Bezstarostný spánek (1) - Bezstarostný spánek

Levy, Roger

Značky: sci-fi

sci-fittt

Zdá se, že čas vyměřený lidstvu se pomalu naplňuje. Planeta Země se pod náporem sopečných erupcí a zemětřesení rozpadá, dýchat je možné jen s pomocí silných protipopílkových filtrů a zoufalý pokus o osídlení planety Dirangesept ztroskotal utopen v krvi prvních kolonistů. Jediným možným únikem z hrozivé a bezútěšné reality je virtuální svět. Ani ten však zřejmě není bez chyb a nebezpečí.

Veterán bojů o Dirangesept – Jon Sciler – nevěří, že by jeho bývalý spolubojovník a dobrý přítel spáchal sebevraždu a vydává se po jeho stopách. Ty míří k novému projektu virtuální reality společnosti Labyrint a tak se nechává najmout jako testovací hráč. Hra svou věrohodností překovává vše, co až dosud zažil, a v některých okamžicích se dá jen těžko rozlišit hranice mezi fikcí a reálným životem. Sciler spolu se svou přítelkyní – shodou okolností pracující na výzkumném úkolu, týkajícím se veteránů bojů o Dirangesept – ignorují evidentní rizika a pokoušejí se dobrat pravdy, která je však zahalena neprostupným mrakem lží, klamem, přetvářkou a pochybnostmi. Další účastníci projektu umírají a pod povrchem se začíná rýsovat spiknutí, jehož zákruty a zvraty následují v rychlém tempu.

Přeložil:

JIŘÍ BALEK

Roger Levý: Bezstarostný spánek

Vydání první.

Copyright © Roger Levý 2000

Published by arrangement with Orion Publishing Group.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Křižíkova 16, Praha 8

v roce 2004 jako svou 886. publikaci.

Přeloženo z anglického originálu Reckless Sleep vydaného nakladatelstvím Gollancz An imprint of the Orion Publishing Group, Londýn v roce 2001.

Český překlad © 2004 Jiří Balek.

Přebal a vazba © 2004 Ricardo a Baronet.

Ilustrace na přebalu © 2004 Valentino Sani.

Odpovědná redaktorka Zdeňka Grigarová.

Sazba a grafická úprava Ricardo, Přemyslovská 38, Praha 3.

Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Stefánikova 2, Český Těšín.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 80-7214-663-7

BARONET

Praha 2004

Roger Levy

BEZSTAROSTNÝ SPÁNEK

BARONET

Světlé památce mých rodičů.

A také Tině, Alexovi a Georgii.

PODĚKOVÁNÍ

Ze všech nejvíc spisovatelům Azzuri – Simonu Campbellovi, Susan Cleggové, Nicku Doughtymu, Beverly Johnsonové, Stevu Mullinsovi, Sam Pattersonové, Joanně Pocockové, Miku Robertsovi, Davidu Simonsovi, Miku Stewartovi, Elise Valmorbida. Také Tině, bez níž bych práci nikdy nedokončil, Simonu Woodenovi, Anthonymu Harwoodovi a Simonu Spantonovi.

Díky.

PROLOG

Ti dva chlápci stáli venku a celé dvě minuty mačkali tlačítko zvonku. Mohutné pistole měli připravené a sklonili je až po chvíli. Když zvonek dozněl, zbraně schovali.

Další hodinu jim trvalo, než se dostali dovnitř. Mohli to sice zvládnout během chvilky, ale dávali si na čas.

Zabezpečovací mechanizmus odstraňovali opatrně jako archeologové, ocelovou krabici zapuštěnou v qualtonu vyřízli nástroji, které byly nehlučné a nezanechávaly po sobě sebemenší stopu ani prach. Pak ji odložili na podlahu, aniž by se jen očkem podívali skrz prázdný otvor ve dveřích. Opatrně celý zámek znovu složili, uložili do plastového pytlíku a vše uklidili do měkkého nylonového batohu.

„Zamčeno zevnitř,“ poznamenal nakonec starší z obou mužů a odhrnul si z očí pramen světlých vlasů. „Žádné známky násilného otevření.“ Z batohu vyndal malou kameru a zapnul ji. Nad čočkou objektivu se rozblikalo drobné žluté světélko. V druhé ruce hnětl kousek červeného rosolu.

Jeho partner si vyhrnul rukávy nad lokty. „Jasně. Jaký překvapení!“ Na bicepsu měl vybledlé tetování, znázorňující ženu s liščí hlavou, jak obkročmo rajtuje na muži s hlavou vlka. Prostrčil paži dovnitř. Tetování v otvoru takřka celé zmizelo, než dosáhl prsty na druhou stranu. Opatrně osahával vnitřní obložení dveří, a jak mu svaly pracovaly, žena s liščí hlavou se svíjela v křečích extáze. Po chvíli zabručel a opřel se o dveře. Bez odporu se otevřely.

„Vydrž, Maxie,“ ozval se muž s kamerou. Stoupl si do dveří a kamerou pomalu přejel celý pokoj, aniž by se zastavil u mrtvoly v křesle v jeho samém středu. Vysoko na stěnu vedle dveří přimáčkl hrudku lepivého rosolu. Sice o kousek sklouzl, ale dlaní ho ještě chvíli hnětl, takže když k němu připevnil kameru, držel již naprosto bezpečně. Stiskl tlačítko ostření a ustoupil. Objektiv se s bzučením několikrát pohnul a pak se uklidnil. Žluté světélko zablikalo a zhaslo.

„Necítíš něco?“ zeptal se Maxie a kolem mrtvého těla přešel k oknu.

„Nic. Ptáš se mě pokaždé na to samé. Víš moc dobře, že jsem přišel o čich.“

Maxie si chvíli prohlížel projekci na okně, oslňující polední záběr na dlouhou pláž se zářícím bílým pískem, někde v dálce ohraničenou skalami, svažujícími se k hlubokému modrému moři. Pak se dotkl kontrolního panelu na parapetu, čelem se opřel o čistou tabuli skla a mrkl dolů. O pět pater níž jen stěží rozeznával zvlněný betonový chodník, skoro neviditelný pod nánosy šedého prachu. Otřásl se, nechal sklo zmatovět a rozhlédl se kolem sebe. „Do prdele, Blyi, jsem z toho nervózní,“ prohlásil.

Jeho parťák kontroloval zeď vlevo ode dveří. Maxie se proto vydal vpravo. V jeho směru se nacházely dveře do malé kuchyňky bez oken. Zápach, který se z ní linul, ho přinutil zakašlat. Musel rychle z kapsy na koleně vytáhnout plastový respirátor, nasadit si ho na obličej a lapat po dechu. Zkontroloval ventilátor ExAir. Byl celý zanesený mastnou špínou. Určitě se s ním nehýbalo a nejspíš ho nikdo už dlouho ani nevyčistil. Ve špinavém a mastném dřezu napočítal sedm nožů a šest vidliček, položených na hromádce neumytých talířů. Pak se otočil a otevřel ledničku. Mrazicí box byl plný misek s ledem. Maxie ho zavřel, zkontroloval ostatní police a nakonec se pustil do odpadkového koše.

Ten nikdo nevynesl již dlouhé dny. Natáhl si pár chirurgických rukavic a začal se odpadky prohrabávat.

K Blyovi se připojil o půl hodiny později u okna. Bly ho nastavil na jemné osvětlení a měkká nažloutlá záře mu zbarvila tváře do medová.

„Našel jsi něco?“ zeptal se Bly.

Maxie přikývl. „Jasně. Měl rád čokoládové lupínky a nejspíš si je dával s ledem. Jenže je musel jíst vidličkou, protože v kuchyni není ani mlíko, ani jediná lžíce. A ty?“

„Nic. Ta koupelna je příšerná. Vůbec nečistil záchod, smraďoch. Nemá tam ani kartáček na zuby,“ ušklíbl se. „Jak můžou lidi takhle žít? Sakra.“

Oba se podívali na mrtvolu muže, usazenou v křesle. Hlavu měl tak zakloněnou, že mu ohryzek trčel ven jako kloub, a otevřenýma očima zíral na praskliny ve špinavé omítce na stropě.

Maxie natáhl ruku a dotkl se očního víčka mrtvoly. Když na něj trochu zatlačil, z mrtvých rtů vytrysklo několik kapek vody. Polekaně ruku stáhl. Mrtvola musela být až po kořínky vlasů plná vody.

„No, zřejmě dbal víc o vnitřní čistotu,“ prohlásil Bly.

Maxie se opatrně podíval směrem k oknu. „Ohromná legrace. Sakra, Blyi, tohle se mi vůbec nelíbí. Mám z toho husí kůži.“

„Je to jen tělo,“ odtušil Bly. „A my ho musíme jen prohlédnout. Není první, a jak to vypadá, nebude ani poslední. Dokonce ani není z nejhorších. Prostě mrtvola. Tak se koukej vzpamatovat.“

„Já nemluvím o tý podělaný mrtvole, myslím tu vejšku. Pět pater. To přece není normální. Co kdyby přišlo zemětřesení.“

„Tak budeš mít aspoň blíž do nebe než do pekla, Maxie. Navíc je tenhle dům proti otřesům odolný a na dnešek stejně žádné nepředpovídají. Takže budeme pokračovat. Co ty na to?“

Bly změřil teplotu mrtvého těla a porovnal ji s teplotou v místnosti. Minutku si hrál s palmtopem. Pak si Maxie všiml ovladače topení.

„Hej, Blyi, termostat se automaticky vypnul před dvěma hodinama. Předtím tu bylo o sedm stupňů chladněji. Může to něco znamenat?“

Bly pokrčil rameny a uklidil palmtop do kapsy. „Nestarej se. Poznamenal jsem si to. Všechna ta voda stejně mění výsledky. Určitě to nejsou sliny. Bůh ví, jaká teplota tu byla předtím.“

„Tak jak máme, sakra, určit čas smrti?“ vztekal se Maxie.

Bly o kousek poodstoupil a tělo si prohlížel. Pak je pomalu obešel dokola. Oblečení bylo suché, kromě drobné vlhké skvrny na tmavě cihlové košili, kam stekla voda ze rtů, když se Maxie mrtvoly prve dotkl.

„O takových vraždách jsem zatím jen četl,“ prohlásil Bly. Klekl si mrtvole k nohám a dlaní zkoumal světle zelený koberec pod křeslem. Byl naprosto suchý. „Říká se tomu záhada zamčeného pokoje,“ dodal.

Maxie jen zamručel.

Bly se zvedl. „Policajti si nejdřív mysleli, že jde o sebevraždu. Že je to vražda, to nikoho ani nenapadlo.“ Ještě jednou mrtvolu obešel kolem dokola. „Kdysi mě taky jedna taková napadla.“

Maxie znovu zamručel. Bly mlčel, takže se ho po chvíli zeptal: „No a?“

„Jen si to, Maxie, představ. Muž v prázdném pokoji, zemřel na infarkt. Ležel namáčknutý na dveře zamčené zevnitř. Jako by se pokoušel ještě odplazit ven, ale už to nestihl. Aby se dostali dovnitř, museli dveře vyrazit a tělo odtlačit z cesty.“

Maxie si mnul tvář, prsty přitom dřel o několikadenní strniště.

„Nemám rád, když tohle děláš,“ poznamenal Bly. „Víš, že to přímo nesnáším. Zajímá tě, co bylo dál?“

„Byla tam okna? Ventilační nebo odpadová šachta?“

„Ha, ha. Na to zapomeň. Stejně jako tady, zapomeň na možnost beta přístupu.“

Muž s tetováním si povzdechl. „Tenhle – vlastně tihle – ale nejsou stejní jako ten v tvým příběhu, že jo?“

„Jak to myslíš?“

„No, řekněme, třeba právě tenhle,“ ukázal Maxie na mrtvolu. „Sedí si v křesle uprostřed pokoje, utopený. To by nikdo nemohl považovat za sebevraždu. Jak se to ale stalo?“

„Ježíši! Jak to mám vědět?“

„Hadice. To by šlo. Strčili mu ji do krku a otočili kohoutkem. Glo, glo, glo.“

„Myslíš, Maxie?“ Blonďák lehce zmáčkl hrudník mrtvoly. Z úst vytryskla další voda. Z brady mrtvého muže jí trochu nabral na prst, a než si Maxie uvědomil, co chystá, rychle mu prst otřel o rty.

