Prodáno 09.10.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

O autorce

Rosa Liksom, vlastním jménem Anni Ylävaara (*1958), je finská spisovatelka, dramatička, scenáristka a výtvarnice pocházející ze severofinského města Ylitornio. Pozornost čtenářů si získala již svou prvotinou Zastávka na jednu noc (Yhden yön pysäkki) publikovanou v roce 1985 a od té doby patří ke stálicím finské literatury. Její knihy získaly řadu literárních ocenění a jsou přeložené do desítek jazyků. Přestože se Liksom věnuje nejrůznějším literárním žánrům, prosadila se a proslavila zejména krátkými povídkami. V těchto mikropříbězích se přímočaře, bez jakéhokoliv moralizování a s neobyčejným smyslem pro detail i černý groteskní humor dotýká nejrůznějších společenských tabu a otvírá utajované problémy, ať už se týkají mladší či starší generace, žen či mužů. Činí tak s využitím přesně dávkovaných jazykových prostředků, k nimž patří nářečí, slang či argot. Velkého úspěchu dosáhl také její román Kupé č. 6 (Hytti nro 6), za který v roce 2011 získala Cenu Finlandia. Česky vyšel výbor jejích povídek Prázdné cesty (1997) a román Paní plukovníková (2019). Svými texty je zastoupena v antologii Za letních nocí se tu nespí lehce (2019). V roce 2020 získala Nordic Prize Švédské akademie.

Báchorka na obálku knihy

V Posiu dnes časně zrána přiletěla na pozemek Tauna a Lyydie Marjavaarových rozlícená včela a s největší pravděpodobností bodla jejich kocoura Villeho přímo do jazyka. Když paní Lyydia uslyšela vřískot, vyběhla ven a shledala, že kocourovi opuchl jazyk tak, že ani nemohl zavřít tlamičku. Kocour rozrušený danými okolnostmi skočil na svou paničku a drápky ji sekl do levého oka. Tauno Marjavaara sledoval situaci oknem z kuchyně a přivolal na místo neteř, která pracuje jako sanitářka. Ta přijela taxíkem z Kemi a poslala Lyydii Marjavaarovou do Laponské ústřední nemocnice na oddělení očních a ušních chorob. Tamější specialista shledal, že pacientce nehrozí oslepnutí. Kocourovi Villemu v průběhu dne opuchlý jazyk splaskl a kocour usnul hlubokým spánkem na lavici u pece. Situace včely v současné chvíli patrně není stejně růžová, neboť Tauno Marjavaara poslal svému sousedovi včelaři čtyřciferný účet za utrpení kocoura Villeho a způsobený všeobecný zmatek.

Rosa Liksom

Život je jen náhoda

Z finštiny přeložil Vladimír Piskoř

Pistorius & Olšanská

Příbram 2020

Edice Scholares

Svazek 63

Řídí Vladimír Pistorius a Petr A. Bílek

Rosa Liksom

Život je jen náhoda

Z finského originálu Väliaikainen vydaného nakladatelstvím Like Kustannus Oy v Helsinkách roku 2014 přeložil Vladimír Piskoř

Ilustrace Rosa Liksom

Obálku navrhl Otakar Karlas

Odpovědní redaktoři tištěného vydání Hana Kopuletá, Jakub Lang a Eliška Müllerová

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, Příbram

roku 2020 jako svou 287. publikaci

152 stran. Vydání první

Překlad knihy byl podpořen finskou nadací pro export finské literatury FILI.

Kniha byla redakčně a vydavatelsky připravena v rámci semináře Nakladatelská praxe na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze a vydána s laskavou finanční pomocí stipendijního fondu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze.

Copyright © Rosa Liksom 2014

Translation © Vladimír Piskoř, 2020

Illustrations © Rosa Liksom, 2020

ISBN 978-80-7579-092-7 (EPUB)

ISBN 978-80-7579-093-4 (MOBI)

ISBN 978-80-7579-094-1 (PDF)

ISBN 978-80-7579-086-6 (tištěné vydání)

www.pistorius.cz

Myslivec při honu na zajíce v Muurole utrpěl střelnou ránu do levého stehna poté, co mu prchající zajíc ukradl nabitou malorážku, namířil na něj a vypálil. Muž si přivolal chytrým telefonem sanitku, ta dorazila z Rovaniemi a zraněného odvezla do místní nemocnice. Tam mu střelu ze svalu vyjmul při lokálním umrtvení lékař s falšovaným diplomem a muž byl večer propuštěn domů. Jeho zdravotní stav je stabilizovaný. Útočník navzdory rozsáhlým pátracím akcím zatím nebyl dopaden.

JINÝ SVĚT

I

Je teď támhle v obejváku. Buďme úplně zticha. Je tam zapnutej počítač a rozsvícená čtecí lampička. Já zajdu opatrně oboje vypnout. Nebo aspoň počítač. Na další díl Emmerdalu se můžu podívat na telce v kuchyni. Počkej tady. Jo, počítač jsem vypnula, ale lampičku jsem nechala svítit, jen ať se neprobudí. A když už jsem tam byla, hodila jsem přes něj deku. Ležel zrovna na levým boku. To je dobře. Pokaždý, když vstává z pravýho, bejvá nevrlej až hrůza. Poďme do kuchyně, ať ho nezbudíme, chudák se pořádně nevyspal hromadu hodin. Víš, to je zase ta deprese. Začlo to v pondělí, když měl jít dělat doprovod. Nechutnala mu snídaně, a to jsem mu ji přinesla až do postele. Musela jsem odjet do nemocnice, začínala mi šichta, a on zůstal spát v ložnici s otevřenejma očima… jak dlouho to tentokrát bude trvat? Minulej měsíc ho ta deprese držela tři dny. Teďka ho to třeba přejde rychlejš, když tam takhle pospává a občas si olízne tlapku.

II

Rozhodla jsem se uspořádat dechberoucí letní svatbu, stejnou, ale jinou než Jemina předloni v létě. Jemina si na přípravu svatby vyhradila rok a půl. To bylo hodně málo. V posledních měsících měla co dělat, aby stíhala, až se z toho pak nervově zhroutila a odvezli ji do blázince. Já se rozhodla, že tuhle botu neudělám, a do svatebních příprav jsem se pustila už tři roky před dnem D. Ten musí bejt jedině o slunovratu na svatýho Jana, jinak celá svatba nestojí za nic, a samozřejmě ve Velký katedrále v Helsinkách, tam je megaskvělý prostředí.

Jen co jsem kámoškám oznámila, že chystám letní svatbu, přihlásilo se mi na pomoc pět dobrovolnic: Kelly, Ann, Jenna, Melina, Sara a Tiia. Z těch jsem si za družičky vybrala Kelly, Saru a Melinu, protože ty jsou ošklivější než já. Tanečky se dobře rozjely, zavolala jsem taťkovi do Bruselu a on hned slíbil deset táců na svatební účet, jenže s tím se přece vůbec nedá vystačit. Zavolala jsem dědovi na Madeiru a ten se úplně šíleně nadchnul, slíbil, že mi pošle dvanáct táců, protože on pokaždý chce fotříka trumfnout. Zbytek peněz jsem dostala od máti, která brečela, že vždycky musí všecko zatáhnout, a od kmotry, která dělá uměleckou maskérku a miluje oslavy, a taky od tety, která mi dala pět táců, protože mou matku, svou sestru, považuje za děsnýho škrťouna. Paráda, euráčů na svatebním účtu bylo čtyrycet litrů!

Několik tejdnů jsem surfovala na internetu a z tisíců svatebních firem jsem vybrala jednu americkou, aby navrhla a vyrobila všelijaký ty serepetičky jako ubrousky, origami, mašle… Samý tretky za deset litrů pro dvě stě hostů. Potom svatební šaty. Šla jsem okouknout všechny svatební salóny v hlavním městě, ale do jednoho byly něco příšernýho. A tak jsem s holkama podnikla tři marný výpravy do Stockholmu, než jsem v Paříži našla přesně ty pravý šaty. Navíc vyšly stejně lacino jako průměrný šaty v Helsinkách, stály jen pět tisícovek. Pochopitelně boty, kabelka, rukavičky, spodní prádlo a punčochy zvlášť. To všechno jsem pořídila na Champs-Élysées dohromady za šest devět devět táců.

Takže jsem měla pořešený svatební šaty, serepetičky a kostel. Místo pro hostinu se mi podařilo s tátovou pomocí zamluvit na zámečku Halikko. Na tohle všecko padly dva roky. Potom ještě zbejvalo sestavit menu, připravit program a sepsat guestlist, no a pochopitelně taky promyslet seznam darů. Menu jsem dala dohromady s šéfkuchařem v Halikku. Ten kuchař byl vážně supercool, hned od prvního setkání. Strávili jsme spolu pět úžasnejch víkendů.

Dva dny před svatojanským večerem přijel taťka z Bruselu a já jsem mu vylíčila všecko, co jsme s holkama zařídily. Taťka vzdychal, protože byl na mě moc pyšnej. Když večer ochutnával víno a obdivně si mě prohlížel, zeptal se mě, kdo bude ženich. Já, že cože, jakej ženich? A táta, to Jemina taky neměla před oltářem nějakýho opičáka, kterej by jí řek ano? Já, že měla, a brnkla jsem holkám, že co jako s tím teďka provedem. Sara navrhla, ať řeknu Jasuovi, aby mi dělal ženicha, že on jako strojař bude určitě souhlasit, ty maj přesně takovouhle pověst. Já na to, že Jasuovi říct nemůžu, protože je o hlavu menší než já. Pak jsem na to přišla. Zavolala jsem tomu kuchařovi z Halikka a zeptala se ho, jestli by šel se mnou k oltáři a udělal všecko, co by ženich na svatbě měl udělat. Hned řek, že proč ne, akorát že už je ženatej. Já na to, že to není žádná překážka, a on přijel a tu ženichovskou chorošku vystřihnul naprosto profesionálně a skvěle.

III

Příšerně se stydim. Včera jsem to zalomila na gauči při večerních zprávách v televizi a probudila se až ráno. Jere mě jako dycky přikryl dekou. Vstávala jsem s děsnym studem, protože kluci už odešli do školy. Maija si hrála na plejstejšnu v koutě obejváku. Ani se na mě nepodivala, když jsem se vlekla na záchod. Vyprdla jsem sračku do mísy, odešla do kuchyně a otevřela si pivo. Jen co jsem ho na stojáka před ledničkou vypila, odvážila jsem se křiknout na Maiju. Přišla, mračila se a naštvaně koukala na moji prázdnou plechovku. Řekla jsem jí, že ji hnedka odvedu do školky. Přikývla a šla se oblíknout.

Maiju jsem strčila do vrat školky kolem poledního. Dívala jsem se, jak rychle zaběhla dovnitř, a zamířila jsem do Siwy, kde jsem koupila kartón piv, žitnej chleba a balíček šunky za poloviční cenu. Došla jsem domů a vychlastala kartón. Flašku po flašce. Kurva, že mě hanba nefackuje, dospělá samoživitelka třech děcek a prochlastám celý dny. Nejvíc tim trpěj děcka, já vim, a za to se člověk stydí ještě víc. Místo abysem jim nakoupila jídlo, tak koupim pivo a chlastám.

Stydim se přemejšlet, proč se ze mě stalo to, co se stalo. Můžou za to okolnosti, stát, rodiče, smůla, náhoda, osud, ostatní lidi, nebo já sama? Nevzpominám si, že by otec nebo matka někdy udělali něco tak špatnýho, že bysem kvůli tomu musela začít pít. Prostě jsem začla. Nepamatuju si jak a kdy. Možná pomalu a nenápadně.

Vim, že zase co nevidět usnu na gauči v obejváku. Maiju vyzvedne ze školky Jere, to vim taky. Na něj se dá spolehnout. Až se potom kolem sedmý probudim, zajdu si do Siwy pro kartón a v době večerních zpráv to zase zalomim. Kluci mě chápou, nikdy se na mě zle nedívaj, a já se stydim i za to, že mě milujou.

IV

Janiho jsem poznala na parkovišti. Nacouvala jsem mu do zadku. Jak jsme se tam hádali o vině, naše aury se potkaly a on mě pozval do mekáče na jídlo. Šli jsme a tim tohle všecko začlo. Já jsem tenkrát byla ještě vdaná za Lateho a on ženatej se Susse. Já mám tři kluky a labradora Sakua, on tři holky a zlatou retríverku. Jani se věnoval potápění, mluví plynule anglicky a měří sto devadesát.

Náš vztah postupoval fakt rychle. Jani zažádal o rozvod a doufal, že udělám to samý. Já ale, nebuď tak hr, uvidíme. Jako realistka jsem si chtěla ověřit pár věcí. Požádala jsem ho o telefonní číslo na Susse. Trochu se divil, že jako k čemu ho potřebuju. Řekla jsem, že já zajíce v pytli nekupuju.

Zavolala jsem Susse a domluvila se s ní, že si dáme spicha v restauraci Amica. Když jsem ji uviděla, tak jsem nabyla pocit, že se snad známe už od dětství. Hned jsem se jí zeptala, jestli proti mně něco má. Řekla, že by mít mohla, ale nemá, protože ve mně jednoznačně vidí spřízněnou duši. Domluvily jsme se, že potáhnem za jeden provaz. Požádala jsem ji, aby mi vyjmenovala všechny dobrý Janiho stránky a všechny špatný. Těch dobrejch bylo třináct, špatnejch jedna. Jani je závislák. Závislák na endorfínech. Nedá ani den bez toho, že by neuběh pětadvacet kiláků. Když nemůže jít běhat, začne bejt zasraně nesnesitelnej, řekla Susse. Já na to, že oukej, to vydržim.

Pak jsme se domluvily na všech praktickejch věcech. Začly jsme dětma, protože na těch se rozvody obvykle hrotěj. Dohodly jsme se, že budem o děti pečovat dohromady, protože máme stejný výchovný zásady. Tři kluci a tři holky se k sobě náramně hoděj. Rozdělily jsme si rovnym dílem Vánoce, Velikonoce i zimní prázdniny. Pak přišli na řadu psi. Jídelníček, psí cvičáky a výstavní víkendy. Všechno do sebe zapadalo. Susse se zeptala, jestli si může nechat barák, co maj s Janim společně. Já na to, že jasná věc, Jani se může nastěhovat ke mně a Late může jít do pronajatýho kvartýru na nějakym lacinym sídláku.

Jamile rozvody nabyly právní moc, já a Jani jsme se vzali. Late se odmít odstěhovat, protože se skamarádil s Janim a začal běhat. Trénovali spolu jednou na newyorskej maratón, podruhý na berlínskej. Když chlapi pořád někde běhali, cejtila jsem se osamělá, a tak se Susse i s dětma nastěhovala k nám. Nejdřív jsme si spolu začly já a Susse, potom o pár měsíců pozděj udělali kamingaut i Late a Jani. Teď žijem v nádherný nově založený rodině, která čítá čtyry dospělý, šest dětí a dva psy a všechno u nás běží hladce. A brzo se naše rodina rozroste, Saku a Lilli čekaj šesterčata!

V

Nejprve mě vylili z práce, protože se tam snižovaly stavy, redukovalo se, restrukturalizovalo a racionalizovalo a taky zbavovalo nadbytečnejch. Dva roky jsem hledal novej flek, dostal se na tři pohovory, ale vostrouhal jsem. To byl muj první zářez. Žil jsem z podpory, takže zpočátku jsem byl v poho. Stará hákovala na stavbě, já vymetal bary, chlast mi chutnal a já si tak vykoledoval druhej zářez. Potom zdroje vyschly a stará řekla, táhni do prdele, já tě živit nebudu. Handrkovat se s ní mě ani nenapadlo, vypad jsem. Takže to už celkem dělalo tři zářezy. Jako bezdomovec bez práce jsem nasával vo sto péro, dycky jsem se k někomu přifařil. Naštěstí jsem měl aspoň auto. Zaparčil jsem ho kousek vod benzínky na Sörnäinenskym nábřeží a přespával v něm celý léto. V létě to byla paráda, jenže na podzim začly deště a jednoho dne, dyž jsem přišel z baru, auťák byl v tahu. Šel jsem se poptat cikánů u benzínky, jesli něco nevěděj. Jeden mi řek, že ten vrak vodvezla vodtahovka někam do prdele. Neměl jsem tolik hotovosti, abysem si káru vyzved, ale zato jsem zařadil těžkej stupeň. S ruskou kořalkou jsem to za vosum měsíců dopracoval až do špitálu v Meilahti. Tam mi felčar řek, že mi vypověděla službu slinivka a že mám dvě možnosti: buď jít rovnou do penálu, anebo na protialkoholní. Vybral jsem si to druhý, páč jsem si řikal, že radši o jeden zářez míň, než to zaříznout nafurt. Sušil jsem hubu dva roky, tři měsíce, devět dnů a padesát štyry minut, ale teďkon si odšpuntuju flašku brandy a naleju si ji do chřtánu.

VI

Dyž člověka hned vod rána přepadne pocit, že je všecko posranym nahoru, tak ví, že ho čeká blbej den. To vobvykle ani nevylezu z pelechu a celej ho prospim. Za takovejch dnů se mi vo Ottu postará Lauri. Umí mu povotevřít ledničku, aby si z ní Otto vytáh flašku s dudlikem. Dyž potom kluk začne vřískat, Lauri mu votevře balkónovky. Otto si tam po čtyřech vodleze. Já sem mu tam strčila bednu s hračkama, samý plastový, plísnivodolný hračky. S těma si hraje sám, anebo pak s Laurim. Otto už umí házet s jeho balónkem, do kerýho strkám kousky sejra, a Lauri mu ho pak nosí zpátky. Za blbejch dnů mívám pocit, že nemůžu nic dělat, dyž mám toho Ottu. Nedokážu se soustředit, abysem uvařila, uklidila, poslouchala muziku, hrála na plejstejšnu, projížděla telefon, dokonce ani abysem v bedně čuměla na nějakou realityšou. Za blbejch dnů akorát přemejšlim, že mám hroznej kvartýr, že tenhle sídlák je vohavnej, že na fleku umřu spěchem a vystreslá z týhle pidirodiny, že sem prostě normální posranej lúzr, dyž se nepřinutim ani se někam dovlíct a stoupnout si do fronty. Za blbejch dnů mám pocit, že kvalita mýho života v tomhle podělanym světě je tak daun, že bysem nejrači řekla všemu gudbáj.

Dyž člověka hned vod rána přepadne bezva pocit, tak vim, že mě čeká supr den. Vstanu, dám si sprchu, umyju Ottovi prdýlku a přebalim ho, Laurimu nasypu žrádlo a vyrazíme do front. Nejdřív projdem kolem fitka na autobusovou zastávku a vodjedem na správu sociálního zabezpečení v Kalliu. Při čekání na správě si povidáme s nějakou známou matkou vo zánětech středního ucha a rotavirech. Vodtud se pak svezem tramvají na péči vo dítě. Tam při čekání obvykle mlčim, protože tam bejvá hromada narušenejch. Nechci, aby po mně nebo Ottovi někdo vyjel. Nakonec naše cesta vede do fronty v potravinový bance. Potkávám tam matky, babičky a často i kmotry. Otto si to tam taky užívá, protože se vidí s kamarádama. Dyž mám suprovej den, může mi fronta vynýst extra balíček kafe nebo prací prášek a já aspoň vyperu. Dyž mám blbej den, tak je tam deset autobusů zmlsanejch ruskejch turistů, který nadávaj na balíčky vovesný kaše, páč nevěděj, jak zdravý je to jídlo. Naštěstí těch blbejch dnů bejvá fakt málo. Dyž mám suprovej den, vařim zdravě, použivám místo másla rostlinnej tuk, chodim s Ottou na dětský hřiště a stojim tam, ačkoliv bysem si mohla sednout na lavičku. Dyž mám suprovej den, řikám si, že mi nic nechybí a všecko je v poho.

VII

Do Joreho jsem se zabouchla hned, když mi nabíd, že mě hodí z práce na metro. Tak upřímnýho kluka jsem do tý doby nepotkala. Vzápětí jsem začala čekat Janiho, a když se narodil, byla jsem fakt šťastná. Joremu rodinnej život nevyhovoval, raděj trávil čas po hospodách, takže jsme se rozešli. S Fiudem jsem se seznámila v noci v metru, když jsem totál zduněná jela z centra domů. Jen co Fiude uslyšel, že mám syna s jinym chlapem, rovnou řek, že buď kluk, nebo já. Pár minut jsem přemejšlela a řekla, že můžu Janiho strčit na sociálku. Takže Jani šel do náhradní rodiny v Lempälä a my s Fiudem jsme si fakt užili srandy. Hodně jsme cestovali, zajeli jsme si do Haminy, do Tampere a jednou na Kanáry. Byla jsem svobodná jako divoká sobice a Fiude byl roztomilej a potom jsem začala čekat Tinu. Než se Tina narodila, Fiude už sbalil na pláži v Hietaniemi novou kost a mě nechal bejt. Sralo mě to, ale naštěstí jsem našla Tikeho. Ten mi dodal sílu k novýmu životu. Ale pak ho to přestalo bavit. Řikal, že spolu nemůžem nic podnikat, když nám Tina furt visí za zadkem. Já na ty nářky nebyla stavěná, a tak jsem Tinu odvedla na sociálku. Moje a Tikeho štěstí vydrželo dva roky. Potom se mi začlo zdát, že tý svobody už bylo dost a že chci děcka zpátky domů. Řekla jsem Tikemu, ať vypadne, a von šel. Vyrazila jsem na sociálku a tam jsem ječela, že chci haranty zpátky. A že se zabiju, když je nedostanu. To spustilo úplně příšernou tahanici. Bojovala jsem se sociálkou devět měsíců, než se uvolili mi děcka vrátit. Když jsem si pro Janiho a Tinu přišla, ani jeden mě nepoznal. Zapomněli na mě, ovšem já na ně ne. Pokoušeli jsme se o rodinnej život ve třech, ale nic z toho nebylo. Ty dva akorát celý dny brečeli, že chtěj zpátky domů. Já jim řekla, že bulej zbytečně, že já jsem jejich pravá máma a doma jste tady! Děcka si na mě zvykly a občas nám bylo docela fajn. Pak mě v jedný trafice vzal za srdce Veke a bylo to. Veke má rád děti, ale s Tinou a Janim to nefungovalo. Přemejšlela jsem přinejmenšim tejden, co udělám, jestli si vyberu Vekeho, nebo děti. Vybrala jsem si Vekeho a děcka odvedla zpátky na sociálku. Řekla jsem tam, že ty frackové jsou tak narušený, že s nima nemůže nikdo žít, že náhradní rodiny z těch úžasnejch děcek, co jsem porodila, vychovaly pěkný pazdráty. Děcka zůstaly na úřadě a já se s Vekem odstěhovala z východních Helsinek do Vantaa. Máme stejnej smysl pro humor a oba milujem velikonoční kaši mämmi a sejrový hambáče. Veke teda občas vyhrožuje, že mě nechá, protože jsem prej tlustá. Nevěřim tomu. Mám takovej pocit, že tahle láska vydrží a že našemu štěstí for ever nemůže nic zabránit.

