Bola hlúpa, keď verila v šťastie. Láska medzi Jaredom a Corinne bola minulosťou.
C
	v
onnner
„Odíď, Jared."
Zmätene pokrútil hlavou. „Otvor dvere."
Corinne vyskočila z postele a podišla k ďverám, aby ju jasne počul. Ako sa opovažuje prísť za ňou, keď sa len teraz rozlúčil s milenkou?
„Poveďala som ti, aby si odišiel, Jared. Včera v noci sa stal omyl, ale už sa viac nestane."
„Čo to, dopekla, do teba vošlo?" zahrmel neveriacky.
Keď počula jeho hnev, odvetila: „Prišla som k rozumu, to je všetko! Zabudla som, ako veľmi ťa nenáviďím, ale viac na to nezabudnem."
Bože, veď to nie je pravda! Ale bude lepšie, ak si to bude myslieť.
Znova jej vytryskli z očí slzy, keď už si myslela, že ich všetky vyplakala. „Myslím to vážne, Jareď. Ráno sa môžeš vrátiť ďo svojej izby. Teraz sa choď vyspať so svojou milenkou. Ja ťa nechcem, ale ona rozhodne áno."
„Corinne..."
„Nie!" zarazila ho. „Stačilo, Jared. Buď ma zajtra odvezieš do mesta, alebo tam pôjdem peši."
Jared odstúpil, zmätený a zúrivý. Potom ho načisto premohol hnev.
Dva razy. Dva razy si z neho urobila blázna. Vždy ho nenávidela a bude nenávidieť. Tretí raz jej to už nedovolí. Vezme ju späť do mesta. Odprevaďí ju až k loďi. Dozrie na to, aby na ňu nastúpila. Do čerta s Corinne!
270

Kapitola 43
Jared šiel zavolať Corinne. Koč čakal a bol k nemu pripojený voz, ktorý odvezie jej batožinu do prístavu. O malú chvíľu Corinne zmizne z jeho života. Mal by sa tešiť, že sa zbaví nielen jej, ale aj zúrivosti, ktorú v ňom vyvolávala. Ale netešil sa. Cítil sa bezmocný.
Detský plač pritiahol Jareda do Florencinej izby. Vedel, že tam nájde svoju ženu. Obe ženy sa usilovali utíšiť dieťa, ale očividne márne.
Keď Jareď zastal v otvorených dverách, pokrútil hlavou. „Ak máte všetko pobalené, dámy, začnem znášať vaše veci ďolu."
„Teraz nie, Jared," odvetila britko Corinne, a ani naňho nepozrela.
„Musí to byť čo najskôr. Loď vám oďcháďza o tri hoďiny."
„Nezaujíma ma nejaká prekliata loď!" Obrátila sa k nemu. Oči mala rozšírené. „Michael je chorý."
„Vieš, že najbližšia loď oďcháďza až štrnásteho."
„Nech," oďvetila roztržité a znova sa obrátila k Michaelovi.
„Poslali ste po lekára?"
„Práve som sa za ním chystala zájsť," odvetila Florence.
„Nezmysel," odvetil Jareď. „Vy zostaňte pri svojom synovi. Pošlem poňho Sun Hoa."
Už chcel vyjsť z izby, keď ho Corinne zastavila. „Jared, chcem doktora Brysona. Pozná Michaela. A povedz mu, že je to naliehavé."
Jared sa zamračil. „Kde má ordináciu?"
„Na Alakea Street."
„Dobre," oďvetil. „Ale chcem, aby si šla ďolu so mnou. Iste je z vás celý vystrašený, keď okolo neho pobehujete obiďve."
„Nie, zostanem tu."
„Choďte, Corinne," poveďala Florence prísne a vrhla na ňu veľavýznamný pohľad.
271

„No dobre," súhlasila neochotne. „Ale iba kým príde lekár."
Keď Sun Ho odišiel, Jared sa pridal ku Corinne v obývačke. „Zdá sa mi, že by sa ti zišlo čosi si vypiť."
„Ďakujem, veru áno."
Sedela na okraji stoličky, ruky mala zložené v lone a hľadela na schody. Kým Jared miešal nápoje, pozoroval ju. Zdala sa vydesená.
„Chlapec bude v poriadku."
„Pravdaže bude."
Podal jej pohár a všimol si, že ruky sa jej trasú.
„Čo mu vlastne je?"
„Nevieme. Má vysokú teplotu a stále plače."
„To sa stáva aj pri bezvýznamných chorobách, Corinne," usiloval sa upokojiť ju.
„Ale mohlo by to byť aj niečo vážne!" odsekla. „Prepáč, Jared. Len sa oňho bojím."
„To vidím."
Corinne zmĺkla a Jared ju pozoroval. Chcel zmierniť jej strach. Dočerta, chcel jej ponúknuť svoju lásku
„Corinne, nemá zmysel, aby si odišla štrnásteho alebo inokedy." Nepočúvala jeho, ale plač, ktorý neustával. „Počuješ?"
Konečne naňho pozrela. „Čo si vravel?"
„Hovoril som, že nemá zmysel, aby si odišla. Môžeš zostať tu."
„S tebou?"
„Áno."
Uprene sa naňho zahľadela. Oči mala smaragdovozelené. „A deliť sa o teba s Naneki a ktoviekým ešte? Nie, ďakujem."
„Deliť sa o mňa?" spýtal sa prekvapene. „Nemal som inú ženu, odkedy som sa s tebou oženil."
„Ušetri ma toho, Jared," povedala zatrpknuté a oči jej ešte väčšmi potemneli. „Viem o tom svoje."
„Čo?"
„Videla som vás!" vykríkla a vytryskla z nej všetka potláčaná bolesť a zlosť. „Ako si sa bozkával so svojou milenkou!"
Jared chvíľu na ňu nemo hľadel, ale vtom sa mu rozjasnilo. Zasmial sa. „To nič nebolo. Prišla v ten večer za mnou, a ja som si myslel, že si to ty. Pobozkal som ju, a ani som na ňu ne-