Maxie začal prskat. „Sakra. To je teda vynikající.“ Znovu si odplivl a rukávem si otřel ústa. Najednou se na mrtvolu díval se zájmem v očích. „Mořská voda.“

„Správně. Ať už ho zabil kdokoliv, byl to pořádně chytrej parchant. Křičí na nás: Zabil jsem ho a zkuste zjistit jak. Jako v těch detektivkách, že jo? Spisovatel si hraje se čtenářem, vrah si pohrává s detektivem.“

„Jasně, Blyi, rozumím ti. Přestaň si se mnou hrát. Takže jak to podle tebe udělal?“

„Už to mám,“ prohlásil najednou Bly. „Aspoň přibližnou dobu smrti.“ Ukázal prstem do rohu místnosti. „To křeslo stálo původně tamhle. Vidíš? Řekněme, že ho někdo přestěhoval těsně před vraždou, i když vůbec nechápu proč. Zvážíme plaváčka i křeslo a dobu smrti vypočítáme podle hloubky otlaků na koberci. Dobrý, ne?“

Maxie si natahoval prsty, až mu praskaly klouby. „Blyi…“

Bly ho zvednutou rukou zastavil a poslouchal. Oči se mu na chvíli rozostřily, pak si zamumlal něco pro sebe a přikývl. Obrátil se na Maxieho: „Měla by tu být nějaká kniha. Musíme ji odnést. Něco jako deník nebo diář. Zápisky rukou. Všiml sis něčeho takového?“

Maxie jen zakroutil hlavou.

„Tak bude asi schovaná. Jestli tu je, tak ji najdeme. A až s tím budeme hotoví, máme vzít našeho plaváčka někam k vodě.“

Maxie ho však neposlouchal. „Šipka z foukačky, vystřelená klíčovou dírkou,“ prohlásil triumfálně.

Bly se na něho jen nepřítomně podíval.

„Máš mrtvolu v zamčeném pokoji. Takže otrávená šipka.“

„Aha, fajn, Maxie. Jenže tam nebyla žádná klíčová dírka.“

Maxie se podíval na mrtvolu. „Dobře, tak se vzdávám,“ prohlásil smutně. Mrtvý muž v křesle s doširoka otevřenýma očima měl hlavu zakloněnou v gestu odevzdání. „Skoro tě chápu,“ zamumlal si Maxie sám pro sebe.

Bly se jen ušklíbl. „Rám a dveře provrtáš zvenčí malými dírkami. Pak jimi protáhneš drátky, připojíš je ke klice a na chodbě k přenosnému generátoru proudu. Ten chlápek uvnitř se vůbec nepokoušel dostat ven. Chudák se chtěl jen doma zamknout. Když zaskočila západka, sepnul se okruh a… cupity cup, chlápek je v Kalifornii.“

Maxie o tom chvíli přemýšlel. „Dobrý, chytráku. A kdo teda poslal do Kalifornie tohohle nebožáka? Podělanej Neptun?“

JEDNA

Jon jen nerad pracoval mimo Londýn a přímo nenáviděl létání. Klidně by se obešel bez hlášení na obrazovce, které mu právě v této chvíli sdělovalo: „Rychlost dvě stě deset km/h, výška tisíc pět set sedm metrů. Blížíme se k Maidenheadu.“ Pilot koptéry se k němu neustále otáčel a energicky přikyvoval, což byl asi tak jediný možný druh komunikace, který s neprůhledným štítem na obličeji a v ohlušujícím řevu motorů zvládl. I tak to bylo víc, než se právě teď Jonovi hodilo.

Zatímco pilot prováděl předletovou kontrolu, věnoval Jon třicet vteřin, aby si přečetl zprávu, kterou se chystal odeslat každé ráno už po dlouhé tři roky. Celou noc ji v duchu upravoval, protože věděl, že se okolnosti v uplynulých dnech změnily. A teď ji měl znovu před sebou. Dva řádky jednoduchého textu.

Když stroj začal trhavě stoupat, nechal zprávu svítit na horním okraji displeje a prvních deset minut letu se zabýval výsledky ranního průzkumu cíle.

K události došlo během noci, prasklina byla takřka přímá a z jednoho konce na druhý měřila zhruba kilometr. Maximálně patnáct metrů široká. Nešlo o žádný hrozivý pohyb, prostě jen menší tektonický posun, jakých v Seizmiku zaznamenali několik do měsíce. Dokonce se podařilo obyvatele v desetiminutovém předstihu varovat a odhadnout místo otřesu s přesností tří čtverečních kilometrů. Pořád se lepšili. Bylo vidět, že lidé ze Seizmiku postupně získávají čím dál větší praxi.

Pilot se otočil a znovu na něho kýval hlavou. Jon zavřel okno s fotografiemi průzkumu, ještě jednou si přečetl text neodeslané zprávy a pak, bez přemýšlení, udělal chybu a podíval se okénkem ven.

Všechno vypadalo jako na fotografii. Nebe bylo nezvykle čisté, což byl nejspíš důvod pilotova nadšení. Zmatek Londýna nechali za sebou a pod nimi se teď rozprostírala klidná venkovská políčka.

Rychle zavřel oči a otočil hlavu pryč od okna. I přes pevně stisknutá víčka však prosvítaly sluneční paprsky, jako kruhy světla odražené od lehce zašlého chrómu.

Otevřel oči a znovu se soustředil na dva řádky slov. Chvíli držel prst nad tlačítkem pro odeslání, pak si ale raději na obrazovku promítl záběry z kamery na břiše koptéry. Změnil nastavení barev a odstranil stíny, takže se krajina, nad níž právě letěli, změnila na přehledný dvojrozměrný nákres.

Na šedém podkladu se jasně rýsoval vzor silniční sítě a Jon si ho chvíli bez většího zájmu prohlížel. Zdálo se, že kdysi měl nějaký význam, teď se mu ho ale nedařilo odhalit. Krajinu křižovaly dálnice a připomínaly osy dávno zapomenutého grafu. Vedlejší silnice se kroutily mezi shluky domů a nad tím vším se jasně rýsovaly tmavé zářezy geologických puklin. Jako by autor grafu veškerou snahu vzdal a vytištěnou práci vztekle zmuchlal a roztrhal.

Po chvíli se objevila předměstí Maidenheadu, a jak koptéra pomalu klesala, začínaly vystupovat detaily. Jon si zkontroloval postroj a rukama přejížděl po širokých plátěných popruzích. Aniž by se ohlédl, pilot krátce mávl rukou nahoru a dolů. Na obrazovce teď byla vidět změť uliček, kterou rychle vystřídal pohled na trosky po zemětřesení. Koptéra se ve vzduchu zastavila a obraz se stabilizoval. V jeho středu ležela soška, vytesaná z červené žuly. Pokud to mohl Jon posoudit, šlo o jakéhosi draka s vystouplým hřbetem a zakrouceným ocasem. Chvíli obraz pozoroval, pak ho napadlo, že se možná kamera přepnula do klidového režimu, utáhl si popruhy, a když odsunul dveře na boku kabiny, ovanul ho horký vzduch od rotorů. Mrkl dolů pod sebe a pak se ještě jednou naklonil k obrazovce. Palcem zmáčkl příslušnou klávesu. Přes obraz draka dvakrát blikl světle zelený nápis „Odesílání zprávy“, který ihned vystřídalo bílé hlášení „Zpráva odeslána“.

Jon nejdříve spustil dolů vak s nářadím a až pak sám překonal poslední metr na pevnou zem. Skrčený se schoval za hromadou trosek a se skloněnou hlavou počkal, než se proud vzduchu od rotorů vzlétající koptéry uklidnil. Pak se narovnal a podrážkou zavadil o cosi na zemi. Podíval se dolů a uviděl červeného dráčka. Byl velký jako jeho pěst, zřejmě původně zdobil římsu některého ze zbořených domů. Opatrně ho překročil.

Ocitl se na okraji města. Zástavba tu nebyla tak hustá jako v podobných oblastech Londýna. Jen málo budov zde bylo postaveno tak, aby odolaly zemětřesení, takže se mu všude kolem nabízel obraz zkázy. Sterilní výstupy průzkumu ho před podobným pohledem nevarovaly.

Jon se podíval přes trhlinu, pokoušel se zahlédnout Dekka, ale nikde ho nespatřil. Silnice, kterou trhlina přeťala, byla na druhé straně zavalena troskami domů a náhle končila. Úzká asfaltová stuha byla ohnutá přes hranu pukliny. Pod ní viděl zbytky deset metrů širokého pásu pružného gelu. Alespoň něco tu tedy měli. Jenže zemětřesení napnulo gelovou vrstvu jako žvýkačku víc, než dokázala snést, ta praskla a podobná mrtvému jazyku teď visela dolů do propasti. Na srázu byly vidět i zbytky přetržených kabelů elektrického vedení a z prasklých vodovodních trubek a kanalizačních rour crčela voda. Sráz z bláta a obnažené skály byl nějakých dvacet metrů vysoký. Jonovi připadalo, že se dívá na řez světem. Moc toho však k vidění nebylo. Jen bláto a prach a ze dna stoupající teplá pára.

Pozorně obhlédl celou prasklinu. Zvedl pytel s nářadím a znovu ho odložil. Stál u nejširšího místa pukliny. Na délku se táhla dál, než naznačovala data z průzkumu. Znovu se podíval, jestli na druhé straně nezahlédne Dekka, stále po něm ale nebylo ani vidu, ani slechu.

Bude potřebovat víc kabelu. S sebou ho měl tak na deset dvanáct stehů. Možná na třetinu délky pukliny, ne víc. A to ani nepočítal s křížovým vyztužením stehů. Dekkův krab by mu nebyl k ničemu, protože trhlina byla o hodně širší než dosah jeho klepet. Takže Jon bude muset většinu práce udělat sám a pak pustit na místo neštěstí tým Začištění a stavby, který naplní trhlinu rozpínající se pěnou až do úrovně okolního terénu, zarovná ji a přenechá stavitelům. Jenže nejdřív musí sehnat víc kabelu.

„Je to trojka,“ ozval se mu v uchu slabý Dekkův hlas, jako by mu Dekk dokázal číst myšlenky. Stále ho však neviděl. „Určitě to není dvojka. Má víc než dvacet metrů a krab se tak daleko nenatáhne.“ Při Dekkových nosovkách začalo sluchátko v uchu slabě rezonovat. „A taky jsem tu našel sekundární prasklinu. Zajistím ji a pak už to bude na tobě, pavoučí mužíčku.“

Jon si na druhé straně praskliny všiml jakéhosi pohybu. Zvedl k očím dalekohled. Dekk to nebyl. Obvykle se na místě otřesu tak brzy nikdo nezdržoval. Psi a kočky dokázali zemětřesení předpovídat lépe než Seizmik, a buď utekli dávno předtím, než se země pohnula, nebo byli v šoku a několik dní se nehnuli z místa. Takže by se tam neměl pohybovat nikdo jiný, jenom Dekk.

Zaostřil dalekohled. Konečně zahlédl na druhé straně Dekka, stojícího v uctivé vzdálenosti od hrany srázu. Vedle velkého jasně žlutého ocelového kraba, jehož pavoučí tým používal pro stehování drobných prasklin a menších trhlin, vypadal jako trpaslík.

„Hele,“ řekl Jon do mikrofonu na krku a otočil hlavu. Ukázal na zbytky dvoupodlažní budovy kousek od Dekka, přímo na hraně srázu. Museli ji postavit ještě před zemětřeseními, možná v edwardiánské době, a původně byla součástí dlouhé ulice řadových domů. Jenže přišlo zemětřesení, sousední dům po levé straně spadl do propasti a stavba napravo se zřítila. Jedna z bočních zdí také spadla, ale z větší části se dům zachoval, i když byl nezvratně zničený a nakláněl se jako opilec při návratu z flámu. Takhle to končí, když se teorie vln utká s teorií chaosu. Pokaždé se zachovají drobné ostrůvky krátké stability. Budova před ním představovala učebnicový přiklad. Pokoje byly otevřené a zbytky schodiště už nikam nevedly. Z římsy pod střechou se do propasti díval malý červený dráček.

„Horní pokoj,“ pokračoval Jon. „Zadní pravý roh. Je tam dětská postýlka.“

Dekk zvedl svůj dalekohled a namířil ho na poničenou budovu. Aby lépe viděl, vylezl krabovi na hřbet a pak se dokonce nechal jedním z klepet vyzdvihnout o kousek výš.