VIII

Osumnáct roků, čtyři měsíce a jedenáct dnů jsem byla v dočasnym invalidnim důchodu a byla to strašně stresující doba. Člověk aby celej rok pořád seděl v kuchyni s knedlikem v krku, že mu ten invalidní důchod co nevidět skončí a on bude muset nastoupit do práce. Vždyť takhle nemocnej člověk jako já nemůže pracovat. Jesliže si bez Jappeho netroufnu dojít ani na záchod, tak jak bych asi mohla chodit do práce, já přece trpim panickou poruchou a dvacet roků na to beru prášky. A přesto mi vždycky invalidní důchod přiklepli jen na určitou dobu. Nic nepomáhalo, dokonce ani když jsem vylezla na balkón v druhym patře a vyskočila do sněhu. Sanitka mě odvezla do nemocnice Jorvi, ale tam mě ani nehospitalizovali, přitom se tam v zásadě umisťujou všichni blázni. Prostě mě poslali domů a poradili, ať příště skočim z pátýho.

Loni na jaře mi bylo šedesát jedna. Pošta mi k narozeninám doručila vážně nečekanej ouřední dárek. Přiznali mi trvalý invalidní důchod! Zapůsobilo to na mě jako hlavní výhra v loterii. S tim lejstrem v ruce jsem odešla sama na záchod a Jappe zůstal stát v kuchyňskejch dveřích a civěl za mnou s otevřenou pusou. Oblíkla jsem se do toho nejlepšího, co jsem měla, a odvážně jsem sjela výtahem dolů, já, která jela výtahem naposledy v devadesátejch letech, když ještě žil Nipa. Potom jsem zaplula do diskontu, s kamennou tváří tam nakoupila plnou igelitku jídla a měla jsem pocit, že se přede mnou otevřel celičký svět. Odcupitala jsem na autobusovou zástavku jako nějaká patnáctka a odjela do centra. Tu tašku se žrádlem jsem zapomněla v autobuse, ale kreditku jsem měla v kapse. Nádraží vypadalo tak senzačně, že jsem si koupila lístek do Pori. Tři měsíce jsem se zpíjela hned tady, hned tam, kdekoliv, a z celý tý doby si vůbec nic nepamatuju. Patrně bych takhle pokračovala až na samej konec světa, ale Jappe pro mě přijel a odvez mě domů.

Teďkon sedávám zase u stolu v kuchyni a Jappe mě vodí na záchod. Ale to nevadí, tenhle trvalej invalidní důchod má tu výhodu, že pokud se vyléčim, tak se kdykoliv můžu úplně svobodně ucházet o práci.

IX

Určitě máš hlad jak vlk, když jsme se koupaly tak dlouho. Máma tu má s sebou hroznový víno, tak si ho vem jako první, protože máš určitě velkou žížu. Tady jsou mrkvičky, jsou to ty bejby mrkvičky, který máš moc ráda. Pokousej nejdřív nějakou mrkvičku a pak si dej hroznový víno. Oblíkni si tričko a kalhotky. Máma si už skoro všechno oblíkla. Hele, kdo si dřív nazuje ponožky. Na, tady je banán, sněz ho, ať máš sílu dojít na parkoviště. Máme to k němu daleko. Vždyť tam odsud z okna ani nedohlídnem. Nejmíň padesát metrů. Honem, ponožky na nožky, máma se už dokonce stihla učesat. Vem si tady jeden pirožek. Na posilněnou. Sepnout vlásky, máma už má i kalhoty. Nestůj tady jako tvrdý y. Šup, pirožek do pusy, kalhoty na sebe a nahoru svetr, to přece zvládnem. Na, tady je koblížek, krevní cukr se ti určitě propad až dolů, když jsme se v tom bazénu ráchaly tak dlouho. Že to bylo prima? Zbašti nejdřív tu koblihu. Hele, dej sem ten piroh, když ho nejíš. Oblíkni si flísovku. Hop, hop, máma už je hotová. No tys nesnědla ani ten banán. Dala sis aspoň nějakou kuličku vína? A co mrkvičku? Ježkovy voči, ty nic nejíš. Hubneš přímo před očima. Uvědom si, už ti budou tři roky a pořád seš tak malá, nikdy z tebe nevyroste velká holka. Chceš bejt jednou jako máma? Jestli chceš, tak musíš jíst. A hodně. My holky samozřejmě něco vydržíme, i když nás tatínek nechal a odešel za tou děvkou. Nasrat na něj, my už si poradíme, co? Když půjdeš hezky k autu, dostaneš pak popkorn a kolu.

X

Na kuchyňský lince se válely páchnoucí vodkrojky lososa. Frkla jsem je do vodpadků. Sedla jsem si v kuchyni ke stolu, ale neměla jsem kdy dopít si bylinkovej čaj, protože u dveří zazvonil zvonek. Stál tam Tuukka a chtěl si dát rychlovku. Já, že ať mě nechá dopít ten čaj. Von, že nemá čas čekat. Tak jsem to s ním vyřídila v předsíni. Proklouzla jsem přes koupelnu zpátky do kuchyně, a jen co jsem si dala louhovat novej čaj, praštil mě do nosu smrad vodpadkovýho pytle. Zrovna když jsem si zapálila cigáro, zazvonil mi mobil a ozval se Tuure. Byl dole v autě a potřeboval ho vykouřit. Já, že tak poď sem nahoru, já jsem ještě v noční košili. Von, že ne, přiď ty dolu. Zachumlala jsem se do županu a sjela výtahem dvě patra. Ve výtahu jsem si vzpomněla, že jsem s sebou nevzala ten pytel s vodpadkama. V autě bylo aspoň teploučko. Nahoru jsem vyšla po schodech a přes koupelnu prolítla do kuchyně. Čajík byl perfektní a chutnal fakt skvěle i přes ten smrad z vodpadkovýho pytle. Dala jsem jednu camelku a vodešla do ložnice. Zrovna jsem si natáhla tričko a u dveří zazvonil zvonek. Dva chlápci. Já, že co jako chtěj. Můžem dovnitř? zamumlal jeden. Děte do prdele, řekla jsem a zabouchla jim dveře. Doběhla jsem zpátky do ložnice a nasoukala se do džínsů. Zaslechla jsem, že škvírou na dopisy něco propadlo. Skočila jsem se podívat a na zemi ležel lístek. Sebrala jsem ho a přečetla si: Já jsem Mage a se mnou tu je můj kamarád Samppa, je mentálně postižený a potřeboval by pomoct, protože je panic. Lístek jsem zmuchlala a hodila do toho smrdutýho vodpadkáče. Poklidila jsem na kuchyňský lince, a zrovna když jsem se chystala, že vynesu ty čpící vodpadky, zazvonil mi mobil. Volal Jarkko a řek, že u mě bude do dvou minut. Veze prej nějakou objednávku do Tikkurily a dostal chuť. Hodila jsem pytel do kouta v předsíni, vyřídila jsem Jarkka a teprve potom jsem ty zasraně smradlavý vodpadky vynesla. Když jsem se vrátila zpátky do bytu, ozvalo se na dveřích trojí, velmi stylový zaklepání. Rázem jsem se usmívala, protože tohle dělá jenom jeden člověk na celym světě.

XI

Rychle se oblíknu, vypucuju zuby a běžím k autu. Do špitálu to musím stihnout před devátou. Dvakrát projedu na červenou. Auto nechám na parkovišti u nemocnice, je to daleko od hlavního vchodu, a utíkám k výtahům. Mám tři minuty zpoždění. Zmáčknu pětku, výtah jede zatraceně pomalu, ale co nevidět se dveře otevřou. Stojí tam v zeleným plášti, je vzteky tak bez sebe, až se mu v koutkách hromaděj kapičky bílý pěny, nedívá se mi do očí, jen tiskne rty k sobě. Spěcháme na záchod, tak jako vždycky. Předám mu sáček a on mi vrazí do dlaně pětikilo. Nic neříká, ale vidím mu na roztřesenejch rukách, že na operačním sále čeká pacient, kterýmu co nevidět provrtá lebku. Vlítne do kabinky a zamkne dveře. Já vyjdu ze záchodu ven a zpátky k výtahu a oddychnu si. Teď už se mu ruce třást nebudou.

XII

Takže vy jste se takhle uprostřed hluboký noci rozhodla, že si objednáte taxíka. Jste docela odvážná dáma, protože v tuhle noční dobu se to tady hemží kdejakejma zhulenejma dročkařema a zdaleka nejsou všichni tak fajn jako já. Noční šichty lákaj za volant právě úchyláky a perverzáky, může se stát úplně cokoliv. Představte si situaci, že bysem vám navrh, abyste se na zadní sedačce vysvlíkla donaha a roztáhla tu svou starou pičku, abysem na ni viděl přes zpětný zrcátko. Nic dalšího bysem neudělal, nevztáh bysem na vás ruku a nic bysem neříkal, akorát bysem čuměl. Vždyť vy ani nemáte číslo mýho taxíku, protože jste si odvoz neuměla objednat esemeskou, ale telefonovala jste jako za dávný prehistorie, a na letišti byste enyvéj byla v takovým šoku, že kouknout na moji espézetku by vás ani nenapadlo. Nebo si představte, že by se ze mě vyklubal ten vraždící řidič z filmu Špinavý ulice, prostě magor, co vytáhne z kapsy zbraň, odjistí ji, a zatímco budu kočírovat tohle tágo, budu na vás mířit. Nic neřeknu, akorát budu mířit, a pak, po příjezdu na letiště, tu bouchačku zastrčim zpátky do kapsy. Kdybyste šla s brekem na policajty, měli by vás za bláznivou ženskou, což nejspíš i budete. Když se v tuhle dobu někdo nechá odvízt taxíkem na loukostový letadlo, může ho potkat ledacos. Lepší je si koupit letenku za plnou cenu, aby člověk moh cestovat v normální době. Noc je čas šelem, to snad víte sama. Vzpomeňte si na ten případ v Pori. Četla jste o tom? Byl to takovej mladej, drobnej a hubenej taxikář jako já. Celou noc jezdí po centru Pori. Potom na něj před hospodou mávne rukou taková vyšeptalá čůzička, kterou vojelo už tisíc chlapů. A křičí, taxííí. Toho taxikáře ta děvka vytočí. Naloží ji, zajede s ní na lesní cestu a tam ji šestsetdvakrát bodne dýkou, pak odjede na silnici číslo dva, skočí si umejt ruce na záchod u benzínky a jezdí dál až do rána. Na volantu je pravda trocha krve, ale ani jeden kunčoft si toho nevšimne. Na kterej to bylo terminál, jedna, nebo dva?

XIII

V našem domě máme opravdu dobrý klubovní prostory. Kdysi, když v domě bydlelo hodně dětí, bejvaly pořád v permanenci. Teď, když už tu žádný děti nejsou, pronajímáme ty prostory lidem zvenku. Nejdřív si je pronajal výtvarnej kroužek Picasso. První týden to fungovalo dobře, ale jak potom začali malovat, ventilací stoupal nahoru smrad terpentýnu a už byl oheň na střeše. Manninen, co bydlel ve druhým patře, si stěžoval, stejně tak vdova z pátýho, a já musel za vedoucím toho kroužku a říct mu, že takhle to nepůjde. Dva roky ty klubovní prostory zůstaly prázdný, ale protože správa družstva potřebovala příjmy, Manninen navrhnul, aby se prostory znovu pronajaly, nějakýmu kroužku, co tolik nepáchne. V novinách Metro jsem v rubrice Hledáme narazil na klub Vánek. Garantem klubu byl Finskej červenej kříž, kterej slíbil platit nájem včas. Zmínil jsem to Manninenovi a ten se nadchnul. Zpočátku s těma lidma nedocházelo k žádnejm potížím. Byli to důchodci osumdesát plus, co hráli bingo nebo si povídali o cétéčku a homeopatii. Ale jakmile podzim vystřídala zima, začly mrzutosti. Jednou jeden z členů klubu dostal infarkt a musela se volat sanitka. Krátce po týhle události umřela dobrovolná vedoucí přímo během schůzky čtenářskýho kroužku a museli se objednat funebráci. Manninen se nakrknul a vyzval mě, ať zavolám na Červenej kříž, že tímhle veškerá sranda končí. Zavolal jsem a klubovní prostory se zase uvolnily. Jenže dům čekala rekonstrukce balkónů a na to bylo zapotřebí peněz. V Helsingin Sanomat jsem našel inzerát, ve kterým spolek Bratrstvo hledal klubovní prostory. Ukázal jsem inzerát Manninenovi a ten řekl, že to vypadá dobře, protože jméno spolku hezky odkazuje na ztracenou Karélii a tam žijící bratrské národy. Po telefonu jsem si domluvil schůzku s tajemníkem spolku. Byl to mladej vlastenec, dokonce měl na saku vyšitou i finskou vlaječku. Dohodli jsme se na pravidlech, podepsali jsme nájemní smlouvu a on zaplatil na dřevo nájem na půl roku dopředu. Celý léto si Manninen pochvaloval, že je fajn, že se ve finskejch pustinách ještě najdou lidi, co mají srovnaný hodnoty. Tak to s nima šlo až do Vánoc. Na Štěpána se ohlásily první nepříjemný zprávy. V klubovně byla znásilněná mladá žena. Manninen prohlásil, že si za to holka může sama. Na Novej rok došlo v klubovně k těžkýmu ublížení na zdraví. Americkýho basketbalistu napadli v nákupáku paralyzérem, až ztratil vědomí, načež ho odvlekli do klubovny a rozsekali na kaši. Manninen si oddechl, že šlo naštěstí o černocha, a ne bělocha, ale potom na začátku února přetekla poslední kapka. Psalo se o tom i v novinách, zabití a následné rozčtvrcení dvou obětí. Jednou z nich byl Manninen.

XIV

Ráno před odchodem do práce si moje fašounská máti nasypala do pusy Kalleho poslední léky na ádéhádé, zamávala kabelkou a zmizela do výrobního procesu. Kalle odcházel do školy tak vzteklej, že cestou rozmlátil zrcadlo v předsíni na maděru.

Já jsem šla rovnou na tělák, a když jsem se převlíkala, zjistila jsem, že moje piksla kofeinovejch kapslí je fuč. Do prdele, máma jedna fašounská, zařvala jsem. Učitelka mě přiběhla uklidnit energeťákem. S úklonou jsem poděkovala.

Po škole jsem šla s kamarádkama do kavárny. Volala babička, že jí došly léky na demenci. Asi pětkrát jsem jí vysvětlovala, že hele babi, vony ti nedošly, akorát ti je zase ukradla máti. Ta fašounka zobe i babiččiny prášky, protože jí zlepšujou mozkovou činnost. Bez dopingu by ji vylili z práce.

Když jsem večer po basketu přišla z tréninku domů, chrápala máti v obýváku na křesle. Patrně si vzala prášky na spaní už před večerníma zprávama, aby se jaksepatří vyspala před náročným pracovním dnem. Odtáhla jsem ji do ložnice, přikryla a otevřela ventilačku, ať dejchá čerstvej vzduch.

XV

Nemusim ani vidět jeho grimasy nebo oči, abych pochopil, jak hluboce se mu příčí moje stará povislá prdel, alkoholem nafouklý tělo, hnilobnej smrad z pusy, bílý tyčkovitý nohy, brunátnej odulej obličej, žilnatý ruce, mý oči, co ztratily lesk. Ale kdo ho vykoupil z bangkokskýho bordelu, zaplatil mu letenku odtamtud sem, koupil bílý běžecký adidasky a holicí strojek? Já. Krom toho platim nájem, jídlo a jízdenky, sobě kurs angličtiny, měsíční permanentku do fitka, lubrikanty, pojistky a každej měsíc posílám pár desítek eur jeho rodině kamsi na rýžový pole. Na základě toho mi příde fér, že si plní svoje, i když se u toho tu a tam pozvrací.

XVI

Manžel mi po domovní schůzi řekl, že my majitelé aut jsme se rozhodli pokácet ten jeřáb na dvoře, strom půjde pryč v září, protože z něj kape míza na kapoty a na jeho plody se slítají drobný ptáci, který pak serou na střechy aut, třicet let jsme na to koukali a snášeli to, ale teď už dost, město sem pošle svoje lesáky, družstvo to nebude nic stát.

Já jsem řekla, že se rozvedu, pokud ten jeřáb pokácejí. Muž na to, že jde jen o jeden strom, ve městě se žije po městsku.

Nastalo září, jednoho dne jsem se vrátila z práce a pokácený jeřáb ležel vzadu za domem. Jeho červené plody plakaly.

Druhý den ráno jsem u soudu podala jednostrannou žádost o rozvod. Když můj právník zavolal kvůli rozvodový žádosti mýmu manželovi, zastihl ho zrovna v tranzitní hale v Heathrow, kde čekal na let do Singapuru. Deset minut po startu letadla dostal infarkt a navzdory oživovacím pokusům zemřel.

XVII

Když mám obřízku vaginy, tak se na mě Finové dívají opovržlivě, když ne, tak mě našinci považujou za divnou.

Na silnici číslo čtyři v úseku mezi Kiiminkijoki a Luusuantie zaútočil za časného nedělního rána na projíždějící starý mercedes losí samec trpící už delší dobu psychickými problémy. Za volantem mercedesu seděl populární zpěvák, který se vyčerpaný prací zapomněl připoutat a proletěl čelním sklem. Nicméně při něm stálo štěstí, neboť z překvapivé nehody vyvázl pouhým úlekem. Los a mercedes svedli tvrdý a krvavý souboj, jehož následkům mercedes podlehl. Zvíře s těžkými zraněními uteklo do lesa. Zpěvák přivolal na místo tajemníka a předsedu místního loveckého spolku, kteří se na lyžích vydali za losem. Podle informací, jež náš list obdržel do uzávěrky vydání, se zatím uprchlíka z místa nehody nepodařilo najít, neboť stopy losa zabijáka překrylo husté sněžení.

KAŠPAR HAUSER

i

Je mi třináct, měřim metr a půl a vážim sto padesát dva kilo. Dyž ve vobchodě kradu čokotyčinky, strkám si je mezi špeky. Dyž chci pobavit spolužáky, tak si pod mišeliny kolem břicha zasouvám tužky, penály i knížky. Dyž chci dohnat učitele k totálnímu kolapsu, tak tleskám svejma špekama, až práskaj, prděj, krkaj. Po večerech si cucám vlastní kozy.

ii

V mý rodině bylo nejdřív jen jedno ádéhádé. Potom jsme si udělali druhý děcko a doufali, že bude normál. Nebylo. Diagnóza ádéhádé. Řikali jsme si, že do třetice všeho dobrýho, a přišel tendle benjamínek. Taky je ádéhádé. Teďka v tý naší famílii místo jednoho ádéhádé jich máme pět, protože nejdřív stanovili stejnou diagnózu mně a potom i Jirimu.

iii

Amanda šlápla na pískomila, když projížděla Instagram. Střeva mu vystříkly na parkety a pískomil chcípnul. Ainin králíček ohryzával v krbovým pokoji tátovi nohu, táta se naštval a pochcal ho. Aino odnesla králíčka do vany, šla si stahovat písničky ze Spotify, a když se vrátila do koupelny, našla králíčka utopenýho. Na okenním parapetu seděla kočka, když Elsa otevřela okno. Vlasy jí příjemně rozfoukal letní vítr. Elsa popadla ze stolu mobil, a když si dělala šedesátý třetí selfie, kočka vyskočila z okna. Ozval se hrůznej jekot, když se po pádu z devátýho patra rozplácla na asfaltu za domem. Miro zapomněl boxera v trvale vytápěný sauně a ten tam uschnul. A potom tu byl ještě dědeček.

iv

Jako první jsem si nechala operovat zadek. Potom mi do obou koz dali implantáty o objemu osum decilitrů. Sice mi to dělalo velkej předstih, ale to nic. Zuby mi vyspravili za pár dnů bez komplikací. Před faceliftem mě varovali, že to prej bolí, ale bylo to úplně v poho. Okamžitě to oživilo moji celkovou smutnou vizáž. Naposled mi upravili rty botoxem. Tenhle zákrok se nepodařil, ale s tim člověk nic nenadělá. Zbejvá už jen nastřelit vlasy, vylepšit dekolt a zmenšit pipinu. Až bude tohle hotový, cyklus je možný začít znovu.

v

Svým způsobem je tedy nesmyslný, že brzo dostuduju na právníka a budu se muset schovávat. Nemůžu jet do Malmi, protože tam bydlí jejich blízký příbuzenstvo, ani do Tampere, protože tam žije jeho bratr. Musím se jim vyhýbat tak dlouho, než zabijou mýho bráchu. Potom budem chvíli vyrovnaný, a pak bude zase na řadě moje rodina, aby zabíjela.

vi

To je tak smutný, koukat na tuhle snachu, protože tady na fotce má jen šest děcek a panděro se zdá pořád prázdný.