pozrel, ale odtrhol som sa od nej, len čo som zistil, že v náručí nemám teba."
„Neverím..." Corinne vyskočila, keď Michaelov plač ešte zosilnel.
Rozbehla sa ku schodom, ale Jared ju zastavil. „Nechcem, aby si šla hore, Corinne."
Pokúsila sa vyslobodiť si ruku, ale držal ju pevne. „Prestaň, Jared. Potrebuje ma."
„Nebuď smiešna, Corinne. Florence sa oňho postará."
„Chcem ísť za Michaelom."
„Ak je to niečo vážne, mohla by si ochorieť aj ty. A to ne-
c<
chcem.
„Je mi jedno, čo ty chceš!" Hovorila čoraz hlasnejšie. „Už aj ma pusť!"
„Corinne, prestaň!" povedal Jared ďrsne. „Ten chlapec potrebuje matku. Bože, veď ty si doslova posadnutá tým dieťaťom. Vari to nevidíš?"
„Posadnutá!" vykríkla a rozplakala sa. „Áno, som posadnutá. Pretože Michael je moje dieťa! Teraz už chápeš? Je to... môj syn!"
Jared ju pustil tak nečakane, až sa zatackala. Keď bežala hore schoďmi, nevidela bolestný výraz na jeho tvári.
Je to môj syn, Jared znova a znova v duchu počul jej výkrik. Nie „náš", ale „môj"! Nenapadlo mu, že je iba zúfalá. Nie, tým sa potvrdilo jeho pôvodné podozrenie.
To dieťa je určite Draytonovo. Jeďine tak si vedel vysvetliť, prečo pred ním Corinne zatajila pravdu.
Corinne sa oprela na stoličke a zhlboka si vzdychla. Bola vyčerpaná a aj to na nej bolo vidieť.
„Vypijeme si, myslím, že sa nám to obom zíde." Florence vošla do izby s fľašou a dvoma pohárikmi.
„Vyprevadila si doktora Brysona?"
„Áno."
„Vieš, nechápem, prečo som to urobila," vzdychla si Corinne. „Koľko námahy som si dala, koľko som klamala, aby som

272

273

Michaela zatajila pred Jaredom, a teraz som jednoducho vykríkla pravdu. A nebolo to vôbec treba! Michaelovi nehrozilo nijaké nebezpečenstvo. Nie je vážne chorý."
Doktora Brysona pobavilo, keď zistil, že dieťatku sa iba tlačia mliečne zúbky.
„Nerobte si z toho ťažkú hlavu, Cori. Najvyšší čas, že sa to dozvedel."
„Tak nehovor, Florence." Corinne pokrútila hlavou. „Čo ak sa pokúsi nechať si Michaela tu?"
„Keby prišlo k súdu, máte viac peňazí ako on. Ale nechápem, prečo sa vy dvaja jednoducho nezmierite."
„Na to je neskoro," povedala Corinne ticho. „Nevedela by som s ním žiť s vedomím, že ma nemiluje... ani len trošku."
„Kto hovorí, že vás nemiluje?" spýtala sa Florence podráždene.
„Ja." Corinne sa vystrela a zastenala. „Ach, škoda, že sme dnes zmeškali tú loď."
„Pôjde aj druhá, ak ste tak pevne rozhoďnutá odísť."
„Áno, ale čo bude medzičasom? Čo poviem Jaredovi, ak bude chcieť vedieť, prečo som mu zatajila pravdu?"
„Jednoducho mu poviete, ako to bolo."
Ale Jared bol celú noc preč. Nevrátil sa ani ďalší deň. Corinne nervózne čakala, bála sa konfrontácie, ale chcela už mať tú nevyhnutnú scénu za sebou.
Lenže Jared sa zdržiaval mimo domu až do štrnásteho. Vtedy sa už Corinne vzdala nádeje.
Kapitola 44
„Nevybrali sme si na odchod z tohto ostrova dobrý deň." Corinne sa zvrtla, upravujúc si na hlave klobúčik. „Prečo? Je
pekný deň."
„Nečítate noviny, Cori?"
„Načo? Tie správy sú také deprimujúce."
274

