Krajina po bitvě

Míla Linc

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2010

Krajina po bitvě

Míla Linc

Vydáno na základě laskavého souhlasu autora. Zdroj: roggy.dobrodruh.net/povidky

Povídka vyšla také v časopisu Pevnost 2005/6

Nevěřit v čarodějnictví je stejným hříchem jako čarodějnicí být.

(Malleus Maleficarum)

***

Žoldnéři pochodovali k severu. Míjeli vypálené vesnice a bahnitá pole, kde místo obilí kvetlo bodláčí. Na obzoru na několika místech stoupal k obloze černý dým.

A vzduch, vzduch jako by sám nasákl krví.

Pomalu se šíralo.

“Jakube, půjdeš?”

Jakub se ohlédl po hlase. Eyck měl na levé tváři popáleniny, které ho neuvěřitelně hyzdily, a v ošklivém obličeji se skrývaly ošklivé oči, nenávidící všechno a všechny. “Řekl jsem už, že ne,” zavrčel Jakub. Neměl Eyckovy oči rád, děsily ho. Připomínaly mu, jak moc se změnil i on sám.

Eyck pokrčil rameny a zmizel v zástupu knechtů. Jedno malé přátelství, které právě zaniklo.

* * *

Ráno se choulostivě skrývalo v bílé mlze. A bílá mlha skryla tři dezertéry, které už nebavilo bojovat za dlouho nevyplacený žold, poslouchat nesmyslné rozkazy a umírat za císaře v téhle dlouhé a prokleté válce.

* * *

Jakub zvedl pohled stejně udiveně a znaveně jako všichni ostatní.

Cesta je vedla přes rozcestí se smírčím křížem. Každý se na chvilku zastavil a věnoval krátký pohled k nedalekému dubu. Přes jednu větev byl přehozen provaz, na jehož konci se houpalo mrtvé závaží.

Pod oběšencem stál stařec ve staré mnišské kutně a kázal o konci světa. V jeho plamenném hlase poznal Jakub mnoho skryté hrozby. Cítil Sílu a moc, která ze starce vyzařovala; v okamžiku, kdy se jejich pohledy střetly, viděl hořící domy, usekané hlavy, vypálené oči. Viděl stříkající krev, několik kněží v podivných dlouhých černých pláštích, kříž s Kristem, kterému z očí vytékaly slzy.

Jen kratičký okamžik. Pak vize zmizela, ale Jakub věděl, že tohle rozcestí střeží mocný muž. Muž, který možná viděl i do budoucnosti.

“Nevykroč špatným směrem, Jakube,” řekl stařec. Jakub se neptal, odkud zná jeho jméno. V tuto chvíli to nebylo důležité. “Střez se nebezpečí. Víš, co věští karty? První lásku, druhá neštěstí a třetí smrt. Pamatuj na to.”

“Hej, dědku, zmizni odsud!” přerušil jeho věštbu hrubý hlas.

Svět se vrátil tam, kde měl být. K nebi opět stoupal černý dým z vypálených vesnic a vzduch byl znovu cítit zlou a ledovou smrtí. Zrzavý mušketýr ještě něco zakřičel a pak vytáhl dýku.

Někteří další žoldnéři se smáli.

“Kde máš jídlo? Kde máš peníze?”

Tak jako už mnohokrát. Tentokrát se Jakub neúčastnil. Věnoval starci poslední pohled. Možná mu ho bylo i líto, možná věděl, že narazil na někoho mocné krve. Už příliš málo jich zbývalo, příliš málo.

Jakub poznal příběh neznámého. Oběšenec na stromě s vyřezaným křížem na obnažené hrudi hovořil za vše. Zpropadené bláznovství, kterému se říká přátelství a věrnost.

Přemýšlel o jeho slovech. “Teď zde nebude bezpečno.” Co tím myslel? Zatraceně, pomyslel si Jakub. Na obzoru se stahovala černá mračna, blížila se bouřka. Studený vítr s sebou přinášel kouř. Skoro všude byl cítit. Černý, dusivý.

Válka už pohltila druhou generaci bojovníků. A stále se nezdálo, že by měla skončit.

Na konci kolony vrzala kola vozů. Smích markytánek zněl až příliš vesele v těch neveselých kulisách smrti a zoufalství.

Jakub šel dál a snažil se neslyšet křik starce. Přemýšlel o jeho slovech. Ze zadumání jej vytrhl až dusot kopyt před nimi. Mušketýři, kteří pochodovali vpředu, rychle sejmuli muškety, fendrych vytáhl z pouzdra pistoli.

Prapor se zastavil a jen špinavá a potrhaná korouhev líně pleskala v lezavém větru. Pak se na cestě objevil jezdec. “Zbraně dolů,” křikl fendrych podrážděně.

Jezdec prudce zastavil a rozjel se znovu, až když hlavně zbraní klesly k zemi. Zastavil u fendrycha. “Tábor je odsud hodinu cesty. Ještě večer dorazíme. Čekají nás.”

Velitel jenom pokývl hlavou. “Rozkaz od plukovníka,” dodal posel. “Pospěšte si.” A na nevyřčenou otázku měl jenom jedno slovo: “Švédi.”

* * *

Les voněl podivnou směsicí mokré hlíny a tlejícího listí, kouře, popela a strachu. Byla to zvláštní vůně, z níž běhal mráz po zádech a přesto se jí Eyck nemohl nabažit.

Vítr šuměl v korunách stromů. Zdálky přinesl hřmění. “Bude pršet,” zamumlal Hřivnáč.

Tři muži se prodírali hustou a neprostupnou hradbou křovin, zakrslých stromků, povalených stromů a drásajícího ostružiní. V dálce před sebou slyšeli zurčet potok. Měli žízeň.

A hlad.

Eyck mlčel. Třel si zohavenou tvář, která ho opět pálila. Snažil se zaplašit vzpomínku na onu bitku, v níž ke svému cejchu přišel. Na hlasité výstřely z mušket, řinčení zbraní, křik sedláků, kteří vyplašili zloděje… A na čarodějnickou děvku, která mu pomstychtivě vmetla do tváře gejzír plamenů a proklela celý jeho rod.

Údolí potoka bylo bahnité. Na březích se bělala zvláštní pěna. Voda páchla.

“Co teď?”

Z dálky stále hřmělo.

“Eycku, slyšíš mě?”

“Půjdeme za bouřkou, Franci,” usmál se konečně vůdce té malé bandy. Nebyl to hezký úsměv. Stejně jako záblesk v nehezkých modrých očích.

Zdálo se, že se bouřka přibližuje. Jenže to nebyla bouřka.

Prodírali se dál hustým lesem. Nepojilo je žádné velké přátelství, jen strach. Museli se stát smečkou. Vlk samotář nemíval nikdy štěstí. A tak se Smrt jen plížila mezi stromy a smála se. Jenže dokud byli ve třech, neodvažovala se ukázat.

* * *

Walter Gordon neměl nikdy moc štěstí. Doma ho nic nehřálo a láska rodičů dávno vychládala hluboko v zemi. Cesta do světa se také nezdařila, a tak skončil v téhle zpropadené době v sedle vyhublého unaveného koně a projížděl krajinou, kde každou chvíli hrozilo, že se seznámí se zbloudilou kulkou nepřátel.

Stál na hřebeni kopce nad říčním údolím a před ním se otevírala krajina plná lesů, osamělých usedlostí a malých políček, která se zakusovaly do zlověstného lesa. V dálce stoupal k obloze dým a Gordon tam tušil obléhané město s podivným názvem, který si nedokázal zapamatovat ani vyslovit.

Zatracený osud, který ho zavedl do těchto prokletých krajů.

Kopl koně do slabin a pustil se dolů ze svahu. Před sebou měl veledůležitý úkol. Doma často pytlačil v královských lesích a co se tehdy naučil, z nouze a z hladu, mělo dneska zachránit císařské vojsko před zkázou.

Vysoko v korunách stromů zpívali ptáci. Zdálky znělo dunění kanonády. Na oblohu se neodvážil pohlédnout, tušil tam divoký hon, kostlivce a paní Smrt; tančila v černém hávu, který kolem ní vířil v závratné rychlosti. Tančila tak pokaždé, když se měla země pokrýt mrtvými těly.

Slunce se klonilo k západu. Stmívalo se brzy. Gordon měl hlad a jeho potrhanou uniformou profukoval vítr. Choulil se v sedle a lamentoval nad osudem. Proto, když vyjel z příkrovu lesních velikánů, si jich zprvu ani nevšiml.

Teprve po chvíli si uvědomil, že něco není v pořádku. Zarazil koně a zůstal stát bez hnutí. Jenom kratičkou chvilku, ne delší než pár mrknutí oka. Pak se vzpamatoval, seskočil a pokusil se co nejrychleji zmizet v prodlužujících se stínech lesa. Ohlédl se.

Sám Bůh mu daroval život.

Nechal koně dál v lese a znovu se připlížil k okraji, kde začínal dlouhý svah zarostlý bodláčím a kopřivami, který končil velkou pastvinou dole u řeky. Ve světle zapadajícího slunce, které se marně snažilo prodrat mračnou pokrývkou, viděl několik desítek vojáků v modrožlutých uniformách. Praporec se žlutým křížem splihle visel na žerdi.

“Brod,” zašeptal si sám pro sebe Gordon.

Nevěřil svému štěstí. Našel je.

Oni našli jeho.

“Mein gott! Der Feind!”

Nepřítel!

Walter Gordon se otočil. Přímo nad ním stál světlovlasý Švéd s pistolí namířenou přímo na něj. Když Gordon hleděl do černé hlavně, jakoby tam uvnitř viděl Boha. Chtěl se pomodlit, ale nestihl to. Voják stiskl kohoutek.

Žádný výstřel se však neozval.

Voják zaklel. Skot toho využil a prudce se vymrštil. Jedna rána do zubů nepřítele na okamžik zbavila pozornosti a vzápětí jej chytil za krk. Zmáčkl ho k zemi, kolena vrazil do žaludku. Ale zdaleka neměl vyhráno. Švéd se ukázal lepším soupeřem než se zdálo. Odněkud vytáhl dýku, kterou se ohnal po Gordonovi. Ten v poslední chvíli uhnul a chytil ruku se zbraní.

Chvíli tak zůstali bez hnutí, svaly napnuté a ve tvářích se jim zračilo vypětí. Krůpěje potu nepříjemně lechtaly na spáncích.

Potom si Bůh možná vzpomněl, že se Gordon chtěl před chvilinkou pomodlit, a přiklonil se na jeho stranu. Švéd začal ochabovat a za chvilinku mu jílec vyklouzl z prstů. Oči se mu rozšířily hrůzou. Skot se do nich neodvážil podívat, takový měl strach, co by tam spatřil.

Rychle sebral ze země dýku a bodl. Krev mu ulpěla na obličeji.

Pokřižoval se, žádný další nepřítel se naštěstí neobjevil, a věnoval opět pozornost louce před sebou. Had mužů zrovna mizel za temným jazykem lesa, který bránil Gordonovi ve výhledu. Proto se rozeběhl po okraji lesa, co nejrychleji a přitom co nejtišeji. Když se udýchaný opět skrčil v křovinách s výhledem na planinu, zatajil dech. Usmál se.

Zůstal dlouho bez hnutí, počítal a ukládal si do paměti vše, co viděl. Slunce zapadlo a teprve tehdy Gordon opustil své místo a nechal desítky táborových ohňů daleko za sebou.

Vnořil se do tichého temného hvozdu. Hlavně pryč.

Nezaslechl tak zvuk trumpet a bubnů, nespatřil v záři pochodní přijíždět další jízdní pluk a už vůbec nemohl vědět, že za jízdním plukem pochoduje ještě jeden pěší. Několik tisíc mužů, které neviděl.

* * *

Den se nachýlil k noci a stíny, už beztak dlouhé, se změnily v tmu. Obzor zrudl září hořících vesnic a měst.