„Vidím. Je prázdná.“ Nechal dalekohled viset na popruhu kolem krku a pohledem přejel trhlinu zleva doprava. „Radši se rychle pustíme do práce a sešijeme to tu, než dorazí kluci ze Začištění. Musí tu být už každou chvíli.“

„Odtamtud nemůžeš nic vidět, Dekku. Máma toho děcka musí být buď mrtvá, nebo evakuovaná. Je tam dítě a žije. Dostaň ho odtamtud, Dekku. Pak se pustíme do šití.“

Viděl, jak Dekk odmítavě kroutí hlavou a ze zrzavých vlasů mu přitom odlétá jemný prach. „K tomu baráku se ani nepřiblížím, Jone. Je nestabilní. Říkal jsem ti přece, že kousek vedle je sekundární trhlina a celé se to může zřítit. Musím ji nejdřív zajistit a až pak se odvážím blíž. Hele, kontroloval jsem celou oblast termovizí a není tam nic, jen pár malých bodů. Možná krysy, a i ty se tam necítí dobře. Nic jiného. Žádné děcko, Jone. Ten barák je chladný jak rok v CryoSysu. Takže toho nech, jo? Prostě to jen stáhni nějakými patnácti kabely, já to zajistím z téhle strany a pak můžeme dodělat síť a všechno ostatní nechat klukům ze Začištění a stavby. Co říkáš?“

„Jsi kousek od zdroje tepla z praskliny, Dekku. Moc dobře víš, že se v takovém případě nemůžeš na termovizi moc spoléhat. Jestli pro to děcko nepůjdeš ty, vydám se tam já. Tak si vyber.“

„Nic tam není, člověče. Jone? Hej, posloucháš mě?“

Jon zahlédl odraz slunce ve sklech Dekkova dalekohledu. Zvedl ruce v přehnaně tázavém gestu a nehtem přejel po mikrofonu na krku. „Ztrácím signál, Dekku. Asi to bude tím horkem. Jdu na druhou stranu. Jak říkáš, může se to každou chvíli zřítit.“

„Copak ses zbláznil? Říkám, že je tam trhlina! Jone? Ježíši Kriste, ten chlap je noční můra!“

Jon vyndal z tašky s nářadím kotevní náboj, postavil ho pět metrů od hrany srázu a pozoroval, jak se zvedá prach, když teleskopická tyč pronikala do čtyřmetrové hloubky a nad zem se do výšky kolen vztyčila ocelová kotva, vyztužená karbonovými vlákny. Počkal, až se usadí i podpěrné nohy, a pak kolem tyče pevně uvázal plastelový kabel. Koutkem oka zahlédl záblesk žluté barvy a zaslechl sérii tlumených výbuchů, když se Dekkův krab pustil do práce a začal sešívat sekundární trhlinu. Postupoval však příliš pomalu.

Vahou celého těla lano na zkoušku zatížil. Dělal to tak pokaždé, přestože dobře věděl, že tento typ kotvy musí v případě potřeby udržet i celý dům. Z pouzdra na zádech vytáhl mohutnou harpunovací pušku, do úchytu na konci šípu zacvakl volný konec kabelu, pušku nabil a šíp do ní uložil. Pažbu si pevně opřel o rameno. Krátce zamířil na dům, pak si to však rozmyslel. Další úder by mohl celou stavbu poslat definitivně k zemi. Zadržel dech, sklonil pušku víc k zemi a zmáčkl spoušť.

Zpětný ráz ho málem povalil na zem a zvuk výstřelu se odrážel od stěn kráteru. Šíp však klesal rychleji, než předpokládal, protože ho stahovala váha připevněného lana. Zatím však stále ještě rychle svištěl vzduchem. Hlava šípu nakonec udeřila do skály necelých deset metrů pod základy budovy. Okamžitě se aktivovala rozbuška a malý, ale silný raketový motor pomohl hlavici proniknout do kamene. Ven vyjelo tělo kotvy s podpěrami a kabel se se zabzučením napnul.

Žlutý krab se na chviličku zastavil, pak však pokračoval v práci. Do uší Jonovi syčel rozčílený Dekkův hlas: „Kašlu na tebe, Jone, ale kdyby ta rána otevřela trhlinu, mohl jsem přijít o kraba. Celé se to tady posunulo o metr. Takže si sedni a nech to na mně. Budu hotový za dvacet minut, dobře? Pak si dělej, co chceš.“

Jon Dekka ignoroval. Pohledem kontroloval napnutý kabel. Teď měl most.

Na kabel zavěsil kladku, utáhl si popruhy a harpunovací pušku uklidil tam, kde odpočívala většinu času.

„Vím, že mě slyšíš. Jone, ty parchante. Prostě se otoč a budeme se tvářit, že se nic nestalo. Říkám ti, že tam žádný děcko není.“

Jon důkladně zkontroloval kladku a podíval se na budovu na druhé straně. Pokusil se nemyslet na nic jiného než na pohyb v postýlce. Zamávání dětské ručky. Cítil, jak mu do krku stoupá kyselá pachuť, rychle ji však polkl. Pak udělal krok přes hranu propasti.

Úhel, pod nímž lano klesalo, byl ale příliš ostrý a Jon začal až moc rychle nabírat rychlost směrem k protější straně propasti. Okamžitě mu došlo, že tentokrát nebezpečí podcenil. Třecí brzda na kladce nebyla stavěna na takové zatížení. Dostal se hlouběji a bylo mu větší horko, než čekal. Na půl cestě pokrčil nohy a začal se připravovat, že jimi přistane na skále, včas si ale uvědomil, že se na takový náraz pohybuje příliš rychle. Nejspíš by si kotníky zarazil až ke kolenům. Viděl již několik kolegů, kterým se něco podobného stalo. Propnutý kabel nad jeho hlavou naříkal, když se po něm kladka smýkala čím dál rychleji. Jon sebou hodil do strany a doufal, že se mu tak podaří sestup alespoň o něco zbrzdit, bylo mu však jasné, že to stačit nebude.

Krátké hluboké zadunění přišlo bez varování. Kabel se nejprve napnul a pak prasknul, když se propast pohnula. Jon klesal volným pádem. Nedokázal popadnout dech. Najednou se mu vybavila nejasná vzpomínka na bolest a viděl, jak se nad ním výš a výš tyčí hrana propasti a jak se ocitá v jejím temném stínu. Když dopadl, projela mu ramenem neuvěřitelně ostrá bolest, pak se čelisti záchranné brzdy zakously do kabelu a pád ustal. Bolest a vzpomínka splynuly dohromady. Zkusmo pohnul ramenem, cítil však jen starou jizvu.

Kabel teď visel zplihle dolů. Pomocný motor kladky, zatížený celou vahou Jonova těla, si nedokázal poradit a automaticky se vypnul. Nic nenaznačovalo, že by se mohl ještě někdy spustit.

Jon se na kabelu lehce rozhoupal. Znovu mohl dýchat, i když měl ještě leknutím sevřené hrdlo. Po celém těle mu vyrazil pot, který se v okolním horku okamžitě odpařoval. Visel pět metrů pod kotvou. Trhlina musela povolit. Skála před jeho očima byla hnědá, hrubá a slabě se leskla. Možná měl Dekka poslechnout a počkat. Jenže i bez mrtvého dítěte v postýlce ho ustavičně trápily ošklivé sny.

„Jsi v pořádku, Jone?“

„Jo.“

„Do hajzlu s tebou!“

Jon se natáhl po kabelu nad hlavou a všiml si, že se mu třesou ruce. Začal opatrně šplhat ke kotvě, oběma rukama se kousek po kousku přitahoval blíž. Vedro mu ze svalů vysávalo sílu. Myslel na to dítě, vystrašené a uplakané, dál šplhal a snažil se nedívat dolů. V krku znovu cítil kyselost, tentokrát se jí ale nedokázal zbavit.

Z posledních sil se rukama přitáhl k pevně ukotvené trubce a podařilo se mu na ni obkročmo posadit. Dlouhé vteřiny tam seděl, namáčknutý na tvrdou skálu, dokud se mu nezklidnil dech a bolest v pažích neustoupila. Pak začal šplhat nahoru. Jak se blížil ke světlu, únava pomíjela. Metodicky hledal v kluzké skále opory pro nohy a úchyty pro ruce. Podkladový gel se už proměnil v beztvarou hmotu, lezlo se po něm ale dobře. Pěstmi a špičkami nohou si v něm hloubil opory a využíval jeho lepivosti, aby si výstup alespoň trochu usnadnil. Za chvíli se mu podařilo dostat se po jasně oranžové hmotě až nahoru.

Vyhýbal se elektrickým kabelům. Proud by měl být už dávno vypnutý, ale nebylo tomu tak pokaždé. Přelezl několik prasklých vodovodních a kanalizačních trubek a konečně se dostal k poničeným základům domu.

Doklopýtal do prvního patra. Černé a bílé kachlíky otřesy odlámaly z podlahy i stěn a teď tu ležely jako zbytky rozházené skládačky. Pod podrážkami pracovních bot hlasitě praskaly. Na zdi visel za elektrický kabel mixér. Podíval se za dveře a našel jen neprůchodné schodiště. Strop v kuchyni však zůstal neporušený, proto do něho zarazil hák, protáhnul jím horolezecké lano a ovázal si ho kolem pasu. Pak s jeho pomocí vyšplhal po stěně a dostal se do pokoje, sousedícího s místností s dětskou postýlkou. Podařilo se mu dokonce otevřít zkřížené dveře.

„Dvě věci,“ ozval se Dekk. V Jonových sluchátkách zapískala zpětná vazba a rychle si je strhl z hlavy. Dekk stál vedle postýlky. Oknem Jon zahlédl jedno z klepet kraba, zvednuté a připravené Dekka snést zpátky dolů.

Dekk zvedl ruku a rozhoupal hračku, zavěšenou nad postýlkou. Drobné stříbrné rakety na silonových vláknech se roztočily a do pomačkaných peřinek padaly kousky omítky a prach.

„Za prvé. Žádný podělaný děcko.“

Jon sáhl po hračce a jednu z raket vzal do dlaně. Když ji pustil, rozhoupala se na lanku a začala narážet do ostatních.

„Za druhé. Už se mnou víckrát dělat nebudeš. Nebylo to poprvé, cos udělal nějakou pitomost, a už toho mám dost. Máš padáka, Jone.“

Jon se odvrátil od Dekka, od postýlky i od kaskády raketek a díval se přes puklinu. Zamrkal a hřbetem ruky si z očí vytřel prach a pot. Najednou s překvapením zaznamenal na druhé straně propasti pohyb. Touto dobou se obvykle motal dole, přelézal z jedné stěny na druhou, napínal a proplétal kabely a co se děje nahoře nevnímal. Pak většinou dorazili lidé ze Začištění a staveb a vytáhli ho. Z jeho pohledu byla celá operace jen technickou procedurou. Pokud se tedy nestalo něco jako dnes.

Na druhé straně pukliny se začínali scházet evakuovaní obyvatelé, nevěřícně se rozhlíželi kolem sebe a teprve teď si pomalu uvědomovali dopad lokální katastrofy. Trhlina v zemské kůře se samozřejmě opraví. Za chvíli se objeví někdo, kdo udělá Jonovu práci, pak jiní technici zaplní prasklinu pěnou a ještě další začnou znovu stavět. Jenže místní lidé přišli o všechno.

Jon cítil prázdnotu. Dekkův hlas mu zněl jako z velké dálky, a teprve když se změnil tón jeho řeči, začal mu znovu věnovat pozornost. Najednou si vzpomněl, že zprávu přece jen odeslal.

Dekk měl jednu dlaň přitisknutou k uchu a poslouchal. „Jasně,“ promluvil potichu, „rozumím.“ Podíval se na Jona, pokrčil rameny a nevěřícně zakroutil hlavou. „Takže ty sis už stejně vybral. Dík, žes mi to oznámil předem. Takže teď odsuď koukej vypadnout, a doufám, že už tě nikdy neuvidím,“ dodal.

„Já chtěl jen…“

Nechal větu vyznít do prázdna. Dekk už se stejně soukal oknem ven na rameno svého kraba a lhát by bylo v tomto okamžiku zbytečné.

DVA

Lokální otřesy udělaly z části Jonovy cesty k Labyrintu překážkovou horskou dráhu a kvůli demoličním pracím na narušených budovách byl nucen jít velkou oklikou. Všude stály opuštěné vraky automobilů, mezi nimiž se musel proplétat. Nikdo je už nikdy nepoužije a budou na ulicích rezavět do té doby, než je pohotovostní autoidy odstraní.

Sídlo Labyrintu se nacházelo uprostřed oblasti, postižené zemětřesením. Rozlehlá dvoupodlažní budova přežila poslední otřesy o hodně lépe než poničené domy v jejím okolí. Vnější zdi byly pokryté tmavým kouřovým sklem a v obkladu se zrcadlila okolní spoušť. Stále ještě bylo hezké počasí a Jon si tak mohl i na vzdálenost sta metrů přečíst nápis, táhnoucí se přes celou jednu stěnu. POUTNÍCI LABYRINTU.