Florence pokrútila hlavou. „Nehovorí sa o ničom inom, iba o revolúcii."
„Myslíš, že bude vojna?"
„Neviem. Ale zdá sa, že na Oahu aj na celom Havaji je dosť ľudí, ktorí by sa radi zbavili monarchie. Všetko sa čoskoro ukáže. A dnešný deň je veľmi dôležitý."
„Prečo?"
„Kráľovná Liliu - ach, nikdy nebudem vedieť vysloviť to meno — má v úmysle zrušiť súčasnú ústavu a presadiť svoju. Cudzinci, a najmä Američania, čo tu žijú, sú zásadne proti. Je to skúška sily medzi revolucionármi a monarchistami — a medzi zahraničnými usadlíkmi a domácimi Havajčanmi."
„Potom je dobre, že sme sa rozhodli vyraziť skoro. Môžeme ísť do prístavu okľukou a vyhnúť sa palácu Jolani."
„Nepočkáte ešte chvíľu, či nepríde váš manžel?"
Corinne ani na sekundu nezaváhala. „Nie. Nebol tu už týždeň. Buď sa na mňa priveľmi hnevá, že som pred ním tajila Michaela, alebo je mu to jednoducho jedno."
„Neverím, že mu je to jedno, Cori."
„Ja áno. Poznám Jareda lepšie ako ty. Poďme už."
Vzala si rukavičky, kabelku a šla po Michaela. Batožina už bola naložená na voze. Rýchlo sa rozlúčili s Akelou a Maliou a vyrazili ďo prístavu. Viezol ich Sun Ho.
Zakrátko ich dobehol iný koč. Oba koče zastali. Corinne zmeravela, keď uvidela Jareda. Zostúpil zo svojho koča a prišiel k ich.
„Nemyslel som, že sa vydáš na cestu tak skoro. Takmer som ťa nestihol."
Hovoril to tak bezstarostne! „Prečo si sa obťažoval?"
„Prišiel som vás odprevadiť na loď. Dnes môžu byť problémy. Nejaké horúce hlavy už strieľajú na uliciach."
„Vieme o tých problémoch, Jareď. Rozhoďli sme sa obísť palác."
„Všade môžu byť problémy, Corinne. Bezpochyby budú aj pouličné boje."
„Vari sa len o mňa nebojíš?" spýtala sa Corinne sarkasticky.
Neodpovedal. Prikázal Sun Hoovi, aby odviezol jeho koč
275

domov, a sám nastúpil do ich. Jared nespomenul Michaela ani slovom. Musel jej ho vidieť na lone. Ale nepovedal ani slovo! Prečo prišiel? Pravdepodobne aby sa uistil, že odišla.
Na uliciach boli také davy, aké Corinne ešte nevidela. Vládol tam hluk a krik. Ľudia bežali k palácu a Corinne zbadala zbrane. Zmocnil sa jej strach. Bála sa najmä o Michaela, a tak ho položila na dlážku koča. Potom sa začala báť o Jareda, ktorý sedel hore na kozlíku a bol ľahkým terčom. Nevzal si ani zbraň, hoci vedel, čo sa na uliciach robí. Práve keď uvažovala, prečo si nevzal nijakú zbraň, pred kočom zaduneli výstrely a Corinne vykríkla. Koč pomaly zastal a Corinne znova vykríkla, keď videla, ako sa Jared zvalil na kozlíku.
Vyskočila z koča a vyliezla na kozlík. Keď tam prišla, Jared už znova sedel vzpriamene a sťažka dýchal. „Si v poriadku?"
„Len sa mi trochu zakrútila hlava," odvetil drsne. „Nič mi nie je."
Ale uvidela mu na boku krv a srdce jej zamrelo. „Postrelili ťa!"
„To je len škrabanec."
„Na tom nezáleží. Vezmem ťa k lekárovi."
„Nechcem nijakého lekára."
Ale vtom sa zakymácal, a tak sama schmatla opraty a vyrazila smerom na Alakea Street.
Mali šťastie. Doktor Bryson bol vo svojej ordinácii a pomohol jej preniesť Jareda dnu. Odmietla odísť z miestnosti, kým Jareda vyšetroval, len tam bezmocne stála a napäto pozorovala lekára, ako skúma ranu, a Jareda, ako sa usiluje nedať najavo bolesť.
Doktor Bryson sa na ňu obzrel ponad plece. „Čo keby ste počkali v čakárni? Toto chvíľu potrvá."
Rozhodne pokrútila hlavou. „Chcem počuť, že bude v poriadku."
„To vám môžem povedať už teraz. Guľka nepoškodila nijaké životne dôležité orgány. Ide len o to vybrať ju. O týždeň bude ako rybička."
„Výborne," povedala. Nechcela lekárovi prekážať.
Ale Jared si sadol a s kamennou tvárou poveďal. „Nečakaj na mňa, Corinne. Bež už, aby si stihla loď."
*
276