Jakub cítil, jako všichni ostatní úlevu, že konečně dorazili k místu. Před nimi stála nevelká vesnice obklopená desítkami pestrobarevných stanů a táborových ohňů. I z té dálky sem doléhal zpěv a křik opilých knechtů. Ještě dál, až u řeky, ržáli koně zavření v ohradách.

Naproti fendrychovi vyšel postarší důstojník s upraveným knírem a špičatou bradkou. I když se podzim pomalu blížil k zimě, měl na sobě jenom košili s vyhrnutými rukávy. Prohodil pár slov s velitelem a ukázal směrem, kde se měl prapor ubytovat. Markytánky vzadu na vozech se smály. Jakubovi ten smích zněl stále v uších a stále jej nedokázal pochopit. Těšil se, až zanikne v hluku tábora a on už jej konečně neuslyší.

Byl unavený.

Jeho mysl stále tížily vzpomínky, které vyvolalo dopolední setkání se starcem u smírčího kříže. Poznával ten kraj zde. Jména na ukazatelích zněla povědomě a i vzduch voněl tak, že z hlubin jeho mysli vyvolal vzpomínku na domov. Možná, možná zde, kdo ví? Že to bylo tak dávno a jeho domovem se staly vojenské tábory.

Po tvářích mu stékaly slzy. Ale nikdo si jich nevšiml. První karta, o nichž stařec mluvil, ta, jenž věštila lásku, už dávno padla.

* * *

Neklidný polospánek přinesl neklidné sny.

Venku pršelo. Proudy vody padaly v tlustých provazcích k zemi, kapky drásaly zem a zvonily o střechu domu. Za oknem spalo nevelké město bezpečné ve svých hradbách.

Plamen svíčky kmital ve větru, který se prodral přes zavřené okno. Válka se zdála toho dne příliš daleko a láska vládla noci.

“Je t’aime, Jacques,” zněla něžná slůvka něžné dívky.

Milovali se.

“Já taky, Myško.”

“Qu’est-ce que c’est ‚Mysko’?”

Usmál se a neodpověděl. Slova už byla zbytečná a stejně by se ztratila v horoucím víru vášně…

* * *

“Jakube, probuď se!”

Walter se nad Jakubem skláněl a třásl mu ramenem. Pohár s červeným vínem se už dávno rozlil. “Co…?” zamžoural žoldnéř a potřásl hlavou, aby se zbavil smutného a vzdáleného snu. Tábor kolem něj se objevoval jen velmi pomalu, jak se mu nechtělo probudit se do reálného světa.

“Našel jsem nepřátele.”

“A?”

“Plukovník chce útočit v noci. Překvapit je. Dokud máme přesilu.”

Jakub se posadil. Zaklel nad rozlitým vínem, ale Skot mu hned dolil z konvice, kterou měl v ruce. Bylo zkyslé, ale to mu nevadilo. Ta trocha červeného jej zahřála a probudila.

Tábor kolem hučel jako včelí úl. Vzduchem létaly rozkazy a víření bubnů. Ve větru, který se znenadání zvedl, pleskaly císařské praporce.

“Mluvil jsi francouzsky, víš to?” ušklíbl se Gordon, když se Jakub těžce zvedal ze země.

“Vážně?”

Potom zazněly trubky a fendrych začal svolávat jejich prapor. Jakub zvedl ze země mušketu a rozeběhl se k místu, odkud slyšel jeho hlas. Přemýšlel, kolik toho ze spaní řekl. A o čem se mu ještě zdálo, co si jeho mysl nepamatovala nebo pamatovat nechtěla.

Vzduch se naplnil očekáváním a nadcházející bitvou. Z lesa se ozvalo zavytí vlků, které znělo jako varování.

* * *

“Slyšíš vlky, Eycku?”

Francovi se třásl hlas strachem. Toulat se po nocích cizími a zlými lesy nikdy nepřineslo nikomu nic dobrého. Byli vydáni napospas zlým silám, proti kterým neměla jakákoli zbraň žádnou moc.

“Zmlkni už,” zavrčel popálený. “Kdybych věděl, že jsi taková baba, nechal bych tě v táboře.”

Mladý zběh už neřekl ani slovo. Sotva překročil patnáctý rok a na tváři mu vyrašilo jenom sem tam světlé chmýří. Přesto jeho ruce zrudly krví, která nešla smýt.

I když nebylo vidět na krok, prodírali se lesem dál a dál. Eyck mladíka okřikl, ale ani jemu se nechtělo trávit v lese víc času, než bylo nutné. O zdejším kraji kolovalo hodně podivných pověstí, kterým se dříve sice smál, ale několik let na bojišti ho naučilo pochybovat.

“Támhle les končí,” řekl po chvíli, aby své vystrašené kumpány uklidnil. “Slyšíte řeku? Tam si odpočineme.”

Skutečně, po chvíli se vymotali z nepřehledné spleti větví a kořenů, o které zakopávali. A padli rovnou do náruče vojenské hlídky.

Než si Eyck stačil cokoliv uvědomit, kolem něj zaznělo několik slov v cizí drsné řeči a prásklo několik výstřelů. Franc se skácel k zemi s prostřelenou hrudí.

Jeden z vojáků také padl k zemi a tiskl si poraněnou nohu. Zem lačně pila rudou krev.

Ve tmě se zaleskly kordy. Eyck také tasil a na poslední chvíli zachytil prudkou ránu, která mu mířila na hlavu. Zvonění čepelí se odrazilo ozvěnou. Několik rychlých útoků, jenže jedna čepel proti třem nemá mnoho šancí. Náhle se ozvalo třesknutí a Eyckův kord se zlomil v půli. Čas se zastavil.

Hleděl do tváří světlovlasých mužů. Bělmo jejich očí se ve tmě zlověstně lesklo. Po tvářích stékaly stružky potu.

“Vzdejte se!”

Byli mladí, vyhublí a otrhaní, přesto z nich šel strach.

Od řeky přijížděl na koni muž v blýskavém kyrysu a s širokým kloboukem zdobeným pštrosím peřím. Eyck se neodvažoval neposlechnout, zvedl ruce a nehýbal se. Vzápětí ho k zemi srazilo několik kopanců. Zachrčel a vyplivl v krvavé změti zlomený zub. Hřivnáč na tom nebyl lépe. Na rukávu jeho bílé košile prosakovala krev.

Muž s popálenou tváří v duchu proklel všechny bohy, na které si jenom dokázal vzpomenout. Jejich cesta za svobodou skončila ten samý den, co začala. Zběhy popravovali všichni, ať šlo o vlastní nebo nepřátelské vojáky.

A z dálky znělo hřmění, které je vedlo právě tím směrem. Tam, kde oni hledali spásu, tam v plamenech zmírala další z císařských pevností.

* * *

Když míjela druhá hodina ranní, dunění konečně ustalo.

* * *

Kolona několika stovek mužů se plížila polní cestou, rozrytou koly vozů a rozbředlou mnoha páry bot. V tichu se jenom ozývalo vrzání kožených závěsů, tiché ržání koní, cinkání postrojů a zbraní nesených přes rameno. V noční tmě se leskly hroty dlouhých pík.

Foukal studený vítr.

Vládlo nezvyklé ticho. Nejenom z rozkazu a snahy o překvapení, ale i obavou z nastávající bitvy. Další z mnoha stovek střetnutí, které stejně nemělo nic rozhodnout. Válka začala požírat sama sebe a ovládat ty, kteří ji začali.

Blízká řeka byla cítit rybinou. I příroda pykala za hříchy lidí.

* * *

Eyck jenom zatajil dech, když dojeli na dohled švédského tábora. Kam až oko dohlédlo, viděl hlídkové ohně. Do nosu ho okamžitě udeřil zápach, který každý takový tábor provázel. Zápach stovek lidí namačkaných na malém prostoru.

Důstojník, který je zajal, mířil rovnou do středu tábora. Eyck i Hřivnáč na sobě cítili pohledy mnoha vojáků, proti kterým tak dlouho bojovali. Přesto nebyly nenávistné. Dlouhá léta veškerou zlobu vyčerpala.

V ústrety jim vyšel jiný vyšňořený důstojník. Než je zavedli dovnitř velkého stanu, který stál přímo uprostřed tábora, stačil si ještě Eyck všimnout rvačky, která začala opodál. Někteří z vojáků, kteří je měli hlídat, se na rozkaz velitele rozběhli ji utišit. Ale to už zajatí žoldnéři neviděli.

Uvnitř stanu začal výslech.

* * *

“Sakra chlapi, dost už!”

Klubko opilých žoldnéřů se dařilo rozehnat jenom brutálními kopanci a ranami holí. Hlídka, která dbala na pořádek v táboře, měla co dělat.

Krev crčela proudem. Jen kousek vedle zvracel opilý voják.

Nakonec přes všechen hluk a poprask rvačka skončila. Brunátné tváře, místy zamazané od krve, z očí sršící blesky. Hlídka je musela ještě chvíli držet, než vztek vyprchal.

“Za to vás čeká ulička, pitomci!” křičel velitel hlídky. Jmenoval se Sven Gustavsson. Přijel s posledními posilami a krvavé boje jej ještě nestačily zbavit citů. A tak litoval jednoho z těch vojáků, které čekala nejspíše smrt, protože ho považoval za přítele.

Potom se mladý šlechtic a novopečený důstojník ohlédl a spatřil důvod rvačky.

Ve stínu stanu se krčila drobná dívka a choulila se ve tmě, jakoby se bála, že ji ještě někdo uvidí. Gustavsson myslel, že ze strachu, ale bylo to pouze proto, aby ji nikdo neviděl. Jenže to on nemohl ani neměl vědět.

“Děvče?” zeptal se a postoupil blíž.

S trhnutím zvedla pohled. Jeho pohled se setkal s jejím. Svět na kratičký okamžik zmizel, než se objevil znovu. Měla krásné šedomodré oči. “Jsi v pořádku?” zeptal se.

Pokývala hlavou. Na víc se neptal, takový byl holt úděl markytánek i kurev. Taková byla jejich volba, když se vydaly na cestu s vojskem. Jenže mladík nemohl zapomenout. Chtěl odejít, ale něco ho přimělo, aby se vrátil.

“Jak se jmenuješ?” zeptal se a pomohl jí vstát. Vděčně jeho ruku přijala.

“Michelle,” odpověděla.

“Co se stalo?”

Pokrčila rameny, přesto odpověď byla tak výmluvná, jak jen mohla být. Odvedl ji k sobě do stanu a tam jí nabídl nějaké zákusky, které mu zbyly od večeře. Do cínové konvice nalil jiskřivé červené víno. Na rozdíl od toho, které pili vojáci, tohle mělo i nějakou chuť.

“Děkuji, důstojníku,” usmála se a její chmury zmizely z tváře.

“Nepatříš sem, mezi ty drsný chlapy,” řekl zamyšleně.

“Jak to můžete vědět, důstojníku?” odsekla náhle nečekaně ostře. “Jak si můžete být tak jistý? Třeba je tohle místo, které je pro mne nejlepší.”

Zmohl se jen na bezmocné pokrčení ramen. Ona dopila víno, položila na stůl prázdný pohárek, usmála se a zmizela venku.

Gustavssonovi zbyly jen vzpomínky a sny. Aniž by měl šanci pochopit, co přesně se stalo.

* * *

“Co budeš dělat po válce, Jakube?” zeptal se Gordon tiše a prolomil tak dlouhé mlčení.

“Nevím, Waltere,” zavrtěl hlavou a ani se na zrzavého žoldnéře nepodíval. Nerad přemýšlel o budoucnosti. Svět nenáviděl takové, jako byl on. Navíc měl hlavu plnou divokých myšlenek. Srdce mu svíral strach. Nevysvětlitelný a nepochopitelný. Nebyl to strach z boje, ani ze smrti, ale z něčeho mnohem horšího.