Nad hlavou mu prosvištěla červenožlutá koptéra Seizmiku s reproduktory puštěnými naplno. „V této oblasti došlo k otřesům druhého stupně. Během dne neočekáváme další pohyby.“ Hlášení znělo lhostejně a jednotlivé útržky slov odnášel vítr. V proudu vzduchu, zvířeném rotorem, kolem Jona poletovaly zmačkané papíry a plechovky od nápojů. Koptéra klesla a visela nad ním, dokud nedošel k budově, pak prudce sklonila nos a odletěla pryč. Jon si krátce vzpomněl na Dekka, nic však při tom necítil.

Kolem budovy se chvěla lehká aura ozonu. Jeho filtr zabzučením ohlásil dýchatelné prostředí, takže si mohl sundat obličejovou masku a užívat si dobrodiní čistého vzduchu, které společnost Labyrint kolemjdoucím nabízela. Štíhlá písmena na obsidiánové fasádě lehce světélkovala jako řeřavé uhlíky, a když se pod nimi zastavil, připadal si jako trpaslík. Pomalu pokračoval kolem budovy v proudu čistého filtrovaného vzduchu. Došel až pod začátek druhého slova.

Přesně v ose písmene Y, takže se vrchol rámu dotýkal jeho nohy, byly do fasády vyleptány starobylé dveře z tmavého dřeva, které společnost používala jako svou obchodní značku. Vypadaly jako hustě pobité železnými hřeby, na pravé straně byly opatřeny tepaným stříbrným zámkem a na straně levé mohutnými panty, jejichž zdobná křídla se složitým a propleteným ornamentem se vinula po ploše dřeva.

Postrádaly však kliku. Nic jiného než vyleptaný vzor vchod neoznačovalo.

Jon se ho dotkl dlaní. Byl hladký jako sklo. Takže i lept byl pouhou iluzí. Odhadoval, že půjde nejspíš o holografickou projekci.

Ustoupil dozadu a podíval se nahoru. Žádný snímač nezahlédl.

Když sklonil hlavu, hologram se zavlnil a rozplynul. Na jeho místě se až po loket vynořila štíhlá ruka v rudé sametové rukavici. Na dlani obrácené vzhůru ležely bRile.

Byly menší než všechny, které Jon až dosud viděl, dokonce kompaktnější než vojenské, které si pamatoval z výpravy na Dirangesept. Nad rukavicí se skoro vznášely. Jejich skla byla takřka nehmotná a v konkávních prohlubních ležela tykadla senzorů, podobná kouskům instantních čínských skleněných nudlí.

Prstem opatrně nadzvedl stínítko a senzory okamžitě ožily, začaly se míhat a zkoušet vzduch. Jon jen s vypětím sil potlačil nevolnost.

Pijavice, připomenul si. Prý nevstupují ony do člověka, ale člověk vstupuje do přístroje. Už tehdy to byly jen kecy a čas na tom nic nezměnil.

Zhluboka se nadechl, zaklonil hlavu a vybrání stínítka si položil na nos. Doširoka otevřel oči a pomalu k nim bRile přitlačil. Vlákna senzorů okamžitě začala pronikat do očních koutků, z jejich studených úponků proudily kapičky sterilního gelu, a když hlavu narovnal, stékaly mu po tvářích jako velké slzy. Cítil, jak senzory při své cestě k vyústění očního nervu nepatrně odtlačují oční bulvy. Když se mu před očima v prudkém barevném záblesku promítl obraz oční sítnice, věděl, že dorazily k cíli.

Předpokládal, že bude muset chvíli počkat, ale účinek byl okamžitý. Byl tomu rád. Vstup byl rychlý, takže nemusel procházet nepříjemným momentem, kdy necítil své tělo a zmítal se závratí, jazyk v ústech se mu nekroutil a nepálil a neuvědomoval si ani obvyklou ozvěnu neslyšného zvuku. Všem těmto příznakům říkávali Mach nula.

A pak se stalo něco, na co se z minulosti nepamatoval. Svědivý pocit v nose a záplava ostrých pachů. Formaldehydu a plísně a citronů a zápach síry, z něhož se mu zvedl žaludek.

Pachy se však rychle rozplynuly a na krátkou chvíli si uvědomoval, že svými smysly nic nevnímá. Po nedlouhé pauze se mu v hlavě rozezněl hluboký teatrální hlas. „Vstup do Labyrintu, vyvolený!“

Znovu se před ním ze stínů začaly vynořovat dveře, tentokrát však byly opravdové, těžké a se skřípotem se otevíraly na rzí rozežraných pantech.

Jon udělal krok dopředu a zastavil se.

Labyrint předváděl, co dokáže.

Vůbec nebyl v žádné budově. Stál ve stínu na kraji jasně osvětlené lesní paseky. Ohlédl se za sebe. Mezi stromy zářil jediný oslepující paprsek slunečního světla a v jeho záři se zvedal starý, zrezivělý sloup pouliční lampy. Jon zakroutil hlavou.

Vyšel na mýtinu. Jemný vánek nad hlavou rozechvíval vějířovité listy ohromných kapradin a skrz ně na mech u jeho nohou dopadaly zlaté paprsky světla. Cítil, jak slunce hřeje.

Pokud šlo o vizuální stránku, byly bRile úžasné. Barvy mu sice připadaly příliš jasné, to však mohl být i záměr. Zvuk byl rovněž vynikající. Když otočil hlavu, zpěv ptáka ani nezakolísal. Jon ho dokonce dokázal po zvuku i bez problémů najít. Měl žlutá křídla, rudou náprsenku a purpurový zahnutý zobák. Seděl na tenké větvičce, která by ho správně neměla unést, zřejmě však šlo jen o drobnou chybu v programu.

Jon si klekl, sebral ze země kulatý šedý oblázek a sevřel ho v dlani. I hmat byl doveden k dokonalosti, jasně cítil váhu i hmotu oblázku. Zdál se sice být až moc symetrický, nicméně na takový by mohl narazit i v reálném světě. Znovu našel očima sedícího ptáka, napřáhl ruku a hodil kámen jeho směrem. Pták několikrát důstojně máchl křídly, odletěl a varovný výkřik, který vydával, přesně sledoval jeho vizuální stopu. Větvička se chvíli chvěla a pak zůstala nehybná.

Nejvíc ho však překvapily čichové vjemy. Vůně trávy sice byla na paseku až moc výrazná a závan kouře ze dřeva příliš ostrý, ale rozeznával je naprosto dokonale.

Udělal další krok dopředu a z pachu, který ho udeřil do nosu, se rozkašlal. Podíval se dolů a zvedl podrážku nad lesknoucí se hromádku trusu.

„Hej, cizinče!“

Mečivý hlas ho polekal a rychle se rozhlížel kolem sebe. Kde stojí jeho nositel, však určit nedokázal.

„Co tě přivádí do lesů Pána Labyrintu? Hledáš dobrodružství, ženy, nebo..hlas se odmlčel a ozvalo se hihňání, „…nebo snad ve snech toužíš po skřetově hovnu?“

Teď ho Jon konečně zahlédl. Výškou odpovídal skřítkovi a stál na hranici stínu lesa u druhého konce paseky. Po lišejníkem porostlém kameni vedle něho se míhaly odrazy slunce, a proto bylo tak těžké postavu zahlédnout. Skřítek popošel o kousek blíž a založil si ruce v bok. V hlase mu znělo pohrdání a jeho tvář ladila s úzkými rty, přimhouřenýma očima a malýma ušima. Na tvora stvořeného bRilemi byl až moc dokonalý.

„Nejsem zákazník,“ křikl Jon. „Odpoj mě. Mám domluvenou schůzku s panem Kerzem.“

Zvedl ruce, aby si bRile sejmul, ale nenahmatal je. Když chtěl prsty zvednout stínítko, cítil v nich jen strnulost. Součást programu. Kolem sebe zaslechl řehtavý smích a ze stínů lesa vystoupil kruh skřítků, skřetů a lidí, kteří se ho chystali obklíčit.

„Opravdu jste na mě udělali dojem. Tak už toho nechte, jo?“

Skřítek se zakřenil. „Mělo by se to naučit slušnému chování. Copak si to opravdu myslí, že tomu s hovnem na botě Pán Labyrintu udělí audienci? Pibalde, pouč ho o dobrých mravech.“

Z kruhu vystoupil muž a z drahokamy poseté pochvy u pasu tasil stříbrný meč. Ostří se v paprscích slunce lesklo. Aniž by přemýšlel, Jon hmátl na zem a cítil, jak se jeho dlaň dotkla jílce zbraně.

„Už dost,“ vstal, nechal meč ležet a ukázal prázdné ruce. „Nemám náladu. Někdy příště.“

Skřítek si začal posměšně notovat a ostatní se k němu přidali. „Nemá náladu, nemá náladu.“

Jon se podíval na Pibalda. „Dobrá,“ řekl.

Zvedl svůj meč a zkoušel, jak je vyvážený. Měl moc hmoty u špičky, a nebyl proto vůbec pohodlný. Na zkoušku jím máchl a program poprvé ukázal nedokonalost. Zbraň se chovala, jako by čepel byla do jílce upevněna jen pružným páskem. Celé ostří mělo zpožděnou kinetiku a za pohybem jílce se buď zpožďovalo, nebo ho naopak předhánělo.

Pibald ovšem byl evidentně v zacházení s takovou zbraní vycvičený. Přiblížil se k Jonovi a oba své meče zkřížili. Zvuk byl jako pravý, v místě, kde se čepele vzájemně dotkly, se však obraz rozostřil, protože software nedokázal promítat dvě různé roviny pohledu. Poměrně lehký dotek se do jílce Jonova meče přenesl příliš silně a málem mu ho vyrazil z ruky. Pibald zaútočil a chystal se Jona bodnout hrotem meče do hrudi, nakonec ho však jen řízl do tváře. Jon nestačil hlavu včas zaklonit a cítil, jak mu jemné ostří prochází kůží. Pocit byl dokonale opravdový, a dokonce si všiml, jak mu ke koutku úst stéká pramínek krve. Matně si uvědomoval, jak ostatní Pibalda povzbuzují.

Pibald teď ustupoval. Jon se rozmáchl mečem tak, aby jeho protivník mohl úder odrazit jen obouruč. Rána vyrazila Jonovi jílec z ruky, než však stačil Pibald využít své výhody, kopl ho Jon do slabin. Přímý kontakt byl úplně jiný než ty zprostředkované bRilemi. Jon si najednou uvědomoval všechny chyby zobrazení, hrubé detaily, nereálné doteky. Pibald se zhroutil, svíjel se na zemi a sténal.

Jon nechal svůj meč ležet na trávě a došel ke skřítkovi.

„Koukej to vypnout!“

Ten však jen odmítavě vrtěl hlavou. „Nebojoval jsi podle pravidel. Žádné přímé kontakty. Ještě jsme neskončili.“

„Řekl jsem, ať to vypneš, skrčku!“ Jon se ohnul a z podrážky si nabral plnou dlaň výkalů. Naklonil se dopředu, a než se skřítek vzpamatoval, rozmazal mu je po tváři. Překvapený skřítek ucukl, začal dávit a scéna se vypnula.

Na jeho místě vedle širokého pařezu teď na šedou konzoli ovládacího stolu zvracel malý, zavalitý chlap s nakrátko střiženými hnědými vlasy. Hlava se mu třásla a tváře měl nafouklé.

„Reálné, že ano?“ neodpustil si Jon ironickou poznámku. Přečetl si jméno na cedulce, připnuté ke kapse mužovy košile. „Tak, Yani, mohl bys oznámit panu Kerzovi, že přišel Jon Sciler?“

Yani vrhl na Jona chladný pohled a pomalu si hřbetem ruky otíral ústa. Klouby prstů měl nateklé a jejich špičky bílé, bezkrevné. Na nose a na tvářích mu vystupovaly červené žilky. Muselo mu být nejméně padesát a na hráče byl moc starý. Možná právě proto se choval tak odtažitě. Třeba byl kdysi hvězdou. Jon mu dal chvíli na rozmyšlenou a pak mu stlačil hlavu ke zvratkům na konzoli. S překvapením si uvědomil, že muž je o dost silnější, než předpokládal, a měl co dělat, aby překonal odpor jeho krčních svalů. Podařilo se mu ho však udržet a do ucha mu zašeptal: „Prostě mu to oznam, Yani, jinak budeš dneska snídat dvakrát to samé.“

Yani zmáčkl prstem jedno z tlačítek. Zvratky se pomalu roztěkaly do drážek a mizely uvnitř klávesnice.