„Nebuď smiešny, Jared!" zvolala. „Nemôžem ťa tu takto nechať!"
„Ale necháš, dočerta!" poveďal zvýšeným hlasom. „Nechcem byť zoďpoveďný za to, že zmeškáš loď. Chcela si ďnes oďcestovať - tak už choď, a hneď!"
Corinne si myslela, že sa aspoň slovkom zmieni o ich synovi, prv ako oďíde. „A čo Michael?" začala.
Jared od bolesti a hnevu zatvoril oči. Z lásky ku Corinne takmer zošalel. A ona mu preďhaďzuje Draytonovo decko! Zrejme ho skutočne nenáviďí! „Vezmi si svojho syna a vypaď-ni z môjho života!" precedil. „Choď si späť ďo toho svojho Bostonu! A už začni vybavovať rozvod, Corinne, lebo ho, pri-sámbohu, zariadim ja!"
Pruďko sa zvrtla a vybehla z orďinácie. Takže vlastný syn preňho neznamená celkom nič!
Jareď sa zvalil na vyšetrovací stôl celý vyčerpaný. Stálo ho veľa síl, aby jej povedal, že má odísť, keď jej tak veľmi chcel po-veďať, aby zostala.
„Nemyslíte, že ste k nej boli trochu tvrďý?"
Jareď otvoril oči a hľadel na doktora Brysona. Celkom zabudol, že aj on je v miestnosti.
„Bolo to nevyhnutné."
„Spomínali ste rozvod. Nechápem. Myslel som, že..."
„Áno," prerušil ho ostro Jared. „Chápem. Mysleli ste si, že je to pani Draytonová. Ale viete, je to moja manželka, hoci dieťa, ktoré ste ošetrovali, je Draytonovo. Je to... veľmi zložitý príbeh," uzavrel Jared trpko.
„Ach tak." Doktor Bryson rýchlo uvažoval. „Tým sa veľa vysvetľuje. To vy ste ten Jareď, ktorého tá krásna ďáma preklínala pri pôroďe. Nikďy som nechápal prečo, keď jej manžel sa volal Russell."
Po chvíli sa Jareď spýtal. „Ako to viete? Corinne poroďila to ďieťa v Bostone. Boli ste tam?"
„Neviem, akú mylnú predstavu máte, pán..."
„Burkett," doplnil Jared netrpezlivo.
„Pán Burkett. Vaša žena priviedla ďieťa na svet tu na ostrove. Prvý raz som ju viďel v decembri, krátko po tom, ako pri-
277

cestovala, a odvtedy som ju navštevoval pravidelne, až kým v júni neporodila. Na jej žiadosť som dokonca našiel rodinu, ktorá si mala dieťa adoptovať."
Jared sa prudko posadil. „Moja žena sem prišla vlani v auguste."
Doktor Bryson sa nechcel hádať s takým veľkým a bojovne naladeným mužom. Pokrčil plecami. „Ak to vy vravíte."
Jared sa zamračil. „Ale vy si to nemyslíte."
Doktor Bryson váhavo prikývol.
Jared krútil hlavou, akoby mu to pomohlo pochopiť situáciu. „Hovoríte, že dieťa sa narodilo v júni. Kedy presne?"
„Môžem sa pozrieť na presný dátum do záznamov, ale povedal by som, že zhruba v strede mesiaca."
Jared rýchlo rátal. „Spomínali ste adopciu. Ona to dieťa nechcela?"
Doktor Bryson sa zamračil, keď si na to spomenul. „Veru nie. Bolo až neprirodzené, ako nenávidela to dieťa. Nevedel som to pochopiť."
Jared si spomenul na slová, ktoré mu povedala kedysi dávno. „Rozhodne by som si nenechala tvoje dieťa."
„Čo si Drayton myslel o dieťati, ktoré sa malo narodiť?"
„Nuž, veru aj z toho som bol zmätený, keďže bol jej manžel, alebo som si to aspoň myslel. Ani on to dieťa nechcel. Teraz už chápem tú situáciu. Veď ani nebývali v spoločnej izbe, dokonca ani po pôrode."
„Ako to viete?"
„Často som tam chodil pred pôrodom aj po ňom."
Dialo sa to všetko nejako prirýchlo. „Prečo to dieťa nakoniec nedala na adopciu?"
Doktor Bryson sa uškrnul. „O to sa postarala slečna Merril-lová."
„Myslíte pani Merrillová?"
„Ach, Bože, ona je vydatá?"
„To je jedno," mávol rukou Jared. „Pokračujte."
„Tak teda slečna Merrillová ma presvedčila, že pani Burket-tová neskôr oľutuje, že sa dieťaťa zbavila. Povedala, že je posadnutá inými vecami a neuvažuje jasne."
278