To je tak krásný, koukat na tuhle druhou snachu, ta má deset dětí a konečně čeká jedenáctý.

vii

Vítám vás na dnešním rodinném setkání. Pojďme si projít normální věci. Začneme matkou. Jak to šlo? Brala jste heroin v době, kdy byly dcera a mimino u vás? Aha, tak já tady napíšu, že ne, protože jinak bych musela odebrat děti do péče a my to tu právě teď máme hrozně našlapaný. Prostě je nemám kam umístit a vy to taky nechcete. A chodíte každý pondělí na drogový testy? Už jste se sešla se svým terapeutem? Moment, vy ho vůbec nemáte. A co léky na psychiku? Nezapomínáte je brát dle pokynů? Oukej. Máte ještě něco?

Takže teď otec. Byl jste minulý týden na pracáku? O práci tedy nadále nejevíte zájem. Jak jste na tom s alkoholem? A hulíte trávu, když jsou děti zrovna u vás? Bude vám vyhovovat, když tady do zprávy napíšu, že ve vašem případě v žádném ohledu nenastaly žádné změny?

Babi, haló, babi, teď si promluvíme o vás. Býváte střízlivá, když vás navštíví vnoučata? A co projevy násilí, udržely se v přiměřený míře? No, to nezní moc dobře, ale oukej, já tady napíšu, že všecko je v normě, protože jinak by nastaly další problémy.

Tak to bychom protentokrát měli. Já zítra odcházím na mateřskou a vás bude kontaktovat někdo nový. Ještě nevím kdo, ani kdy začne, ale ozve se vám do Vánoc, jestli bude mít čas. Snažte se to zvládnout, tak, a máme to z krku.

viii

Když se mi rozblikal telefon, koukla jsem, kdo volá. Jukka, musela jsem to vzít. Řek, že nastala krize. Já na to, že oukej, přijedu tágem. Celou cestu jsem dumala, o co jde: únik dat, virus, hackerskej útok, anebo počítače prostě jen spadly?

Hnala jsem se rovnou do jednačky. Tam byli všichni ostatní kromě Miky. Jukka řek, že Miku v noci zabásli pro podezření, že patří do okruhu pedofilů. Já na to, cože, Mika? Takovej megamachr, kterýho všichni klienti milujou? Mika, se kterým jsem si to rozdávala v Tokiu, Soulu a v úklidovym kumbálu?

Všichni seděli mlčky s protaženym ksichtem. Jukka řek, že o tom se nebudem dál bavit, všechno poběží jako obyčejně a klientům řeknem, že Mikovo těžiště se v tuhle chvíli nachází na opačný straně Atlantiku.

ix

Moje nejmladší dcera si pronajala v Británii dělohu, dělohu odvezli do Petrohradu a za devět měsíců se narodila naprosto identická čtyřčata, holky.

Trojčata, holky druhé nejmladší dcery, byla počata ve zkumavce v nemocniční laboratoři.

Třetí nejmladší dceři se podařilo adoptovat úžasnou holčičku z Egypta. Krásnou jako červená malina na rozpálené poušti.

Mateřské sny čtvrté nejmladší dcery se trochu protáhly. Skoro v šedesáti se obrátila na lotyšskou kliniku asistované reprodukce. Obnovili jí tam hormonální činnost. Před půl rokem dcera porodila zdravou holčičku.

Třetí nejstarší byl syn. V meilahtské nemocnici mu operativně změnili pohlaví, v New Yorku mu voperovali dělohu a v současnosti má dvě holčičky.

Druhá nejstarší dcera porodila před pětadvaceti lety císařským řezem rozkošnou holčičku.

Prvorozená dcera rodila bez jakékoliv invence normálně.

x

Než jsem odešla do práce, řekla jsem Penovi, koukej, ať je všechno jako ze škatulky, až se vrátím. Mirkka slíbila vyprat prádlo a usušit ho. Almě jsem neřekla nic, ale z mýho pohledu pochopila, že do pěti musí bejt chleba upečenej.

Domů jsem přišla za pět pět. Pena sebou zmítal uprostřed obejváku. Hned na počátku se zamotal do kobercovejch třásní. Kopla jsem ho do zadku, vyjekl a vrhl se do práce. Alma čekala v kuchyni a tvářila se provinile. Já, co je zas. Z jejích útrob na mě civěly mouka i droždí, jako by volaly o pomoc. Koukla jsem na šňůru, byla ve zdi, tak jak má bejt. Kruci, já ji ráno zapomněla zapnout. Omluvila jsem se jí a Alma se radostně pustila do práce. V prádelně měla Mirkka všechno hotový. Celá jsem pookřála, když jsem koukala na její jasný oko, a rovnou jsem se pustila do žehlení kalhotek. Potom už volala Alma, že ovesnej chleba se lněnejma semínkama je upečenej.

xi

Ráno jsem dobře nametenej pískal jako dopravní policajt na lidi, co šli do práce, přes den jsem naháněl jednu štětičku v hotelu jako polda z mravnostního, vpodvečer jsem na internetu nadýloval mapky ke skrejším fetu v sipooskejch lesích a v noci jsem s bravurou šéfa mezinárodní jednotky pro boj se zločinem ještě stihnul pořešit přestřelku mezi dvěma motorkářskejma klubama, jednohož jsem sám členem.

xii

Chce, ať jezdím na venkov. Tam je to pro mě hrozný, protože celej venkov od Třetího helsinskýho okruhu dál je vyrajbovanej. Obyvatelstvo odtamtud utíká, vesnice vymíraj, obce se slučujou a služby mizej.

Chce, ať ji vezmu do malejch měst. Tam je to pro mě hrozný, protože nad všema venkovskejma městama se vznáší beznaděj a pocit naprostý odevzdanosti. Všecko je rozbitý, všude bordel a špína. Hlavní slovo má ošklivost.

Chce, ať ji vezmu do Laponska. Tam je to pro mě hrozný, protože celý Laponsko se změnilo v postmoderní divočinu, kde vládnou mechanický skřítci.

Chce, ať ji vezmu do kodaňskýho Tivoli, do stockholmskýho Skanzenu, do pařížskýho Disneylandu, ale tam je to pro mě hrozný, protože se mi hnusí zážitkový pekla zábavního průmyslu a nenávidím shopování v nákupních rájích.

Chce, a třebaže je to pro mě hrozný, splním jí každý přání.

xiii

Pradědečkův děda prodával cín na letování děravých konvic a kastrolů.

Pradědečkův otec prodával koňařům podkovy.

Pradědeček prodával a směňoval koně.

Dědeček prodával a směňoval auta.

Otec prodával lihoviny.

Já prodávám amfetamin a můj syn prodává nové syntetické drogy třetí generace jako Crystal Love a Crystal Speed.

Můj vnuk ještě neprodává nic, nejčastěji saje prso, ale až přijde jeho čas vstoupit na trh, budou možná zase zapotřebí dráteníci a cín.

xiv

Přes den, když jsem se probudila, mi došlo, že žádný vejmluvy, teď musim. Vyvalila jsem ty svý kila z kvartýru a na zastávku busu. Naštěstí je hned dole. Ovšem zase nepřijel ten nízkopodlažní, a zkus vyvlíct tyhle špeky dovnitř. Všecko se sralo, ale do centra jsem se přeci jen dostala. Kurva, já jsem ale tlustá. Na rohu hlavního nádraží klečela jedna stará rumunská cikánka a podstrkovala mi papírovej kelímek. Zasyčela jsem na ni, táhni somrovat do prdele, a zamířila jsem do nákupáku. Musela jsem se někde nasnídat. Koupila jsem si tři masový pirohy a pepsi jakože něco čerstvýho. Sedla jsem si tam na betonovou zábranu a začala jíst. Do toho se hnedka přimotal jeden magor vysvětlovat, že mu prdlo v kouli. Řekla jsem mu, esi kurva nevodtáhneš do prdele, tak kurva přivolám ochranku. Okamžitě vodpálil. Dneska když člověk pohrozí policajtama, tak je to všem šumák, ale stačí říct ochranka a hned maj nasráno v gatích. Pokračovala jsem dál. Táhla jsem se jako tažná kobyla. Kurva, já jsem ale tlustá. Nastoupila jsem do nízkopodlažní tramvaje. Uvnitř byl nějakej otrhanej harmonikář a ochraptěle hejkal nějakou písničku, nejspíš francouzsky. Houkla jsem mu do ucha, drž hubu, prasáku! Okamžitě ztich. Na zastávce před ouřadem sociálního zabezpečení jsem zapomněla vystoupit a objela si čestný kolečko. Tramvaják na mě celou dobu koukal přes zrcátko. Určitě si myslel, že ta tlustoprdka nemá lístek. Seřvala jsem ho, kurva, co na mě čumíš, ty buziku. Zavčasu jsem se přesunula ke střednim dveřim a dala si majzla, že až bude zastávka před ouřadem, tak vystoupim. Na refýži stálo hafo lidí. Taky jeden tlustej, černej jak bota, s ajfounem v ruce. Zachrčela jsem na něj, ty posranej opičáku, kde máš banán, užs ho sežral? Já mu dám, špekounovi jednomu! Moje fórky už kolikrát došly uznání, např tenkrát před patnácti rokama, když mě pracák donutil jít dělat na tři měsíce do posranejch sběrnejch surovin. Tam jsem si dělala takový blázny, že mi dali padáka. Kurva, jak já ty tlusťochy nesnášim. Vlezla jsem na ouřad a strojek mi vypliv lístek s číslem dvě stě jedenáct. To snad neni pravda, vykřikla jsem. Ale je, řek takovej nanicovatej Číňánek čistou finštinou. Pomalu jsem na něho upřela zrak a pronesla, ty šikmovočko, tebe jsem se na nic neptala. Sedla jsem si do křesla. Skřípalo mi pod prdelí a vrzalo. V duchu jsem zanadávala, počkejte, šmejdi, já vám všem ještě vokážu! Jednou se vám tady na ouřadě svalim do křesla s takovym drajvem, až se rozletí na kusy. Pak ať si koukaj vobstarat jeřáb, aby mě zvedli, a já se dostanu na titulní stranu v novinách a všem těm debilům vokážu, že já jsem ta nejtlustější Finka a jsem kurevsky pyšná na každej gram, co nosim.

xv

„Norsko reprezentuje plyšovej méďa, Rakousko fousatá ženská.“ „To neni ženská, ale chlap, superkrásnej Ježiš Maria.“ „Maltu reprezentuje kůň.“ „Řecko prvomájový mávátko. Kdo asi tak vyhraje?“

Policejní stanice obdržela včera pozdě večer telefonát od obyvatelky letního bytu ve Vanttauskoski, která se dožadovala zásahu orgánů. Konstábl po příjezdu na místo shledal, že po pěšině mezi chatou a saunou se mírumilovně prochází kráva a z jejích útrob se ozývá hlasitá metalová hudba. Volající žena mu sdělila, že kráva utekla ze sousední pastviny a sežrala jejímu dospívajícímu synovi telefon Lumia 1520. Syn si přístroj odložil na schůdky před saunou, zatímco se saunoval. Žena jevila známky velké nervozity, neboť syn prý čekal na telefonát od své přítelkyně, která zůstala ve městě, a s čerstvě nabroušenou sekyrou v ruce vyhrožoval, že na zvíře zaútočí. Mezitímco konstábl přemýšlel nad řešením problému, kráva se prudce vyprázdnila, vyzvánějící telefon pleskl na pěšinu a kritická situace se vyřešila bez obětí na životech.

SEVER

I

Pradědův děda se menoval Pekka. Ten jed chleba z kůry, nafouk se jako balón, přesto zůstal naživu, dokud neumřel.

Pradědův otec se menoval Pekka. Ten chytil chrásty neboli impetigo, ležel na smrt marod asi rok, ale zotavil se a umřel až další jaro.

Praděda se menoval Pekka. Ten šláp v Alkkule na minu, málem vykrvácel, ale přežil. Zemřel až pozděj.

Děda se menoval Pekka. Ten dostal zápal plic, tři tejdny proležel na lůžku v bezvědomí, nakonec vstal a odešel do práce a zemřel teprve po odchodu do penze na celkovou zchřadlost.

Táta se menoval Pekka. Ten spad do artéský studny, ale vlastníma silama se odtamtaď vydrápal, i s nadvakrát zlomenou rukou. Zemřel loni v zimě na kašel.

Strejda, matčin bratr, se menoval Pekka a ten krátce po válce zakop o kýbl, rozbil si hubu, hlavou se praštil o páčidlo, ale přežil, akorát přišel o levý oko. V roce šedesát šest ho srazilo auto a on zraněním podleh.

Nejstarší bratr se menoval Pekka. Ten si ufik motorovkou malíček, prst sebral ze země, čtyřkolkou se dovez na polikliniku a sestra mu ho přišila zpátky. O tři měsíce pozděj zemřel na rakovinu.

Nejmladší bratr se menuje Pekka a ten za podzimních mrazíků prorazil s mopedem zábradlí na mostě, sletěl do řeky, a protože je výtečnej plavec, doplaval až na břeh. Žije a má se dobře.

Manžel nejmladší sestry se menoval Pekka. Ten spad ze střechy velkovepřína a zabil se.

Jeho syn se menoval Pekka a ten byl u svý tety v Torniu na návštěvě, dyž šel na dětský hřiště, zachytil cyklohelmou o nějaký heblo a umřel.

Já se těmahlec elektronickejma matrikama probírám horem dolem na třech počítačích od rána do noci od tý doby, co sem víc jak před rokem odešel z berňáku a nastoupil do důchodu. Stačí se trochu povrtat tady na internetu a něco ti vokážu. Koukni na tohlec. Tady sou matriky, co vedou mormoni v okolí Kuolonjärvi, Mrtvýho jezera, od roku šestnáct set deset. Poďme vzít třeba tohohlec prapradědu mýho prapradědy, menoval se Pekka a ten –

II

To byl ten hroznej případ toho chlapa, opravdovýho dobračiska, co žil tam někde na východní hranici. Porád myslel na to nejlepší pro svýho psa, poňváč ten jeho pes poslouchal jaksepatří na slovo, byl to ekcelentní honič a vůbec. A tenhlec správňák se pak jednou od pohraničáře doslech, že na ruský straně viděli vlka.

Ten vzácně slušnej mužskej se tedy se svym psem vydal k ruský hranici. Dobře si namazal lyže a vpodvečer byli oba na čáře. Chlap si řek, že až padne tma, tak ji překročí. Myslel, že jelikož zrovínka propustili půlku pohraničářů, nebude tam nikdo vachovat s nočnim dalekohledem na očích.

Snesla se tma a on se na lyžích vydal přes tu hranici, pes v patách za nim, ocasem zametal zem. Nikde ani hlásku a tenhlec široko daleko nejschopnější lovec cejtil spokojenost. Na oblohu se vyhoup ouplněk a šecko osvítil jako slunko, ani ne za pět minutek chlap narazil na vlčí stopy a vydal se na lyžích po nich, psovi eště nakázal držet se zticha. A pes poslech. Najednou se proti nim objevil balvan a za nim se viditelně leskly vlčí očiska. Šedivec na lovce čučel opravdu ďábelsky a navrch i tak ňák ponuře a výsměšně. Chlapík zacílil a vystřelil. Pes vedle koukal roztentěnej vzrušením, zvlášť potom, co zavětřil teplou vlčí krev. Celý to trvalo sotva deset minutek. Muž se zadíval na vlka, kerýmu odlítla půlka hlavy až do koruny starý sosny, a poslal psa vychlemtat kouřící krev ze sněhu a sežrat perličky, co se udělaly z krve, sněhu a zbytku mozku. Vypadaly jako jeřabiny. Pes ho poslech. Muž eště chvíli pozoroval kořist, pak na ni pliv a otočil se zpátky k domovu.

Na hranici mu šli naproti dva pohraničáři. Naštěstí je znal. Tenhlec nebojsa jim řek, že byl zastřelit ruskýho vlka. Ty dva na to, že výborně, ale že mají jeden problémek: videokamera támle na borový větvi to šecko natočila, a na tom by vlastně nic nebylo, akorát že záznam odletěl jak do Helsinek, tak do Petrohradu, a tam nad takovym narušenim hranic nemávnou rukou, jak by to udělali oni tady. V tu chvíli chlap pozved kulovnici, nejprv odprásk psa, pak si strčil hlaveň do pusy a odprásk i sebe. Raděj volil rozšířenou sebevraždu, než aby skončil v pracovním lágru na Sibiři, kde chudáky vězně zaživa stáhnou z kůže, upečou na ohni a s chutí sežerou.

III

Zasejc sem se probudil už před pátou, to mi volává matka, že celou noc nezamhouřila oka. Já, chuděro, že tě ale život zkouší, běž si lehnout, zavři oči, a to by bylo, aby spánek nepřišel. Zadřímal sem pak aspoň natolik, že mi sliny vytekly na polštář, a to už telefon zvonil v půl sedmý. Máma, a že koukej, milánku, vstávat a hajdy do práce. Já, že už mám vypitý kafe a zrovna se začínám oblíkat. Postával sem u okna a koukal se, že de dobrý počasí na setí, slunce pěkně vylejzalo zpoza sauny a teploměr stoupal hezky nad nulu. Obul sem si gumový holínky, a dyž sem si navlík bundu, rozdrnčel se telefon. Matinka, a že ať si vemu pořádný palčáky, jarní počasí bejvá zrádný a eště chytnu rýmu. Navlík sem si pořádný rukavice, do kapsy bundy si zastrčil nokii a s pohvizdovánim na rtech sem se vydal na dvůr. Došel sem k traktorový garáži a vyjel se super-dextou ven. Řikal sem si, že s tim železnym koněm zajedu k bramborovýmu sklepu a připnu tam sečku. Zrovna dyž sem zabočil ke sklepu, tak mi to cinklo, volala máma, ať tu sečku připnu za traktor pořádně, abysem nedopad jako Kaino Alatalo v padesátejch letech. Já, že připnu. A taky sem připnul a eště sem mockrát překontroloval, esi to natuty drží. Drželo. Odjel sem na kraj pole za seníkem, tam, kde ležela hromada pytlů s osivem, a naplnil sem sečku. Vylez sem za volant, a než sem udělal něco dalšího, zase zazvonila nokia. Volala máma, řekla, ať dám pozor na ten kámen před sušárnou a nepřevrhnu železnýho koníka. Já, dobře, že voláš, já na ten kámen ouplně zapomněl. Tak sem osil jeden pruh a měl dobrej pocit. Než sem přejel na další líchu, kouk sem na telefónek. Hlásil, že mám štyry nepřijatý hovory. Od matky. Zavolal sem jí zpátky, co ji trápí. Ona, proč to nebereš, dyž ti volá máma. Já, že se hrozně omlouvám, že sem neslyšel zvonění, jak ta dexta hrozně rachotí. Ona na to, že si mám zapnout vibrace a strčit si ten mobil do gatí, a že to pak budu umět vzít, až mi někdo bude volat. Udělal sem, jak mi máma nakázala. Vypadalo to, že mám hrozně velkýho šulína. Přišlo mi to k smíchu a osil sem celý pole na jeden zátah a pak už byl čas odjet na dvůr a dát si něco k jídlu. Matka mi po cestě volala pětkrát, esi mám dost jídla a esi mám nohy v teple. Já, že si nemusí dělat starosti, šechno je v pořádku. Jed sem slanečky a zapíjel je kyškou. Máma volala, ať se těch sleďů moc nepřejim, páč po nich budu mít žízeň a potom budu muset hodně pít a to se mi zas kuli tomu bude chtět porád čurat, tak abysem pak neběhal jako alik. Šel sem zpátky na dvůr a chvíli sem drbal Pessiho, páč je to hodnej pes. Máma mi brnkla, že než vyjedu, ať se nezapomenu kouknout, esi je v traktoru dost nafty. Já, že se samosebou podivám. Tak mi dopoledne uběhlo setim a já se pozvolna přesunul k bramborám. Bylo třeba je pořádně roztřídit, páč brzo bude čas sadby. Matka mi mockrát volala a připomínala, kde sou raný, kde poloraný, kde pozdní. Mezitim se odpoledne překulilo k večeru a já začal bejt uondanej. Matka mi stihla volat aspoň dvacetkrát, ať už du ze sklepa, než na mě přiletí ňáký čertisko a zabije mě dřív, než se uráčim přijít se domů najíst. Řek sem mamče, že to moje rozbředlý tělo smrdí potem a chutná tak mizerně, že by se do něj ani čert nezakous, pak sem došel domů, sněd kotel hrachovky a vypil pět litrů kyšky. To se ví, hlad sem měl jak hrom. Matka mě prozváněla, esi už sem začal jíst, esi už jim, esi už sem dojed, esi sem odnes nádobí do mycáku. Já, že sem šecko proved do posledního jaksepatří. Potom pomalu nastal čas jít na kutě. Kolem osmý sem už byl zralej jak slíva. Matka mi zavolala, ať si vemu čistý pyžamo a na nohy vlněný fusekle, aby mi v noci nebyla zima. Mám je na nohách, řek sem a šel si lehnout. Po krátký chvíli se dveře ložnice otevřely: matka v nich stála s chodítkem tak mile a popřála mi dobrou noc.

IV

Bylo mi něco málo přes dvacet a v touze po lepšim životě sem odjel do Švédska, páč tady ve Finsku se tenkrát na začátku šedesátek eště vznášel opar válečnejch let, neboli se žilo v nedostatku a chudobě. To už lžu. Do Švédska sem odjel, páč tady doma musel člověk dřít jako mezek. Já ale snil o snadnym chlebu a šecko přebila chuť nechat celou hladovou zem za zádama a pustit se do velkýho dobrodružství.

Měl sem bratrance Juhanu, bydlel v sousedství. Tomu za války narostly na nohách stejně toulavý boty jako mně, a tak sme společně vyrazili do světa. Z Haparandy nás odvez vlak do Stockholmu. Tam sme se na nádraží motali sotva pár hodin a už se k nám přichomejt jeden pobuda ze Savo a řek, hele hoši, poďte se mnou. Zaved nás do Slussenu pod most a že ať si s nim dáme do nosu. Zavdali sme si fest a oba sme tam vostali deset roků, kšeftovali sme s alkoholem, kradli, vyvolávali bitky a vyváděli kdejaký psí kusy. Za celou tu dobu sme ani jeden neměli kde bydlet a matce sme do Finska neposlali ani jeden koresponďák. Já si prostě řikal, že je skvělý, dyž může člověk v jednom kuse chlastat a nemusí se vůbec o nic starat.