„Dostanu tě,“ zamumlal Yani.

Jon zaslechl druhý hlas. „Proč nejdete nahoru, pane Scilere? Řiďte se mými pokyny. Podívejte se nalevo, je tam výtah…“

Pustil Yaniho a došlo mu, že nikdo jiný ten druhý hlas neslyší. Vycházel z bRilí. Zvedl ruku a chtěl si je sundat.

„Tohle bych právě teď nedělal, pane Scilere. Jde o velmi jemný mechanizmus a jen nerad bych obtěžoval neurochirurgy, aby se vámi zabývali. Nejsou pokaždé tak jemní, jak si myslíte.“

* * *

Kerz seděl předkloněný nad stolem, bradu opřenou o konečky dlouhých prstů a hlavou kroutil ze strany na stranu. Šedé vlasy mu ustupovaly z čela a měl odstávající uši. Z čela k nosu se mu sbíhaly drobné stříbrné jizvičky, znak častého a dlouhodobého používání bRilí. Bylo těžké říct, jak je starý. Jon ho odhadoval na padesát.

„Jon Sciler,“ konstatoval. Mluvil překvapivě zřetelně a jeho hlas připomínal záznamy starých projevů, nahraných na mikročipy. „Sciler,“ zopakoval. „Takže vy jste až donedávna pracoval u opravářů trhlin? Říká se jim pavouci, že ano?“

„Byl jsem u nich zaměstnaný dlouho. Odešel jsem ale sám, nevyhodili mě.“

Kerz se podíval na list papíru, který měl před sebou. „Ano. Po devíti měsících.“

„Většina pavouků vydrží nanejvýš měsíce dva.“

„Vy mi nerozumíte, pane Scilere. Divil jsem se, že jste vydržel tak dlouho.“ Krátce se odmlčel a pak pokračoval. „Vaše jméno je mi povědomé. Nepatříte k Dobyvatelům Dálek?“

Jon přikývl. Zapírat nemohl. I teď byly jeho pohyby trochu nepřirozené v důsledku implantace bioregenerovaných svalových buněk.

„Básník,“ pokračoval Kerz. „Nejste básník?“

Jon se na něho dál netečně díval.

Kerz se opřel v křesle a s hlavou zakloněnou se díval na osvětlení stropu.

* * *

„Jsme Dobyvatelé Dálek, zbylo nás pár, co nepozvedli meč, neprolili krev a necítili bitvy žár.

Vracíme se zbití a zmatení, skoro po smrti, mrtví uvnitř, neoplakávaní, nepohřbení.“

* * *

Když se na něho znovu podíval, všiml si Jon, že má rozšířené panenky a v očích náznak slz. Kerz pár vteřin čekal a pak se zeptal: „To jste napsal vy?“

„Hodně dávno. Už jsem to překonal. Většina z nás to překonala. Takové pocity už nemám. Nemusíte se bát.“

Kerz se usmál jako predátor nad kořistí. Zuby měl bílé a falešné, gumové dásně zašle růžové. „Ničeho se nebojím, pane Scilere. Je to úplně jinak. Překvapilo by vás, kdybych vám řekl, že hodně Dobyvatelů Dálek vyhledává to, co nabízíme, respektive co od vás požadujeme?“

„Co požadujete?“

Kerz natáhl ruce před sebe a z rukávů saka mu vykoukla zápěstí, pár centimetrů bledé kůže bez chlupů.

„Požadujeme, pane Scilere, abyste se plně oddal Labyrintu a na všechno ostatní zapomněl. Vám, kteří jste pobývali v Dálkách, by se měla práce u nás líbit.“

Dychtivě Jona pozoroval, v pohledu jeho blyštivých očí však nebyla ani stopa po obvyklé zvědavosti. Jon se snažil zachovat klid. Byl to pohled člověka, zkoumajícího tygra v kleci. Jenže tentokrát nešlo o zvědavce, ale o krotitele.

Jon mu pohled oplácel, Kerz však ani nemrknul.

„Někteří se snaží najít sami sebe,“ pokračoval. Tón jeho hlasu byl skoro výsměšný, přestože si to sám nejspíš ani neuvědomoval. Mluvil plynně a bylo poznat, že svá slova nepronáší poprvé.

„Mnozí z nich se právě proto stali Dobyvateli Dálek. To si ale určitě sám moc dobře uvědomujete, Jone. Ze zkušenosti vím, že pokud se jim podařilo vyváznout z Dirangeseptu a nezbláznit se, pokoušejí se na všechno rychle zapomenout. Labyrint jim dává šanci toho dosáhnout. Nechci vyzvídat, jak jste žil, než jste přišel k nám, vím ale jistě, že mi rozumíte.“

Pohodlně se opřel v křesle. „Chci tím říct, že možná jste vy schopný pomoci nám, určitě ale můžeme pomoci my vám.“

* [1] *

Jon pozoroval obrazovku. Úplně nahoře na ní svítil velkými oranžovými písmeny vyvedený nápis: „PI: předběžná kontrola.“

Odkudsi za monitorem se ozval nevýrazný bezpohlavní hlas: „Na otázky odpovídejte nahlas a co nejrychleji. Neexistují správné či špatné odpovědi.“

Na obrazovce se objevila první otázka. Chtěli znát jeho jméno. Když odpovídal, zněl mu vlastní hlas cize, jako by se mu slova příčila v krku. Dalších několik otázek se týkalo osobních údajů a všechny je zodpověděl. Při páté otázce se však zarazil a překvapením zamrkal.

* * *

V myšlenkách na smrt se zabývám především:

a) tím, kdy by mohla přijít

b) jestli bude bolestivá, až nastane

c) otázkou, co bude potom

„C“, odpověděl po chvilce. Cítil se zaskočený.

Dalších několik otázek bylo opět neškodných. Pak chtěli vědět, jestli už někdy hrál Labyrint. Když odpověděl, že ano, následovala řada upřesňujících dotazů.

* * *

Když vstupuji do Labyrintu, jsem:

a) sám sebou

b) kombinací sebe a určené postavy

c) výhradně určenou postavou

* * *

V roli určené postavy jsem sám:

a)nerozeznatelný

b) stejný jako v běžném životě

c) lepší než v běžném životě

* * *

Když mně určená postava zemře:

a) jsem rozzlobený sám na sebe

b) jsem na konci hry zklamaný

c) připadá mi, že jsem zemřel já sám

* * *

Řada otázek si byla podobná a lišila se jen použitými výrazy.

Někde na hranici jeho vnímání tikal metronom. Údery se zrychlovaly a byly stále hlasitější. Začínal pociťovat neklid. Zdálo se mu, že se otázky střídají stále rychleji a že nemá čas nad odpověďmi přemýšlet.

* * *

V rolích určených postav se chovám:

a) vždy stejně, jako bych byl sám sebou

b) obvykle se vžívám do určené role

c) pokaždé stejně, ne však jako bych byl sám sebou

* * *

Odpověděl sice „C“, nebyl si však jistý. Chtěl se k otázce ještě jednou vrátit, jenže na obrazovce se již objevila další a tikot metronomu ho popoháněl. Zrychlil se mu tep a uvědomoval si, jak mu buší srdce.

* * *

Při myšlenkách na smrt:

a) cítím strach

b) nebojím se

c) jsem vzrušený

* * *

„Ne,“ zašeptal. Cítil, jak mu do očí stéká pálivý pot, a otázka zmizela. V místnosti se chvěla ozvěna jeho poslední odpovědi, sám se na ni však nepamatoval. Tikot metronomu připomínal kulometnou palbu, bušil mu do mozku a na obrazovce se objevil blikající nápis žlutými písmeny na černém pozadí.

* * *

POSLEDNÍ OTÁZKA POSLEDNÍ OTÁZKA POSLEDNÍ OTÁZKA

* * *

Když se objevila na obrazovce, nenabízela žádné připravené odpovědi.

* * *

Pokud trpíte specifickými druhy fóbií, uveďte je:…

TŘI

Po týdnu se počasí zhoršilo. Věděl, že k tomu musí dojít. Občas se pokoušel sám sebe přesvědčit, že tomu tak není, jenže nebylo pochyb, že ovzduší teď bylo mnohem horší než před Dirangeseptem. Tehdy se po většinu dní dalo chodit po ulicích bez masky. Člověk mohl často zvednout oči k obloze a viděl na ní létat koptéry a mikroflity. Teď byla po šest dní z deseti atmosféra nedýchatelná a mikroflity většinou vypadaly jen jako míhající se stíny.

Přestože byl vyhlášený druhý stupeň rizika, byly ulice plné lidí. Vzduchem poletoval obvyklý vulkanický popel s menší příměsí radioaktivních částic. Viditelnost nepřesahovala několik metrů. Všichni nosili filtry, i když potřebovali jen přeběhnout mezi vchody, jejichž bezpečnostní lampy jim dodávaly vzhled obdélníkových drahokamů. Smog se kolem nich převaloval a kroutil jako mlha ve věštecké kouli. Když to na ulicích vypadalo podobně, Jon je přímo nenáviděl. Jenže mu bylo jasné, že i pokud dostane práci v Labyrintu, stejně si nebude moci mikroflit dovolit.

Za sebou zaslechl sirénu tramvaje a počkal, dokud neviděl vysoko zavěšené kabely, fluoreskující svítivě zelenou barvou, která se pomalu měnila na šarlatovou, když se vůz přiblížil. Přidal do kroku a udržoval směr podle matně zářícího kabelu, dokud se před ním z mlhy nezhmotnila poničená tramvajová zastávka. Neonové světlo, které na ni mělo upozorňovat, bylo urvané a z obnažených drátů sršely jiskry.

Stále ještě lapal po dechu, když tramvaj s trhnutím zastavila. Světla na pomačkaném a místy zrezivělém předku vozu dokázala z husté mlhy vykousnout jen dva kužely, určitě ne delší než mužská paže.

Uvnitř však nebylo místo, tak ji nechal odjet. Vzduch, který při odjezdu rozvířila, mu chladil zpocené čelo.

Šel raději pěšky. Bývala tu obchodní čtvrť. Většina výloh teď ale měla zatažené plechové rolety a dveře byly zavařené nebo alespoň opatřené mohutnými závorami a visacími zámky. U těch několika málo řezníků nebo pekařů, kteří stále ještě fungovali, museli lidé vystát dlouhé fronty, aby si mohli domů odnést kousek flaksy nebo mazlavého chleba.

Místo, k němuž mířil, bylo hned vedle obchodu se zbraněmi, jehož čidla se na něho zaměřila, jakmile se podíval na obrovský hologram Koesslera 9 mm přímo nade dveřmi. Zbraň se zmenšila na reálnou velikost a podbízivě mu klesla až k dlaním. Když šel dál, ztratila čidla zájem a pistole znovu zaujala své místo nad vchodem.

Konečně dorazil, kam chtěl. Nad výlohou se skvěl nápis VIRTUÁLNÍ HRY, vyvedený blikajícími rudými písmeny. Jon se na chvíli zastavil a pak vešel dovnitř.

Dveře se otevřely a znovu zavřely za cinkání elektrických zvonků, které však nedokázaly přehlušit syčení ventilačních uzávěrů. Vzduch uvnitř byl čistý, jen s lehkým odérem mazacího oleje. U jedné ze stěn se s herními přilbami na hlavách kroutila dvě děcka. Jona upoutal holograficky vyvedený název jedné z her, který svítil do šera, ale nehřál. HELLSTAR K50. Kdysi, ještě před Dirangeseptem, sám jednu ze starších verzí Hellstaru hrával. Měla nudnou zápletku a museli jste se v ní probíjet celými batalióny špatně graficky zpracovaných hmyzoidů. Děcka pohybovala rytmicky hlavami i pažemi, připojená k čemusi, co se nazývalo Rozparovači z Galvaxu.

Kei byl vzadu v kanceláři. Pokývl Jonovi a pak si odkašlal.

„Hej, kluci! Jestli si nechcete nic koupit, tak vypadněte. Jen mi zbytečně plácáte proud. Tak ven!“

Jeden z chlapců si strhl přilbu z hlavy tak prudce, že se její kabel vytrhl ze zdířky na stěně a s prásknutím spadla na podlahu. „Už jsi někdy hrál Bojovníky z Dirangeseptu, Keii?“ vykřikl posměšně.

Kei na vozíku rychle popojel směrem k němu, chlapec se mu ale bez obtíží dokázal vyhnout. Otočil se a s pyšně zdviženou hlavou prošel kolem Jona.

Jon jen pokrčil koleno, podrazil mu nohu a předstíral, že se ho pokouší v pádu zachytit.