Jared zmraštil tvár. Tou inou vecou bol on. Tak veľmi ho nenávidela, že si nechcela nechať jeho dieťa.
„Ste v poriadku? Už by som vám mal radšej vybrať tú guľku."
„Ešte chvíľu vydržím. Chcem vedieť, čo sa stalo."
„Tak sme to so slečnou Merrillovou zariadili tak, aby pani Burkettová zostala s dieťaťom na chvíľu sama. To stačilo. Dalo by sa povedať, že to bola láska na prvý pohľad. Málokedy vidím takú silnú materinskú lásku."
Jared si vzdychol a ľahol si na vyšetrovací stôl. Rana ho bolela. Najvyšší čas vytiahnuť guľku.
Prv ako mu lekár pichol injekciu na utíšenie bolesti, Jaredo-vi sa všetko uležalo v hlave. Bože, mám syna!
Kapitola 45
Corinnin návrat domov bol svojím spôsobom príjemný. Keď vystúpila z vlaku v Bostone, čakal ju otec a jeho radosť z Michaela ju potešila. Samuel Barrows od prvej chvíle prilipol k vnukovi.
Za prvé dva týždne od svojho návratu bola Corinne na dvoch večierkoch, na niekoľkých čajoch a iných spoločenských akciách, na ktoré ju vytiahla Lauren. Neprekážalo jej to. Aspoň nemyslela stále na Jareda.
Klebety o tom, prečo odišla z Bostonu, sa teraz považovali za dezinformáciu, lebo Lauren všade rozširovala, že Corinne celý čas šťastne žila s manželom a do Bostonu prišla iba na návštevu. Lauren sa naučila správať veľmi kultivovane a bola schopná hravo zvládnuť každú situáciu.
Corinne nenamietala proti sesternicinmu klamstvu, lebo to bolo ľahšie, ako povedať pravdu. Ale zvedavosť ľudí ju dosť trápila. Prirodzene, každý sa vypytoval na exotický, fascinujúci ostrov, na ktorom žila. Corinne len ťažko potláčala melanchóliu, keď hovorila o Havaji.
279

„Jakživ som nevidela takých priateľských a zábavných ľudí, ako sú Havajčania," hovorila. A vzdychla si.
Ako je možné, že sa jej Havaj za taký krátky čas stal druhým domovom? Veď celý život prežila v Bostone, prechádzala sa medzi honosnými domami, hrala sa na Boston Com-mon, pozorovala veslárov na rieke Charles a kŕmila kačky na jazere Jamajka. Ale to všetko jej teraz prichodilo ako výjavy z dávnej minulosti. Boston jednoducho už nebol jej domovom.
Prestane si niekedy robiť nádeje, že ešte uvidí žiarivé kvety Oahu? Prestane v duchu počuť hukot vodopádu, pri ktorom bola s Jaredom? Bude sa môcť niekedy v Bostone pozrieť na západ slnka, a nebyť pritom sklamaná?
Teraz bola ona hostiteľkou a sedem jej dlhoročných priateliek a známych sedelo v salóne a pri kozube popíjalo čaj. Bola medzi nimi aj Lauren s matkou. Bože, ako jej sesternička vyrástla za ten čas, čo bola preč!
„Už sa iste nevieš dočkať, kedy sa tam vrátiš, Corinne," povedala jedna z mladých dám. „Teda aspoň ja by som sa nevedela. Neočakávali sme, že sa vrátiš domov tak skoro."
„Veď vieš, otec ešte nevidel Michaela a nemohol sa uvoľniť, aby nás tam navštívil."
„Tvoj manžel ťa iste nechcel pustiť," ozvala sa pani Hart-manová. „Vzhľadom na tie extrémne opatrenia, ktoré urobil po vašej svadbe."
„Extrémne opatrenia?" spýtala sa Corinne.
Lauren sa predklonila a usmiala. „Dúfam, že sa nehneváš, Corinne, ale prezradila som pani Hartmanovej, prečo tvoj manžel dal pred odchodom z Bostonu do novín ten nezvyčajný oznam. Povedala som jej, že sa tak chcel ubezpečiť, že za ním bez meškania prídeš."
Corinne bola ohromená Laureninou vynachádzavosťou. „Nuž áno..." Hľadala slová. „Môj manžel má veľmi svojský zmysel pre humor."
„Neviem si preďstaviť, že by niečo také urobil môj Harold," povedala pani Nautilyová.
„Ani my," zachichotala sa Lauren.
280

Corinne sa usmiala. Harolď Nautily bol bojazlivý muž, o dobrých desať centimetrov nižší ako jeho impozantná manželka. Nikdy jej nepovedal nič iné, iba: „Áno, drahá." Prv ako Corinne spoznala Jareda, chcela presne takého muža.
„Ako sa má tvoj zlatý chlapček, Corinne?" spýtala sa pani Turnerová.
„Dobre, hoci oďkedy sme prišli, je stále prechladnutý."
„Dúfam, že to nie je nič vážne."
„Nie. Len mu asi chvíľu potrvá, kým si privykne na chladnejšie podnebie."
„To je pochopiteľné, keď sa narodil v trópoch," ozvala sa znova pani Hartmanová. „Som si istá, že sa poteší, keď sa tam vrátite, a ty takisto."
„Áno," zašepkala Corinne so sklopenými očami.
Uvažovala, čo povie týmto ženám, keď sa ukáže, že ona ani Michael sa na Havaj nevrátia. Lauren aj jej otec veďeli, aké je pre Corinne ťažké predstierať, že má šťastné manželstvo a že jej oddaný manžel sa už nevie dočkať, kedy sa vráti. Ale ani oni netušili, aké hlboké je v skutočnosti jej zúfalstvo. Ani Floren-ce. Ako dlho bude musieť znášať túto bolesť, kým konečne pominie?
Na predné dvere ktosi zabúchal klopadlom a Corinne videla, ako Brock ide otvoriť.
Lauren sa ľútostivo usmiala na Corinne. „To bude Cynthia. Včera sme sa stretli a ona povedala, že sa tu možno zastaví. Zrejme to je ona."
Corinne zmraštila tvár. Bála sa Cynthiiných zákerných otázok. Pravdepodobne nikdy neoďpustila Corinne, že jej uchmatla Jareda.
Corinne sa práve duševne pripravovala na stretnutie so Cynthiou, keď k ďverám prišiel Brock, celý vykoľajený. A vzápätí Corinne zistila prečo.
„Môjtybože!" zvolala pani Hartmannová. „Tuším sa ťa nevedel dočkať, Corinne."
Corinne veľmi pomaly vstala a cítila iba búšenie srdca.
„Corinne? Corinne?"
Obrátila sa k tete, ale v skutočnosti ju nevidela.
281