Kdesi před sebou, někde v údolí líně tekoucí říčky, ucítil záchvěv Síly. Pochopil starcovo varování, tehdy na křižovatce u smírčího kříže. A v ten samý okamžik se do jeho mysli vloudila další kratičká vzpomínka, záblesk lepších časů, chvíle, kdy poprvé zjistil, že není sám…

* * *

Pršelo a déšť se snažil smýt všechnu špínu světa.

Město se stále skrývalo za pomyslným bezpečím nedobytných hradeb. Popraskané a zvětralé zdivo raději nikdo nevnímal, nedostatek zbraní i mužů si nikdo nepřipouštěl. Ani Jakub. Ne té noci.

Nechal se laskat a rozmazlovat zabořen do voňavých peřin a jen světlo svíčky kmitalo po stěnách a zahánělo tmu. Zavřel oči a nechal se unášet na vlnách snů. Nikdy se necítil tak šťasten, jako teď.

Ale v ten okamžik ucítil mravenčení na konečcích prstů, které se pomalu rozlévalo do celého těla. Nevěnoval tomu pozornost, ale pocit sílil. Ne, nepatřil sem, do tohoto okamžiku. Prudce otevřel oči.

Krásná dívka nad ním prsty obratně kreslila znamení. Viděl průsvitná zlatá vlákna Síly, která zhmotňovala do kouzla. Chytil ji za ruku a zarazil v poslední okamžik.

“Co to děláš?” zeptal se.

Polekaně mu pohlédla do očí. Pronikl hluboko do její mysli. Bily se tam dvě části jejího já a byl to boj na život a na smrt.

Když neodpověděla, zvedl se na loktech. Krásný večer se změnil v děsivou noc. “Zapomeň na to, mon cheri,” zašeptala. “Nic to nebylo.”

“Nenene,” vrtěl zatvrzele hlavou. “Co jsi mi chtěla udělat? Mluv!” Možná až příliš příkře.

Jenže začínal poznávat, proč si ji všiml v davu na náměstí, proč jí jediné. I v něm se začal odehrávat ten samý krvavý boj.

Když mu šeptem a se slzami v očích začala vysvětlovat proč, mlčel a jen se snažil vše pochopit. Když se blížila ke konci, poznání ho zabolelo u srdce. A když skončila, druhá karta, která měla přinést neštěstí, jak mu o tom za mnoho dní bude kázat potulný mnich pod stromem s oběšencem, byla také vyložena. Tehdy to ještě netušil.

* * *

Vytrhl se ze vzpomínek. “Řekni mi něco o své zemi,” zamumlal a konečně se ke Gordonovi otočil. “Kdybych si tam koupil malý statek, někde v horách, jak jsi vyprávěl, u jezera, které se leskne v záři slunce mnoha odlesky…”

“Pamatuješ si hodně,” zazubil se Skot. “Až se dožijeme konce války, dovedu tě tam.”

“Pokud válka skončí.”

“Musí, všechno, co někde začíná, má svůj konec.”

Kolona se zastavila. Důstojníci začali rozdělovat rozkazy a vojsko se připravovalo k boji. Švédský tábor byl na doslech. Ve tmě zmizel jízdní oddíl, který měl udeřit z boku, v křovinách zmizeli další zvědové.

Jakub neslyšně zaklel. Využil chvilky, kdy si každý všímal jenom sám sebe, a začal pohybovat prsty v naučeném pohybu. Téměř bezmyšlenkovitě. Bezhlasně šeptal cizí slova, kterým nerozuměl, ale přesto v mysli viděl obrazy, které vyvolávaly.

Potřeboval ochranu. Ne před bojem, ale před záchvěvy Síly, které se každým krokem přibližovaly. Nepochyboval, že v nepřátelském táboře je někdo, kdo patřil k Nim.

* * *

Eyck seděl ve stanu a v záři táborových ohňů viděl siluety vojáků, kteří hlídkovali před vchodem. Opíral se o stanovou tyč a choulil se ve snaze zahnat lezavou zimu. Měl hlad. A chuť na víno. Už to bylo dávno, co naposledy zažil pravou žoldnéřskou pitku, takovou, na jaké se nezapomíná. Příliš dávno.

Hřivnáč seděl opodál a držel si stále krvácející ruku. I v jeho tváři se zračila grimasa zoufalství a poraženectví.

“Pošlou někoho, kdo to ošetří,” řekl Eyck, aby ho uklidnil.

“K čemu? Abych zítra při popravě mohl stát na svých?”

Odpověď nebyla třeba. Oba věděli, co je čeká. Přesto se ani jeden z nich nebál. Paní Smrt se stala už dávno důvěrnou přítelkyní.

Dlouho mlčeli. Noc se sunula kupředu jako velký černý slimák a nechávala za sebou pachuť porážky.

Závěs u vchodu se odhrnul a dovnitř vstoupil mladý důstojník. Když si oba prohlédl, křikl na stráž. “Zavolejte už konečně někoho, kdo mu to ošetří.” A po kratičké chvilce zaváhání dodal: “Najděte Michelle. Plavé vlasy… Znáte? Tady ji zná snad každý kromě mě…”

Potom se otočil k dezertérům a těžko skrývaná něha z jeho pohledu zmizela. “Pánové, posílá mě pan plukovník, který vás již měl tu čest vyslechnout. Nicméně, není s výpovědí zcela spokojen. Nezdá se nám, že byste přišli odtamtud, odkud tvrdíte; a že byste utekli od pluku, který jste nám udali.”

“Chcete říct, pane, že jsme lháři?” odplivl si Eyck.

Švéd upřeně hleděl na jeho popálenou tvář. “To bychom se museli rozhodnout, jestli jste lháři vy, nebo naši zvědi, kteří tvrdí, že von Dahlerův pluk je v zimních kvartýrech v Bavorsku. To byste měli opravdu velmi, velmi dlouhou cestu.”

Eyck zaklel. Pohádka nevyšla.

“Proč jste nám lhali? Čeho se máme obávat?” A když se mu dlouho nedostávalo odpovědi, smutně pokrčil rameny. “Nebo máme použít tortury? Je to poněkud nedůstojné, nemyslíte?”

Hřivnáč hleděl zarytě do země. Tušil, že přehnaná zdvořilost není upřímná, ale spíš maskuje opovržení a nenávist. Mladý důstojník nemohl být ve válce dlouho.

Zatvrzelé ticho přerušil příchod markytánky. “Ach, pane Gustavssone,” usmála se, když vešla dovnitř. Potom se její pohled stočil k zajatcům.

* * *

Eyck ji už viděl. Když je odváděli do tábora, viděl ji v pozadí rvačky, těsně před tím, než je zavedli do velitelského stanu. Viděl, jak skrytá ve stínech maluje na zem jakési ornamenty, jak je vykresluje ve vzduchu. Neznal smysl ani účel, nechápal to, ale nepochyboval.

Tehdy se jejich pohledy na kratičkou chvíli setkaly. Teď znovu. A mezi nimi proběhlo něco, co nedokázal popsat. Ne, nebyla to láska, to by poznali, nebyl to ani chtíč ani žádost, ale něco, čemu Eyck nerozuměl. Něco zcela cizího a neznámého, pro co nejenom že neměl jméno, ale už pouhé pojmenování toho jej děsilo. Už od doby, kdy nadpřirozený oheň z rukou ďáblovy nevěstky spálil jeho tvář.

Aniž by on sám nebo důstojník Gustavsson tušil, stal se loutkou v hříčkách někoho jiného, loutkou v roztodivné hře osudu. Odkašlal si a promluvil cizím, hrubým hlasem, který jej vylekal. Vylekal i Hřivnáče, který s ním už několik let objížděl evropská bojiště.

Řekl všechno, co měl. Švédský důstojník spokojeně pokýval hlavou, ale i on se mýlil. Protože ta slova nebyla určena jemu, ale jí. Nešlo o to, že prozradil, kolik mužů je v okolí a co ti muži vědí, ale o to, kdo je jedním z těch mužů. Tím, který jen o vlásek unikl osudu dezertéra a neskončil ve stejném stanu s nimi jen díky tomu, že ho děsily Eyckovy zlé a nenávistné oči.

* * *

Víření bubnů a halas trumpet probudil tábor k životu. Vzduch naplnila panika. Rychlý rytmus, který volal do boje, křik žoldnéřů, nadávky, hlasité rozkazy.

Strach.

Nevojáci prchali z tábora na všechny strany. Markytánky, sluhové, kováři, kuchaři, děvky i manželky. Mnozí se snažili vzít všechen svůj majetek a po pár krocích jej zase odhazovali. Třesklo několik prvních výstřelů. “Gott mit uns!” ztratilo se v rámusu.

Pak se splašili koně. Do vzduchu vyletělo několik prskajících raket, které ozářily noční tmu.

Strach se šířil jako požár. Pak přišel útok.

* * *

“Svině zasraný, někdo je varoval!”

Jakub prudce zvedl pohled. Pochopil, že ochranné kouzlo spustil příliš pozdě. Z tábora třesklo několik výstřelů.

“Do útoku! Za císaře!”

Rozeběhli se kupředu.

Prskavá raketa ze švédského tábora jim přišla vhod. Děla pracně dopravená ke kraji lesa spustila svou dunivou hudbu. Záblesky z hlavní, rány, vůně střelného prachu a bílý hustý kouř, který každý výstřel doprovázel.

“Ať žije Ferdinand!”

Muži postupovali vpřed a na volném prostranství se řadili do útvaru. První rachotivá salva z mušket zazněla nocí. Švédští vojáci, kteří běželi vstříc útočníkům, se ve svém útoku zastavili. Mnozí se skáceli k zemi, jeden nebo dva začali řvát bolestí. Výstřely z kanónů pustošily tábor a kartáčové střely, granáty i obyčejné dělové koule, střílené bez rozmyslu a bez řádu, rozsévaly bolest a utrpení.

Pěchota pochodovala kupředu v sevřeném šiku, zázrak, že se jej v husté tmě dařilo držet. Od tábora přiletělo několik zbloudilých kulek; teprve po chvíli se Švédové zmohli na pořádnou palbu. Také z císařského tábora si paní Smrt vzala své milence.

Nebyla to bitva jako každá jiná. Chyběly zde vyrovnané španělské čtverce mušketýrů chráněných dlouhými píkami, chyběly zde složité manévry, obchvaty jízdy a nenadálé vpády do boku útočících armád. Vlastně zde chyběly i ony armády, které velitelům přinášely slávu. Spíš než o bitvu šlo o šarvátku a spíš než o šarvátku jenom o zmatek.

Noc se brzy oděla do neprůhledného hávu z kouře střelného prachu. Zdálky zněl buben, kdesi vepředu pleskal ve větru žlutý prapor s černou orlicí. Pochodovali vpřed, muži kolem Jakuba padali k zemi v bolestivých křečích, škorně podkluzovaly v krvavém blátě.

Potom dostali rozkaz vystřelit. Zamířit, pal. Nebylo kam mířit, přesto všichni vystřelili. Řady nepřátel prořídly. Vystřelila další jednotka, plukovník na koni projížděl za řadami svých mužů a křičel rozkazy, které nikdo neslyšel.

Potom se z bílého kouře a zvedající se říční mlhy vynořil nepřátelský tábor. U chabé palisády se krčili švédští vojáci a pálili ze všeho, co měli po ruce. Naštěstí ve zmatku nestihli přitáhnout kanóny. Zato lačné ohnivé chřtány císařské artilerie neutichaly.

Přišla řada na ostré a lesklé železo. Třeskot výstřelů pozbyl jakékoli známky pravidelnosti. Začal boj muže proti muži. Jakub se rozmáchl mušketou a použil ji jako kyj, Švéd se s rozbitou hlavou svezl k zemi. Roztříštěná dřevěná pažba už nebyla k ničemu. Zbraň skončila v blátě a Jakub tasil krásný kord, který kdysi našel u mrtvého důstojníka.

Rozeběhl se kupředu, mezi stany. Míjel raněné ležící na zemi, které žoldnéři, zaslepeni rudým šílenstvím války, nemilosrdně dobíjeli. Míjel markytánky, které utíkaly před zuřícím šílenstvím a pro něž se již milosrdenství nedostávalo. Míjel děsivé obrazy, které činily válku válkou, syrovou a nelítostnou.