V pětasedumdesátym sme se dostali za mříže. Oba. A do stejný basy. Tam se Juhana dal na víru a flašky se už ani nedotk. Já ne, já sem naopak eště víc dupal na plyn. Pil sem šecko, co se v lapáku dalo schrastit, laky i vody po holení. Žral sem prášky, drogy i krémy na boty.

Po návratu z basy mi bylo pětatřicet a zase sem skončil pod slussenskejma mostama. Dalších sedum roků podle stejnýho mustru. Chodil sem od ničeho k ničemu, mluvil z cesty a byl tak namyšlenej, že sem se ani nevešel mezi futra. Pak přišlo ráno na Štědrej den sedumaosumdesátýho roku. Seděl sem s jednou šlapkou z Häme na zasněžený lavičce v parku u přístavu a oba sme koukali na zamrzlý moře. Za tim mořem bylo Finsko. Měl sem v ruce plnou flašku, odšrouboval sem uzávěr a už se tu flanděru chystal zvednout ke rtům, dyž mě najednou ovlád pocit, že už dost a končim. Nikdy předtim mě nic takovýho nepotkalo. Nikdy. Vrazil sem flašku tý děvce do ruky a řek, že já už si nikdy nedám. Dlouho na mě koukala a pak řekla, že ona teda taky ne. Šli sme na nádraží, nasedli tam na vlak do Haparandy a na Boží hod sme už seděli v chalupě u našich. Matka uvařila kafe a starýmu tátovi tekly z očí slzy.

Po Velikonocích před dvanácti rokama sem do toho už skoro zase spad. Před svátkem slunovratu sme s ženou vyrazili na ryby k jezeru Miekojärvi. Já s sebou dycky vozim flašku. Dodneška. Je to placatka se stoprocentně čistou ruskou vodkou. Tenkrát o tý svatojanský noci sem z lodi nahodil prut a žena seděla ve špici, zamilovaně na mě koukala. Bylo takový ticho, tak krásný a dojemný, že sem vytáh z kapsy flašku a už se ji chystal odšroubovat, dyž mě žena přetáhla pádlem po hlavě, až sem se v mrákotách skulil na dno člunu. Flaška odlítla do koše s rybama, odkaď ji žena zachránila. Z nosu i huby mi tekla krev, ale já sem manželce poděkoval. Na ni přišla slabá chvilka o několik let pozděj. Seděli sme taklec u ohně v Kaamanenu, já sem opíkal buřty a ona vařila smrťácký kafe, pršel sníh s deštěm a foukal vítr až od samýho Ledovýho oceánu. Ona pak vstala a odešla do stanu. Já tak ňák vytušil, že se něco děje. Šel sem za ní a ona se mi hrabe v batohu. Popad sem ji za vlasy a vytáh ji ze stanu ven. Nemusel sem nic řikat. Brečela a já šel taky polykat slzy za velkou borovici. Po týhle příhodě v Kaamanenu sme se už ani jeden nedostali do situace, že teď musim. Ve dne v noci se navzájem hlídáme a je to nutný, páč chcem jít do kremační pece zdravý, s dobrou fyzičkou a hlavně jako nealkoholici.

V

Já dyž chodim každou sobotu nakupovat do supermarketu Iikka v Övertårneu, jednou pšeničnou mouku, jindy falunský klobásy, tak ve frontě ke kase mockrát stojívám s těma běžencema a řikám si, co sou zač. Minulou sobotu sem tam byla zasejc a za regálem s kafem se přede mnou objevila Arabačka zahalená do černý kapuce a hábitu. A ouplně po našem se mě voptala, heleď, Tiino, poraď, kerý kafe je podle tebe lepčí, Gevalia, nebo Mokka? Byla sem ráda, že můžu vychválit Mokku, dyť šici vědějí, že Gevalia šmakuje jako hořký pomyje, a teprve potom sem se jí voptala, odkaď ví, jak se menuju. A ona řekla, ty mě jako nepoznáš po hlase, dyť já sem tvoje stará spolužačka z Meltosjärvi, Jaana Vuomová. Za chvilenku sme už seděly vedle hracího automatu a povidaly si. Jaana řekla, že po školách se odstěhovala do Piteå a teďkon se odtamtaď přestěhovala do Övertårnea. V Piteå se provdala za ňákýho anglickýho Araba a přešla na jeho víru. Stejně to udělal i můj nebožtík táta. Mamka před svatbou patřila k východnim laestadiánům, zatímco táta ke konzervativnim, a dyž jim pastor požehnal, otec přestoupil k těm východnim. Nebylo zbytí, jinak by z toho koukal hodně spornej svazek. Probraly sme s Jaanou udržitelnost, obnovu společnosti, sociálně-zdravotní zabezpečení, sociální sítě, evropskou utopii a tak dál. Na cestě domů mě začala Jaana litovat, poňváč u muslimů to chodí tak, že chlapi můžou mít hodně manželek, dežto ženská má jen jednoho chlapa. Já bejt v Jaanině situaci, akorát bysem se utrápila k smrti. Dyť já kromě svýho stabilního Lauriho potřebuju eště Mattiho a Teppa. Zato Laurimu vystačim jen já až až.

VI

Strašně moc se omlouvám, esi to tady krapet páchne. Já tady všade a hlavně na zadní sedačku nastříkal co nejvíc toho pičifuku, ale ani ten nepřebije šecky smrady. Dnešní inžinýři, ti vážně umějí vykoumat kdejaký pohlcovače a lapače, ale dycky něco vostane. Za ten smrad může moje plína, musim je holt nosit. Věru nic příjemnýho, jenže bez nich bysem tohlencto auto nemoh kučírovat, mám totiž rakovinu prostaty. Vyřízli mi ji, mám za sebou desítky ozařování a tak dál a sem plně práceschopný. Zdravotní potvrzení sem teda eště nedostal, poňváč to vám dají až po pěti letech od operace, a pokavaď se rakovina neobnoví. A pokavaď se obnoví až šestej rok, tak se to už bere jako nový nádor. Takhlenc seriózně marod sem zatim poprvý. Já teda ty potíže s prostatou měl už dlouho, ale styděl sem se jít vokázat bimbála na polikliniku, poňváč tam pracovala taková mladá doktorka z Ruska. Třináct roků sem to odkládal, pak už ale nebylo zbytí. Mezitim zestárla i ta doktorka, a tak sem našel odvahu jí ho vokázat. Prohlídla mě zepředu i zezadu a rovnou mě poslala na další vyšetření do ústřední nemocnice. Teprve tam se mě ujal takovej starej doktor, ten nedělal žádný štráchy, jen se kouk a hnedka řek, že to asi bude rakovina prostaty. Já, esi mi kuli tomu ufiknou bimbála. Zasmál se, že takhle hrubě se to dá taky říct, záleží, jak to člověk bere. Já to bral hrozně, ale přeci jen sem na to byl připravenej, poňváč nebožtik Heikki Maalivaara měl stejnou nemoc a umřel bez bimbála. A zeptal sem se, esi je pravda, že po léčbě si ho ani nebudu moct sám vyhonit. A esi mi doktoři seberou i tu poslední radost ze života. Uklidňoval mě, že mi eště zbyde pití kávy. Dyž se začlo s léčbou, šecko šlo pryč, ale bimbál mi přeci jen vostal. Nakonec mi ho neufikli. Funguje a nemám s nim jinačí problém, než že nic neudrží. Šecko holt proteče krz a od toho je tady ten smrad.

VII

Včera ráno sem vyjel na sněžnym skútru do Kellisvaary. Byl pěknej zimní den a na čerstvý losí stopy sem narazil cobydup. Hned sem si řek, že dneska se lov zadaří. Jel sem pomalu po stopách a z dobrý nálady si co chvíli přihejbal z flašky. Nejspíš sem to s pitim přehnal, protože najednou byla tma a skútr si postavil hlavu. Překotně sem přidal trochu víc plynu, než bylo zdrávo, a zahltily se svíčky. Tak sem se v tý mašině začal vrtat. Jelikož byla tma jako v pytli, spadla mi svíčka na zem a ztratila se ve sněhu. Hrabal sem a hrabal, ale nenašel ji. Dumal sem, co teď. Rozhod sem se, že se ponížim a zavolám Jarimu Kukkovaarovi, ať mi přiveze novou svíčku. Vytáh sem mobil z kapsy a zmáčknul rychlou volbu na Jariho. V tu chvíli mi mobil kleknul. Mráz mi ho do mrtě vybil.

Začalo foukat a fičet. Řek sem si, to tu jako mám zhebnout nebo co? Vydal sem se hezky zostra po stopách skútru k domovu. Do zad mě bouchala puška, ale naštěstí mi eště zbylo něco na svlažení huby. Trmácel sem se závějema a omrz mi obličej. Měl sem tak nakoupíno, že už mě ani nenapadlo držet se stop skútru.

Potom se něco stalo. Nejspíš sem to asi někde pod smrkem zalomil a zpátky na svět mě probralo, až dyž sem v nose ucejtil děsnej a odpornej smrad. Otevřel sem oči a on tam stál vypasenej los. Olizoval mi tváře. Šmátnul sem po kulovnici, že ho tam na místě picnu, ale pak mi ňák vyměklo srdce. Nevystřelil sem. Postavil sem se a los zmizel do lesa. Plahočil sem se domů a nadával si, proč sem zamlada neposlech tátu a nešel na učňák. Kuli tomu sem teďkon tady.

Dneska mi tahle moje práce připadá jako strašně těžká, protože krom těla mi čím dál víc rozhlodává i mýho ducha neboli duši, abysem to řek opravdu vznešeně. Tak rád bysem okamžitě šel do starobního důchodu, ale musim se eště nejmíň dvacet let ohánět. To se mi zdá jako neskutečně dlouho. Peníze na důchod se mi za šecky ty roky dřiny nenašpórovaly vubec žádný, jelikož sem na daních nezaplatil ani pětnik. Oficiálně sem chudej jak kostelní myš, žiju ze dne na den na sociálních dávkách a z hlediska společnosti sem po všech stránkách něco jako ztracená existence.

Já se nikdy dřívěj o nic nestaral, ale čim dýl žiju, tim mi šecko připadá lopotnější. Chtělo by to změnit řemeslo, jenže já nic jinýho neumim. Ve vsi na mě lidi koukají krz prsty, stejně jako se mívají na pozoru před ochmelkama. Někdo dokonce řekne, že ti neni hanba. Občas se teda za sebe i stydim, hlavně před staršíma lidma. Ale ve slabý chvilce si řikám, že i dyž mě teď zavrhujou se stejnym zápalem jako druhdy prezidenta Urha Kekkonena, tak eště příde čas, kdy se pověst nás pytláků očistí a ostatní nás přijmou mezi obyčejný smrtelníky.

VIII

Já na rovinu tvrdim, že z Řecka ani Portugalska nic nepotřebujem. V Řecku sem byla jednou na dovolený a měli tam tak mizerný jídlo, že sem za tejden shodila dvě kila. A to nebylo šecko: šichni chlapi se menovali Jorkos a smrděli tak ohavně potem, že sem se div nezalkla. Do Portugalska sem se nikdy nedostala, ale Katri Pirttijaakková má vzdálenou sestřenici a ta pracuje s ženskou, kerá tam byla. A ta řikala, že tam nejni na co šáhnout. A že prej to jejich víno je samej jed proti škodlivýmu hmyzu, takže dyž člověk vypije na posezení víc jak tři flašky, dostane hroznou sračku a bolí ho hlava. Já bysem těmletěm zemím nepučila ani vindru. Dokonce ani dyby mě rozštvrtili. Zaplaťpámbu, že na světě existujou i jinačejší země.

Taková Čína, ta nežadoní prachy po ostatních zemích jako ty lenoši na jihu Evropy, kerý si žijou nad poměry. Nejdřív se dvě stě let flákají a dopřávají si siestu. Potom začnou bědovat, šmankote, dyť nám prachy nestačejí ani na zaplacení uklízečky a kuchařku abysme si najmuli leda na půl dne, dyž nás to teď zahnalo do tak hluboký bídy. V Číně se maká a dře s jazykem na vestě stejně jako ve Finsku hnedka po válce.

Potom pochopitelně Rusko. Ty sou líný a chudý, ale tak přitrouble hrdý, že je ani nenapadne dyndat o ruble jinde. Rusáci se považujou za velmoc a ono by zrovna neštymovalo, aby velmoc prosila s nataženou rukou malý země o ňáký ty kopějky. Rusové sou zvyklý trpět. Dyť už ty jejich bohoslužby. Zbožný lid bez ohledu na věk a nemoci při nich musí celou dobu stát. A to ta bohoslužba netrvá hodinu dvě jako u nás, ale celej den.

A potom do ouplně královský třídy patří Turecko. Dyby se odtamtaď ozvalo volání o pomoc, že honem, potřebujem pytle doláčů, jinak zbankrotujem, tak bysem hnedka otevřela portmonku, a hezky štědře. No aby taky ne, a eště navrch bysem řekla, že v případě zájmu ve mně mají dobrovolnici na výpomoc. To je tak úžasná země, že sem na ní eště nenašla ani jednu chybku. Já tam byla patnáckrát s cestovkou a znám celý Turecko jako svý boty. Ta pestrost knoflikovejch oček a šimrání dotírajících chlupatisek mě dokáže tak vybláznit, že mám chuť ze sebe strhnout šecky hadry a tančit jako splašená sobice až do svítání.

IX

Já sem v našem kraji nejlepší kalič. Ruce mám jako dva obrovitý kravince, a těma dyž popadnu rozpálený železo, tak se z toho panstvo může posrat. Já se nechci zbůhdarma chvástat, ale aspoň jedno řeknu, že takovou přidanou hodnotu, co by snášela zlatý vejce, majitel fabriky jinde nenajde. V železárnách sem pracoval třicet pět roků a dvacet osum dnů a šestnáct hodin a štyrycet dva minut. Na tři směny. Nechyběl sem ani jednou, i dyž sem byl občas nascípanej, ale pak na mě jako blesk z čistýho nebe dopad tenhle černej den.

Ony se teda šuškaly šelijaký klepy, ale nikdo je nebral vážně. Fabriku, co vydělává, přeci ani blázen nepotopí. Ale dopadlo to jináč. Časy se tak změnily, že i Marxův Kapitál se musí číst odzadu. Šecky dřívěj narozený chlapi dostali kopanec do řitě, máte padáka, vy starý volové, finská společnost vás už nepotřebuje, ste k ničemu, nejlíp uděláte, dyž si rovnou namydlíte provaz a hodíte ho přes lustrhák, příbuznym aspoň zbyde pěkná mrtvola k pochování, vy už ste ze sebe šecko vydali, teďkon máte načase se zdekovat a umřít.

Pro takovýho pracanta jako já je nicnedělání učiněnej očistec. Kauno Vasara, ten všivák lenošná, mi řek, ať si o peníze na vyžití zažádám na sociálce. Já, že to teda do prdele ani náhodou, já chci poctivou práci za poctivou mzdu, já nezačnu prožírat podporu v nezaměstnanosti, tolik dělnický hrdosti, jakkoliva sem sedřenej, ve mně eště porád zbylo.

Pár dnů sem dumal, kde by takovýho odbornýho dělnika na vysoký úrovni mohli potřebovat. Nasednul sem do vlaku na jih a přihnal se s baťohem na zádech do Helsinek. Tam sem se motal nějakou dobu a nenašel ani jedny železárny. Tak sem se nalodil a odplul do Tallinnu. Obcházel sem jedny železárny za druhejma, ale práci mi nikde nedali. Akorát řikali, že teď sou v Estonsku těžký časy a zahraniční dělniky neberou. Tak sem si sed na vlak do Moskvy a ta teda byla o něco větší město než Tallinn. Obrážet jednu fabriku za druhou mi tam zabralo pár měsíců. Práci bysem tam samozřejmě dostal, akorát že by mi neplatili, poňváč tam panuje učiněná divočina. Nejsem zas takovej blázen do práce, abysem kles na úroveň předminulýho století. Pořádnej chlap si přeci zaslouží pořádnej plat. To byla dycky moje nejdůležitější zásada a tý se držim, ať už na trhu dochází k růstu, nebo k poklesu.

Jak sem se tam kolem Moskvy poflakoval, šim sem si, že se tam baráky staví ve velkym a vysoko. Šel sem na jedno staveniště, kde se na rohu houfovali chlapi, co vypadali jako já, akorát hráli všema barvama. Chvíli sme jen postávali, než přišel mistr, že si vybere ty nejlepší. Mě si pochopitelně vybral mezi prvníma. Ukázal nám, co budem dělat a kde bydlet. K bydlení sloužil takovej kanclik bez oken, kam nastrkali štyry rozvrzaný a rozviklaný pryčny. Smrdělo to tam potem, sračkama a kočičíma chcankama. Já, že to nevadí, já dokážu přežít i v horších podmínkách, pokavaď mi nabídnou poctivou práci a podle toho plat.

Makal sem tam den nebo dva. Potom za mnou přišel jeden kostnatej Rus s křivym nosem a řek, že mám pro tu jejich práci moc vysokou kvalifikaci. Nezbylo mi než si zpod polštáře prolezlýho štěnicema vytáhnout starý skříňkový hodiny, ty sou moje nejmilejší věc, a nacpat je do ruksaku. Odjel sem na letiště a zeptal se jedný vážně hezký zřízenkyně s kulatou prdelkou, kam že ty ruský železáři jezdějí pracovat. Řekla, že dřívěj jezdili do Číny, ale teďkon že to v Číně už umějí sami, takže jezdějí do Kambodži, tam je tolik práce, že by vystačila pro obyvatele celý zeměkoule. Já, ať mi teda tam dá bilet, a ona mi ho dala.

Přiletěl sem do Phnompenhu a odvážně sem prošel nekonečně velkou branou do první ocelárny, na kerou sem narazil. A rovnou za náborářem na pohovor. Byl to takovej strašně svraštělej mužíček, ouplná zagroškudla, a ten řek, že práce se najde a za slušný peníze jako tam u vás. Já, že si teda plácnem, a hned na místě sem začal pracovat. Maji tady stejnou rudu, skoro stejný pece a vyrábí se tu stejná ocel jako ve Finsku, ale šecko ostatní je dost kambodžský. Tomu se ale neni co divit, dyž sme v Kambodži. Ale co, já si nikdy nevybíral ani se neofrňoval. Tady každej může makat tolik, kolik chce, na tři směny nebo na jednu, jak se komu hodí.

Já se tady natotata dostal do stejný rachoty jako ve fabrice u nás ve Finsku. V jednom kuse mě tu chválejí, poňváč já sem dělnik jaksepatří. Někdo támlenc už řikal, že v celý Kambodži se nenajde takovej machr jako já. Tejdny a měsíce se tu ženou hroznym kalupem, noci přešumějí jako peřejka, kov se žhaví, železo se taví, stroje buší dnem i nocí, slunce praží, ráno šmahem vystřídá den, déšť pleská, život burácí a tepe a já chrlim mocnou sílu, roztáčim u pece takovou polku, že vousy rostou až ke kolenám, vlasy se zmítají v oku bouře, pták mi stojí, košile v kovovym horku vlaje jako prapor a já řičim, kamarádi, do Kambodže, do Kambodže, přijeďte do Kambodže šichni, co ste bez práce, v předčasnym důchodu, vy, co makáte na zkrácený ouvazky, v omezenym provozu nebo máte nařízený pracovní volno, i vy, co pracujete krátkodobě, co ste propuštěný, zaostalý a na pracovních neschopenkách, nemocný i zdravý, šichni sem! A fofrem! Tady člověk eště smí pracovat!

X

V novinách sice porád vykřikujou, jak se zimy oteplujou, ale já na ňáký klimatický změny nevěřim. I nebožka Rauna Karsuanová často spomínala na jedny Vánoce ve třicátejch letech, kdy její strejc Oskari Kuoksa zapřáh koníka Valkka a šel orat pole za hnojištěm. Po sněhu ani památky a teploměr nespad pod nulu. Takže Vánoce beze sněhu sme v těhlenctěch našich končinách mívali i dřívěj. A naopak v zimě dva tisíce pět zas sněžilo tolik, že nám za jednu noc zapadala sauna až po střechu. Dokonce ani komín nebylo vidět. Na rovinu řikám, že sněhu v těhlenctěch končinách neubejvá, ať už tim zpovykanci celýho světa hrozejí, jak chtějí.

A dyby sníh přece jen vzal zasvý? Mně teda se po ňom stejskat nebude. Lyžovat sem přestal ve dvanácti, dyž sem na školních závodech dojel poslední a šici se mi posmívali. Skončil sem poslední, poňváč jen co sme se v lese ztratili panu učitelovi z očí, vrhnul se na mě zezadu Jarkko Majavasuo, kerej byl o celý kolo zpět, a přiškrtil mě hůlkou pod krkem, až sem z toho omdlel. Proto sem prohrál, ale nemoh sem panu učitelovi nic říct, on totiž nesnášel žalobníčky. Eště by mě nechal po škole nebo postavil do kouta a to by teprv byla ostuda.

Někdo řiká, že dyž sněží, tak jako by přicházelo světlo do tmy. Mně je světlo fuk. Ono stačí, dyž slunce kulí oči ve dne v noci celý léto. Já vlastně tu zimní tmu mám rád. Člověk si může naprosto nerušeně dáchnout a oknem se mu nedere do domu slunce, aby pokřikovalo, tak alou do práce, ty líná kůže.

Zimy beze sněhu maji taky tu výhodu, že se prodlužuje vegetační období. Já se na doporučení EU místo živočišný výroby přeonačil na rostlinnou, poňváč v tomhlenctom sektoru si člověk příde na mnohem lepčejší dotace a taky šecky ostatní benefity sou štědřejší. Pokavaď se vegetační období místo několika letních měsíců protáhne na celej rok, tak brzo budu sklízet ne jednou do roka, ale hned třikrát. A to prostě znamená tlusčí šrajtofli. Tak ňák jako bys sečet jedna a jedna a vyšly by ti tři.