„Tuším si rovnako prekvapená ako my! No teda toto, pán Burkett! Zdá sa, že máte veľmi rád dramatické zvraty."
Jared odtrhol oči od Corinne a nasadil svoj najočarujúcejší úsmev. „Jednoducho som si zmyslel a nasadol na loď, pani Ashburnová. Ale máte pravdu, bolo to odo mňa veľmi bezohľadné."
„Myslím, že by sme sa mali pobrať, dámy," naznačila návštevníčkam Lauren. „Títo dvaja si iste veľmi chýbali. Zrejme ešte prežívajú medové týždne."
Žmurkla na Corinne, ktorá si to ledva všimla. Čo tu robí Jared? A potom zrazu osameli a ju zachvátila panika. Michael! Preto je tu! Prišiel jej zobrať Michaela!
„Zdravím ťa, Corinne."
Znova si čo najspôsobnejšie sadla a zovrela si ruky, aby sa jej nechveli. „Vyzeráš... dobre, Jared."
Uvedomovala si, že je asi rovnako biela ako porcelán na stole. Rýchlo začala hovoriť, aby si nevšimol, aká je nervózna. „Dúfam, že rana sa ti už zahojila."
Pokrčil plecami. „Po týždni som už o nej ani nevedel. Len po nej zostala škaredá jazva." Uškrnul sa. „Chceš sa na ňu pozrieť?"
„Nie!" zvolala.
Ako môže byť taký pokojný, akoby sa ani neboli rozišli v hneve? Akoby bolo celkom prirodzené, že sedí v jej dome, na druhom konci sveta.
Corinne sklopila oči. „Čo sa stalo po mojom odchode? Veľmi sa bojovalo?"
„Ani nie. Bola to zrejme najpokojnejšia revolúcia v dejinách."
„A čo kráľovná?"
„Už nevládne," odvetil Jared s náznakom trpkosti v hlase. „Máme dočasnú vládu pod americkou zástavou. A do Washingtonu odišla delegácia žiadať o anexiu."
„Ako sa to stalo?"
„Štrnásteho januára, teda v deň tvojho odchodu, kráľovná Liliuokalani pokračovala vo svojich plánoch zrušiť ústavu. Chcela donútiť kabinet, aby podpísal novú, ale ten nechcel.
282

Bol ustanovený bezpečnostný výbor zložený z najprominentnejších mužov na ostrove a splnomocnený udržať poriadok. Zmocnili sa vládnej budovy a vydali vyhlásenie, že monarchistický systém vlády je zrušený."
„Iba tak? Obyčajným vyhlásením?"
„Stála za nimi väčšina obyvateľstva," odvetil Jared. „Kráľovnú uväznili v paláci v jej vlastných komnatách a vztýčili americkú zástavu." Jared si vzdychol. „Bol to smutný deň pre hrdý národ. Kráľovná možno prekročila hranice svojich právomocí, ale pre mňa zostane naďalej kráľovnou. Aká irónia! Je to len čosi vyše sto rokov, čo cudzinci objavili Havaj. To je pozoruhodne krátky čas na to, aby kultúra národa zanikla pod vplyvom inej civilizácie."
„Celkom nezanikla."
„Možno nie," pripustil, potom vstal a uprene na ňu pozrel. „Nespýtala si sa, prečo som tu."
Corinne sa odvrátila. „Úprimne povedané, obávam sa, že to viem."
Dotklo sa ho to. „Mňa sa nemusíš báť, Corinne."
„Nie?"
Jared na ňu zamyslene hľadel, potom si k nej prisadol na pohovku. „Bojíš sa, že som si prišiel po Michaela?"
„Áno," zašepkala.
„Preto si mi nepovedala pravdu?"
„Áno." Pozrela naňho rozšírenými očami. „Preto si prišiel, Jared? Lebo ak áno, nevzdám sa môjho syna. To ma skôr budeš musieť zabiť."
„Áno." Posunul sa k nej bližšie, ale ona sa odtiahla. Vzdy-chol si. „Vo vrecku mám list oď tvojho otca."
Keď mlčala a len sa nervózne zahniezďila, pokračoval: „Dostal som ho pár dní po tvojom odchode. Je to odpoveď na list, ktorý som mu poslal... a v ktorom som sa spytoval na Michaela. Všetko mi vysvetlil."
„Na to si nemal právo!" začala Corinne nahnevane.
„Sama si mi to prezradila, Corinne," pripomenul jej.
„Áno, a ty si nič nepovedal! Ani len posledný deň!"
„Musel som si zvyknúť na tú myšlienku," zaklamal.
283