Náhle vrazil do světlovlasého Švéda, skoro ještě kluka, a v jeho tváři spatřil strach. Proč bojuje? Proti komu? Kdo je ten muž, který stojí před ním? Tvář zčernalou kouřem a dýmem, snad démon, snad sám ďábel.

Jakub zvedl ruku s pistolí. Vystřelit bylo tak snadné.

* * *

Když vypukla střelba, Eyck měl zavřené oči. Měl strach. Poprvé v životě měl strach. Důstojník Gustavsson zmizel venku a zburcoval poplach, krásná Michelle něco tiše šeptala. Muž s popálenou tváří neměl odvahu podívat se, co dělá.

Trvalo to dlouho. Několik salv odeznělo a ztratilo se v jednolitém rachotu střelby. Už to neznělo jako bouřka, ale jako samotné peklo, jako nadcházející konec světa.

A i když Eyck už dávno zapomněl, že zpočátku bojovali za Boha, který sídlil nahoře na nebesích; a i když zapomněl, že v něj kdysi věřil, ze rtů mu plynula slova, která už tak dlouho neslyšel… “Pater noster, qui es in caelis…” Otče náš, jenž jsi na nebesích…

* * *

Jakub několikrát prudce sekl kordem, čepele zvonily, ocel se leskla. Na rtech cítil sladkou pachuť krve. Mimoděk ho napadlo, že je jedno jaká; švédská, německá, česká, všechny chutnaly úplně stejně.

Černý dusivý kouř se vznášel všude kolem. Uši mu zaléhaly hlukem. Přál si, aby konečně utichla střelba; a kdo ví proč, na mysli mu vytanul smích markytánek, který jej provázel celou cestu sem. Ten hysterický, nucený smích, jenž měl zaplašit strach. Tehdy mu drásal nervy, teď se mu po něm zastesklo.

V ten okamžik ucítil prudké zachvění. Jakoby se země otřásla a čas zpomalil. Hluboko v mysli, až vzadu, na temeni, ucítil bodnutí. Rozhlédl se. Kolem běžel nějaký chlapec. Tvář měl celou od krve. Běžel pomalu, jeho si nevšímal, a hlasitě plakal.

Mohlo mu být tak šest.

Nedoběhl daleko.

Jakub se stále nehýbal. Hlomoz bitvy zmizel někde v pozadí a on uslyšel šepot. Zavřel oči a moc si přál se z toho zlého snu probudit. Ten hlas si pamatoval, nezměnil se. Ani trošičku. Jen slova byla jiná.

A vzpomínky se opět vrátily.

* * *

Město za okny jejich komůrky stále spalo. Déšť utichal a někde v ulicích zaštěkal pes.

“Copak sis nikdy nevšiml, co se kolem tebe děje, mon cheri?” zeptala se smutně do ticha, které trvalo už příliš dlouho.

Nechtěl odpovídat, nechtěl vidět. Nechtěl vzpomínat na fanatické pohledy duchovních, před jejichž pomstou Boží ho už několikrát zachránil útěk na poslední chvíli.

“Zapomeň na to, Jacques,” zašeptala mu do ucha. “Spi. Uleví se ti.”

“Proč to kouzlo?”

“Aby tě ochránilo před zlem.”

Hladil její tvář, její krásnou tvář, a věděl, že to je naposledy. Že až se zítra probudí, bude jej bolet srdce a zbudou mu jenom vzpomínky. Vzpomínky na její nádherné oči, alabastrovou pleť, úsměv a zvonivý smích.

Políbila ho do dlaně. Neplakala, kdo ví, jestli kdy něco cítila? Chtěl věřit, že ano. Tolik dnů a tolik nocí, tolik týdnů. Válka si tehdy dala na čas a přichystala krásné líbánky.

“Je t’aime,” zopakoval její tolik krásnou větu. Usmála se jeho přízvuku. “Miluji tě, Michelle.”

Noc byla ještě dlouhá. Věnovala jim dostatek času. Pak přišlo ráno, samota, porozumění a válka.

Toho deštivého a uplakaného dne psali na listinách léta páně tisíc šest set třicet a lev severu Gustav II. Adolf se vylodil se svými vojsky v severním Pomořansku.

* * *

Eyck konečně otevřel oči. Ve stanu byl jenom on a Hřivnáč. Spárami u země vnikal dovnitř všudypřítomný dým. Voněl po střelném prachu. A také po krvi.

“Hřivnáči, vstávej!” křikl Eyck. Na svou modlitbu dávno zapomněl.

Hřivnáč zvedl hlavu. “Teď máme šanci,” pokračoval muž s popálenou tváří. “Ztratíme se v tom zmatku. A třeba nám z toho i něco kápne.”

Nemusel svého druha pobízet dlouho. Druhá šance se neodmítá a už vůbec ne těmi, kteří si zvykli brát i to, co jim nikdo nenabídl.

Vyběhli ze stanu a zamířili pryč od lomozu přestřelky. V rychlosti sebrali pár věcí; pohozenou pistoli, klobouk s pštrosím peřím, zlatý kalich, ze kterého dřív někdo dával pít krev páně. Teď teklo všude krve dost, i když nebyla Jeho. Ale to v tuhle chvíli nikomu nevadilo.

* * *

Zdálo se, že bitva brzy skončí. Dokonalé překvapení a zmatek ve švédském táboře, i temnota noci, to všechno hovořilo ve prospěch císařského pluku. Jenže osud si s nimi chtěl ještě pohrát.

Z mlhy a kouře náhle vypochodoval sevřený útvar mušketýrů v nových uniformách, s novými nablýskanými zbraněmi a s velitelem v čele, jehož zjizvená a ošlehaná tvář svědčila o nejedné bitvě, kterou prošel. Zavelel střílet.

A salva smetla mnohé z císařských, kteří si už šli pro jisté vítězství.

Druhá salva napáchala ještě více škod. Boj muže proti muži skončil. Nastala jatka.

Marně důstojníci svolávali své muže pod prapory, marně se snažili zklidnit masu rozdivočelých mužů. Jen někteří uposlechli naléhavého volání trubek, jenže jich bylo příliš málo.

Walter Gordon se pokřižoval a zaklel, s mušketou připravenou vystřelit. Tam někde před nimi, skryti kouřem, se blížili nepřátelé. Slyšel rytmus bubnu, slyšel dusot mnoha nohou. Šli na zteč, připraveni, seřazeni, poslušni.

Potom je přehlušil dusot kopyt. Plukovník kousek od něj divoce klel. Walter Gordon věděl, že proklíná jeho.

Jízda je roznesla na kopytech. A Gordon umíral se slzami v očích, protože věděl, že mnohé z jeho přátel čeká smrt jen proto, že on chybil. Že nevěděl o stovkách dalších mužů, které nyní stály proti nim a že poslal svého velitele do náruče smrti.

Asi se nedostane do Nebe, jak si vždy přál.

A kulky zatím švédské vojáky míjely, jakoby odkloněny kouzlem.

* * *

Jakub se krčil ve stínu stanu. Viděl, jak kolem prochází zástup nepřátel, viděl důstojníka, jak je vede do boje. Tiše klel. Potom kolem prošel další prapor, spořádaně a bez paniky. Plukovník je odvedl přímo na jatka. Zdálo se, že všechno skončí. Jenže on musel něco udělat.

Cítil mravenčení v zádech, nepříjemné a vlezlé. Kouzlo stále fungovalo. Proti němu, proti jeho lidem. Musel je zlomit.

Proplížil se kolem rozbitého vozu a dál, kolem stanů, nechal se vést šestým i sedmým smyslem, dál ke zdroji Síly.

Vyvěrala ze země jako gejzír. Ta holka své řemeslo uměla dobře. Vybrala dobré místo a dokázala jej využít do poslední kapičky.

Pak ho našel.

Vklouzl do stanu a zatáhl za sebou plachtu. Ornament nakreslený v prachu na zemi jemně pulsoval světlem, které viděl jen on. Jiskřil a vábil ho k sobě. Cítil to jako drogu, volání, kterému nešlo odolat. A ve vzduchu stále šepot, uvězněný zaklínadlem, jenž ochraňoval švédské jednotky před strachem, který měl ovládnout noc.

Rychlým pohybem kresbu smazal. Odhodilo jej to až na druhý konec stanu. Prudká bolest ho na okamžik zbavila vědomí.

Ale její šepot konečně umlkl.

* * *

“Posily, pane! Blíží se posily! Jezdci, pane, celý prapor!”

Ta zpráva se rozletěla jako blesk. Jásot na okamžik přerušil střelbu. A svou nádhernou symfonii konečně opět spustila artilerie na svahu kopce.

Mlhy byly prohlédnuty.

Srážka jezdců byla prudká, hlasitá a pro Švédy osudná. Misky vah se opět převážily na druhou stranu. Tolik jistý nástup posil se zastavil. A jedna přesná střela vytvořila švédskému veliteli třetí oko nad nosem. Pro mnohé z čerstvých vojáků to bylo znamení. Pro mnohé poslední kapka. Nejdřív jeden, potom druhý, třetí, další a další, zahazovali zbraně a dávali se na zběsilý a zbrklý útěk.

Walter Gordon nechal klesnout ruku s pistolí a smutně se usmál. Potom klesla i jeho hlava a pramínek krve si našel z koutku úst cestu ven. Možná se mu nakonec jeho přání splní.

Pak to šlo ráz na ráz. Štěstí bývalo vrtkavé a mnohdy rozhodlo i důležitější bitvy než tuhle. Střelba pomalu umlkala. A švédský tábor se ponořil do ticha.

* * *

Jakub otevřel oči. Bitva skončila. Tu a tam třeskl osamocený výstřel, řeka šuměla a odněkud zněl jásot. Kdo vyhrál?

Potom zaslechl jméno císaře. Usmál se. A pak si na všechno vzpomněl a mysl mu ochromil strach. Strach dvojího druhu.

Strach, že někdo ublížil Michelle, a strach z toho, že na ni nedokázal přes to všechno zapomenout, že ji nikdy nedokázal vytěsnit z paměti, přestože se o to tolik snažil. Tady žádná zaklínání pomoci nemohla, žádné lektvary ani bylinné nápoje, ani samotný Bůh, pro něhož tahle válka začala, ale kterého už v ní nikdo nehledal.

“Kde jsi?” zašeptal.

“Ici Jacques,” zazněla odpověď nečekaně blízko.

Prudce zvedl hlavu.

Seděla jenom kousek od něj, stejně krásná jako tehdy, stejně okouzlující a stejně svůdně neodolatelná.

Tentokrát z ní však necítil nic, co by se jenom trošku podobalo lásce.

* * *

Daleko na východě se objevil první náznak nadcházejícího dne. Zběsilá noc končila. Les se začal probouzet zpěvem těch několika málo ptáků, které bitva nevyhnala pryč. U země se válela mlha.

Hřivnáč se zastavil, opřel ruku o kolena a zhluboka oddechoval. Několikrát si odplivl a pokaždé měla jeho slina barvu krve. Eyck stál opodál. Odhodil zbytečnosti, které při útěku bez rozmyslu sebral.

Jeho zlé oči těkaly sem a tam. Vzpomínal. Nenáviděl.

“Hřivnáči, musíme zpátky.”

“Proč? Proboha, Eycku, proč? Tam nás čeká jenom smrt!”

Eyck neodpověděl. Hřivnáč zoufale a rezignovaně zavrtěl hlavou. “Běž si sám, blázne, ale já se tam nevrátím. Jdu domů.”

“Nemáš domov.”

“Zatracenej bastarde.”

Eyck ho poplácal po rameni, v posledním zoufalém gestu přátelství, ale stejně jako Hřivnáč i on věděl, že je zbytečné. Vydal se nazpátek, aniž by pořádně věděl proč. Tvář ho pálila a nedávno vyřčená motlitba zněla v uších.