XI

Starší sestra se nafrnila a odstěhovala se do Vittuly v okrese Pajala jezdit se psim spřeženim, poňváč tady nestáli o její kuchařský služby. Vedení obce ji považovalo za špindíru. Druhá sestra se provdala za pekelnýho anděla z Kiruny a pracuje tam na stánku u grilu. Bratr dělá ve městě tajemníka městskýho ouřadu a spokojeně si tam ujídá státní chlebíček. Já jedinej sem se doma cejtil dobře a neuvažuju, že bysem někam odešel.

Tady v naší vsi bydlejí tři ženský, kerý sou takzvaně k mání. Tiina je vdova. Její starej vostal pod motorovkou a umřel. Ona žije sama se smečkou svejch harantů a o chlapy nejeví zájem. Potom je tu tahlencta Niina. Taky vdova. Její manžel upad na pěšině k sauně na kudlu a vykrvácel. Niina haranty nemá, zato se tak strašně vyžívá v drbech a babskejch povidačkách, že ji nedokáže poslouchat snad ani sám čert. Jednou sem s ní píchal a ona u toho tak žvanila, že sem se málem zbláznil. Podruhý sem se jí už nedotk. A nedotknu. Tou třetí vzadu je pak Jonna. Ta je tak žádaný zboží, že já si tuhlenc vyježděnou pičku ani netroufám vozkoušet, na to ve mně zbylo eště dost chlapský hrdosti.

Takhlenc poklidně sem přežíval štyrycet roků, a dyž bylo nejhůř, útěchu sem našel u jedný černý a jedný růžovoučký ženský, co je vyrobili v Hongkongu. Před sousedama sem je měl skovaný támhlenc ve skladu na půdě. V den potřeby sem si pak pěkně zavčasu pod ochranou tmy pro jednu z nich zašel a dal ji v chalupě na pec, aby se ohřála. A někdy, dyž mě to bralo opravdu šíleně, sem si přines obě. Jenže to neni to pravý žití, nanejvejš polovičatý.

Předloni sem se takhlenc jednou v sobotu večer díval na losování sportky. Zrovna dyž sem si odškrtával čísla, došlo mi, že tady žijem jen jednou a potom umřem. A že esi vůbec chci žít až do konce života sám jako nebožtík strejda.

Hnedka po losování sem zavolal vzdálenýmu bratrancovi do Tampere a voptal se ho na radu. Řek, že dneska se dá ženská najít snadno, i tři, páč každej dědek nebo baba má chytrej mobil. Pak mi poradil, jak se dostat na seznamku a jak si tam ňákou vhodnou vybrat. Poděkoval sem mu a zadal do vyhledávače pěkná zadnice. Než sem se do toho stih duševně pustit, měl sem v telefónu tisíc a jednu kundičku. Šecky sem si prošel a pak si jednu vybral. Poslal sem jí esemesku, že ji kupuju. Myslel sem, že se ňákou dobu budu muset třást, ale odpověď přišla okamžitě: Pošli na účet 10 000 eur a bude to vyřízeno. Poslal sem na ten africkej účet půlku z těch bruselskejch náhrad za neúrodu a spokojeně si mručel, že dokonce i já budu mít ženu lacino. Dřívěj se v těchhlenctěch našich končinách musely za ženskou platit velký prachy. I otec pracoval tři roky u mámy zadarmo, než dostali svolení k sňatku.

Sbalil sem si kabelu a odjel do Rovaniemi. Koupil sem si lístek do Helsinek a tam sem čekal na ubytovně Pilvilinna, až mi ta manželka přijede. Den, možná dva sem tahal jednu cigaretu za druhou, než mi zavolali z letiště, tak sme tady. Řek sem, že si pro ni přijedu taxikem a odvezu domů. Tak sme to i udělali. V taxiku sem si ji na zadnim sedadle obhlížel a mezitim sme profrčeli celý Finsko odzdola nahoru. Byla eště hezčí než na fotce, a to vážně nemusim lhát. Trochu sem hned prubnul ty fortelný převisy i kulatej zadek, a panečku, byl to pořádnej kus vyzrálýho masíčka.

Domů sme přijeli navečer. Byla dost tma a taky příhodně mrzlo. Manželka si sedla u dveří a okukovala stěny. Tvářila se nadmíru spokojeně, aby taky ne, dyť sem ji přivez mezi lidi z horký a špinavý bídy, ve kerý se žije v tý její rodný zemi.

Řek sem, že pudem do ložnice. Mladice ale vůbec nebyla tak hrr jako já. To mě zarazilo. Na netu se před celym světem samozřejmě div nepřetrhne, ale potom, dyž se má jít na věc, najednou ouplně zvlažní. Přesto ale šla a nějakej čas šecko jaksepatří klapalo. Já dostal, kdy sem chtěl, a stal se ze mě spokojenej chlap.

Pak ale začla brát zpátečku. A že chce okamžitě na jazykovej kurz do města. Na to sem jí řek, ty žádnej kurz nepotřebuješ, finsky tě naučim sám. Tušil sem, že by se na kurzu eště nechala pobláznit městskym ruchem a začala by kňourat, ať se tam přestěhujem, páč tam je i disko. Nepřipustil sem to a ona si natruc dala dirku na zámek. Potom začla kdákat, že chce sama chodit na nákupy. Já na to, že je to blbost, v tomhle domě budu chodit nakupovat já, tak jako doteď. Hudrala, že ji nepouštim ven z domu. Eště abysem pouštěl. Nechat takovouhlenc kyprou zadnici vyjít u nás ve vsi na hlavní ulici, hnedka by se na ni sesypali šici chlapi. Dykoliv sem šel na pole nebo na nákup nebo jen do schránky k silnici pro poštu, zamykal sem dveře na petlici.

Jednoho dne sem jel do nemocnice navštívit umírající matku. Leží tam skoro dvacet roků a nemluví. Zdržel sem se trochu dýl, poňváč sem se zapovidal v železářství. Domů sem přišel až po půlnoci a už od sauny sem viděl, že okno je dokořán. V duchu sem si vynadal, co sem to za vola. Okno sem nikdy předtim nezamykal, copak mě mohlo napadnout, že by někdo z rozvojový země moh vyskočit oknem do studený severský zimy? Ale ona prostě vzala kramle. Byl sem tak steky bez sebe, že sem hlavou tlouk o stěnu. Potom sem se uklidnil, poňváč sem si spomněl na matčino pořekadlo, že s finskou vůlí se zvládne šecko. Popad sem chytrej telefón, proklikal se na seznamku a vybral si novou jalovičku. Na africkej účet sem poslal druhou půlku z těch bruselskejch náhrad a teď čekám na kladnou odpověď, abysem moh začít starej život s novou mladicí.

XII

Já sem řek Anně, že sem samosebou dost chlap na to, abysem dokázal zajet do města pro novej mrazák, dyž se nám ten starej rozbil zrovna o lesní sběračský sezóně. Anna na to, že dyž myslíš, tak zajeď.

Nastartoval sem svýho nuffielda a vyrazil do města. Byl hezkej podzimní den a ani sem si nešim, jak mi cesta utekla. Ono taky něco přes deset kilometrů nejni žádná štrapác, že jo. Nuffielda sem nechal stát před nakládací rampou obchoďáku a hlavníma dveřma sem vlítnul do krámu. Prodavač mi řek, že mrazáky se na počest sběračský sezóny prodávají s velkou slevou. Koupil sem pořádně velkej a pěknej a kluk mi ho naložil ještěrkou na valnik. Nastartoval sem a otočil se s traktorem k domovu, jenže u hospody sem zadup brzdy až na podlahu. Nevim, co to do mě vjelo, ale za chvíli sem měl v ruce natočený pivo a klábosil s místníma ožralama.

Lemtal sem pivo celej den a pak se ráno probudil v sakristii. Jako první sem si spomněl na traktor a mrazák. Utíkal sem k hospodě a našel sem traktor před vchodem, ale mrazák ne. Nebyl nikde vidět a já si netroufal někoho se vyptávat, esi náhodou neviděl zloděje, jak za sebou vláčí mrazák.

Nastartoval sem traktor a zajel k nakládací rampě obchoďáku. Nezbejvalo než dojít ke dveřim a do krámu. Dneska už mrazáky nejsou ve slevě, prohlásil prodavač, ale může mi prodat stejnej, ovšem za plnou cenu. Já, že o ceně se nebudu handrkovat, zaplatil sem, co si řek, a kluk mi tu kysnu naložil ještěrkou na valnik.

Otočil sem se s nuffieldem k domovu. U hospody sem zadup brzdy až na podlahu. Nevim, co to do mě vjelo, ale za chvíli sem už zasejc měl pivo v ruce a žvanil ostošest se stejnou partou ožralů jako včéra. Plkal sem s nima celej den a ráno se pak probudil ve sklepě obecního ouřadu.

Utikal sem zasejc jako blázen k hospodě a hnedka sem našel traktor, ale mrazák zasejc ne. Do hajzlu dubovýho, to snad nejni možný, aby mi dva dny po sobě ukradli mrazák větší než almara. Nezbejvalo ale než tomu uvěřit, poňváč po mrazáku se slehla zem. Peníze mi došly a na dluh sem si už třetí mrazák koupit netroufal.

Rozjel sem se k domovu a celou cestu sem zkroušeně dumal, co řeknu Anně. Hlavou se mi honilo kdeco, ale šecky vysvětlení mi připadaly scestný. Zabočil sem s nuffieldem k usedlosti a v krku mě štípal pláč. Styděl sem se a zároveň sem strašně litoval Annu. Že na ni vybyl zrovna takovejhlenc chlap.

U sauny sem zved hlavu a najednou vidim, no kruci, to snad ne! Pod schodama stojí dva parádní mrazáky, pěkně zabalený jako jednovaječný dvojčata. Hrudnik se mi naplnil tak obrovskou radostí a úlevou, že sem se s traktorem otočil, sešláp plyn až na podlahu a uháněl do hospody.

XIII

Dcera přijela z Bukurešti za mnou domů na mý devadesátý první narozeniny, uspořádala oslavu a na tu sme pozvaly šecky lidi ze vsi. Bylo nás dohromady pět. Pili sme dobrou kávu, jedli, co se do nás vlezlo, a povidali si. Dyž hosti odešli, tak se na mě dcera zadívala s nakloněnou hlavou a pak řekla, co že bysme ti založily profil na fejsbuku? Já, že si vystačim s těma hovorama po skajpu, co spolu vedem každej tejden. Dcera se nevzdala a nutila mě, ať si sednu k počítači. Já řekla, že se v mym životě vůbec nic neděje, tak o čem bysem tam tak psala? Ona se nadlouho zamyslela a pak najednou poskočila na štokrdlátku, poňváč vykoumala, že tu stránku nebudem zakládat pro mě, ale pro Pekku, vyfotila zblízka jeho portrét a pak ho vzala i celýho, jak si zvesela hoví támhle v lenošce.

Dcera odjela zasejc do světa a já že se podivám na Pekkovu stránku. Byly tam dvě zprávy. Jedna od Laury z helsinskýho Kallia a druhá od dcery z Bukurešti. Lauře sem napsala, že Pekka je teď venku a kouká na ptáky. Laura odpověděla, že se zrovna najedla a de se na chvilenku natáhnout. Taklenc to šecko před třema rokama začalo. Dneska má Pekka tři tisíce dvě stě tři přátel po celym světě od Brisbane až po Petsamo. Nejvíc se přátelí s jednim plešatym Pedrem z Brazílie a s jednou kantonskou Číňankou Shuin. Tahlenc Shuin má dlouhý vlasy, je chytrá jak čert a porád vymejšlí šelijaký extraštyky. A nad těma jejíma kouskama pak žasne půlka světa. Já sem ovšem člověk, co mluví jen jednim jazykem. Svou mateřštinou, a tou je meänština, zdejší nářečí. Dyž sem byla děcko, tak v těhlenctěch končinách byla jen dvoutejdenní putovní škola, kdy učitel postupně objížděl jednotlivý zapadlý vesnice. Zbylej čas sem pracovala v maštali. Eště že na nás, co neznáme jazyky, pamatuje pan Gůgl. Já šecky zprávy a aktualizace, co přišly Pekkovi, okopíruju a pošlu je panu Gůglovi přeložit a on mi za chvilenku vrátí třeba i čínskej rozsypanej čaj hezky poskládanej do tý naší meänštiny. A já zase napíšu Pekkovy aktualizace nejprve po našem a pan Gůgl je potom přeloží, do jakýho jazyka si usmyslim.

Dřívěj sem byla tak sama, až sem se bála, že se ze mě eště stane umělkyně. Dneska dyž toužim po společnosti, tak du na Pekkovy fejsbukový stránky a dycky je tam někdo další, kdo si chce povidat. Vyprávim Pekkovejma ústama, jak sem ráno vyrazila na lov do špejcharu a zase se mi povedlo chytit naducanou myš pod starym pekařskym stolem.

XIV

Poprvý sem trefil šech sedum před šestnácti rokama. Nebyla to hlavní výhra, ale i tak pořádná kupa bankovek. Hnedka sem si řek, že to celý zatajim, i před starou. Nakukal sem jí, že si zajedu do Rovaniemi obhlídnout novej sněžnej skútr, poňváč ten stávající ňák zlobí, ale ve skutečnosti sem si jel pro tu výhru. Do města sem se svez s Perttim Karvonenem a tam sem si nenápadně a v tichosti došel do sázkový kanceláře. V kanceláři se mě voptali, esi budu chtět šecky peníze poslat rovnou na účet, anebo esi chci něco na ruku. Já, že chci šecko hotově. Tak mi peníze nastrkali do papírový krabice a já se vrátil zpátky domů. Stará se hned ptala, cožeto v tý krabici mám. Já řek, že novej píst do sněžnýho skútru. Pak sem tu krabici skoval na půdičku v garáži a dál si žil stejně spokojeně jako předtim. Žádný hot nebo čehý. Přišla tuhá zima. Krutý mrazy se držely tři měsíce. Tak já na půdičku, jakpak se vede mojim penízkum. Dobře se jim vedlo a hezky se na mě smály. Přihodil sem na krabici víc sena, aby tak nemrzly.

Zpočátku sem je chodil obhlížet docela často, ale potom, co mě začly zlobit klouby, čim dál míň. Několik roků sem na tu půdičku v garáži nevylez ani jednou. Řikal sem si, že jim tam nic nechybí, hezoučkym bankovkám, sou tam pěkně pospolu. Potom se začlo mluvit o EU a že už brzo dojde na jednotnou měnu. Stará upozorňovala, že šecky finský marky, papírový i kovový, se musejí dát do piksly od kafe a ona že je prej odnese do banky, aby je nám tam Sirkka Laamanenová směnila za bruselský peníze. Vylekal sem se. Kruciš, co teďkon udělám? Celý noce sem rozmejšlel a div se z toho nezbláznil, ale pak sem se rozhod, že neudělám nic. Že tam můžou vostat třeba až do skonání světa, a ony tam taky eště porád sou.

Uběh víc než rok a já zasejc trefil sedum čísel. Skoro hlavní cenu. Starý sem řek, že musim do města něco vyřídit. Ona na to, že co jako tak najednou. Já, že musim na penzijní pokladnu, jelikož se změnily ňáký paragrafy v zákonu. Zašel sem do sázkový kanceláře a oni, esi chci šecko poslat na účet, nebo si je vemu s sebou. Já, že si je vemu hotově. Tak sem se vrátil domů s kartónovou krabicí v podpaží. Stará hned, co to v tom neseš? Já, že hlavní výhru ve sportce. Zasmála se, že sem blázen, a šla si po svym. Odnes bysem tu krabici na půdičku uložit vedle její kamarádky, jenže já po žebřiku nevylez vejš než na první šprycli. V obouch kyčlech mě píchalo až hrůza, a taky v kříži. Pobíhal sem s krabicí v podpaží jako slípka s useknutou hlavou, ale potom mě napadla spásná myšlenka. Šel sem do sauny, otevřel sem dvířka kamen a šecky bankovky nacpal do ohniště. Škrt sem sirkou a koukal se, jak svítivě a snadno hořejí a kouřivě vyletujou do vzduchu.

XV

Celé tohle nadělení začalo včera. Já a můj sbor, především učedníci, jsme se sešli v kostele, tak jak máme o svátečních dnech ve zvyku. Na tom by nic zvláštního nebylo. Já v těchhle končinách zastávám post vikáře, vedle toho jsem populární duchovní vůdce jedné náboženské sekty plus filozof životního stylu. Z vůle samotného Boha oplývám takovou znamenitostí, že skutečně dnem i nocí vyzařuju na všechny strany nebeské světlo duše jako nějaký maják. Maija Kauhanenová jednou hezky poznamenala, že v teple mé duchovní záře je možné opéct i saunovou klobásku. Včera jsem tedy tak jako vždycky nějaký čas hřímal Boží slovo z Bible i mimo Bibli a pak jsme dle ustálených pravidel přistoupili k lámání chleba. Já si samozřejmě už v té chvíli povšiml, že někteří se chovají zmateně, nějaký bambula se dostal do vytržení a několik hladových po víře jako Jenni, Laura, Anna a Niina prostě pookřálo. Sotva jsem vzal do ruky nekvašený chléb, co upekl Henka, tak několik nejagilnějších už začalo mluvit rozličnými jazyky. A jako by toho nebylo málo, všichni současně, kruci. Zařval jsem, ať okamžitě zmlknou, tohle je přece jako v blázinci, když všichni hlučí dohromady! Mluvte jeden po druhém! To je Boží vůle! Neslyšeli mě ani neposlechli, protože pochopitelně chtěli soutěžit, skrze koho Bůh promlouvá nejvíc. Zacpal jsem si vatou uši a řekl si, budiž po jejich.

Dříve než to jejich mluvení jazyky vůbec skončilo, Aki od řeky začal pronášet proroctví a do stejného sboru se přidala Brannarovic trojčata. Já, ať promluví jeden po druhém, přesně jak to už svého času říkal Pavel, ale co oni – jako bych mluvil do zdi. Jedni mluví jazyky a druzí prorokují. A pochopitelně všichni naráz. Donesl jsem si ze sakristie chrániče uší, které předzpěvák používá při práci v lese, a nasadil si je na hlavu. Musím si přece ochránit svůj jemný sluch a duši před takovým bezbožným naparováním. Viděl jsem, jak si Kiti stoupla a začala mávat rukama do vzduchu. K ní se přidal Jori Kuusimaa a všichni ze vsi od jezera. Zakřičel jsem, že jestli nepřestanou, tak zavolám velkou sanitku, aby je všecky odvezla do blázince v Muurole. Bez výsledku, oni se blázince nebojí, protože tam se dává třikrát denně teplé jídlo, na dveřích jsou bezpečnostní zámky a na postelích čistá prostěradla.

Zvedl jsem se a vyškubl z kazatelského pultíku ajpod. Nasadil jsem si diskosluchátka na uši a pustil rádio, stanici, co hraje hity. Popadl jsem staré školní ukazovátko, které mám uložené v oltářní skříňce, a začal jsem jím švihat ty nejhalasnější. To už se hříšní pekelníci začali postupně, jeden po druhém, silou prutu zklidňovat. Jako poslední si sedl na své místo Jaska Gert a otíral si z čela kapky potu o velikosti hrušky. Já si vytáhl špunty z uší a podal jsem si ty dareby všechny dohromady i každého zvlášť. To trvalo až do půlnoci. Řekl jsem, že i duchovnost má nějaké hranice a já podporuju zlatou střední cestu. Což pro ně nebyla žádná čerstvá novinka. Ti nejuštěpačnější poznamenali, že co asi tak člověk zmůže, když Pán takhle burcuje a povznáší. To se vám do hlavy vznesly leda chcanky, řekl jsem, vy o duchovních věcech nic nevíte, i když si, vy podělaný svatouškové, jeden vedle druhýho myslíte, že si vás vyvolil Bůh!

Učedníci se uklidnili, protože mě v podstatě milují. Všichni členové sboru mají ve zvyku ctít moji moudrost. Každý hříšník mě chce – když už ne celého, tak aspoň malý kousek. Samozřejmě mě to těší, ale jako pokorný služebník Boží jsem nezpychnul, byť k tomu mockrát sváděla chuť. Co by ale takový skromný Boží otrok neudělal pro svůj sbor věřících. Já aspoň ze sebe vždycky vydávám všechno a mnohokrát sám sebe po všech stránkách překonávám.

Když jsme popořadě nahlas pročetli duchovní maily, tvíty a textovky, které jsem sepsal během týdne, a navrch ještě přezpívali zpěvník od první do poslední stránky, vydali jsme se za hluboké noci všichni domů. Klopýtal jsem naprosto znavený, ale koneckonců strašně spokojený k faře. Cestou jsem se zdravil se spoluobyvateli, kteří si šli koupit pivo na benzínku, protože tam se otvírá už před šestou. Byl jsem už skoro doma, když se proti mně vypotácela Aulis. Bolestně se šklebila, že má strašně hříšný pocit a jestli by nemohla ke mně pro trochu osobní péče, aspoň na pár hodin. Neměl jsem srdce ji odmítnout, protože pastor, jakkoliv je unavený a všechno ze sebe vydal, musí pomoct tomu, kdo žádá o pomoc, musí otevřít tomu, kdo ztratil vlastní klíče.

Tak jsme šli společně na faru a Aulis otevřela několik lahví koskenkorvy. Vypili jsme je a zbavili svá záda i ramena břemen a přítěží. Na tom by nic zvláštního nebylo, ale potom na mě přišla taková slabá chvilka a požádal jsem Aulis o ruku. Kolem poledne jsme šli koupit do zlatnictví prstýnky a do místních novin Lapin Kansa jsme poslali naši zásnubní fotku, možná i dvě, co jsme vyfotili mobilem.

Já jen, že teď už je podvečer a mně se projasňuje hlava. Aulis ještě chrápe na faře, támhle v kuchyni na lavici, nevinná jako obětní beránek. A já dumám s knedlíkem v krku, co jsem to vlastně provedl. Asi jsem se propadl na dno. A škaredě. Úplně se třesu, když si představím arcibiskupův výraz, až se to dozví. A co na celou záležitost řekne vedení církve, a co církevní výzkumné centrum a co odvolací soud, a zvláště pak co noviny Kotimaa a jejich přisluhovači. A dokonce se ani neodvažuju pomyslet, jak předzpěvák našpulí pusu, protože jsme oba třicet let byli zajedno a shodně jsme takovéhle citlivé věci drželi pečlivě pod pokličkou.