„Dávej pozor, synku. Z té helmy se ti nějak motá hlava.“ Zvedl ho za ramena a palcem a ukazováčkem mu zmáčkl hubený krk a klíční kosti. Na chvíli mu tak znehybnil celé paže.

Kluk se oklepal a pospíchal ke dveřím. Zůstal před nimi zmateně stát a nechápal, proč ho ruce neposlouchají a odmítají vzít za kliku. Musel počkat, až mu jeho kamarád otevře a pustí ho ven. V závanu smogu se ještě otočil a křikl na Jona: „Posranej nelidskej androide!“

Pak se za nimi se zasyčením vzduchového ventilu dveře zavřely.

„Copak nezná tyhle japonské hmaty, Keii?“ zeptal se Jon.

Kei jen pokrčil rameny. „Asi těžko. Tohle jsi ale neměl dělat. Jsou to mí zákazníci a já si s nimi dokážu Doradit.“

Jon ukázal rukou kolem sebe., Jak se ty věci prodávají?“

Kei se zeširoka zakřenil. „Jdou přímo na dračku. Musel jsem na helmy přidělat zabezpečovací zařízení, jinak by mi je odnesli. Měl bys to tu vidět, když skončí škola. To postávaj u každé po třech. Bůh ví, odkud maj kredity. Ty hry nejsou za hubičku.“

Otřásl se, odjel zpátky za pult a snažil se moc neukazovat své ruce. Výloha zneprůhledněla.

„Určitě tu nejsi náhodou, Jone. Ty potřebuješ hry asi stejně jako já jízdní kolo.“

„Chtěl bych zjistit, co se děje. Dělám v Labyrintu, ale nějak se nedokážu zorientovat.“

Kei překvapením zvedl oholené obočí. „No teda! Po Dirangeseptu by mě ani nenapadlo…“

„Přišla bída na kozáka, Keii. Podívej se na sebe a vzpomeň si, co jsi tvrdil, než jsme se vrátili.“

Kei ho gestem ruky zastavil. „Všichni jsme toho spoustu napovídali. Dobrá. Kdy ses začal o tyhle hračky zajímat?“

„Včera. V Labyrintu. A předtím naposledy před projektem. Jsem trochu mimo.“

Kei popojel o kousek blíž. „Budeš mi něco dlužit, Jone,“ promluvil pomalu. „Ale můžeš to hned vyrovnat. Stejně jsem za tebou chtěl zajít. Taky bych něco potřeboval.“

„Jo?“

„Jedna studentka psychologie by potřebovala s něčím pomoct. Týká se to Dobyvatelů Dálek. Z Hnutí veteránů se na mě obrátili, jestli bych o někom vhodném nevěděl, a napadl jsi mě právě ty.“

Jon se otočil. „Na to zapomeň. S Veteránama nechci mít vůbec nic společného. Nikdy pro nás nic dobrého neudělali.“

„Pro tebe, Jone, nikdy nic dobrého neudělali. Protože jsi jim to nedovolil.“

Jon rozhoupal helmu a pozoroval, jak se na kabelu pohupuje. „Proč jim s tím nepomůžeš sám, Keii?“

Kei poklepal na svůj invalidní vozík. „Tělo mi neslouží. Jedna proměnná mi nesedí.“

„Promiň, Keii. Já si své rány lížu sám. Nechci, aby mě někdo zpovídal a pak citoval. Nikomu z nás by to nepomohlo. Prostě ti budu dlužit.“

Když Kei odmítavě zakroutil hlavou, sjel z podvozku vozíku do podlahy záblesk statické elektřiny. „Jen si s ní dej schůzku, Jone. Nic víc. To ti přece nic neudělá. Pak se můžeš rozhodnout. Pokud bys nechtěl spolupracovat, stejně bys jí k ničemu nebyl. Ale jestli se s ní nesejdeš, s ničím ti, Jone, nepomůžu.“

Jonovi skoro vyrazil dech. „Hodně pro tebe znamená, co?“ Helma se uklidnila, a tak ji znovu rozhoupal. „Galaxie krve. Tak to mi ukaž.“

* * *

Nirvánu vybral Jon. Do baru ale dorazil s hodinovým zpožděním. Domníval se, že jestli o podniku něco slyšela, stejně nepřijde, a jestli neměla ponětí, kam ji pozval, pak se poleká a zmizí. Promiň, Keii, ale na schůzku nepřišla.

Má tmavé vlasy, upozorňoval ho Kei. Výrazné lícní kosti. Možná se ti bude dokonce líbit. Samozřejmě jsi dost starý, abys mohl být Chryin otec, dodal. V tomto pořadí.

Bar byl v Holbomu, nad nehybnými eskalátory, vedoucími z vestibulu do uzavřené stanice metra. Mohutná ocelová vrata se nikdy nezavírala a v Nirváně neměli ani klimatizaci. Když byl hezký den, vypadal vchod z dálky jako ještě doutnající požářiště. V těch horších dnech připomínal bránu do pekel. Šlo o místo, kam se člověk vypraví, pokud si chce pořídit onemocnění plic, nebo se opít a pak se nechat znásilnit. Čas od času tu někoho shodili po schodech eskalátoru dolů do tmavé stanice. Do Nirvány bylo nejlepší chodit ve skupinách. Pro samotnou dívku to bylo přímo smrtelně nebezpečné.

Jon si zkontroloval filtr na nose, postavil se k barovému pultu a čekal, až se rozkouká a přizpůsobí oči šeru. Prostory byly plné kouře, přesto ji okamžitě poznal. Seděla sama u kulatého, matně černého kovového stolku u zdi s částečně popadanými kachlíky, což jí sám poradil. Údajně proto, že se bál o její bezpečnost, popravdě řečeno se ji však snažil ještě víc odradit. A pak, najednou, spolu s nervózním pocitem, že se s Chrye bude muset bavit, ho zaplavila úleva, že se jí nic nestalo.

Když k ní mířil, důkladně si ji prohlížel. Odpovídala Keiově popisu asi stejně, jako je panter podobný domácí čičině. Klidně se po baru rozhlížela a nijak nedávala najevo, že by se snad mohla bát. Její oči připomínaly modré mandle a černé vlasy se jí v hustém kouři leskly a lehce splývaly na ramena kabátku z tmavé bavlněné látky.

Když odsunul židli, aby se k ní mohl připojit, chvíli jí trvalo, než dala najevo, že o jeho přítomnosti ví.

„Jon Sciler?“ zeptala se, a když přikývl, pokračovala. „Vždycky jsem si říkala, jak asi tahle Nirvana vypadá zevnitř.“ Sice jen šeptala, ale její slova k němu přes okolní hluk a šum doléhala naprosto jasně, jako by měl sluch naladěný na její frekvenci. Zblízka se jí oči blýskaly jako dvě modré halogenové lampičky a mohl v nich číst, jak je ráda, že měla příležitost sem zajít. Z toho, jak při úsměvu zvedla koutek, mu bylo jasné, že pochopila, proč ji pozval právě sem.

Když jim oběma u baru kupoval Polární vodu v akvamarínových sklenicích, pozoroval její odraz v zrcadle. Hlavu držela nakloněnou na stranu, loktem se opírala o stůl, tvář měla položenou na dlani a pohybovala rty. Rychle se ohlédl směrem, kam se dívala. U druhého konce baru si jakýsi chlap naléval do kalibrované odměrky z tmavé láhve hustý jantarový sirup. Jon stačil odvrátit pohled dřív, než si muž všiml, že na něho civí. Zaplatil za vodu a potichu se barmana zeptal: „To už se smí?“

Barman se na Jona podezřívavě zamračil. „Smí? Prosím? Samozřejmě že se to smí. Víš, co by mi udělal, kdybych mu to nedovolil? Jestli sem chceš tahat policajty, tak jim budeš muset zaplatit o hodně víc, než jim platím já, aby sem nelezli. Tak dáš si kromě tý vody ještě něco?“

* * *

„Půjdu rovnou k věci, pane Scilere,“ prohlásila a usrkla ze sklenice s vodou. Když ji postavila na stůl, hladina se dál jemně chvěla. Nedokázal posoudit, jestli za to může okolní cvrkot nebo tón jejího hlasu. „Chápu, že jste po setkání se mnou dvakrát netoužil. Kei mě na to upozornil. Víte, že je můj prastrýc?“

Jon si prohlížel náramek, který měla na zápěstí. Měděné drátky, omotané kolem stříbrného jádra.

„S tím se mi nepochlubil.“

„Získala jsem grant na výzkum vlivu dlouhodobého používání bRilí na psychiku osobnosti. Možná by se daly využít při léčení spousty psychologických poruch. Mohl byste mi být velmi užitečný. Mohl byste –“ pomoct sám sobě,“ skočil jí Jon do řeči. „Nic lepšího jste si na mě nevymyslela? Já, Dobyvatel Dálek se vším pocitem viny z Projektu Dirangesept, bych se měl tím, že vám budu pomáhat, vyléčit?“

Přejížděla po hraně skleničky prstem a chvíli se ozýval hučivý zvuk. Hladina vody se dál chvěla. „Kei mi říkal, že jste nerudný samotář. Jenže tentokrát se pletete. Pochybuji, že by vám něco mohlo ulehčit. Většině Dobyvatelů Dálek není pomoci. Jejich problém – a ani váš, pane Scilere – nespočívá v pocitu nevyřešené viny. Alespoň podle mého názoru. A nemůže za to ani dlouhé používání bRilí.“

Opřela se a upřeně ho pozorovala. Pak vzala sklenici a napila se, jako by právě probíhala přestávka mezi jednotlivými koly zápasu a ona vítězila na body.

„Máte to zapnuté?“ zeptal se.

„Cože?“

Kývl směrem k jejímu zápěstí. „Všiml jsem si, že to používáte. Nahráváte si náš rozhovor?“

Lehce se pousmála. „Říkala jsem vám, že jsem tu nikdy dřív nebyla. Chtěla jsem si udělat jen pár poznámek. Co to dělal ten člověk u baru? Nerozumím tomu.“

„Naléval si jantar.“

„Aha.“ Nenápadně se ohlédla. Muž měl v rukou balíček karet a byl plně zaujatý jejich mícháním. Paže se mu míhaly jako ptačí křídla a hlavou kýval dopředu a dozadu v rytmu jakési melodie, kterou slyšel jen on sám.

„Zřejmě to nebere dlouho,“ dodal Jon. „Za pár měsíců ho skolí artritida.“

Chrye zvedla zápěstí a prstem se dotkla náramku. Rozsvítila se drobná dioda. „Teď je zapnutý.“ Znovu se ho dotkla. „A teď je vypnutý. Nenahrávala jsem nás.“

Znovu se napila vody. Jon odhadoval, že tohle kolo vyhrál, ale nebyl si tím moc jistý.

„Takže, jaký mám problém?“ zeptal se. „Alespoň podle vás.“

„Když už to chcete vědět, pane Scilere, řekla bych, že vám vadí nedostatek vděku a to, že vás svět po návratu z Dirangeseptu považoval za viníky. A jestli mám být úplně upřímná, pak si myslím, že máte pravdu. Politici potřebovali obětní beránky, a když už jste byli na kolenou, všechna média si do vás ráda kopla. A dělají to doteď. Jenže, jak už jsem řekla, s tím vám pomoct nemůžu.“

Míchač karet si teď s praskáním protahoval klouby. Rozprostíral karty na pult a znovu je skládal, zas a znovu, pořád dokola. Rytmus tentokrát vyťukával nohou do podstavce barové stoličky.

„Zřejmě budete mít i potíže vyvolané častým užíváním bRilí,“ pokračovala Chrye, „jenže to je ve vašem případě jen podružná maličkost.“

Podívala se na něho a zdálo se, že se rozhodla. „Přišel jste sem proti své vůli, a to není dobře. To samé jsem řekla Keiovi. Bylo by to k ničemu. Díky za pití a mějte se dobře, pane Scilere.“

Odsunula židli a vstala. Byla vyšší, než čekal. Stále ale netušil, co od ní může čekat. Kromě hádky, možná. Podívala se přímo na něho a v přítmí Nirvány jí oči zářily jako modré nebe. Nevyznal se v ní. Sice ho odmítla, ale v jejích slovech nebyla ani stopa po hořkosti. Prostě se jen přizpůsobila realitě.

„Sedněte si,“ požádal ji.