Zraněný žoldnéř osaměl v lese. Dlouho stál bez hnutí. Z velké dálky se opět ozvalo vytí vlků. V paměti mu uvízla slova, která si kdysi sám předříkával. Smečka. Vlk samotář.

Hřivnáč se rozhlédl. Kdo ví, co spatřil, protože se dal na zběsilý a zoufalý úprk. Možná mezi stromy spatřil paní Smrt, která čekala celou dobu na svou příležitost. Osaměl, vydán jí napospas. Kdo ví, jestli to tak bylo.

Nikdo ho už ale nikdy neviděl.

* * *

Sven Gustavsson si válku představoval jinak. Takhle to nikdo nevyprávěl. Válka patřila hrdinům a hrdinským vítězstvím, cti a statečnosti, a ne krvi, blátu, vnitřnostem, po kterých se smekávají boty, a vlastním výkalům, v nichž člověk umírá.

Ploužil se v zástupu asi dvaceti mužů, kteří utíkali z prohrané bitvy. Nikdo nemluvil.

Šli zničenou krajinou, děsivou ve své prázdnotě a jen krkavci kroužili nad jejich hlavami. I oni byli zcela potichu, jakoby drženi nějakým kouzlem.

Možná to bylo to samé kouzlo, kvůli kterému Sven Gustavsson přišel o velkou část své duše.

“Michelle,” zašeptal v zoufalé vzpomínce na nikdy nesplněný sen.

Z remízku za nimi se náhle ozvala střelba a připravila o život dalšího z jeho mužů. Ostatní se dali na útěk. Jeden nebo dva opětovali palbu. Zbytečně. Jenom poskytli skrytým útočníkům dostatek času, aby nabili, zamířili a vystřelili.

Byl konec.

Než nadobro zmizeli z místa téhle zpropadené bitky, Gustavsson se ohlédl. Spatřil smrt a zkázu, krajinu po bitvě, která plakala za všechny své mrtvé syny. Toho dne se z mladého důstojníka stal muž, který do této války patřil.

Když se znovu vydal vpřed, už necítil žádnou lítost.

* * *

“Michelle,” řekl Jakub. Zvedl se ze země. Celé tělo jej bolelo.

“Neměl jsi sem chodit, Jakube,” řekla. Poprvé mu řekla tak, jak se jí představil. Znělo to z jejích úst zvláštně a ultimativně. “Neměl jsi mě hledat.”

“Nehledal jsem…”

“Mlč, hlupáku,” přerušila ho. Výčitka v jejím hlase zněla až příliš trpce. “Neposlouchal jsi mě. Tehdy, však víš. Proč ne? Přivedl jsi celý náš rod do zkázy. Copak si to neuvědomuješ? Tolik let, mohl jsi na to přijít, tak hloupý nejsi. Tolik let… a tolik ses změnil.”

Chvíli mlčela a nechala Jakuba utápět se v myšlenkách a vzpomínkách.

“Chtěla jsem tě učit… Sám jsi to měl chtít. Proč ne?”

Další osamělý výstřel protrhl nenadálé ticho, které vítězství přineslo.

“Kvůli tobě.”

“Pourqoui?”

Pokrčil rameny. Znělo by hloupě, kdyby řekl, že ji miluje. Po tolika letech ve světě, který na lásku zapomněl. Možná to pochopila i ona a nechtěla po něm, aby to řekl.

“Zapomeň už na mě, Jakube. Prosím.”

Sklonil hlavu a zaryl pohled do země. Dole hluboko pod sebou cítil pramen Síly.

“Rád bych, Myško.”

“Sbohem, Jakube.”

“Au revoir, Michelle. Bon chance.”

Nezeptala se ho, proč se naučil její jazyk. Nechtěla tu odpověď slyšet. I když ji znala.

* * *

Měla pravdu. Měl se učit. Měl poslouchat. Tolik let a najednou, když se ohlédl, nespatřil nic. A před sebou jenom zkázu.

Bylo pozdě.

Protáhla se vchodem a zmizela v ranním šeru. Postava skrytá v plášti a v bezpečí víc, než kdokoliv jiný.

Promrhal hodně Síly zbytečně. Nechápal ji, nerozuměl, jenom mechanicky opakoval to, co někde viděl, co si pamatoval z onoho deštivého večera, kdy mu mnohé vysvětlila. Pochopil, že jednou bude muset splatit dluhy. Ani mágové to neměli snadné, ba právě naopak: utíkat před nenávistným světem i sami před sebou.

Teprve potom si všiml, že nechala v jeho ruce přívěšek. Hleděl na něj nedůvěřivě, vždyť se ho nedotkla. Jenže byl příliš unavený nad tím, aby se tomu nějak zvlášť podivil. Svět přinášel mnoho zlých překvapení.

Přívěšek, který u sebe stále nosila. Malý červený kamínek zasazený doprostřed podivného ornamentu, který už tolikrát kreslil ve vzduchu na ochranu před vším možným. Zvedl se a chtěl odejít. Vyšel ze stanu s pohledem stále sklopeným k zemi.

A vrazil do Eycka.

* * *

“Jakube. Ty?”

“Buď zdráv, Eycku.”

Chvíli mlčeli a hleděli si do očí. Poprvé za tu dobu, co se znali, Jakub neuhnul. A spatřil v nich to, čeho se vždy bál. Fanatický pohled těch, kteří je nenáviděli.

“Hledám…,” začal Eyck, ale zarazil se hned po prvním slově.

Kolem nich prošlo několik žoldnéřů, kteří hledali kořist. Kousek dál skupina asi deseti našla plný soudek piva.

“Odešla,” odpověděl Jakub. “Nehledej ji, Eycku.”

“Proč ne?”

“Třetí karta věští smrt,” vzpomněl si na slova starce. Jeho věštba se měla nachýlit ke konci.

“Blázne,” odplivl si Eyck.

Jakub věděl, že ho musí zastavit. Pochopil během té noci mnohé. Pochopil, že kdyby Eyck Michelle našel, ta karta by byla určena jí. A to nemohl dopustit.

“Zapřísahám tě,” řekl. “Nehledej ji.”

Nestačil ani pořádně dopovědět, když jej nečekanou ranou Eyck srazil k zemi. Pak se napřáhl a znovu udeřil. Jakub zalapal po dechu, z nosu mu tekla krev. Nedokázal se zvednout. “Pro tebe se vrátím potom, Jakube. Nezastavíš mě.” A po kratičké chvilce dodal: “Víš co, vaše oči jsou stejné, tvoje a její. Mají i stejnou barvu…”

“Bůh mu odpusť,” zamumlal tiše Jakub. Na chvíli jej obklopila tma a mlha bezvědomí. Když opět procitl, Eyck byl pryč.

Zhluboka se nadechl a sebral poslední zbytky sil. Zvedl se na všechny čtyři, potom se opřel o stanovou tyč. Ze země sebral cizí kord a klopýtavě se rozeběhl vpřed.

Potom ho spatřil před sebou, jako temnou postavu ze samotného pekla. Skláněl se nad ležící postavou, s pistolí v ruce. Něco říkal.

Jakub hlasitě vykřikl.

Žoldnéř s popálenou tváří se otočil, zamířil a vystřelil. Kulka neškodně proletěla kolem a zmizela ve tmě. Na poslední chvíli zastavil ránu, kterou jej Jakub chtěl připravit o život. A vzápětí jeho ostrá čepel vyrazila vpřed, jeden bod, druhý bod. Zbraně rozčísly chladný vzduch, několikrát se srazily. Potom další a další seky, oba muži několikrát vykřikli. Jenže Eyck měl navrch.

Jakub jen na poslední chvíli stihl odskočit před dalším z mnoha nebezpečných útoků. Ale Eyck zasypal Jakuba rychlými ranami, z nichž ta poslední rozsekla Jakubovo předloktí.

Hlasitě vykřikl bolestí.

Další bod. Prudká bolest v pravém rameni jej složila na zem. Zbývala poslední rána, možná už sama o sobě zcela zbytečná. Eyck se napřáhl, na chvilinku zaváhal. Jenom na kratinkou chvilku.

Ale ta stačila.

* * *

Prásk!

* * *

Krvavá skvrna se zvětšovala jen pomalu, velmi pomalinku. Jakub na ni hleděl a nedokázal se usmát. Nedokázal se radovat, že Eyck nemohl sek dokončit.

Kord dopadl do bláta. Hned za ním žoldnéř s popálenou tváří.

“Nemohl jsem tě za ní pustit,” zašeptal mrtvému tělu na omluvu. “Nenávidíš čarodějnice. Spálily ti tvář. Nemohl jsem…”

Poslední slova už nebyla slyšet. Pramínek krve v jeho ústech chutnal úplně stejně jako krev všech ostatních. Možná jen trošku zhořkla trpkou porážkou.

Věděl, že je konec.

Třetí karta padla na stůl.

* * *

Noc odešla a den se opět skryl pod těžkým příkrovem podzimních mraků. Studený lezavý vítr sténal mezi potrhanými a zčásti ohořelými stany. Císařské praporce vlály na znamení bezvýznamného vítězství, opilí žoldnéři zapíjeli smrt svých druhů a bezejmenní umírali. Jako tolikrát, jako už tolikrát.

Michelle odhodila pistoli na zem; skončila v blátivé kaluži, kde se špinavá voda pomalu mísila s krví.

Otočila se a odcházela, nikým nepovšimnuta, přesně tak, jak si přála. Odcházela někam pryč, co nejdál od zapadlého koutu téhle zpropadené země, kde celá válka začala a kde ta její skončila. Zoufalá duše krásné dívky byla prázdná, mrtvá a krutá; tak jako krajina po bitvě, kterou opouštěla.

Plakala.

Poprvé a naposledy milovala. A přesto si to nedokázala uvědomit dost brzy, nedokázala přijít včas, nedokázala zastavit osud ani změnit třetí kartu, která věštila smrt. Přišla pozdě. A ani výstřel a ani život někoho jiného nepomohly. Chřtány pekla byly bezedné.

Alespoň věděla, že jednou se tam potká s tím, kdo ji chtěl zachránit, i když ona pomoc odmítla. S tím, kterého obvinila, a přesto sama spáchala mnohem větší chyby.

A také věděla, že to bude až za dlouho, za velmi dlouho. Protože ten, kdo ovládal Sílu, si mohl přát cokoliv.

Cokoliv kromě lásky.

Table of Contents

Krajina po bitve Krajina po bitvě Míla Linc knihy do vaší dlaněwww.palmknihy.czknihy pro kape

Krajina po bitve

Krajina po bitve

Krajina po bitvě Míla Linc knihy do vaší dlaněwww.palmknihy.czknihy pro kapesní i stolní počítače ©

Krajina po bitvě

Míla Linc

knihy do vaší dlaněwww.palmknihy.czknihy pro kapesní i stolní počítače © Palmknihy 2000-2010

knihy do vaší dlaně

knihy do vaší dlaně

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

www.palmknihy.cz

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

Krajina po bitvě

Míla Linc

Vydáno na základě laskavého souhlasu autora. Zdroj: roggy.dobrodruh.net/povidky

Vydáno na základě laskavého souhlasu autora. Zdroj: roggy.dobrodruh.net/povidky

Vydáno na základě laskavého souhlasu autora. Zdroj: roggy.dobrodruh.net/povidky

roggy.dobrodruh.net/povidky

roggy.dobrodruh.net/povidky

Povídka vyšla také v časopisu Pevnost 2005/6

Povídka vyšla také v časopisu Pevnost 2005/6

Povídka vyšla také v časopisu Pevnost 2005/6

Nevěřit v čarodějnictví je stejným hříchem jako čarodějnicí být.

Nevěřit v čarodějnictví je stejným hříchem jako čarodějnicí být.

(Malleus Maleficarum)

(Malleus Maleficarum)

***

Žoldnéři pochodovali k severu. Míjeli vypálené vesnice a bahnitá pole, kde místo obilí kvetlo bodláč

A vzduch, vzduch jako by sám nasákl krví.