XVI

Brusel jsem s dobrou náladou opustil v červnu. V tašce od počítače jsem měl třináct balíčků tmavě pražený kávy a svoji nejmilejší moka konvičku. Odletěl jsem přes Helsinky do Kittilä a tam na mě čekal bratranec. Zašli jsme do baru a bratranec mě pozval na kávu. Chutnala hořce, trpce a ke všemu byla i řídká, ale netroufal jsem si ji nevypít. Pak jsme šli pro mě koupit zásoby jídla na léto a strašnou hromadu stavebních potřeb. Loni v létě jsem si důkladně promyslel, co se v chatě, kterou jsem zdědil, musí opravit, a sepsal si dlouhej seznam chybějících věcí. Bratranec mě se všema krámama hodil na začátek pěšiny vedoucí k chatě a řek, klidně zavolej, esi ti něco pochybí.

První týden pršelo od rána do večera a v noci mrzlo. Postupně jsem vláčel věci od silnice k chatě a o každý pauze jsem si udělal kapučíno nebo laté, protože mlíko dodává sílu. Otec kdysi nechtěl natáhnout cestu až k chatě, poněvač ho nezajímalo, jestli ho chce někdo navštívit, a tak se všecko musilo nosit na zádech po pěšině. Ani vozík moc nepomoh, pěšina byla samej kořen. Asi bysem to celý zabalil, ale díky chvilkám u dobrý kávy jsem zase dokázal pokračovat.

Potom co jsem přestal dělat mezka, pustil jsem se do bouracích prací a zároveň se objevili komáři. Popíjel jsem mačiáta a začal ložnicí. Pod deskama z dřevotřísky jsem narazil na pradávnou medvědí kůži. Byla skrznaskrz promáčená, jak zatýkalo střechou. Kvůli tomuhle zádrhelu jsem tak pokles na duchu, až jsem z toho dostal chřipku. Pět dnů jsem ležel ve vysokejch horečkách a poštípali mě komáři. Ale hned jak jsem pookřál natolik, že jsem si zvlád uvařit espreso v moka konvičce, uzdravil jsem se. Přesunul jsem se z ložnice do obýváku a začal strhávat desky a kožešiny ze stěn. Pod nima rostla od podlahy až ke stropu plíseň o tloušťce deseti čísel. Smrděla tak odporně, že jsem si obličej musel ovázat šátkem. Málem jsem už ztrácel víru, ale udělal jsem si kýbl kafé olé, vyzunk ho a zařek se, že to nevzdám. Dřevotřískový desky jsem odtáh za saunu a silou vůle makal dál. V tom shonu komáři zmizeli a taky pár dnů svítilo slunce. Několik nocí jsem civěl na podlahu v kuchyni, chlemtal amerikáno a sbíral síly. Stůl a lavici jsem vyhodil na dvorek a pak šel na věc. S vyceněnejma zubama jsem odtrhal pět vrstev lin, každý bylo jiný barvy, a úplně dole pod nima jsem našel krásnou nenalakovanou dřevěnou podlahu v bezvadným stavu. Několik dnů jsem ji zálibně obhlížel a u toho si pro změnu navařil několik konvic normální překapávaný kávy. Dnešní tesaři už neumějí udělat pořádnou dřevěnou podlahu, místo pokroku jsme se vydali na ústup. Je to podobný, jako že ve středověku bylo mučení lidí dovolený a žádoucí, pak nastala doba osvícení, kdy se něco takovýho zakazovalo, a dneska se veškerý týrání vězňů jak v Americe, tak v Rusku už zase těší oblibě.

Zatímco jsem takhle zmateně dumal, objevil jsem uprostřed podlahy čtverhrannej poklop bez pantů. Dával jsem si načas se zjišťovánim, co tak pod nim bude. Nechvátal jsem, raděj jsem si uchystal lahodný kafé krém a sumíroval si, čim ten poklop vypáčit. O nějakej den pozděj, když se od severu přihnala letní průtrž, jsem za ten poklop vzal a vytrh ho. Šlo to jako po másle. A co se pod nim ukázalo? Černá díra. Na počest nebožtíka táty jsem si udělal pořádnýho smrťáka a pak jsem tu díru okukoval. Do černý díry se nikdo nedostane a díra jako taková se nedá zkoumat. Řek jsem si, že se vykašlu na vědecký pravdy a do týhle se prostě nacpu sám. Dones jsem si žebřik, co stál opřenej o stěnu sauny, a spustil jsem se do nasládle páchnoucí tmy. Nohou jsem šláp do něčeho lepkavýho a vzápětí jsem stál po kolena ve sračkách čpících metanem. Hodně dlouho jsem supěl, než se mi podařilo vymanit se z toho lávovýho pekla shnilejch brambor, tuřínů a řep. Umyl jsem si nohy pořádně ledovou vodou z jezera, uvařil jsem si horký kafe postaru bez cukru i bez mlíka a všim jsem si, že navzdory studenýmu dešti se vyrojily muchničky. Zabouch jsem poklop a šel ven obhlídnout okapy. Muchničky připomínaly tečky na Pollakově obraze a byly tak hladový, že se mi pokoušely vyžrat i oči z hlavy. Okapy se ukázaly bejt zrezivělý, děravý, rozpadlý a v podstatě k ničemu. Pomyslel jsem si, že si budu muset po internetu objednat švédský plastový. Jak jsem tak baj vočko měřil chatu od jednoho rohu k druhýmu, začalo mě pálit v horní části břicha a hrozně mě rozbolel žaludek. Ležel jsem víc než den mimo sebe a nebyl s to vypít ani jeden koflik kávy. Odměnou za to bylo příšerný bolení hlavy, který pominulo, až když jsem do sebe vpravil několik konviček hutnýho moka.

Tak probíhalo celý léto. Pršelo, svítilo slunce, někdy se do nohou postele zakusoval mráz, jindy mi záda hladil severák, zatímco jsem dřepěl na okraji lesa. Boural jsem, dělal si kafe, klučil jsem, vařil si kafe, přestavoval jsem, chystal si kafe, stavěl jsem, opravoval, záplatoval.

Potom na začátku září napad první sníh, ale za dopoledne zas roztál. Ačkoliv se už začalo schylovat k mýmu návratu do Bruselu, pořád jsem ještě nic nedodělal. Kolem chaty se povalovaly opršelý, nanicovatý kostry nábytku, stavební odpad a další binec. Taky okna smutně volaly, oprav nás! Cloumala mnou ukrutná zlost. Vzpomněl jsem si, že jestli něco uklidňuje, tak ohně. Na břehu jezera jsem postavil menší hraničku a chystal jsem se, že si v babiččině starym měděnym kotliku uvařim chutnýho turka přímo na ohni. Otevřel jsem pikslu s kafem a odtamtud na mě ze dna sáčku civěly dvě vyplašený zrníčka. Rozpáral jsem tašku od počítače, ale i ta akorát kňučela, tady už nic není! Chvíli jsem stál na místě tak zkoprnělej, až jsem myslel, že mi praskne cévka nebo mě skolí infarkt. Veškerou svou vnitřní sílu jsem soustředil do jednoho bodu a přinutil se k pohybu, ozlomkrk jsem vlít do kůlny, kde jsem popad desetilitrovej kanystr, polil jsem chatu benzínem kolem dokola a zbytek jsem nalil na krásnou podlahu v kuchyni. Chvíli jsem se vydejchával a pak jsem škrtnul sirkou a celou tu posranou chajdu podpálil. Díval jsem se, jak oheň lačně polyká trámy a jakym tempem práce otců hoří na prach. Samozřejmě se mi ulevilo. Došel jsem na hlavní silnici a stopem se dostal na letiště, kde jsem si dal dvě presa konpana a navrch kapučíno. Do Bruselu s jeho nádhernejma kavárnama jsem se vrátil v dobrý náladě. Vždyť já jako chlap bez rodiny žádnou chatu ani nepotřebuju. Mně přeci stačí stará sauna s odpočívárnou, co postavil děda. Tam si můžu dělat trojitý presíčka a pošušňávat si na nich s horkym mlíkem nebo bez, až mě to náhodou zavane do rodnýho kraje.

XVII

Z jordánskejch beduínů už nikdo nemá práci. Mužský vylehávají ve stanu, jednou rukou si hrajou s mobilem a v druhý drží cigaretu. Ženskejm visí špaček z koutku pusy, zatímco dveřma od skříně roztápějí oheň, aby bylo ve stanu teplo. Je to vážně hrozný, když nikdo nemá ani zbla tušení, z čeho by tak uvařil polívku.

V Nepálu se děcka nedostanou do školy, poněvač musejí pomáhat matce a nosit písek z řeky na stavbu. Mzda je tak mizerná, že nestačí na jídlo každej den. Nezbejvá jim tam než žít napůl o hladu.

V Indii musí bejt první dítě kluk. Pokavaď žena neporodí nejdřív syna, tak ji berou za hříšnou a špinavou. Přinejmenšim se ve svym životě musela dopustit něčeho hrozně špatnýho. Narození děvčátka je prej pomsta bohů. V takovym případě, a že jich je víc než dost, má manželka jen dvě možnosti, buď těhotenství přerušit, nebo se musí sama zabít, aby neuvrhla hanbu na svou rodinu a příbuzný. Krom toho tam mužský mají právo zabíjet ženský. Beztrestně. To je něco tak zlýho.

V Číně je hroznej nedostatek manželek, poněvač tam zabíjejí dcery eště před jejich narozenim. I tam chtějí všichni kluka, ale z jinýho důvodu než v Nepálu nebo Indii. Na ten důvod si zrovna teď nespomenu. Chlapi z venkova chodějí do lidnatějších měst krást nedospělý děvčata, strčejí je do pytle a odvezou do málo obydlenejch krajů, a když holky krapet povyrostou, nutí je bejt za manželku pro celou vesnici. Jedna taková mladá holčina může mít i sedum chlapů. To je přeci strašný, když ta chuděra obecní a společná manželka nemůže mít chvilku klidu ani v noci.

I v Africe sou šelijaký problémy. Jednou třebas nadržený chlapi uchvátějí sto nebo dvě stě školaček přímo ve školních lavicích a nutí je, aby byly jejich otrokyně. A v Ugandě si zase myslejí, že se vyléčejí z aidsu, když znásilnějí pannu. Nevyléčejí, zato holka dostane stejnou nemoc a umře.

A eště sem přihodim Austrálii. Tam uhyne neskutečný množství klokanů po srážce s autem. Hodně jich vostane trpět ve škarpách, poněvač Australani se o ně ani trochu nezajímají.

Tady u nás kousek od silnice do Vojakkaly začal Tauno před sedmi rokama přikrmovat v zimě ptáky. Každou zimu se mu na dvůr slítávali za krmenim stejný ptáci a šecko bylo tak hezký. Letos v zimě Tauno nehnul kuli přikrmování ptáků prstem a dvůr má plnej hladem poscípanejch vrabců. To je něco tak zlýho.

XVIII

Tenlencten sešup do bezedný studny začal před týdnem, dyž sem seděl sám v sakristii, na sobě hábit předzpěváka, štupoval sem eucharistickej ubrus a poslouchal přitom regionální zprávy. V těch ňáká ženská suše oznamovala před celym národem, že z mapy světa zmizí obec Raattama. Já, že co to pro Kristovy rány vykládá za nejapnosti, a pustil sem rádijko víc nahlas. V ňom potom ňákej vysoko postavenej ouřada vysvětloval, že tak to chodí, rozhodujou peníze a koukejte mlčet. Z rukou i nohou se mi vytratila šecka síla a ouplně sem se sesul na hromádku. Naše vlastní obec Raattama, nám všem tak strašně drahá, našima otcema a otcema našich otců oplodněná, našima pramatkama zrozená, jejich manželama zúrodněná a vybudovaná, tu teď mají v úmyslu zaživa pohřbít? To jako naši vlastní obec smetou jednou ranou klacku do nicoty, jako by nikdy neexistovala? A co horšího, Raattama se stane součástí Juustovaary, kerou my všichni z Raattamy nenávidíme z pokolení na pokolení a dycky nenávidět budem. Dyť oni myslejí akorát na sebe, sou tak nafoukaný, že nikomu z naší obce ani nekejvnou na pozdrav, nikdá. Dycky jen s nosem nahoru projdou kolem.

Dožral sem se. Hodil sem ubrus do kouta a kvapem na obecní ouřad. Starostu sem zastih, jak brečí ve svý kanceláři. Pozbyl veškerou naději a řek mi, že se do večera oběsí na zahradní houpačce. Já, že ať se kouká zmátořit, že esi nepudem bránit vlastní zem my, tak kdo to za nás udělá. Že se přeci nevzdáme, že esi Raattamu vymažou z mapy, tak jenom přes naše krvavý mrtvoly. To už starosta ožil a v srdci mu zahořela bojovná jiskra, společně sme pak vyrazili na policejní stanici za konstáblem. Konstábl si vykládal pasiáns a jednim okem sledoval tah Viking lotta. O celý záležitosti nic neslyšel, ale nemuseli sme zdlouhavě agitovat a přidal se k nám, dyž sme chvatně vyrazili na zdravotní středisko. Tam sme místního doktora našli na oddělení terminální péče. Snažil se nás zbrzdit, že snad probůh nebudem vyhlašovat válku, ale brzo i on přišel k rozumu, to dyž Sirpa Lärämöová, sestra v šestnáctý generaci, zvolala, že my obec Raattamu nedáme a že z nás nikdáž nebudou juustovaarský, kerý nám v roce osumnáct, tenkrát za horký zimy a hroznýho hladu, před nosem sebrali krabice s jídlem, co na pomoc posílalo Švédsko. Šecko sežrali sami a my dál trpěli hlady.

Bylo nás už hodně, dyž sme přišli ke kostelu. Řek sem konstáblovi, ať de okamžitě zvonit na zvony a vyzvání tak, aby do kostela přišel každej farník včetně všech ožralů v limbu.

Já sám sem šel do sakristie a dal se do psaní proslovu. Starosta a místní doktor vostali stranou a ujídali hostie, poňváč ty poslední dobou opravdu šmakujou. To vim, dyž je sám zadělávám jen z čistý Boží biomouky a peču je postaru v chlebový peci, v kerý topim březovejma polenama. V šest se kostel dočista zaplnil. Takhle plno tu bylo naposledy v roce třicet devět, dyž z fronty přiváželi mladý bezhlavý mužský po náklaďákách.

Já sem se rozburácel a báby i dědci volali, že se nikdy nevzdají. Místní doktor tyhle duševní muka hezky barvitě shrnul, dyž řek, že o tenhle pocit nejistoty ani o krizi identity, kerou sloučení vesnic bezesporu vyvolá, nestojí ani jeden obyvatel Raattamy. Byli sme všichni zajedno kromě věčnýho remcala Bertteliho Pässinuomy, kerej zakřičel, k čertu s váma, ale než stačil cokolivěk dodat, někdo ho přetáh přes hubu dřevěnou násadou se sáčkem na výběr darů a on se bezvládně odporoučel na zem.

Druhej den ráno sme pak nasedli do autobusu a odjeli do rudýho Kemi. Tam sme se nacpali do vlaku, ženský i chlapi bok po boku, akorát že děcka a ty, kerejm už zdraví tak neslouží, hučeli a mručeli, že musejí stát. Dojeli sme do Helsinek a rovnou k prezidentskýmu paláci, tak jak sme to byli zvyklý dělat za Kekkonena. Muž z prezidentovy ochranky nás posílal pryč, a že esi neuposlechnem, tak přivolá zvláštní policejní jednotky, a ať dem povykovat do Brusele, tam se dneska o všom rozhoduje, propána, dyť prezident dokonce nerozhoduje ani o tom, jaká káva a od kerý značky se bude podávat na recepcích. My, že to sakra nemůže bejt pravda, aby veškerá moc odtekla z finský půdy až do takovýhlenc míry.

Těžkym krokem sme se odebrali dumat na Kauppatori a u toho se koukali, jak tady na břehu moře kadějí rackové na helsinský panstvo a damstvo. Já sem rozvažoval a rozvažoval, než sem chlapům, ženskejm a spícím děckám řek, že pojedem domů, co se budem dál starat, dyť oni i ty juustovaarský sou lidi jako my. Konstábl si postěžoval, že ho bolí v zádech, a přikejv. Doktor dojatě dodal, že juustovaarský koneckonců v roce padesát osum ve sporu o hranice, co vedli s Vikkem Lerttolou, ustoupili o píď. To byla pravda a sladká ospalost se začala pokoušet i o mě. Brojili sme už kolik dnů v řadě a levym uchem sem zaslech, jak dokonce i Lalli Käyriäinen, vyhlášenej to flamendr po celym našem kraji, chrápe vestoje. Pojedem domů, zopakoval sem a vyrazil k nádraží. Ostatní šli za mnou se sklopenou hlavou, ale aby ne, dyž byli zmožený a vydali ze sebe šecko.

XIX

Dřívěj sem neznal nic než práci. Na poli od rána do večera, dřel sem jak tažnej vůl. Neuměl sem přemejšlet o ničem jinym než jak se hnát plnou parou vpřed a udržet se rodný hroudy, ale pak mi najednou bylo osumdesát pět a byl šlus. Nemoh sem se nadechnout a lapal sem po vzduchu jako okounek na dně loďky. Musel sem k doktorovi a ten řek, tady máte tabletky na dejchání a práci už byste měl přenechat mladšim. Já, že nepřenechám, i dyby si mě hned tady na místě odvedla zubatá. Ale nezbylo mi než se podvolit. Co taky jinýho, dyž si tady doma sotva dojdu támhlec na nočnik.

Co já se jen natrápil, že nemůžu pracovat, a stal se ze mě strašně osamělej člověk, poňváč práce, ta byla odjakživa moje manželka, děcko i nejlepčí kamarád.

Ostatní chlapi ve vsi měli vlastní šicí kroužky a mě do nich nikdo nezval. Někdo se od rána do večera vyznával ze svejch hříchů na setkáních anonymních alkoholiků, jinej vysedával ve farní klubovně se skupinou vzájemný podpory duševně chorejch a plkal o tom, jaký komu předepsali tabletky, jak barevný a jaký koho postihly vedlejší příznaky. Jelikož sem byl abstinent a hlava mi sloužila, tak o mě na žádnym kurzu duševního zdraví ani nestáli. Ať si poradí sám, řikali si patrně.

Nezbejvalo mi nic jinýho než vysedávat u okna v kuchyni a koukat na tichou hlavní ulici. Smrt by mě určitě vyléčila, ale předtim se přihodil zázrak. Jednoho studenýho rána v červenci ke mně do chalupy přišla obecní zastupitelka. Řekla, že prej potřebuju někoho, kdo by o mě pečoval. Já na to, že nikoho nepotřebuju, poradim si sám, tak jak sem si poradil doteď, ale ona že ne, že obec si nemůže vzít na odpovědnost, abysem třeba vyhladovělej pospával na houpacim křesle. Vzdorovat nepomohlo a příští tejden mi u dveří zaklepal pečovatel. Takovej mlaďoch s dlouhejma vlasama, odněkad od řeky. Vousiska jak svatej Josef, oblečenej celej v černym a v nose kruh, přesně takovej mívali kdysi dávno družstevní bejci. Já, co seš zač, hochu. On, že Pena. Já, esi už byl na vojně. On, že tam jako odpůrce zbraní vůbec nemá v úmyslu jít. Na to já, že sem natolik vlastenec, že nepřipadá v úvahu, abysem si do baráku nasadil klacka, co není ochotnej bránit svou zem proti Rusům. Chvíli sme mlčeli. Potom ten Pena řek, co dybysme si otevřeli pivo a podívali se na život z jiný stránky? Já, že od roku 1956 nepiju. Tehdy mi zemřela matka, ve stejnym měsíci, kdy se o Kekkonenovi mluvilo v rádiu jednou tolik než o jeho protikandidátovi Fagerholmovi. On na mý řeči nedal, z batohu vytáh dvě flašky a jednu mi podal. Nejspíš mě posed ďábel, že sem ji obrátil do sebe. Vypili sme jednu, druhou, pak už mi huba jela sama. Žvanili sme až do noci. Potom se zeptal, esi může přijít i jindy, a já, že klidně.

Dneska je to od toho dne už štyry roky. Pena chodí o mě pečovat co druhej den. Pijem švédský slabčí pivo, povidáme si, smějem se, jednou hrajem černýho Petra, jindy člověče nezlob se. On ten Pena je jeden z těch, co utek do hlavního města a pak se vrátil. Tam nejdřív pracoval někde ve skladu, pak študýroval zapojení autorádií a přišel o rozum, stal se otrokem drog, a dyž mu přálo štěstí, platil za všechny možný léky světa prodáváním vlastní zadnice. Ležel na nudapláži a mával ptákem v německejch pornofilmech. Žil v bordelu kousek od Helsinek a zná pochopitelně všecky drogový doupata ve Vuosaari a Sörnäinenu. Zásoba jeho historek nebere konce a já je rád poslouchám, poňváč sem strašně lidsky hladovej. Aby taky ne, dyž sem za celej život skoro vůbec neslyšel, jak to ve světě chodí, natož abysem si s někym jen tak povidal. Sedáváme s Penou na dvoře na houpačce, popíjíme pivko, grilujem si klobásky a neděláme nic jinýho, než že si povidáme. Jednou Pena letí na Mallorku, jindy do Indonésie a já poslouchám. Obyčejně k tomu řeknu jedno dvě slova, ale někdy se utrhnu a spomínám na časy, kdy sem dělal dřevorubce, jak sem žil s koněm dlouhý zimní měsíce v lesní chatě, kde byla akorát hliněná podlaha a taková zima, že mi vlasy přimrzaly přes noc ke stěně. A Pena přitápí pod kotlem, poňváč moc rád poslouchá, co vyprávim. Je nám spolu tak veselo, že už se mi po práci vůbec nestejská.

V naprostym klidu si užíváme ty dny, co mi eště zbejvají, než příde zubatá a odvede si nadmíru spokojený chlapisko, co má fůru historek v rukávu a kerýmu se od života dostalo ažaž.