„Má to smysl? Ať už Keiovi dlužíte cokoliv, právě jste svůj dluh splatil. Jestli chcete, klidně mu řekněte, že pro můj výzkum nejste vhodný.“

„Ale já vhodný jsem, nebo ne? Pořád ještě jste tady.“

Jon vzal do dlaně svou sklenici a podíval se na ni. Hladina vody byla naprosto klidná. Najednou mu došlo, že celá místnost ztichla, a rozhlédl se kolem. Bylo slyšet jen šoupání karet. Kromě jantarem naládovaného muže se všichni snažili na ně nezírat. Barman dlouhými tahy špinavého černobíle kostkovaného hadru utíral pult. V takřka naprostém tichu najednou začala noha muže s kartami klepat o nohu židle. Jon cítil, jak podlaha vibrace přenáší.

Najednou mu to došlo., Jak to, že vás nechali na pokoji?“ zeptal se. Někoho, jako jste vy a v Nirváně, pomyslel si. Uvědomil si, co udělal, když ji sem pozval, a co bylo ještě horší, právě se ke svému záměru přiznal.

Zvedla ruku, na níž neměla zápěsťový nahrávač. Tento náramek byl černý a mohutný, s pravidelnými gumovými žebry. Když se k němu předklonila, celý bar jen zalapal po dechu. Dokonce i jantarový mužíček přestal hýbat nohou.

Chrye se náramkem jemně dotkla obruby skleničky s vodou, postavené před Jonem. Ozvalo se slabé prásknutí a sklo se rozletělo. Vodní válec ještě kratičkou chvíli držel původní tvar, pak se však zhroutil na stůl a stekl mu do klína. Jon slyšel, jak se lidé kolem rozesmáli a bar se vrátil k běžnému životu.

Chrye se znovu posadila. „Ránu stačí dát tomu prvnímu,“ vysvětlovala. „Ti ostatní pochopí. Tak, mohli bychom si přestat jeden s druhým zahrávat a začít se bavit jako dospělí lidé? Proč se mě tolik bojíte?“

Nadechl se a spustil. „Ať se na místě propadnu, jestli ještě někdy budu dělat něco pro Dirangesept. Moc dobře vím, jak o nás lidé jako vy píšou. Mlátíme kolem sebe, protože všichni mlátí nás.“

Výraz její tváře se nezměnil. „Jen do nás,“ odtušila, „pochopím to. Asi jsem na vás, pane Scilere, zatím neudělala dostatečný dojem. Co kdybych vám tedy popsala, jak Projekt Dirangesept vnímám já? Pak se můžete rozhodnout.“

Jon se naklonil přes stůl a řádně si přihnul vody z její sklenice. Měla železitou příchuť. Dokonce i Polární voda, napadlo ho. Nic už nebylo čisté. I minulost byla jen a jen špinavá. Znovu se napil a teprve teď mu došlo, jak mu v ústech vyschlo. Postavil skleničku na stůl a přikývl.

„Dobrá.“ Znovu vstala. „Co kdybychom šli někam jinam? Nirvana už svůj účel splnila, nemyslíte?“

Když ji následoval ven, nebyl si jistý, jestli měla na mysli svůj plán, nebo ten jeho.

* * *

„Pojďme se projít k řece,“ navrhla.

Celou cestu na něho mluvila, snažila se nedotýkat ožehavých témat. Pokoušel se jí odpovídat, ale nedařilo se mu to. Hlavou se mu honily vzpomínky na Dirangesept, rvaly mu slova od úst a nutily ho mlčet.

„U řeky bývá čisto a i vzduch se zlepšil,“ prohlásila. „Říkají, že by to takhle mělo pár dní vydržet.“

Pokoušel se vzpomenout si, co mu vlastně říkala, a pochopit její úmysly. Na nic nepřišel, pouze si jasně uvědomoval, že se k ní chová podezřívavě.

Od návratu z Dirangeseptu před pěti roky, po osmnácti letech strávených v CryoSysu na lodi, se s ostatními lidmi mohl bavit jen s problémy. Většina Dobyvatelů Dálek, neschopných si najít nebo udržet práci, žila na Zemi osaměle. Hnutí veteránů jim sice nabízelo jakous takous podporu, Jona však nikdo z nich ani neoslovil. Ne že by snad po jejich pomoci toužil. Uvědomoval si, že ho považují za součást jejich problému. A také Starbuma, samozřejmě. Jenže mu to bylo jedno. Každý si potřeboval najít obětního beránka, taková už je lidská povaha. Země měla své Dobyvatele Dálek a Veteráni teď měli Jona.

Jon měl navíc svého Hickeye Silla, který by ho nejraději viděl mrtvého, a teď si o svých problémech nemohl promluvit ani s Dekkem.

Z ničeho nic si uvědomil, jak izolovaně žije. Pokradmu se podíval na dívku vedle sebe. Mluvila a on neměl ani tušení o čem. Chtěl na ni promluvit, zároveň se jí však toužil zbavit a ukrýt se do samoty svého pokoje.

Šli vedle sebe po nábřeží. Chrye najednou zmlkla a Jon nevěděl, jak ticho přerušit. Vedle nich potichu plynula Temže, pokrytá tlustou vrstvou oleje. Vypadala skoro jako silnice, jen bez děr a hrbolů.

„Dirangesept,“ pronesla nakonec Chrye. Kopla do oblázku a Jon pozoroval, jak se několikrát odrazil od dláždění, než definitivně přepadl do vody. Na chviličku zůstal ležet na husté hladině a pak se pomalu, aniž by se kolem něho udělal kruh, ponořil.

Začala mluvit jakoby sama pro sebe a Jon si uvědomil, že je mu to příjemné. Jako by tam ani nebyl. Cítil se podivně klidný. Slova jí plynula z úst a nic se nedělo. Možná bude všechno v pořádku.

„Když jste se probudili z dlouhého spánku, mysleli jste, že to bude stejné jako hrát hry,“ začala. „Budete sedět v bezpečí lodí vysoko na orbitální dráze a dolů na planetu půjdou jen vaše autoidy. Vyčistí ruiny a džungli, postaví nové město. Vždyť tam je jen pár podivných Zvířat, která bude potřeba pozabíjet. Bez nebezpečí, bez rizika.“

A po návratu se z nás měli stát hrdinové, pomyslel si Jon. Čekal, ale nahlas to neřekla. Trochu se uvolnil.

„Ještě na Zemi jsme nacvičovali s bRilemi,“ vysoukal ze sebe. „Byly o hodně výkonnější než všechny tehdejší herní systémy. Věděli jsme, co se stalo první expedici, ale Zemi jsme opouštěli beze strachu.“

„A když jste se probudili?“

Začínalo se stmívat. Museli se celé hodiny potichu procházet, než řekla ono slovo. Jon si uvědomoval, kde jsou, cítil se však podivně ztracený. Zavrtěl hlavou. V ústech měl sucho. „Byla tak rychlá.“

Všechno se vracelo. Měl si to uvědomit. Zkusil si odkašlat a cítil, jak mu sliny v krku tuhnou. „Nedala nám čas zareagovat. Vůbec žádný čas.“ Nohy mu ztuhly a na prsou pocítil tíhu. Uvědomoval si, že ho vzpomínky začínají ovládat.

Chrye se zastavila. Jon se lekl, jestli ho snad nechce vzít za ruku, žádný dotek si však neuvědomoval. Slyšel jen ozvěnu jejího hlasu.

„S nikým jste o tom až doteď nemluvil, že? Neuvědomila jsem si, Jone…“

Nedokázal odpovědět. Dirangesept byl najednou všude kolem něho. Chrye zmizela. Země zmizela. Znovu umíral.

Z nekonečné dálky na něho křičela. Její hlas k němu však doléhal jen jako slabá ozvěna šepotu.

„Dýchej, Jone! Zhluboka dýchej! Jone, slyšíš mě?“

V jejím hlase slyšel paniku, nic s tím však nedokázal udělat.

„Jone, dýchej! Dýchej!“

Konečně zaslechl hrůzyplný výkřik, to však křičel on sám, bolestivě si ještě víc vyprazdňoval plíce. Pak ho prudce objala a pěstmi mu bušila do zad. Třásla se úsilím a paže jí pracovaly jako mohutné písty. Jonovi však připadalo, že se ho dotýkají jen dětské prstíky.

Její pokoj byl ještě menší než ten jeho. Všude se válely hromádky knih a listů papíru.

„Uvařím nám hrnek kafe,“ prohlásila, když si svlékala sako. „Mám tu jen jeden, takže se budeme muset podělit. Mívala jsem dva, jenže ten druhý se mi podařilo rozbít. Doufám, že nesladíš sacharinem. Tím posloužit opravdu nemůžu.“

Stále ještě byl slabý a celý se třásl. Z malé kuchyňky se po něm ohlédla a prsty si prohrábla vlasy. „Sklop postel a vlez si do ní. Došel mi kredit, takže se zahřeješ jenom tam.“

Podařilo se mu prostrčit pěst kroužkem a odklopit postel ode zdi a začal si nervózně svlékat košili. Zatímco přinášela kávu, zírala Chrye jako uhranutá na jizvu, která se mu táhla přes rameno.

Posadila se k němu na kraj postele. Pokusil se napít, musela mu ale sevřít dlaně do svých, aby kávu nevylil. Jon necítil ani její dotek, ani teplo, které z hrnku sálalo. Necítil vůbec nic.

„Nikdy jsem neviděla stigmata z Dirangeseptu,“ zašeptala. „Jen jsem o nich četla…“

„Většinou neomdlívám,“ ozval se. „Obvykle jen ztuhnu a nedokážu se pohnout. Somatické jizvy – to, čemu říkáš stigmata – jsou dost vzácné.“ Nechal ji, aby si od něho vzala hrnek a napila se.

„Musíš se se svým autoidem dokonale sžít,“ pokračoval. Nevěděl proč, ale slova z něho vycházela jakoby sama od sebe. „Když mu ztuhnou klouby, nedokážeš se hýbat. Když něco zvedá, cítíš tíhu. To jsme čekali a byli jsme na to ze Země zvyklí. Na Dirangeseptu jsme byli napojení na bRile dvanáct hodin denně. Sundávali jsme je, jenom když jsme šli spát. Žádná hra nebyla nikdy tak opravdová. Úplně jsme se s našimi autoidy identifikovali. Když ony pracovaly, my se potili. Když se poškodily…“ Jon si prstem přejel po jizvě.

Chrye postavila hrnek s kávou na podlahu a začala mu rameno masírovat. Křeč ve svalech postupně ustupovala a jizva vypadala jako měkký hluboký kanál. V nejhlubším místě byla jemná jako papírový ubrousek, položený přes ocelovou desku. „A když byl autoid zničený?“ zeptala se.

Pod jejími dlaněmi se svaly napnuly. „Zvířata

„S těmi stigmaty se mělo počítat,“ přerušila ho potichu. Prstem přejela po středu bílé jizvy a pod ní si všimla několika dalších, drobnějších. Stále ještě se třásl.

„Hele,“ prohlásila, „vlezu si do postele k tobě. Nebudeme nic dělat, jen tam zůstanu s tebou.“

Svlečený si lehl a nechal ji, aby se mu přivinula k holým zádům. Pomalu si začínal uvědomovat příjemné teplo jejího těla. Dech se mu pomalu zklidňoval a cítil, jak se přestává třást.

„Na lodích nebylo moc doktorů,“ ozval se po chvíli. „Nikdo nečekal, že by byli potřeba. Vždyť nám po fyzické stránce vlastně nic nehrozilo. My jsme přece nebojovali. Jenže když jsme přišli o autoidy a celý Projekt se začal hroutit, začala se stigmata objevovat stále častěji.“ O kousek se pootočil a vzal ji za ruku. „A psycholog tam nebyl ani jeden.“

Chrye se ho pokoušela co nejpevněji držet, znovu se však začal celý třást.

„Nedokázali jsme s nimi bojovat. Nedokázali.“

„Já vím. To ale nebyla tvá vina, Jone.“ Zhasla světlo a přes oba přetáhla deku. „Zkus usnout.“

ČTYŘI

Kerzova dlouhá a úzká tvář naplnila obrazovku, jednotlivé pixely vytvořily dokonalý obraz dřív, než se Jonovi podařilo zahnat z očí spánek. V první chvíli nevěděl, kolik je hodin, ani co je za den. Každopádně byl alespoň ve svém pokoji. Matně si vzpomněl, jak se těsně před svítáním opatrně vysoukal z dívčiny postele. Poslední pohled, na který se ještě pamatoval, byl ten, kdy se ve dveřích ohlédl a pozoroval, jak spokojeně spí, zachumlaná do deky nasáklé jeho potem.