Nemienil jej povedať o svojom podozrení, že je to Drayto-novo dieťa. Nemusí vedieť, aký bol blázon.
„Bol to pre mňa šok, keď som zrazu zistil, že mám syna," pokračoval. „A že si to predo mnou tajila."
„Jared, ja..."
„Nie, viem, prečo si to urobila. List tvojho otca mi pomohol veľa pochopiť, a dosť som sa dozvedel aj od doktora Bry-sona."
Corinne sa začervenala a obzerala sa po izbe, neschopná uniesť Jaredov pohľad. „Pochop, vtedy som ťa nenávidela, Jared. Bola som posadnutá tou nenávisťou, inak by som nikdy nemohla urobiť to, čo som urobila."
„Viem. Tak ako som kedysi ja bol posadnutý nenávisťou k tvojmu otcovi. Dúfam, že sme sa z toho obaja poučili. Už tvojmu otcovi nič nevyčítam a aj mu to poviem, keď už som tu. Viem, k akej krutosti vie človeka dohnať nenávisť."
„O čom to hovoríš, Jared?"
Chytil ju za ruku. „Viem, že si ma nenávidela, keď si odchádzala, Corinne, a možno ma ešte vždy nenávidíš. Ale aj keby mi to malo trvať celý život, raz ťa presvedčím, aby si ma milovala."
Do očí sa jej tisli slzy. „Prečo?"
„Prečo?" zopakoval. „Lebo ťa milujem, dočerta!" Keď už tie slová boli vonku, tichšie ďoďal: „Áno, milujem ťa, väčšmi ako som si myslel, že vôbec budem schopný."
Corinne pomaly pokrútila hlavou. Chcela mu veriť, ale bála sa. „Hovoríš, že ma miluješ bez ohľadu na to, čo som podľa teba urobila?"
„Už pred mnohými mesiacmi som vedel, že ťa milujem. Áno, bez ohľadu na to, čo som si myslel, že si urobila. Chcel som ti to povedať vtedy na Vianoce, ale znova si predo mnou zabuchla dvere."
Tvár sa jej rozžiarila. „Takže čo si mi hovoril o Naneki, je pravda?"
Prikývol. „Nebol som si istý, či si ma vôbec počula."
„Počula som, len som ti neverila."
„To ti veľmi nemôžem vyčítať vzhľadom na to, ako často som ja pochyboval o tebe."

„Ach, Jared, aj ja ťa milujem!"
A vrhla sa mu okolo krku. Keby bolo podľa nej, nikdy viac by ho nepustila.
Chytil jej tvár do dlaní a hlboko sa jej zahľadel do očí. „To myslíš vážne?"
„Áno! Ach, áno! A prisahám, že už ti nikdy viac nebudem klamať. Nikdy o mne nebudeš musieť pochybovať."
„Bože, akí sme boli pochabí!" Jared si vzdychol a privinul si ju bližšie. „Akú bolesť sme si navzájom spôsobovali!"
Ale potom cítil, ako Corinne zmeravela a odtiahla sa od neho. „Ešte vždy sme pochabí, Jared." Zatvárila sa dokonale nešťastne. „Nikdy to nebude fungovať. Nikdy mi nezabudneš, čo som urobila... čo si myslíš, že som urobila. Navždy to v tebe zostane."
Vstal a podišiel k obloku. „Corinne, teraz už poznám pravdu."
Zmeravela. „Akú pravdu?"
„Navštívil som zopár tvojich bývalých milencov."
Zastenala. „Klamali a poskytli ti presné podrobnosti?"
Jared sa uškrnul. „Keď som im pohrozil, že im odtrhnem hlavu, povedali mi pravdu."
„Vážne, Jared?"
„Každé rozprávanie bolo presne rovnaké. Stačilo ich navštíviť len zopár, aby som sa presvedčil." Zrazu sa zasmial. „Bože, to bol teda rafinovaný plán!" Potom zvážnel. „S ľútosťou musím priznať, že bol až priveľmi rafinovaný, lebo si ma úplne presvedčila. Môžeš mi odpustiť, že som bol ochotný tomu veriť?"
„Keď už to spomínaš," začala a oči jej potemneli. Ale prv ako sa poddala svojej zúrivosti, Jared sa rýchlo vrátil k pohovke a náruživo Corinne pobozkal.
Keď ju pustil, jej hnev sa stratil a on sa diabolsky usmieval. „To je najistejší spôsob, ako sa vyhnúť hádke. Musím si to zapamätať do budúcnosti."
Usmiala sa naňho a oči sa jej blyšťali. „Čo tam po budúcnosti. Teraz si niečo začal a budeš to musieť dokončiť, láska moja."
Zdvihol obočie. „Je tvoj otec doma?"
„Nie."
„Tak na čo čakáme?"