XX

Byl sem víc než patnáct let bez práce, válel sem se doma a štípal dřevo na topení. Toho se mi za ty roky nahromadilo dobrejch třicet tisíc metrů. Snadno se to dá změřit, poňváč sem šecky polena a naštípaný špalky skládal hezky do metrů podýl lesa vzadu za rodnym domem. Potom sem si taklenc jednoho dne poránu vařil kafe, dyž mi zazvonil telefon. Zved sem to a on volal Kaarlo. Řek, že kolem Kuijasvaary padají kroupy. Já, že aha. Pak sme probrali dravou zvěř, kerou šlo v tělenctěch končinách vidět za posledních sto roků víc než jednou. Než sme domluvili, Kaarlo se mě voptal, esi budu kandidovat do parlamentu, poňváč lhůta pro podání přihlášky těch, kdo se chtějí ucházet o hlasy podýl slibovanejch, ale porád nepostavenejch novejch silnic, co nevidět vyprší. Já hned, že klidně, že beztak mě krom vyplnění tiketu ve sportce nečekají do soboty žádný velký fofry.

Kaarlo mě pak za pár tejdnů přijel navštívit a vokázal mi volební plagát. Vypadal sem na ňom jako zdravej fešák. Ona ta fotka totiž byla pár desítek let stará, z doby, kdy sem eště pracoval v lese a byl v hroznym záběru jak fyzicky, tak duševně. Pod tim mym portrétem byl natištěnej nápis Mám vás rád. Kaarlo plagáty vylepil na každou dávno shnilou budku pro svoz mlíka a taky na několik telefónních a elektrickejch sloupů.

Nevystoupil sem na jedinym volebnim shromáždění, nechodil sem se nikam vokazovat, nikoho sem nepodaroval balíčkem kávy nebo pytlikem bonbónů, ale přesto se ze mě stal volební král Hladový země a obdržený hlasy mě vyslaly do sídla parlamentu na vršku Arkadia. Šecko to bylo Kaarlovou zásluhou. Mluvil za mě na každý výspě a v každym ďoliku tělenctěch končin a všade mě vychvaloval jako přičinlivýho chlapa a obratnýho řečníka. Lhal, že mám úžasnej pěveckej talent a dokážu vystřihnout největší hity Irwina Goodmana do poslední noty, i dyby mě zbudili o půlnoci.

Zasedací období parlamentu bylo na spadnutí a já odjel vlakem do Helsinek. Zabloudil sem hnedka na hlavnim nádraží, poňváč tam byl děsnej mumraj, šrumec a šici se někam hnali. Chytil sem jednoho chlapika ve službě za nohavici a řek sem, náčelníku, pomožte mi z bryndy, já sem novopečenej poslanec a potřebuju se ňáko dostat na kopec Akrádyje.

Chvíli přikyvoval, pak mě odved k černýmu policejnímu autu a odvez na stanici. Tam mě začli vyslýchat, prej esi patřim k těm Pekelnym andělům nebo k Bandidos. Já na to, ať nemelou nesmysle, dyť já sem přeci poslanec. Strčili mě na záchytku. Tam sem si vydoloval z kožený vesty telefón a hnedka sem se dovolal Kaarlovi. Zrovna těžil rašelinu v močálu na jih od Jäärisvaary. Řek, ať nemám strach, že zavolá na tísňovou linku někam nahoru a vyreklamuje mě. A tak se i stalo. Náčelník se mi moc omlouval za nedorozumění a pak mě odvez služebnim vozem před budovu parlamentu.

Vystoupal sem hezky zčerstva po těch schodech, po kerejch chodil nejenom premiér krizový vlády a laponskej guvernér Martti Miettunen, ale i velitel ozbrojenejch sil a Kekkonenův důvěrník generál Sutela. Občas sem se ohlíd a ouplně se mi zatočila hlava. Bzučelo mi v ní, zvonilo a šrotovalo. Potom sem řek vrátnýmu, že sem novopečenej služebník finskýho lidu a hledám ideologickej domov. Díval se na mě vážně a řek, ať jdu za nim. Doved mě do naší místnosti. Tam byli jak ty, co sme tu byli ouplně poprvý, tak i starý kozáci. Já hned prvnímu člověku vylíčil, jak sem semka putoval přes záchytku. On si akorát cosi cvakal do telefónu a vůbec mě neposlouchal. Pak se najednou odněkad vynořila ženská s velkou zadnicí a vokázala mi místo u stolu. Na stole ležel modrej ubrus z fajnovýho plastu, na kerym bylo vytištěný modrobílejma písmenama moje méno. Do očí mi stouply slzy, že na mě někdo pamatoval. Posadil sem se a brečel. Do toho se přitočil jeden taxikář ze Savo, dal mi herdu do zad a řek, že první den na Arkádii vyvolá nával citů i u toho největšího drsňáka. Že on je tady už druhý období a ví, o čom mluví. Nakonec eště přidal, že taklenc mezi náma chlapama si troufne říct, že dyž de o vlast, tak i chlap může brečet.

Otřel sem si slzy a schůze začla. Předseda řek, že se hlavně zaměříme na tři věci. Na vlky, na homouše a na švédštinu.

Schůze skončila a mně se chtělo chcát. Vydal sem se hledat kadibudku. Dusal sem z jedný chodby do druhý a každýho, kdo šel proti, sem se ptal, kde tu je latrína. Nikdo se ani nezastavil, jen přidal do kroku a vytratil se. Vlez sem do vejtahu a svez se nejdřív nahoru a pak dolů. Hajzlik se našel dole a všechno bylo na chvíli dobrý. Potom vyvstal problém, jak najdu cestu zpátky k nám. Brnknul sem Kaarlovi, že sem zabloudil. Dojil zrovna ty svý biokozy a řek, ať počkám, kde sem, a on že už zařídí, jak mě dostat zpátky mezi lidi. Neuběhly ani tři hodinky a přišli dva chlapíci z ochranky s džípíeskou v ruce. Odvedli mě zpátky do naší místnosti, ale tam už nebylo ani živáčka. Jeden z chlapů se zeptal, esi si určitě poradim. Já, že jo, že mám plnej ruksak nedodělaný práce, ačkoliv sem neměl. Byl bysem rád eště cink Kaarlovi, ale netroufal sem si. Tak sem si tam lehnul na pohovku, přikryl se ubrusem a spokojeně si vydech. Řikal sem si, že tu aspoň budu první, až se předseda zítra ráno semka přihrne a začne rozdělovat pole působnosti.

XXI

Já mám v bance u nás ve městě osobní investiční poradkyni od tý doby, co se zrušily bankovní přepážky, slečnu v bance propustili a investiční činnost se stala povinná. Ta moje poradkyně se menuje Leena Pärevaarová. Kdykolivěk do banky přídou na prodej moc výnosný fondy, tak mi ta poradkyně volá, kolik že jako nakoupíme. Já dycky, ať mi nakoupí tak ňáko přiměřeně. Někdy sem na nich dokonce vydělala euro nebo dvě, většinou se ale držejí v mínusu. Já ovšem kuli tomu nedělám žádnej povyk, řikám si, šak ony jednou porostou. Dyž ne za mýho života, tak možná za života děcek. A dyž ne za jejich, tak potom za života děcek jejich děcek. Pokavaď sem od banky něco potřebovala, tak sem jenom zavolala Leeně, esi by třeba z mýho účtu nepřesunula dvacet eur na účet synovce, jelikož má kluk narozeniny. Ona to přesunula a šecko běželo bez zádrhelů. Vnučka od syna chodí na právnickou školu v hlavnim městě a ta řikala, že má za sousedy takový ty lidi, co se přistěhovali z ciziny, a ty si prej nesmějí otevřít vlastní bankovní účet a nemají ani nárok na osobního investičního poradce. To pak neni divu, že se kuli tomu držejí mimo společnost. Banky, ty řídějí svět, a peníze sou náš bůh. Největší boháči si svoje penízky hezky přesouvají po internetu z jedný země do druhý, poňváč se jim nechce platit daně. Takovýhlenc čachrování by za Kekkonena neprošlo.

Zrovna minulej tejden mi po dlouhý době zazvonil telefon, volala moje poradkyně. Nejdřív sme probraly počasí a jak se komu vede a esi se v lese urodí dost malin. Potom řekla, že do banky přišly na prodej strašně výhodný dluhopisy, a že kolik chci nakoupit. Já, že podle toho, kolik mám na účtě peněz. Dlouho se asi dívala do toho svýho počítače a pak tak ňák znepokojeně řekla, že tam mám sotva deset eur. Já, že no co, tak holt nic nekoupim. Poradkyně chvíli dumala a potom řekla, že dyž si vemu od banky půjčku, třeba dva tisíce, tak mi ji dá na strašně nízkej úrok. Že teďkonc je na to správná doba, že úroky sou dole a dluhopisy nahoře. Já na to, že si půjčku nevemu, poňváč toho se já bojim. A ona hned, že v dnešní době je zbytečný se dluhů bát, dneska peníze investuje kdekdo, od prezidenta až po babku z poslední chalupy. Já, že ani tak si nepučim. Byla sem neoblomná. Pak sem zaslechla, jak se rozplakala. Já, co vám je? Nejdřív tam u sebe dlouho vzlykala do sluchátka a potahovala nosem a pak řekla, tak si na ten nákup vemte půjčku aspoň tisíc eur, buďte tak hodná, jináč že ji kopnou do zadku. Já, co to povidáte. No to, že nám tady v bance dali nový pokyny, kolik těch cennejch papírů musíme prodat, a esi se ten cíl nesplní, tak dostanem vyhazov bez zlatýho padáku. Že úkolem banky je vytvářet zisk a toho se dá dosáhnout právě prodejem fondů, a z toho zisku za ty fondy pak dáme do pořádku nejprve evropský a ukrajinský finance a pak i celosvětový a každej z nás i vás se do týhle výpomoci musí zapojit, jináč se nám nikdy nepodaří uklidit ten binec, co způsobili americký finanční žraloci. Já to poslouchala a vzedmula se ve mně lítost, a tak sem tý Leeně řekla, ať mi teda tu dvoutisícovou půjčku zařídí a nakoupí za ni, jak nejlíp myslí. Slyšela sem, jak se jí ulevilo, dyž jasnym hlasem řikala, že domluveno, platí, díky za vaši vstřícnost. Já na to, že nemá zač, že sme si hezky popovidaly a příště si toho povíme eště víc.

XXII

Dřívěj, to dyž sem bydlela v těch odlehlejch končinách u Ratasjärvi, na břehu hezkýho jezera, měla sem, a to nelžu, třináctero různejch košťat, kerejma sem denně zametala. Koště na schody, koště do světnice, koště do ložnice, koště na dlažbu, koště do chlíva, koště do stodoly, koště do kadibudky, koště na dvůr a do lesa, v létě koště na záhony a do doby, než obec zavedla vodovod až do baráku, samozřejmě i koště na studnu. Šecky sem je musela nechat dědicum, poněvač sem na tom byla tak špatně, že už sem nezvládla udržovat v rodnym stavení pořádek. Nevim, co s nima udělali, nejspíš s nima zatopili v sauně, poněvač z mladejch už dobrý koště nikdo neumí ocenit.

Dyž sem se dostala semlenc do pečovatelskýho domu, tak Tarja, moje nejmladší dcera, kerá zrovna nastoupila do starobního důchodu, mi přivezla cestovní telefónovací inštrument, kerýmu řikala Nokia, přitom na ňom stojí Samsung. Desetkrát mi vokazovala, jak se používá, ale já se na ten nanicovatej telefónek ani nejukla. Prohlásila sem, že se toho verku nedotknu a že ať si ho odveze s sebou. Neodvezla. Tamlenc ležel na stole na voskovaným plátýnku, a dycky dyž začal drnčet, sem měla pocit, že mě snad trefí šlak. Ve dne v noci sem se bála, že začne zase zvonit a já ho nebudu umět vypnout.

Jednoho dne do mýho pokoje přišla taková mladá černoška, kerá mluvila pěkně finsky, a řekla, že tadyhlenc v pečovatelskym domě dělá pomocnici. Já jí řikám Maija. Ona tedy má vlastní méno, ale to je tak podivný, že bysem si na něm leda zlomila jazyk. Maija zrovna vysávala, dyž se ten verk zasejc rozječel. Srdce se mi rozbušilo, jako bysem dobíhala do cílový rovinky. Nic sem ale neudělala, co bysem asi tak s tim uměla udělat, ale tahlencta Maija zmáčkla nějaký tlačítko a strčila mi ten telefónovací inštrument do ruky. V něm byla Tarja. Rozplakala sem se, to jako voláš mně? Jasně že tobě, já už ti volala mockrát, ale proč mi to nebereš, řekla dcera. Brečela sem, že nevim, jaký tlačítko musim kdy zmáčknout. Maija zvědavě poslouchala a pak mi řekla, že mě s mobilem klidně naučí. Stala se ze mě študentka a pod Maijinym vedenim sem prošla dobrejch patnáct kurzů. Od tý doby běží šecko jako po másle.

Dneska mám telefónů třináct a v každym vlastní číslo a vlastní připojení. Tak mi dny fajnově ubíhají. Dyž mi zazvoní žlutá nokia, vim, že volá nejstarší syn, kerej se usadil ve Švédsku, dyž červenej samsung, tak mi volá nejstarší dcera, kerá bydlí v Kemi, a tak dál hezky podle barev.

Došlo mi, že nejsem vůbec zavostalá, jak sem si myslela, ale člověk, co chce držet krok s dobou. Objednala sem si u Tarji chytrej telefón, kerýho se můžu na cokolivěk zeptat, poněvač mě pomalu začíná zlobit paměť.

XXIII

Byl sem matčino čtrnáctý dítě, šecko v ní vyhaslo a neměla sílu se o mě starat. Otec měl sestru, tetu Taimi, kerá neměla manžela ani děti. Ta si mě oblíbila, stejně jako já ji, a taky začala dyndat, že mě chce k sobě. Otec nejdřív, že mě nedá, ale protože chudák matka byla v takovym zápřahu mezi chlívem a houfem děcek, tak ustoupil. Bylo mi pět, dyž mě odvezli k tetě Taimi, a už sem u ní vostal.

Společnej život s tetou plynul v poklidu, protože sme spolu porád dobře vycházeli. Nehádali sme se a nikdy si nevjeli do vlasů.

Teta chovala koně. Tenkrát v dětství, dyž sem se stal něco jako jejim synem, dostal sem od ní vlastního koně. Menoval se Sulo. Dožil se třiceti roků a umřel mi v náručí. Byl to nejtěžší zážitek mýho života, ale myslim, že se v nebi zase potkáme, i dyž já na ňáký nebe vlastně nevěřim.

Já se pod tetinym vedenim staral o její koně od prvního do posledního a vim o koních šecko, co člověk může vědět. Kůň je chytrej i hloupej. Navlas stejně jako člověk. Já mezi člověkem a koněm nevidim žádnej rozdíl.

Měl sem taky dobrou hlavu na učení, ale teta řekla, že nemá smysl, abysem chodil na učňák, dyž je tak daleko. A že mě bude učit sama. Já bysem byl chtěl jít, ale netrouf sem si odporovat a vostal sem se Sulem a ostatníma koněma. Pozděj sem se od tety málem odstěhoval eště jednou, ale i z toho sešlo tak ňák samo od sebe. Tenkrát sem uvažoval o případný manželce. Byla to rozvedená máma třech děcek, o pár desítek let starší než já, taková pěkná ženská z lesní samoty. Menovala se Ritva. Dyž se o tom teta doslechla, tak tři měsíce nepromluvila a zhubla o šestnáct kilo. Bylo mi jí tak moc líto, že sem Ritvě řek, že z toho nic nebude, seš pro mě moc stará a mně se nechce poslouchat dětský povykování, poňváč sem si za svýho mládeneckýho života zvyk na ticho. Ritva to pochopila a dala mi pokoj.

Teta umřela minulou zimu na prasečí chřipku. Řikal sem si, že určitě sám umřu smutkem, ale zasejc to vzalo jinej obrat. Šecky koně sem odved do koňskýho útulku v Luusuaniemi, poňváč mě omezovali a já se kuli nim nemoh nikam vrtnout. Sám sem se pak přestěhoval semle do městečka. Dneska si užívám svobody díky důchodu a dělám šecko, co mě napadne. Je toho habaděj: sem v sochařskym kroužku, v pěveckym sboru, ve spolku na podporu památky padlejch hrdinů, v komisi společenskýho tance, v lyžařskym spolku, ve spolku přátel tradičních jídel, píšu blog, účastnim se internetovejch akcí, učim se esperanto a tkám nástěnný koberečky ve škole v Kantomaa, s Kallem Kuusijärvim stavim dehtářskou pec, vedu týden poezie jako Aatin pomocník, nemocnejm s chřipkou dávám indický masáže hlavy, jednou za měsíc střihám vlasy Arvimu Ratasvuomovi, topim nadbytečný koťata, pro vlastní radost i radost druhejch fotim na mobil zvláštní přírodní úkazy, maluju obrazy, píšu knížky, hraju na mandolínu a skládám nový lidový písničky. Navrch všeho sem tak ňák zženštěl, ale říznýho koňáka sem eště nenašel, třebaže mám vsazíno na obou stranách řeky, jak ve švédský Haparandě, tak ve finskym Torniu.

XXIV

Heleď, ono je to tak, že už tisíce let před zrodem antiky a zvláště pak v samotnym antickym Řecku, kde se zrodila naše západní kultura, se tohlencto, o čems zrovna mluvil, dělo dennodenně, krásně a přirozeně. Stejně tak tomu bylo dycky a dosud je i mezi katolíkama. Mnoho velkých filozofů, jako například Platón, popisovalo tohlenc samý velmi procítěně a něžně už ve čtvrtym století před Kristem, v dialogu ménem Symposion. Ten se později v průběhu časů rozšířil po celym gramotnym světě. Mluví se tam o hávech, kterak sklouzávají z chlapců a vystavují na odiv jejich pružný a lesklý těla, kterak ve stinných koutech posvátných chrámů objímá muž muže bez jedinýho kousku šatu. Strýcové z otcovy i matčiny strany drží v levym i pravym podpaží hošíky a pod nohama mají houf nahých děcek a všichni si jen užívají. Jen si představ, i ty děcka se radujou, že jim starý strejčkové prohlížejí rozkrok a dělají všecko to, cos mi řikal. Seš hodný kluk a znáš Boha. To on si tě vybral a tisíckrát k tobě mluvil, přesně tak jako promlouval k tvýmu otci a dědovi, a dokonce i k tvýmu prapradědovi. Copak si nemůžeš představit, že seš stejně nádherný klučina jako ty antický děti, až za tebou tvůj děda příště příde a začne tě šolichat? Přeci se nebudeš stavět na odpor, naopak ho hezky necháš přijít k sobě a budeš si řikat, že šťouchání do zadku je ta nejpřirozenější věc na světě, která i tobě přinese na dlouhý léta jen prospěch. A má to taky tu výhodu, že tě to nebude tak bolet, dyž se odevzdáš a nebudeš se zpěčovat. Myslim, že i dyž ti to právě teď může připadat divný a těžký, tak svýho dědu doceníš, až vyrosteš a dospěješ. Dyť víš, jakýmu uznání se tvůj děda pro svou zbožnost těší v týhlenctý farnosti. Poznal život a je to neobyčejně moudrý člověk nejen ve věcech víry, ale i na tomhlenctom poli. Sem si jistý, že až si jako dospělý najdeš dobrou matku pro svý budoucí děti, budeš si řikat, že takhlenc hezky milovat mě naučil děda. Mnohokrát mu eště poděkuješ, i dyž tomu teď nemůžeš rozumět, poněvač seš eště ouplný děcko. Měl bys mi důvěřovat a věřit tomu, co ti řikám. Hele, až ti bude patnáct, můžeš začít pokukovat po děvčatech, ale do tý doby se tak nějak zacvičíš s dědou a pochopitelně eště lepčí bude, dyž na sebe necháš sáhnout i jiný starší muže, poněvač od těch všech se můžeš přiučit něčemu novýmu a zvláštnímu, něčemu, co tvůj děda neumí. A potom, až se oženíš s mladou samičkou, kterou ti Bůh ukáže, budeš jí moct každou noc předvíst novou fintu, kterou tě naučili starší muži. Manželka bude spokojená a zůstane ti věrná a poslušná po celý život.

Teďka, dyž si tohlenc všecko, co sem ti řekl, pochopil, pomodlíme se k Bohu o odpuštění: Odpusť, dobrý Bože, že tenhle ubohý chlapec přišel ke mně, ke svému pastoru, jenž mu udělil křest, a ve své nevědomosti si vlastního dědečka dovolil nazvat řiťopichem, místo aby ho velebil a děkoval mu za všecka moudrá ponaučení, neboť my víme, že požehnaným jest ten muž, jenž miluje krásného chlapce. Ve jménu Ježíše Krista a jeho prolité krve budou všechny tvé hříchy odpuštěny s klidem a radostí. Na znamení smíru zapomeňme na vše minulé a ostatní hloupé řeči necháme utopit v moři odpuštění. A teďkon, dyž se oba cítíme čistý a bez hříchu, můžem se spolu odebrat do komůrky.

XXV

Minulý týden, dyž sem byla u doktora na kontrole, tak se mě ptal, kdo je premiér Finska. Já sem řekla, že pochopitelně Lipponen, a on na to, že mě pomalu čeká ztráta paměti. Já, esi jako myslí demenci. On na to, že podle výsledku testu to tak vypadá. Vrátila sem se domů a řikala si, že sem teda v týhle vsi poslední obyvatelka, kerý dali papíry na hlavu.

Dumala sem několik dnů a pro sebe si uzavřela, že si přeju umřít doma. Nechci se stěhovat do pečovatelskýho domu, poněvač tam je to horší než v samotnym pekle, člověka tam nechávají ležet ve chcankách a sračkách. Já tuhlectu pozemskou pouť ukončim v naprostý tichosti vlastní rukou.

Tady v závěti chci uvíst několik věcí, kerý mě tížily na mysli šedesát roků:

Jussa je lhář. Nikdy sem mu neukradla ten pytel umělýho hnojiva, jak mě desítky let vinil.