Pomalu se šíralo.

"Jakube, půjdeš?"

Jakub se ohlédl po hlase. Eyck měl na levé tváři popáleniny, které ho neuvěřitelně hyzdily, a v oškl

Eyck pokrčil rameny a zmizel v zástupu knechtů. Jedno malé přátelství, které právě zaniklo.

* * *

Ráno se choulostivě skrývalo v bílé mlze. A bílá mlha skryla tři dezertéry, které už nebavilo bojova

* * *

Jakub zvedl pohled stejně udiveně a znaveně jako všichni ostatní.

Cesta je vedla přes rozcestí se smírčím křížem. Každý se na chvilku zastavil a věnoval krátký pohled

Pod oběšencem stál stařec ve staré mnišské kutně a kázal o konci světa. V jeho plamenném hlase pozna

Jen kratičký okamžik. Pak vize zmizela, ale Jakub věděl, že tohle rozcestí střeží mocný muž. Muž, kt

"Nevykroč špatným směrem, Jakube," řekl stařec. Jakub se neptal, odkud zná jeho jméno. V tuto chvíli

"Hej, dědku, zmizni odsud!" přerušil jeho věštbu hrubý hlas.

Svět se vrátil tam, kde měl být. K nebi opět stoupal černý dým z vypálených vesnic a vzduch byl znov

Někteří další žoldnéři se smáli.

"Kde máš jídlo? Kde máš peníze?"

Tak jako už mnohokrát. Tentokrát se Jakub neúčastnil. Věnoval starci poslední pohled. Možná mu ho by

Jakub poznal příběh neznámého. Oběšenec na stromě s vyřezaným křížem na obnažené hrudi hovořil za vš

Přemýšlel o jeho slovech. "Teď zde nebude bezpečno." Co tím myslel? Zatraceně, pomyslel si Jakub. Na

Válka už pohltila druhou generaci bojovníků. A stále se nezdálo, že by měla skončit.

Na konci kolony vrzala kola vozů. Smích markytánek zněl až příliš vesele v těch neveselých kulisách

Jakub šel dál a snažil se neslyšet křik starce. Přemýšlel o jeho slovech. Ze zadumání jej vytrhl až

Prapor se zastavil a jen špinavá a potrhaná korouhev líně pleskala v lezavém větru. Pak se na cestě

Jezdec prudce zastavil a rozjel se znovu, až když hlavně zbraní klesly k zemi. Zastavil u fendrycha.

Velitel jenom pokývl hlavou. "Rozkaz od plukovníka," dodal posel. "Pospěšte si." A na nevyřčenou otá

* * *

Les voněl podivnou směsicí mokré hlíny a tlejícího listí, kouře, popela a strachu. Byla to zvláštní

Vítr šuměl v korunách stromů. Zdálky přinesl hřmění. "Bude pršet," zamumlal Hřivnáč.

Tři muži se prodírali hustou a neprostupnou hradbou křovin, zakrslých stromků, povalených stromů a d

A hlad.

Eyck mlčel. Třel si zohavenou tvář, která ho opět pálila. Snažil se zaplašit vzpomínku na onu bitku,

Údolí potoka bylo bahnité. Na březích se bělala zvláštní pěna. Voda páchla.

"Co teď?"

Z dálky stále hřmělo.

"Eycku, slyšíš mě?"

"Půjdeme za bouřkou, Franci," usmál se konečně vůdce té malé bandy. Nebyl to hezký úsměv. Stejně jak

Zdálo se, že se bouřka přibližuje. Jenže to nebyla bouřka.

Prodírali se dál hustým lesem. Nepojilo je žádné velké přátelství, jen strach. Museli se stát smečko

* * *

Walter Gordon neměl nikdy moc štěstí. Doma ho nic nehřálo a láska rodičů dávno vychládala hluboko v

Stál na hřebeni kopce nad říčním údolím a před ním se otevírala krajina plná lesů, osamělých usedlos

Zatracený osud, který ho zavedl do těchto prokletých krajů.

Kopl koně do slabin a pustil se dolů ze svahu. Před sebou měl veledůležitý úkol. Doma často pytlačil

Vysoko v korunách stromů zpívali ptáci. Zdálky znělo dunění kanonády. Na oblohu se neodvážil pohlédn

Slunce se klonilo k západu. Stmívalo se brzy. Gordon měl hlad a jeho potrhanou uniformou profukoval

Teprve po chvíli si uvědomil, že něco není v pořádku. Zarazil koně a zůstal stát bez hnutí. Jenom kr

Sám Bůh mu daroval život.

Nechal koně dál v lese a znovu se připlížil k okraji, kde začínal dlouhý svah zarostlý bodláčím a ko

"Brod," zašeptal si sám pro sebe Gordon.

Nevěřil svému štěstí. Našel je.

Oni našli jeho.

"Mein gott! Der Feind!"

Nepřítel!

Nepřítel!

Walter Gordon se otočil. Přímo nad ním stál světlovlasý Švéd s pistolí namířenou přímo na něj. Když

Žádný výstřel se však neozval.

Voják zaklel. Skot toho využil a prudce se vymrštil. Jedna rána do zubů nepřítele na okamžik zbavila

Chvíli tak zůstali bez hnutí, svaly napnuté a ve tvářích se jim zračilo vypětí. Krůpěje potu nepříje

Potom si Bůh možná vzpomněl, že se Gordon chtěl před chvilinkou pomodlit, a přiklonil se na jeho str

Rychle sebral ze země dýku a bodl. Krev mu ulpěla na obličeji.

Pokřižoval se, žádný další nepřítel se naštěstí neobjevil, a věnoval opět pozornost louce před sebou

Zůstal dlouho bez hnutí, počítal a ukládal si do paměti vše, co viděl. Slunce zapadlo a teprve tehdy

Vnořil se do tichého temného hvozdu. Hlavně pryč.

Nezaslechl tak zvuk trumpet a bubnů, nespatřil v záři pochodní přijíždět další jízdní pluk a už vůbe

* * *

Den se nachýlil k noci a stíny, už beztak dlouhé, se změnily v tmu. Obzor zrudl září hořících vesnic

Jakub cítil, jako všichni ostatní úlevu, že konečně dorazili k místu. Před nimi stála nevelká vesnic

Naproti fendrychovi vyšel postarší důstojník s upraveným knírem a špičatou bradkou. I když se podzim

Byl unavený.

Jeho mysl stále tížily vzpomínky, které vyvolalo dopolední setkání se starcem u smírčího kříže. Pozn

Po tvářích mu stékaly slzy. Ale nikdo si jich nevšiml. První karta, o nichž stařec mluvil, ta, jenž

* * *

Neklidný polospánek přinesl neklidné sny.

Neklidný polospánek přinesl neklidné sny.

Venku pršelo. Proudy vody padaly v tlustých provazcích k zemi, kapky drásaly zem a zvonily o střechu

Venku pršelo. Proudy vody padaly v tlustých provazcích k zemi, kapky drásaly zem a zvonily o střechu

Plamen svíčky kmital ve větru, který se prodral přes zavřené okno. Válka se zdála toho dne příliš da

Plamen svíčky kmital ve větru, který se prodral přes zavřené okno. Válka se zdála toho dne příliš da

"Je t'aime, Jacques," zněla něžná slůvka něžné dívky.

"Je t'aime, Jacques," zněla něžná slůvka něžné dívky.

Milovali se.

Milovali se.

"Já taky, Myško."

"Já taky, Myško."

"Qu'est-ce que c'est ‚Mysko'?"

"Qu'est-ce que c'est ‚Mysko'?"

Usmál se a neodpověděl. Slova už byla zbytečná a stejně by se ztratila v horoucím víru vášně...

Usmál se a neodpověděl. Slova už byla zbytečná a stejně by se ztratila v horoucím víru vášně...

* * *

"Jakube, probuď se!"

Walter se nad Jakubem skláněl a třásl mu ramenem. Pohár s červeným vínem se už dávno rozlil. "Co...?

"Našel jsem nepřátele."

"A?"

"Plukovník chce útočit v noci. Překvapit je. Dokud máme přesilu."

Jakub se posadil. Zaklel nad rozlitým vínem, ale Skot mu hned dolil z konvice, kterou měl v ruce. By

Tábor kolem hučel jako včelí úl. Vzduchem létaly rozkazy a víření bubnů. Ve větru, který se znenadán

"Mluvil jsi francouzsky, víš to?" ušklíbl se Gordon, když se Jakub těžce zvedal ze země.

"Vážně?"

Potom zazněly trubky a fendrych začal svolávat jejich prapor. Jakub zvedl ze země mušketu a rozeběhl

Vzduch se naplnil očekáváním a nadcházející bitvou. Z lesa se ozvalo zavytí vlků, které znělo jako v

* * *

"Slyšíš vlky, Eycku?"

Francovi se třásl hlas strachem. Toulat se po nocích cizími a zlými lesy nikdy nepřineslo nikomu nic

"Zmlkni už," zavrčel popálený. "Kdybych věděl, že jsi taková baba, nechal bych tě v táboře."

Mladý zběh už neřekl ani slovo. Sotva překročil patnáctý rok a na tváři mu vyrašilo jenom sem tam sv

I když nebylo vidět na krok, prodírali se lesem dál a dál. Eyck mladíka okřikl, ale ani jemu se nech

"Támhle les končí," řekl po chvíli, aby své vystrašené kumpány uklidnil. "Slyšíte řeku? Tam si odpoč

Skutečně, po chvíli se vymotali z nepřehledné spleti větví a kořenů, o které zakopávali. A padli rov

Než si Eyck stačil cokoliv uvědomit, kolem něj zaznělo několik slov v cizí drsné řeči a prásklo něko

Jeden z vojáků také padl k zemi a tiskl si poraněnou nohu. Zem lačně pila rudou krev.

Ve tmě se zaleskly kordy. Eyck také tasil a na poslední chvíli zachytil prudkou ránu, která mu mířil

Hleděl do tváří světlovlasých mužů. Bělmo jejich očí se ve tmě zlověstně lesklo. Po tvářích stékaly

"Vzdejte se!"

Byli mladí, vyhublí a otrhaní, přesto z nich šel strach.

Od řeky přijížděl na koni muž v blýskavém kyrysu a s širokým kloboukem zdobeným pštrosím peřím. Eyck

Muž s popálenou tváří v duchu proklel všechny bohy, na které si jenom dokázal vzpomenout. Jejich ces

A z dálky znělo hřmění, které je vedlo právě tím směrem. Tam, kde oni hledali spásu, tam v plamenech

* * *

Když míjela druhá hodina ranní, dunění konečně ustalo.

* * *

Kolona několika stovek mužů se plížila polní cestou, rozrytou koly vozů a rozbředlou mnoha páry bot.

Foukal studený vítr.

Vládlo nezvyklé ticho. Nejenom z rozkazu a snahy o překvapení, ale i obavou z nastávající bitvy. Dal

Blízká řeka byla cítit rybinou. I příroda pykala za hříchy lidí.

* * *

Eyck jenom zatajil dech, když dojeli na dohled švédského tábora. Kam až oko dohlédlo, viděl hlídkové

Důstojník, který je zajal, mířil rovnou do středu tábora. Eyck i Hřivnáč na sobě cítili pohledy mnoh

V ústrety jim vyšel jiný vyšňořený důstojník. Než je zavedli dovnitř velkého stanu, který stál přímo

Uvnitř stanu začal výslech.

* * *

"Sakra chlapi, dost už!"

Klubko opilých žoldnéřů se dařilo rozehnat jenom brutálními kopanci a ranami holí. Hlídka, která dba

Krev crčela proudem. Jen kousek vedle zvracel opilý voják.

Nakonec přes všechen hluk a poprask rvačka skončila. Brunátné tváře, místy zamazané od krve, z očí s

"Za to vás čeká ulička, pitomci!" křičel velitel hlídky. Jmenoval se Sven Gustavsson. Přijel s posle

Potom se mladý šlechtic a novopečený důstojník ohlédl a spatřil důvod rvačky.