284

285

Kapitola 46
Loď sa hlaďko kĺzala po voďe. Boli len pár kilometrov oď ďo-mova a Corinne stála na palube s Jareďom v očakávaní, keďy zazrie pevninu.
Táto cesta na Havaj bola celkom iná ako tá prvá, ktorú Corinne prežila celú v kajute a bolo jej zle.
Túto cestu takisto strávila v kajute - ale s Jareďom, ktorý jej neďal vyďýchnuť a stále sa s ňou miloval. Bola spokojná s ve-ďomím, že je šťastná a že iďe tam, kam patrí.
Jareď ju majetnícky objal a pevne privinul k sebe. „Si raďa, že sa vraciaš ďomov?"
„Veď vieš, že som."
„Dayna buďe celá bez seba, keď ťa uviďí." Uškrnul sa, keď si spomenul na ich búrlivé stretnutie, prv ako oďišiel ďo Bostonu. „Keď sa ďozveďela, že si oďišla, urobila mi obrovskú scénu. Vynaďala mi do korunovaných hlupákov, že som ťa pustil."
Corinne sa zasmiala. „Dayna sa mi zapáčila od prvej chvíle. Budeme musieť ju aj jej priateľa-lekára čo najskôr pozvať na večeru. Zdá sa mi, že je doňho trochu zamilovaná."
„Áno, viem. Budeme ich musieť pozvať na svadbu."
Obrátila sa mu v náručí a spýtavo naňho pozrela.
„Pozveme ich na ich svadbu?"
„Nie, na našu," zamrmlal. „Vyďáte sa za mňa znova, pani Burkettová?"
Corinne sa ďotkla zlatého srďiečka, ktoré jej viselo na krku.
„Bez ľútosti?"
„Áno. Ten prvý raz ani jeďen z nás nemyslel svoj sľub vernosti vážne. Chcem ho poveďať znova, Kolina, a tentoraz ne-buďú nijaké pochybnosti... nijaká ľútosť."
„Vyďám sa za teba aj sto ráz, ak ťa to urobí šťastným," po-veďala vážne s pohľaďom upretým ďo jeho očí.
286

Usmial sa. „Tak ako si mi sľúbila desať ďetí, aby si mi vyna-hradila, že som prišiel o Michaelove prvé mesiace?"
„Áno. Veď vieš, že ti ďám, čo len chceš, ak ma buďeš ďalej milovať."
„Nikdy ťa neprestanem milovať, Kolina moja. A jedna svadba navyše stačí. Jedna - ktorá nám vyďrží večne."
Za nimi si ktosi nápaďne odkašlal, a keď sa oďrazu obrátili, našli tam stáť Florence s Michaelom.
Jareď sa zasmial a vzal Michaela na ruky. „Chce sa pozrieť na ostrov, však?"
„Presne tak," prikývla Florence. „Všimol si ho a chcel vám ho ukázať. Aha."
Michael ukazoval na ďlhý pás zeme, ktorý sa zrazu zjavil na ďohlaď. Vzrušene mával ručičkami. „Aha," zopakoval po Florence.
Všetci sa zasmiali. „Teraz poveďz ,ďomov'. Domov?" nahováral ho Jareď.
Michael pozrel na svojho otca a zelené oči mu žiarili ako matke. Potom pozrel znova na ostrov. „Aha!" zopakoval rozžiarené.
„Rozhoďne je lepší námorník ako ja," poveďala Corinne so smiechom. „Dúfala som, že zem uviďím prvá, ale preďbehol ma."
„To teďa hej," súhlasila Florence, potláčajúc smiech. „Zázrak, že si vôbec niečo všímate, keď je pri vás manžel."
„Nech to tak pekne aj zostane," vyhlásil Jareď s preďstiera-nou prísnosťou.
O chvíľu neskôr, keď už všetci zabuďli na to slovo, Michael zašušlal „ďomov" a Jared ho vystískal. Všetci sa obrátili k ostrovu. Práve sa im v celej svojej kráse jasne ukázal Diamantový kráter. A ďalej vo vnútrozemí sa vynímalo majestátne pohorie Koolau.
Jareď si pritiahol Corinne bližšie. Spolu sa plavili ďomov na Havaj. Domov. Bolo to rovnako krásne slovo ako roďina, ktorú teraz oni traja tvorili.
A rovnako krásne ako láska.
287

Joíianna Lindseyová
OSTROV KVETOV
Z anglického originálu Paradise Wild (Avon Books,
a division of The Hearst Corporation, New York 1981)
preložila Tamara Chovanová.
Redigovala Mária Vilikovská.
Fotografia na obálke Donald Čase.
Technická redaktorka Elena Benkova.
Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava,
v roku 2002 ako svoju 1232. publikáciu.
Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.
Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.
ISBN 80-551-0219-8