Nebožtík Kaarlo byl jaksepatří chlap, třebaže ho celá ves rok co rok nestydatě zasypávala urážkama, že má vyteklý vejce.

Nic dalšího.

A pak pár slov, jak má vypadat pohřeb:

Pro jeho vystrojení sem si vybrala Maimi. Ta se postará o šecko, co je třeba zařídit.

Chci být uložená do obyčejný bílý papírový rakve, poněvač já si na ňákou okázalost nepotrpim, a do rakve ať mi nedávají žádný cerepetle. Ani vlněný ponožky, ani sekyru. Chci shnít co nejrychlej a proměnit se v živiny pro hřbitovní kytky.

Musejí mě pochovat ve starý části hřbitova, i dyž tam už nejsou volný místa. Hrob neni třeba obkládat kamenama, ale náhrobek tam být musí. Obyčejný kámen.

V novinách musí vyjít smuteční oznámení a přijít může každý, kdo bude chtět. Na pohřbu se bude podávat oběd se šim šudy. Bramborovou kaši udělá Tarja, masový kuličky Anna a hnědou omáčku Sirpa. Navrch bude dobrá káva a moruškový koláč, ten ať upeče Kirsi. Riině řekněte, ať nadělá tři druhy cukroví. K pití červený mlíko a Leenino domácí pivo. Jídla a pití nesmí pochybět.

Šecky výdaje se budou platit z mýho bankovního účtu. O zbylý peníze a lesy se mezi sebou pro mě za mě servěte.

XXVI

Leden minulýho roku nebyl vůbec nejhorší, i dyž se zpočátku zdálo, že sem chytila strašnou rýmu. Nacpala sem si do nosu stroužky česneku a vyzdravěla raz dva.

Druhýho února vběhla moje kočka pod sněhovou radlici. Aby netrpěla, musela sem ji vlastnoručně utratit. O dva tejdny pozděj sem vytáhla sáňky, opřela se do nich a vyrazila na poštu. Na návsi v Huuskovuomě mi zničehonic jedna sanice najela na písek a já přelítla přes madlo a rozplácla se na cestě. Myslela sem, že mám zlomenou nohu v krčku, ale po chvíli se vokázalo, že za bolest může lívanec na boku. Ležela sem na cestě celá bez sebe a nejspíš i strašně zoufale nařikala. Do toho tam zastavil Jaska Kotasuo se svym starym fordem dextou, chvíli na mě z toho traktoru koukal a pak se rozjel dál. Vyhrabala sem se na nohy těsně předtim, než by mě přejel náklaďák s naloženym dřevem, a konečně sem se dotrmácela k poště. Na dveřích visel lístek, že poštmistrová marodí s kyčlema a uzdraví se po přestupnym dnu.

V březnu bylo zezačátku šecko, jak má bejt, ale potom přišla vichřice Meiju a vyvrátila borovici nebožtíka táty přímo na studnu. Tim nárazem se rozbil poklop. Než sem stačila zavolat Kallovi Naaskovi, ať je tý dobroty a příde mi na tu studnu udělat novej poklop, spad do ní Rekku Oskariho Suomaay. Na to se ale přišlo, až dyž mi Kalla přijel vyspravit poklop a uviděl na dně studny zvířecí tlapky. Hrom aby do toho bacil, já si celej tejden, co sem pila vodu ze studny, řikala, proč je v ní tolika chlupů.

V dubnu mi začal pálit žaludek, jako bysem spolykala hřebiky. Zavolala sem si taxik, co s nim jezdí Jurtakko, a odjela do města. Sestřička se na mě dívala s nakloněnou hlavou a pak řekla, že mám tyfus. Tim chtěla říct, že v mym věku se z toho nevyléčim a že mě rovnou pošle na oddělení terminální péče. Řekla sem si, že načas tu vostanu. Ležela sem ve špitále v naprostym klidu a brzo sme tu měli květen.

Na prvního máje sem se začala v jídelně bavit s Kainem Jerisvaarou. Jak sme si tak povidali, zjistili sme, že máme hodně společnýho: oba sme ovdověli už před třiceti rokama a oba máme rádi krevnice a sobí polívku s ovesnejma krupkama.

V červnu se Kaino přestěhoval bydlet ke mně.

V červenci umřel. Měl skrytou vadu srdce. Udělala sem mu pohřeb a za svý mu koupila malou pamětní desku.

Od srpna do října sem si udiveně řikala, co že mě ten Bůh takhle zkouší.

V listopadu sem se přestala divit a vzala si od Jasky Kotasala novou kočku. On jich přeci má dobrejch šedesát.

Tenhlencten prosinec sedávám s kočkou ve světnici a díváme se na sebe od rána do večera, tak jak to mají ve zvyku čerstvě zamilovaný.

XXVII

Jo, církevní svatba patřívá k tomu snazšímu. Při tý stačí akorát přečíst příslušný verše a dál o tom nedumat. Celý to okorunuje eště fakt, že pak můžu rovnou domů. V dnešní době se už naštěstí nenosí, aby vás zvali ke svatebnímu stolu. Novomanželé prostě odejdou, a jen co pomine svatební shon, začnou se připravovat na rozvod, ale k tomu mě už nepotřebujou.

Se křtinama to bejvá přeci jen o něco složitější. Pozvou vás domů a tam se dycky akorát blekotá a protivně čeká. Děcko pochopitelně ustavičně ječí, zatímco příbuzný z celýho světa a bůhvíjaký obchazeči se sešli, aby si spolu potlachali a pokdákali. Hluk je to šílenej i pro dospělýho.

Já teda čekám a samozřejmě mě jímá zlost. Zkoušim začít, ale je to k ničemu, poněvač domácí mají nervy nadranc. Nakonec začnu tak trochu potají a snažim se překřičet to děcko. To ale dycky vyhraje. Já holt tahám za kratší provaz.

Dyž to peklo křtu konečně pomine, tak to hlavní peklo je porád eště přede mnou. Nekonečný dolívání kávy a hlavně pití tý dehtový vody. Ženský z těhlenctěch zapadlejch vesnic se nikdá nenaučily vařit kafe jaksepatří. A potom koláčky. Dřívěj se přeci pekly máslový a smetanový, ony sice ani tenkrát za moc nestály, ale teď, dyž se pečou v tý lajtverzi, tak by je snad nepozřel ani sám ďábel.

Snažim se jim říct, že mám i jiný povinnostě ohledně kostela než tu sedět s nima a pěstovat si žaludeční vředy, který mě už beztak strašně trápí. Uhnal sem si je prací, stejně jako diabetes. Kdybysem si vybral povolání elektrikáře, jak sem si jako kluk přál, žil bysem mnohem spokojenější a bezbolestnější život. Tahlencta práce mě předčasně přivede do hrobu.

A na co hlavně nesmim zapomenout, tak na rozmluvy na oddělení terminální péče. „Honem, přiďte k nám do špitálu, ten a ten z nějaký díry umírá a rád by se vyznal z hříchů,“ a já tam musim vyrazit úřední hodiny neúřední hodiny. Sice sem chabrus na kyčle, ale církevní představenstvo mi zakázalo jezdit taxikem, poněvač prej mají hluboko do kapsy. Musim chodit pěšky. A tohlenc šecko je teprve začátek. V horšim případě tam natrefim na ženskou, kerá se probírá hříchama za celej svuj život, a to může trvat kolik hodin. Nutí mě poslouchat ty její scestný žvásty, jako třeba že několikrát do konve s mlíkem přilila vodu, než ji poslala do mlíkárny. Prostě kecy, prdy, kváky všeho druhu, ale žádný opravdový, pořádný hříchy.

Jednou dvakrát do roka vyváznu snadno. To dyž umírající řekne, jako třeba včera ten Eero Lahnamäki, tak papá, odcházim. Na to já, že šak přídem za tebou.

XXVIII

Zasejc sem se probudil už před pátou, to mi volává matka, že celou noc nezamhouřila oka. Já, chuděro, že tě ale život zkouší, běž si lehnout, zavři oči, a to by bylo, aby spánek nepřišel. Zadřímal sem pak aspoň natolik, že mi sliny vytekly na polštář, a to už telefon zvonil v půl sedmý. Máma, a že koukej, milánku, vstávat a hajdy do práce. Já, že už mám vypitý kafe a zrovna se začínám oblíkat. Postával sem u okna a koukal se, že de dobrý počasí na setí, slunce pěkně vylejzalo zpoza sauny a teploměr stoupal hezky nad nulu. Obul sem si gumový holínky, a dyž sem si navlík bundu, rozdrnčel se telefon. Matinka, a že ať si vemu pořádný palčáky, jarní počasí bejvá zrádný a eště chytnu rýmu. Navlík sem si pořádný rukavice, do kapsy bundy si zastrčil nokii a s pohvizdovánim na rtech sem se vydal na dvůr. Došel sem k traktorový garáži a vyjel se super-dextou ven. Řikal sem si, že s tim železnym koněm zajedu k bramborovýmu sklepu a připnu tam sečku. Zrovna dyž sem zabočil ke sklepu, tak mi to cinklo, volala máma, ať tu sečku připnu za traktor pořádně, abysem nedopad jako Kaino Alatalo v padesátejch letech. Já, že připnu. A taky sem připnul a eště sem mockrát překontroloval, esi to natuty drží. Drželo. Odjel sem na kraj pole za seníkem, tam, kde ležela hromada pytlů s osivem, a naplnil sem sečku. Vylez sem za volant, a než sem udělal něco dalšího, zase zazvonila nokia. Volala máma, řekla, ať dám pozor na ten kámen před sušárnou a nepřevrhnu železnýho koníka. Já, dobře, že voláš, já na ten kámen ouplně zapomněl. Tak sem osil jeden pruh a měl dobrej pocit. Než sem přejel na další líchu, kouk sem na telefónek. Hlásil, že mám štyry nepřijatý hovory. Od matky. Zavolal sem jí zpátky, co ji trápí. Ona, proč to nebereš, dyž ti volá máma. Já, že se hrozně omlouvám, že sem neslyšel zvonění, jak ta dexta hrozně rachotí. Ona na to, že si mám zapnout vibrace a strčit si ten mobil do gatí, a že to pak budu umět vzít, až mi někdo bude volat. Udělal sem, jak mi máma nakázala. Vypadalo to, že mám hrozně velkýho šulína. Přišlo mi to k smíchu a osil sem celý pole na jeden zátah a pak už byl čas odjet na dvůr a dát si něco k jídlu. Matka mi po cestě volala pětkrát, esi mám dost jídla a esi mám nohy v teple. Já, že si nemusí dělat starosti, šechno je v pořádku. Jed sem slanečky a zapíjel je kyškou. Máma volala, ať se těch sleďů moc nepřejim, páč po nich budu mít žízeň a potom budu muset hodně pít a to se mi zas kuli tomu bude chtět porád čurat, tak abysem pak neběhal jako alik. Šel sem zpátky na dvůr a chvíli sem drbal Pessiho, páč je to hodnej pes. Máma mi brnkla, že než vyjedu, ať se nezapomenu kouknout, esi je v traktoru dost nafty. Já, že se samosebou podivám. Tak mi dopoledne uběhlo setim a já se pozvolna přesunul k bramborám. Bylo třeba je pořádně roztřídit, páč brzo bude čas sadby. Matka mi mockrát volala a připomínala, kde sou raný, kde poloraný, kde pozdní. Mezitim se odpoledne překulilo k večeru a já začal bejt uondanej. Matka mi stihla volat aspoň dvacetkrát, ať už du ze sklepa, než na mě přiletí ňáký čertisko a zabije mě dřív, než se uráčim přijít se domů najíst. Řek sem mamče, že to moje rozbředlý tělo smrdí potem a chutná tak mizerně, že by se do něj ani čert nezakous, pak sem došel domů, sněd kotel hrachovky a vypil pět litrů kyšky. To se ví, hlad sem měl jak hrom. Matka mě prozváněla, esi už sem začal jíst, esi už jim, esi už sem dojed, esi sem odnes nádobí do mycáku. Já, že sem šecko proved do posledního jaksepatří. Potom pomalu nastal čas jít na kutě. Kolem osmý sem už byl zralej jak slíva. Matka mi zavolala, ať si vemu čistý pyžamo a na nohy vlněný fusekle, aby mi v noci nebyla zima. Mám je na nohách, řek sem a šel si lehnout. Po krátký chvíli se dveře ložnice otevřely: matka v nich stála s chodítkem tak mile a popřála mi dobrou noc.

Spal sem opravdu tvrdě a dneska ráno, dyž sem se probudil, divil sem se, kdo to tady kolem mý postele za hluboký noci tak šmejdil. Ve dveřích do ložnice ležela matka bez hlavy, a dyž sem se důkladněj rozhlíd kolem, zjistil sem, že v ruce držim sekyru od krve.

XXIX

Oni toho Breivika šichni obviňujou a nadávají mu a nikdo nepřemejšlí, jak hroznej měl život. Tuhlec sem čet na internetu, že ho chudáka od outlýho dětství tejrali, přímo politováníhodně. Jen co se tenhlec Breivik narodil, jeho otec prohlásil, že to nejni jeho děcko, přitom bylo. Taky jeho matka se k němu už v porodnici neznala a nechtěla ho kojit, akorát mu strčila do pusy flašku s dudlikem. A hnedka po návratu domů se propadla do tý poporodní deprese a o mimino se nikdo nestaral. Leželo celý dny v počuranejch a podělanejch plínkách, skoro nedostávalo najíst, mockrát málem umřelo hlady. Potom dyž se tahlec Breivikova matka vybabrala z depresí, rozvedla se oficiálně s jeho otcem, kerej nazdory šemu byl spořádanej chlap. Ona toho schopnýho odborníka, zděláním možná právníka nebo inštalatéra, bez slitování opustila a zamilovala se do ňákýho vagabunda, co ji pochopitelně mlátil. Toho šeho byl tenhlec malej, sotva dvouletej Breivik očitym svědkem. Šílenej způsob života nebral konce. Dyž už se matka dokázala rozejít s jednim hrubiánem, tak vzápětí skončila v náruči druhýho. Jednou to byl uprchlej vězeň, podruhý vrah, jindy zloděj aut, pak bankéř nebo politik. V takovymhlec pekelnym prostředí musel ten kluk vyrůstat. Byly mu tři roky, dyž líná a sebestředná matka dala svýho jedinýho syna do školky. Tam ho hnedka začali šikanovat a to se s nim táhlo i po celou školní docházku. Ve školce ho ostatní děti tak kopaly, že měl nohy porád samou modřinu, a ve škole mu starší kluci strkali hlavu do záchodový mísy a nutili ho olizovat umyvadlo. Jednou ho pověsili za nohy z okna ve třetim patře hlavou dolu a vytáhli na vlajkovej stožár, jindy mu rozmlátili hubu a zkopali. Nikoho to nezajímalo a nikdo toho chudáka kluka nemiloval. V deseti letech se Breivik přihlásil do skauta, poněvač si myslel, že tam najde kamarády. Vyhodili ho z oddílu potom, co dal průchod svym špatnym pocitům a spálil skautum vojenskej stan a norskou vlajku. Dyž pak tenhlec Breivik byl v pubertě, začal hledat pomoc u Boha a vstoupil do křesťanský církve. Zpočátku šlo šecko dobře, jenže potom si pod návalem tísně stáh při bohoslužbě gatě a vyšpulil zadek na oltářní obraz. Pastor musel přivolat policii, poněvač Breivik nedal na domluvy a nechtěl odejít. Po týhlec epizodě se přidal ke svědkum Jehovovejm a na chvilku u nich našel klid mysli, ale po čase dostal jednou záchvat deprese, ukrad oltářní cennosti a prodal je ňákýmu vykukovi. Po tomhlec zvratu ho jeho psychopatická matka vykopla z domova, i dyž hoch byl hubený nedochůdče. I rozum řiká, že Breivik potřeboval pomoc státu a že se do věci měli vložit ouředníci ze sociálky, ale nikdo se o něj nestaral. Prostě to nechali plavat. Kluk vostal bez domova a byl chudej, a proto začal hledat bezpečí zleva. Našel ideu národního socialismu a vstoupil do svazu mladejch sociálních demogratů, poněvač si myslel, že mu to přinese štěstí. Nepřineslo. I tam se dostal na černou listinu, jen co začal vykládat hrozný voloviny a velebit Hitlera. Potom v sedumnácti přišla pověstná třešnička na dort. Jednou na podzim v Oslu za deštivý noci potkal v tmavý odlehlý uličce ňákou partu běženců, bůhsuď, esi to byli somálský Arabáci, a ty ho hromadně znásilnili. Šest chlapů. Tak to tam na internetu píšou. Z toho se už nespamatoval, ovšem začal kout pomstu. Plánoval ji víc než deset roků, poněvač chtěl, aby byla pořádně velká a krvavá. Měl zlomenou duši a rozhod se, že za šecko to utrpení, kerym si prošel, se pomstí celýmu světu. A tak se stalo. Nejprve plánoval, že pozabíjí šecky přistěhovalce, ale to se ukázalo jako příliš komplikovaný. Pak se rozhod, že pošle k ledu šecky uprchliky, ale i to bylo těžký, poněvač norská vláda je rozesela po celym Norsku od Kirkkoniemi až dolu na jih. Do třetice šeho dobrýho mu plán vyšel. Usmyslel si, že zavraždí šecky ty lidi, kerý podporujou přistěhovalectví a přijimání uprchliků na norskou půdu. Pak se to odehrálo, jak se odehrálo. Je to smutný, ale já nejvíc lituju toho chudáka Breivika, poněvač to neni jeho chyba, že Norsko má problémy s přistěhovalcema a běžencema stejně jako my ve Finsku, nebo aspoň jednou mít budem.

XXX

Jo, ono to mužský stárnutí je snadný. Jelikož sem nikdy nic neměl, tak ani nemám proč brečet kuliva ňákym věcem a dalšímu haraburdí. Nikdy sem o ničom nerozhodoval, dycky za mě rozhodoval někdo jinej. Nejdřív to byla matka, potom manželka a teďkon šéf domova důchodců, co tajně chlastá. Já si akorát v poklidu lebedim a převracim se z boku na bok. Jen ať se svět porád honí za kdejakou bláznivinou, já se prostě koukám ze strany, tak jako sem se koukal dycky. Vostával sem na místě a svět utikal kolem mě.

XXXI

Támhlec v lese, co patří Aimo Hillavaarový, sem byl pokácet několik borovic, motorovou pilou jako za starejch časů, páč se tam s technikou nedá dostat. Položil sem na zem trojičku tak akorát velkejch sosen a rozhod se, že si dáchnu a dám si kafe. Vypnul sem pilu, postavil ji na konec jednoho čerstvě poraženýho kmenu a sám sem si sed na vyvrácenej strom, co za větru spad sám od sebe stářim, kousek dál od tý pily, aby mi u kafe protivně nesmrděla. Kafe mi náramně chutnalo. Nalil sem si z termosky dobrejch sedum kelímků, pošmák sem si na nich a pak nezbejvalo než zase zpátky do díla.

Zved sem se pro pilu, ale tam, kde sem ji nechal, nebylo nic. Já, kruci, kdo mi ji odnes? To už se ty rumunský žebráci rozlezli až semka? Celej načuřenej sem se vydal k hlavní silnici, kde sem si nechal moped. V duchu sem se bál, že mi určitě ukradli i ten. Dyž sem došel k jezírku Tikkulammi, na břehu se něco lesklo za kamenama. Rozběh sem se tam, že co to sakra je. A ona to moje pila, ouplně celá bez poskvrnky, a dokonce šla nahodit na jeden škub.

S pilou na klíně sem si sed na pařez a řikal si, co to jako má bejt. Ňáká čertovina, nebo si ze mě vystřelili Marťani? Nenapadal mě ani jeden člověk ze vsi, kerej by se na mě zlobil nebo měl na mě pifku. Porozhlíd sem se kolem kamene a zjistil, že tam sou v mechu vytlačený opravdu pořádný medvědí stopy. A tak sem usoudil, že tim zlodějem musel bejt zvědavej medvěd, kerej se možná chtěl dát na dřevorubce. Chudák, dyť on s tou motorovkou neumí zacházet, copak by ji dokázal tou svou medvědí tlapou spustit? Huňáč by potřeboval aspoň třináctkrát větší mašinu, potom by se mu to se štěstím možná povedlo. Zasmál sem se pro sebe a vrátil se kácet. Poshazoval sem tam eště přes deset stromů, a dycky dyž sem si na toho medvěda spomněl, jak si v náručí odnáší tuhle moji motorovku, chtělo se mi smát.

Doma sem potom napsal na twitter, on mě totiž vnuk naučil šecky ty dnešní sociální média, co se mi v lese stalo. Že mi medvěd ukrad motorovku. Za dvanáct minut mi přišlo sedum set tvítů. Jedna bába z Pohjanmaa napsala, že dyž loni v létě plula s ženskejma ze sdružení hospodyněk do Tallinnu na pedikúru a kochala se na palubě výhledem na moře, tak tam přilít obrovskej racek, vytáh jí z otevřený kabelky zbrusu novou digikameru a odlít s ní nad mraky. Byly tam i další historky šeho druhu: rosomák ukrad ladu nivu, páv visakartu, vrána dudlik miminu a korunu šemu nasadil neocejchovanej sob bez nohy, kerej jednomu farmářovi uloupil z obejváku televizi velkou skoro přes celou stěnu.

Prodáno 09.10.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Ve čtvrtek pozdě večer bylo v rodinném domku u silnice do Rauny nalezeno zpola ohlodané tělo ženy středního věku. Příslušníci policie, jež přivolal soused, na místě objevili i velkého a tlustého vlčáka, který se k nim choval velmi přátelsky. Na základě jeho výkalů vyšetřovatelé odhadují, že žena ležela v posteli mrtvá už několik týdnů. Tělo ženy bylo převezeno na patologii do mrazicího boxu, kde čeká na pohřeb. Krotký vlčák našel nový domov u souseda.

Obsah

O autorce

Báchorka na obálku knihy

JINÝ SVĚT

KAŠPAR HAUSER

SEVER