Ve stínu stanu se krčila drobná dívka a choulila se ve tmě, jakoby se bála, že ji ještě někdo uvidí.

"Děvče?" zeptal se a postoupil blíž.

S trhnutím zvedla pohled. Jeho pohled se setkal s jejím. Svět na kratičký okamžik zmizel, než se obj

Pokývala hlavou. Na víc se neptal, takový byl holt úděl markytánek i kurev. Taková byla jejich volba

"Jak se jmenuješ?" zeptal se a pomohl jí vstát. Vděčně jeho ruku přijala.

"Michelle," odpověděla.

"Co se stalo?"

Pokrčila rameny, přesto odpověď byla tak výmluvná, jak jen mohla být. Odvedl ji k sobě do stanu a ta

"Děkuji, důstojníku," usmála se a její chmury zmizely z tváře.

"Nepatříš sem, mezi ty drsný chlapy," řekl zamyšleně.

"Jak to můžete vědět, důstojníku?" odsekla náhle nečekaně ostře. "Jak si můžete být tak jistý? Třeba

Zmohl se jen na bezmocné pokrčení ramen. Ona dopila víno, položila na stůl prázdný pohárek, usmála s

Gustavssonovi zbyly jen vzpomínky a sny. Aniž by měl šanci pochopit, co přesně se stalo.

* * *

"Co budeš dělat po válce, Jakube?" zeptal se Gordon tiše a prolomil tak dlouhé mlčení.

"Nevím, Waltere," zavrtěl hlavou a ani se na zrzavého žoldnéře nepodíval. Nerad přemýšlel o budoucno

Kdesi před sebou, někde v údolí líně tekoucí říčky, ucítil záchvěv Síly. Pochopil starcovo varování,

* * *

Pršelo a déšť se snažil smýt všechnu špínu světa.

Pršelo a déšť se snažil smýt všechnu špínu světa.

Město se stále skrývalo za pomyslným bezpečím nedobytných hradeb. Popraskané a zvětralé zdivo raději

Město se stále skrývalo za pomyslným bezpečím nedobytných hradeb. Popraskané a zvětralé zdivo raději

Nechal se laskat a rozmazlovat zabořen do voňavých peřin a jen světlo svíčky kmitalo po stěnách a za

Nechal se laskat a rozmazlovat zabořen do voňavých peřin a jen světlo svíčky kmitalo po stěnách a za

Ale v ten okamžik ucítil mravenčení na konečcích prstů, které se pomalu rozlévalo do celého těla. Ne

Ale v ten okamžik ucítil mravenčení na konečcích prstů, které se pomalu rozlévalo do celého těla. Ne

Krásná dívka nad ním prsty obratně kreslila znamení. Viděl průsvitná zlatá vlákna Síly, která zhmotň

Krásná dívka nad ním prsty obratně kreslila znamení. Viděl průsvitná zlatá vlákna Síly, která zhmotň

"Co to děláš?" zeptal se.

"Co to děláš?" zeptal se.

Polekaně mu pohlédla do očí. Pronikl hluboko do její mysli. Bily se tam dvě části jejího já a byl to

Polekaně mu pohlédla do očí. Pronikl hluboko do její mysli. Bily se tam dvě části jejího já a byl to

Když neodpověděla, zvedl se na loktech. Krásný večer se změnil v děsivou noc. "Zapomeň na to, mon ch

Když neodpověděla, zvedl se na loktech. Krásný večer se změnil v děsivou noc. "Zapomeň na to, mon ch

"Nenene," vrtěl zatvrzele hlavou. "Co jsi mi chtěla udělat? Mluv!" Možná až příliš příkře.

"Nenene," vrtěl zatvrzele hlavou. "Co jsi mi chtěla udělat? Mluv!" Možná až příliš příkře.

Jenže začínal poznávat, proč si ji všiml v davu na náměstí, proč jí jediné. I v něm se začal odehráv

Jenže začínal poznávat, proč si ji všiml v davu na náměstí, proč jí jediné. I v něm se začal odehráv

Když mu šeptem a se slzami v očích začala vysvětlovat proč, mlčel a jen se snažil vše pochopit. Když

Když mu šeptem a se slzami v očích začala vysvětlovat proč, mlčel a jen se snažil vše pochopit. Když

* * *

Vytrhl se ze vzpomínek. "Řekni mi něco o své zemi," zamumlal a konečně se ke Gordonovi otočil. "Kdyb

"Pamatuješ si hodně," zazubil se Skot. "Až se dožijeme konce války, dovedu tě tam."

"Pokud válka skončí."

"Musí, všechno, co někde začíná, má svůj konec."

Kolona se zastavila. Důstojníci začali rozdělovat rozkazy a vojsko se připravovalo k boji. Švédský t

Jakub neslyšně zaklel. Využil chvilky, kdy si každý všímal jenom sám sebe, a začal pohybovat prsty v

Potřeboval ochranu. Ne před bojem, ale před záchvěvy Síly, které se každým krokem přibližovaly. Nepo

* * *

Eyck seděl ve stanu a v záři táborových ohňů viděl siluety vojáků, kteří hlídkovali před vchodem. Op

Hřivnáč seděl opodál a držel si stále krvácející ruku. I v jeho tváři se zračila grimasa zoufalství

"Pošlou někoho, kdo to ošetří," řekl Eyck, aby ho uklidnil.

"K čemu? Abych zítra při popravě mohl stát na svých?"

Odpověď nebyla třeba. Oba věděli, co je čeká. Přesto se ani jeden z nich nebál. Paní Smrt se stala u

Dlouho mlčeli. Noc se sunula kupředu jako velký černý slimák a nechávala za sebou pachuť porážky.

Závěs u vchodu se odhrnul a dovnitř vstoupil mladý důstojník. Když si oba prohlédl, křikl na stráž.

Potom se otočil k dezertérům a těžko skrývaná něha z jeho pohledu zmizela. "Pánové, posílá mě pan pl

"Chcete říct, pane, že jsme lháři?" odplivl si Eyck.

Švéd upřeně hleděl na jeho popálenou tvář. "To bychom se museli rozhodnout, jestli jste lháři vy, ne

Eyck zaklel. Pohádka nevyšla.

"Proč jste nám lhali? Čeho se máme obávat?" A když se mu dlouho nedostávalo odpovědi, smutně pokrčil

Hřivnáč hleděl zarytě do země. Tušil, že přehnaná zdvořilost není upřímná, ale spíš maskuje opovržen

Zatvrzelé ticho přerušil příchod markytánky. "Ach, pane Gustavssone," usmála se, když vešla dovnitř.

* * *

Eyck ji už viděl. Když je odváděli do tábora, viděl ji v pozadí rvačky, těsně před tím, než je zaved

Tehdy se jejich pohledy na kratičkou chvíli setkaly. Teď znovu. A mezi nimi proběhlo něco, co nedoká

Aniž by on sám nebo důstojník Gustavsson tušil, stal se loutkou v hříčkách někoho jiného, loutkou v

Řekl všechno, co měl. Švédský důstojník spokojeně pokýval hlavou, ale i on se mýlil. Protože ta slov

* * *

Víření bubnů a halas trumpet probudil tábor k životu. Vzduch naplnila panika. Rychlý rytmus, který v

Strach.

Nevojáci prchali z tábora na všechny strany. Markytánky, sluhové, kováři, kuchaři, děvky i manželky.

Pak se splašili koně. Do vzduchu vyletělo několik prskajících raket, které ozářily noční tmu.

Strach se šířil jako požár. Pak přišel útok.

* * *

"Svině zasraný, někdo je varoval!"

Jakub prudce zvedl pohled. Pochopil, že ochranné kouzlo spustil příliš pozdě. Z tábora třesklo někol

"Do útoku! Za císaře!"

Rozeběhli se kupředu.

Prskavá raketa ze švédského tábora jim přišla vhod. Děla pracně dopravená ke kraji lesa spustila svo

"Ať žije Ferdinand!"

Muži postupovali vpřed a na volném prostranství se řadili do útvaru. První rachotivá salva z mušket

Pěchota pochodovala kupředu v sevřeném šiku, zázrak, že se jej v husté tmě dařilo držet. Od tábora p

Nebyla to bitva jako každá jiná. Chyběly zde vyrovnané španělské čtverce mušketýrů chráněných dlouhý

Noc se brzy oděla do neprůhledného hávu z kouře střelného prachu. Zdálky zněl buben, kdesi vepředu p

Potom dostali rozkaz vystřelit. Zamířit, pal. Nebylo kam mířit, přesto všichni vystřelili. Řady nepř

Potom se z bílého kouře a zvedající se říční mlhy vynořil nepřátelský tábor. U chabé palisády se krč

Přišla řada na ostré a lesklé železo. Třeskot výstřelů pozbyl jakékoli známky pravidelnosti. Začal b

Rozeběhl se kupředu, mezi stany. Míjel raněné ležící na zemi, které žoldnéři, zaslepeni rudým šílens

Náhle vrazil do světlovlasého Švéda, skoro ještě kluka, a v jeho tváři spatřil strach. Proč bojuje?

Jakub zvedl ruku s pistolí. Vystřelit bylo tak snadné.

* * *

Když vypukla střelba, Eyck měl zavřené oči. Měl strach. Poprvé v životě měl strach. Důstojník Gustav

Trvalo to dlouho. Několik salv odeznělo a ztratilo se v jednolitém rachotu střelby. Už to neznělo ja

A i když Eyck už dávno zapomněl, že zpočátku bojovali za Boha, který sídlil nahoře na nebesích; a i

Otče náš, jenž jsi na nebesích...

* * *

Jakub několikrát prudce sekl kordem, čepele zvonily, ocel se leskla. Na rtech cítil sladkou pachuť k

Černý dusivý kouř se vznášel všude kolem. Uši mu zaléhaly hlukem. Přál si, aby konečně utichla střel

V ten okamžik ucítil prudké zachvění. Jakoby se země otřásla a čas zpomalil. Hluboko v mysli, až vza

Mohlo mu být tak šest.

Nedoběhl daleko.

Jakub se stále nehýbal. Hlomoz bitvy zmizel někde v pozadí a on uslyšel šepot. Zavřel oči a moc si p

A vzpomínky se opět vrátily.

* * *

Město za okny jejich komůrky stále spalo. Déšť utichal a někde v ulicích zaštěkal pes.

Město za okny jejich komůrky stále spalo. Déšť utichal a někde v ulicích zaštěkal pes.

"Copak sis nikdy nevšiml, co se kolem tebe děje, mon cheri?" zeptala se smutně do ticha, které trval

"Copak sis nikdy nevšiml, co se kolem tebe děje, mon cheri?" zeptala se smutně do ticha, které trval

Nechtěl odpovídat, nechtěl vidět. Nechtěl vzpomínat na fanatické pohledy duchovních, před jejichž po

Nechtěl odpovídat, nechtěl vidět. Nechtěl vzpomínat na fanatické pohledy duchovních, před jejichž po

"Zapomeň na to, Jacques," zašeptala mu do ucha. "Spi. Uleví se ti."

"Zapomeň na to, Jacques," zašeptala mu do ucha. "Spi. Uleví se ti."

"Proč to kouzlo?"

"Proč to kouzlo?"

"Aby tě ochránilo před zlem."

"Aby tě ochránilo před zlem."

Hladil její tvář, její krásnou tvář, a věděl, že to je naposledy. Že až se zítra probudí, bude jej b

Hladil její tvář, její krásnou tvář, a věděl, že to je naposledy. Že až se zítra probudí, bude jej b

Políbila ho do dlaně. Neplakala, kdo ví, jestli kdy něco cítila? Chtěl věřit, že ano. Tolik dnů a to

Políbila ho do dlaně. Neplakala, kdo ví, jestli kdy něco cítila? Chtěl věřit, že ano. Tolik dnů a to

"Je t'aime," zopakoval její tolik krásnou větu. Usmála se jeho přízvuku. "Miluji tě, Michelle."

"Je t'aime," zopakoval její tolik krásnou větu. Usmála se jeho přízvuku. "Miluji tě, Michelle."

Noc byla ještě dlouhá. Věnovala jim dostatek času. Pak přišlo ráno, samota, porozumění a válka.

Noc byla ještě dlouhá. Věnovala jim dostatek času. Pak přišlo ráno, samota, porozumění a válka.

Toho deštivého a uplakaného dne psali na listinách léta páně tisíc šest set třicet a lev severu Gust

Toho deštivého a uplakaného dne psali na listinách léta páně tisíc šest set třicet a lev severu Gust

* * *

Eyck konečně otevřel oči. Ve stanu byl jenom on a Hřivnáč. Spárami u země vnikal dovnitř všudypřítom

"Hřivnáči, vstávej!" křikl Eyck. Na svou modlitbu dávno zapomněl.

Hřivnáč zvedl hlavu. "Teď máme šanci," pokračoval muž s popálenou tváří. "Ztratíme se v tom zmatku.

Nemusel svého druha pobízet dlouho. Druhá šance se neodmítá a už vůbec ne těmi, kteří si zvykli brát

Vyběhli ze stanu a zamířili pryč od lomozu přestřelky. V rychlosti sebrali pár věcí; pohozenou pisto

* * *

Zdálo se, že bitva brzy skončí. Dokonalé překvapení a zmatek ve švédském táboře, i temnota noci, to

Z mlhy a kouře náhle vypochodoval sevřený útvar mušketýrů v nových uniformách, s novými nablýskanými

A salva smetla mnohé z císařských, kteří si už šli pro jisté vítězství.

Druhá salva napáchala ještě více škod. Boj muže proti muži skončil. Nastala jatka.

Marně důstojníci svolávali své muže pod prapory, marně se snažili zklidnit masu rozdivočelých mužů.

Walter Gordon se pokřižoval a zaklel, s mušketou připravenou vystřelit. Tam někde před nimi, skryti

Potom je přehlušil dusot kopyt. Plukovník kousek od něj divoce klel. Walter Gordon věděl, že proklín

Jízda je roznesla na kopytech. A Gordon umíral se slzami v očích, protože věděl, že mnohé z jeho přá

Asi se nedostane do Nebe, jak si vždy přál.

A kulky zatím švédské vojáky míjely, jakoby odkloněny kouzlem.

* * *

Jakub se krčil ve stínu stanu. Viděl, jak kolem prochází zástup nepřátel, viděl důstojníka, jak je v

Cítil mravenčení v zádech, nepříjemné a vlezlé. Kouzlo stále fungovalo. Proti němu, proti jeho lidem

Proplížil se kolem rozbitého vozu a dál, kolem stanů, nechal se vést šestým i sedmým smyslem, dál ke

Vyvěrala ze země jako gejzír. Ta holka své řemeslo uměla dobře. Vybrala dobré místo a dokázala jej v

Pak ho našel.

Vklouzl do stanu a zatáhl za sebou plachtu. Ornament nakreslený v prachu na zemi jemně pulsoval svět

Rychlým pohybem kresbu smazal. Odhodilo jej to až na druhý konec stanu. Prudká bolest ho na okamžik

Ale její šepot konečně umlkl.

* * *

"Posily, pane! Blíží se posily! Jezdci, pane, celý prapor!"

Ta zpráva se rozletěla jako blesk. Jásot na okamžik přerušil střelbu. A svou nádhernou symfonii kone

Mlhy byly prohlédnuty.

Srážka jezdců byla prudká, hlasitá a pro Švédy osudná. Misky vah se opět převážily na druhou stranu.

Walter Gordon nechal klesnout ruku s pistolí a smutně se usmál. Potom klesla i jeho hlava a pramínek

Pak to šlo ráz na ráz. Štěstí bývalo vrtkavé a mnohdy rozhodlo i důležitější bitvy než tuhle. Střelb

* * *

Jakub otevřel oči. Bitva skončila. Tu a tam třeskl osamocený výstřel, řeka šuměla a odněkud zněl jás

Potom zaslechl jméno císaře. Usmál se. A pak si na všechno vzpomněl a mysl mu ochromil strach. Strac

Strach, že někdo ublížil Michelle, a strach z toho, že na ni nedokázal přes to všechno zapomenout, ž

"Kde jsi?" zašeptal.

"Ici Jacques," zazněla odpověď nečekaně blízko.

Prudce zvedl hlavu.

Seděla jenom kousek od něj, stejně krásná jako tehdy, stejně okouzlující a stejně svůdně neodolateln

Tentokrát z ní však necítil nic, co by se jenom trošku podobalo lásce.

* * *

Daleko na východě se objevil první náznak nadcházejícího dne. Zběsilá noc končila. Les se začal prob

Hřivnáč se zastavil, opřel ruku o kolena a zhluboka oddechoval. Několikrát si odplivl a pokaždé měla

Jeho zlé oči těkaly sem a tam. Vzpomínal. Nenáviděl.

"Hřivnáči, musíme zpátky."

"Proč? Proboha, Eycku, proč? Tam nás čeká jenom smrt!"

Eyck neodpověděl. Hřivnáč zoufale a rezignovaně zavrtěl hlavou. "Běž si sám, blázne, ale já se tam n

"Nemáš domov."

"Zatracenej bastarde."

Eyck ho poplácal po rameni, v posledním zoufalém gestu přátelství, ale stejně jako Hřivnáč i on vědě

Zraněný žoldnéř osaměl v lese. Dlouho stál bez hnutí. Z velké dálky se opět ozvalo vytí vlků. V pamě

Hřivnáč se rozhlédl. Kdo ví, co spatřil, protože se dal na zběsilý a zoufalý úprk. Možná mezi stromy

Nikdo ho už ale nikdy neviděl.

* * *

Sven Gustavsson si válku představoval jinak. Takhle to nikdo nevyprávěl. Válka patřila hrdinům a hrd

Ploužil se v zástupu asi dvaceti mužů, kteří utíkali z prohrané bitvy. Nikdo nemluvil.

Šli zničenou krajinou, děsivou ve své prázdnotě a jen krkavci kroužili nad jejich hlavami. I oni byl

Možná to bylo to samé kouzlo, kvůli kterému Sven Gustavsson přišel o velkou část své duše.

"Michelle," zašeptal v zoufalé vzpomínce na nikdy nesplněný sen.

Z remízku za nimi se náhle ozvala střelba a připravila o život dalšího z jeho mužů. Ostatní se dali

Byl konec.

Než nadobro zmizeli z místa téhle zpropadené bitky, Gustavsson se ohlédl. Spatřil smrt a zkázu, kraj

Když se znovu vydal vpřed, už necítil žádnou lítost.

* * *

"Michelle," řekl Jakub. Zvedl se ze země. Celé tělo jej bolelo.

"Neměl jsi sem chodit, Jakube," řekla. Poprvé mu řekla tak, jak se jí představil. Znělo to z jejích

"Nehledal jsem..."

"Mlč, hlupáku," přerušila ho. Výčitka v jejím hlase zněla až příliš trpce. "Neposlouchal jsi mě. Teh

Chvíli mlčela a nechala Jakuba utápět se v myšlenkách a vzpomínkách.

"Chtěla jsem tě učit... Sám jsi to měl chtít. Proč ne?"

Další osamělý výstřel protrhl nenadálé ticho, které vítězství přineslo.

"Kvůli tobě."

"Pourqoui?"

Pokrčil rameny. Znělo by hloupě, kdyby řekl, že ji miluje. Po tolika letech ve světě, který na lásku

"Zapomeň už na mě, Jakube. Prosím."

Sklonil hlavu a zaryl pohled do země. Dole hluboko pod sebou cítil pramen Síly.

"Rád bych, Myško."

"Sbohem, Jakube."

"Au revoir, Michelle. Bon chance."

Nezeptala se ho, proč se naučil její jazyk. Nechtěla tu odpověď slyšet. I když ji znala.

* * *

Měla pravdu. Měl se učit. Měl poslouchat. Tolik let a najednou, když se ohlédl, nespatřil nic. A pře

Bylo pozdě.

Protáhla se vchodem a zmizela v ranním šeru. Postava skrytá v plášti a v bezpečí víc, než kdokoliv j

Promrhal hodně Síly zbytečně. Nechápal ji, nerozuměl, jenom mechanicky opakoval to, co někde viděl,

Teprve potom si všiml, že nechala v jeho ruce přívěšek. Hleděl na něj nedůvěřivě, vždyť se ho nedotk

Přívěšek, který u sebe stále nosila. Malý červený kamínek zasazený doprostřed podivného ornamentu, k

A vrazil do Eycka.

* * *

"Jakube. Ty?"

"Buď zdráv, Eycku."

Chvíli mlčeli a hleděli si do očí. Poprvé za tu dobu, co se znali, Jakub neuhnul. A spatřil v nich t

"Hledám...," začal Eyck, ale zarazil se hned po prvním slově.

Kolem nich prošlo několik žoldnéřů, kteří hledali kořist. Kousek dál skupina asi deseti našla plný s

"Odešla," odpověděl Jakub. "Nehledej ji, Eycku."

"Proč ne?"

"Třetí karta věští smrt," vzpomněl si na slova starce. Jeho věštba se měla nachýlit ke konci.

"Blázne," odplivl si Eyck.

Jakub věděl, že ho musí zastavit. Pochopil během té noci mnohé. Pochopil, že kdyby Eyck Michelle naš

"Zapřísahám tě," řekl. "Nehledej ji."

Nestačil ani pořádně dopovědět, když jej nečekanou ranou Eyck srazil k zemi. Pak se napřáhl a znovu

"Bůh mu odpusť," zamumlal tiše Jakub. Na chvíli jej obklopila tma a mlha bezvědomí. Když opět procit

Zhluboka se nadechl a sebral poslední zbytky sil. Zvedl se na všechny čtyři, potom se opřel o stanov

Potom ho spatřil před sebou, jako temnou postavu ze samotného pekla. Skláněl se nad ležící postavou,

Jakub hlasitě vykřikl.

Žoldnéř s popálenou tváří se otočil, zamířil a vystřelil. Kulka neškodně proletěla kolem a zmizela v

Jakub jen na poslední chvíli stihl odskočit před dalším z mnoha nebezpečných útoků. Ale Eyck zasypal

Hlasitě vykřikl bolestí.

Další bod. Prudká bolest v pravém rameni jej složila na zem. Zbývala poslední rána, možná už sama o

Ale ta stačila.

* * *

Prásk!

* * *

Krvavá skvrna se zvětšovala jen pomalu, velmi pomalinku. Jakub na ni hleděl a nedokázal se usmát. Ne

Kord dopadl do bláta. Hned za ním žoldnéř s popálenou tváří.

"Nemohl jsem tě za ní pustit," zašeptal mrtvému tělu na omluvu. "Nenávidíš čarodějnice. Spálily ti t

Poslední slova už nebyla slyšet. Pramínek krve v jeho ústech chutnal úplně stejně jako krev všech os

Věděl, že je konec.

Třetí karta padla na stůl.

* * *

Noc odešla a den se opět skryl pod těžkým příkrovem podzimních mraků. Studený lezavý vítr sténal mez

Michelle odhodila pistoli na zem; skončila v blátivé kaluži, kde se špinavá voda pomalu mísila s krv

Otočila se a odcházela, nikým nepovšimnuta, přesně tak, jak si přála. Odcházela někam pryč, co nejdá

Plakala.

Poprvé a naposledy milovala. A přesto si to nedokázala uvědomit dost brzy, nedokázala přijít včas, n

Alespoň věděla, že jednou se tam potká s tím, kdo ji chtěl zachránit, i když ona pomoc odmítla. S tí

A také věděla, že to bude až za dlouho, za velmi dlouho. Protože ten, kdo ovládal Sílu, si mohl přát

Cokoliv kromě lásky.