Kerz mu vzpomínání přerušil. „Jste tedy vzhůru, pane Scilere. Výborně.“

Nedalo se poznat, odkud Kerz mluví, ale určitě neseděl ve své kanceláři v Labyrintu. Celá stěna za jeho zády byla pokrytá policemi s videokazetami. Když si Kerz všiml, na co se Jon dívá, nepříjemně se zamračil, předklonil se a ruku natáhl k obrazovce. Najednou se kamera zaměřila pouze na jeho tvář a všechno ostatní bylo rozmazané. Jak hýbal hlavou, objektiv se vysouval a zasouval a pozadí se stávalo ještě víc nezřetelným.

Nečekal, až mu Jon odpoví. „Posílám za vámi kurýra s informacemi. Chystáme se během dvou dnů vstoupit do Labyrintu a byl bych rád, kdybyste se zúčastnil. Pravidla jsou jako pro magii…“ Kerz máchl paží v odmítavém gestu, „…vím, že se Labyrint magií nikdy nezabýval. Jenže zkoušíme něco nového a myslím, že právě vás k tomu budeme potřebovat. Mluvíte čínsky, že ano?“

Jon si protřel oči. „Mandarínsky. Každopádně jsem to uměl. Jenže je to už hodně dávno.“

„Mandarínština bude stačit. Můžeme se přizpůsobit. Důležité je, že jde o tonální řeč.“

Kerz se předklonil k čemusi, co bylo mimo zorný úhel kamery. Když se znovu ozval, zněl jeho hlas tlumeně. „Potřebuji vzorek vašeho hlasu pro rozpoznávací jednotku. Řekněte mandarínsky Modré hedvábí nehoří, ano?“

Jon zjistil, že si ještě velmi dobře pamatuje všechny zvláštnosti jazyka.

„Ještě jednou. Dobrá. A ještě jednou. Teď ještě přeložte Bohové jsou jako mouchy, nedají se spočítat, není je vidět a nelze se jich zbavit.“

Počkal, až Jon přísloví přeloží. „To by mělo stačit. Počkejte chvilku.“ Kerz se znovu předklonil a Jon zaslechl sám sebe, jak lehkým a zvučným hlasem recituje.

„Holé kmeny na pláni pokryté sněhem,

jak truchlící nad ztraceným životem.“

Verš mu připadal známý a chvíli trvalo, než mu došlo, že ho před mnoha lety napsal on sám. Jenže anglicky.

„Vynikající,“ pochvaloval si Kerz. „Takže, předpis pro magii spočívá v podstatě v piktogramech, ale určitě si všimnete, že slabiky, které jim odpovídají, jsou podobné mandarínštině. Cekám vás v 0600. Máte u sebe pero? Nadiktuji vám adresu.“

„Klidně ji jen řekněte nahlas. Hovor se nahrává.“

„Brzy zjistíte, že se mýlíte, pane Scillere. Tyhle mašinky totiž mohou být naprogramovány tak, aby se o obsahu našeho rozhovoru dozvěděly i nepovolané uši. Vezměte si pero.“

Jon si naškrábal adresu na útržek papíru a pak se znovu podíval na obrazovku. „A co bude s mým zaměstnáním, Kerzi?“

Jenže monitor byl už prázdný.

* * *

Pokud to Jon mohl posoudit, přišli se kromě obřadníka na rozptyl na kopci Primrose podívat jen dva další lidé. O kousek vzadu postávala ještě malá skupinka, jejíž členové měli všichni na tvářích dýchací masky. Mohlo jít o přátele, kteří chtěli zůstat v anonymitě, Jon si je však v soumraku pečlivě prohlédl a nikoho z nich nepoznával. Možná byli jen zvědaví a jen se přišli podívat, jak tam nahoru odchází další z Dobyvatelů Dálek. Třeba se o jeho smrti nějak dozvěděli. Bylo to však jen velmi málo pravděpodobné, protože v novinách o ní nebyla jediná zmínka.

Malá šedá uma, postavená na vratkém stolku na trávníku, ukrývala popel. Raketa s černou cibulovitou špičkou, štíhlým plastovým tělem a mohutnými stabilizátory z purpurového kartonu ležela hned vedle ní. Další, jí podobné, byly uloženy v krabici pod stolkem.

„Myslím, že už je čas,“ upozornil obřadník. Jon netušil, kdo je žena vedle něho. Nijak si ho nevšímala a jen stála na místě, na sobě dlouhý černý kabát, ruce vražené hluboko do kapes. Stejně jako Jon ani ona neměla na obličeji respirátor, skrývala však tvář pod černým tylovým závojem, ozdobeným krajkou a drobnými skleněnými perličkami. Paprsky slunce se od perliček odrážely a na tváři se jí rýsovaly jejich stíny. Nedalo se poznat, jak vypadá. Nemohla být příbuzná a zaručeně nepatřila ani k Veteránům. Jon si uvědomil, jak se jeden druhému odcizili, když vlastně ani netušil, že má přítelkyni, nikdy se s ní nesetkal.

„Rozptyl popele Marcuse Leese,“ oznámil obřadník s tváří obrácenou k úpatí kopce, které se již ztrácelo ve tmě. Neozvala se žádná ozvěna jeho hlasu. Noc odnášela všechna slova ve chvíli, kdy byla vyřčena. Chvíli počkal, pak poklekl, vybral z krabice jednu dlouhou mohutnou raketu a odnesl ji k hromádce písku. Oběma rukama zarazil její nosník do písku, klekl si a jasným žlutým plamenem zapálil doutnák. Pod raketou to zajiskřilo a obřadník několika rychlými kroky ustoupil. Na sloupci modrého ohně vyletěla raketa vzhůru, zastavila se a explodovala. Než se stačil dým u země rozptýlit, vybuchla na nebi jasná šarlatová květina, kterou vánek odnášel nad Camden, a další drobné kvítky, modré, zlaté a nefritové, ji postupně následovaly.

„Takovými chceme být,“ pronesl obřadník. Naznačil Jonovi a jeho společnici, aby ustoupili, zarazil do písku menší raketu ze stolku a zapálil její doutnák. Zařízení s pronikavým hvízdotem vyletělo vzhůru, nechávalo za sebou fontánu zelených a tmavě rudých jisker a pak rychle pohaslo. Ve vzduchu po něm zůstal jen pronikavý zápach spáleniny.

„A takoví jsme,“ dodal obřadník.

Jon se znovu ohlédl po neznámé ženě. Napadlo ho, kdo by mohl přijít na jeho vlastní rozptyl, a uvědomil si, že myslí na Chrye. Bůhví proč, ale byl si jistý, že ona by přišla. Nedávalo to smysl, hlavně potom, jak se k ní zachoval v Nirváně, ale cosi v jejích očích, když později seděli a povídali si v jejím pokoji, naznačovalo, že v něm vidí i něco víc než jen Dobyvatele Dálek a materiál pro svou práci. Většinu noci nespal, její horké tělo přitisknuté k zádům, a ani se nepohnul, aby ji neprobudil. Když pak nakonec přece jenom ze spánku vzdychla a otočila se na druhý bok, oblékl se a potichu ji opustil.

Možná by sem přišla, pomyslel si a zarazilo ho, co cítil. Zase už myslel na vlastní smrt. Zatřepal hlavou, aby odehnal zlé myšlenky, a pozoroval obřadníka, jak jednou rukou drží raketu a druhou do ní rovnoměrným hladkým pramínkem sype popel z umy. Pak ji zavřel a odnesl spolu s umou k jámě s pískem.

Jonova společnice na pohřbu se stále ještě ani nepohnula. Obřadník raketu naklonil šikmo k obzoru a ještě jednou zažehl doutnák. Ten chvíli jen prskal a pak zhasl docela. Obřadník si právě nerozhodně klekal, když knot z ničeho nic zazářil a vzplál. Raketa zasyčela a okamžitě s jekotem vyrazila do noci. Uma, která stála pod ní, praskla a roztříštila se na kousky. Po raketě na nebi nezbyla ani stopa, vidět byly jen úzké proužky kouře z předcházejících startů. Jona do nosu udeřil zápach střelného prachu.

Zaklonil hlavu, jak to jen šlo. Vysoko nahoře a nesmírně daleko skrz oblaka smogu zazářil drobný rudý záblesk. Zmizel dřív, než se k zemi donesla ozvěna výbuchu. To bylo všechno.

„A tím se staneme,“ uzavřel obřadník.

V naprostém tichu, které se po posledních zřízencových slovech rozhostilo, se Jon podíval vedle sebe, ale nikdo tam již nestál. Tajemná žena odešla. Skupinka pod nimi se začala pomalu pohybovat směrem k vrcholku kopce a Jon na pár vteřin pocítil závan paniky. Pak si ale všiml, že muž v jejím čele nese raketu a další umu. Jen pozůstalí, kteří čekali, až na ně přijde řada.

* * *

Chrye ustlala, přiklopila postel ke stěně a v hrnku si ohřála zbytek kávy z minulého večera. Zabzučení zvonku ode dveří ji překvapilo. Na monitoru bezpečnostní kamery uviděla Jonův obličej a pustila ho dovnitř.

Měl na sobě starou volnou košili a obnošené černé džíny, které se u kotníků již začínaly třepit. K opasku měl připnutou hodně obstarožní celoobličejovou dýchací masku s jednostranně průhledným krytem. Nevzpomínala si, že by v poslední době někoho viděla podobnou nosit. „Pojďme se projít,“ prohlásil. „Dneska je řada na mně.“ Tvářil se, jako by se na tom domluvili už dávno.

Podívala se na něho, stále ještě ne zcela probuzená a tak trochu mrzutá. Něco mi uniká, napadlo ji.

„Pojď dál,“ vyzvala ho. „Jen se obléknu.“

Po očku ho sledovala, když se během čekání probíral papíry na stole. Podle očí poznala, že si všiml útlé knížky, ukryté pod výpisy z výzkumu, jejího ohmataného výtisku Pamětí z Nezemí od Jona Scilera. Dokumenty jemně vrátil na místo, knihu jimi přikryl a neřekl ani slovo.

Chrye se chtěla s Jonem Scilerem setkat od chvíle, kdy přečetla jeho prvotinu Dobyvatelé Dálek. Znala celou hořkosladkou báseň zpaměti a moc ráda by věděla, jak se cítil, když se její jméno vžilo jako oficiální označení. Když jí Kei poprvé prozradil, že je Jon Sciler jeho přítelem a že by jí mohl pomoci s výzkumem, nemohla svému štěstí vůbec uvěřit.

Většina Dobyvatelů Dálek trpěla spíše sociální idiocií, a to už dávno před Dirangeseptem. Šlo o hráče, kteří se snažili vyhýbat realitě světa. Jediná skutečnost, v níž se cítili dobře, byla ta virtuální. Mluvila už s několika Keiovými známými z Hnutí veteránů a k ničemu to nevedlo. Doufala, že Jon by mohl být jiný, a opravdu byl. Jenže zatímco na jednu stranu výrazně lépe komunikoval, na druhou stranu byl ještě víc poznamenaný. Jedno s druhým samozřejmě úzce souviselo a ji vzrušovalo, že bude moci tuto vazbu zkoumat. Jaké to asi bylo, napsat Dobyvatele Dálek těsně před ulehnutím do Cryošysu, vzbudit se zpátky na Zemi jen o biologický den později a zjistit, že se tato slova stala univerzálním označením pro opovržení? Samozřejmě že za léta, která od té doby uplynula, se nepříjemný dojem musel rozmělnit, pro Jona Scilera se však nic nezměnilo. Dokonce i Veteráni ho proto odmítali.

„Máme namířeno na nějaké určité místo?“ zeptala se, když si oblékala sako.

„Není to daleko,“ ubezpečil ji Jon.

Když už šli asi hodinu, nasadil si Jon na obličej dýchací masku. Chrye vzduch stále ještě připadal dýchatelný, astma však bylo jednou z nejobvyklejších komplikací stigmat Dirangeseptu.

Instinktivně zpomalila. „Tohle jsi mi chtěl, Jone, ukázat? Hyde Park ale dobře znám.“

Právě v Hyde Parku se rozpoutaly první nepokoje, když byl ohlášen ústup z Dirangeseptu. Zároveň šlo o jedno z prvních míst v Londýně, které bylo zasaženo zemětřesením. Teď se tu kolem nezpevněné pukliny v zemi rozprostíral neudržovaný les. Ve sbírce básní z Nezemí byla i jedna, nazvaná „Nová mapa Londýna“, v níž Jon trhlinu pojmenoval hrobkou doktora Jekylla. Chápala, co tím chtěl říct. Pan Hyde pohřbívá doktora Jekylla jednou provždy a chaos vítězí nad řádem.

V parku žili lidé. Mezi stromy se objevovaly shluky stanů i několik pevnějších přístřešků a Chrye dokonce slyšela, že někteří si přímo do stěn trhliny vyhloubili jeskyně.

Jon se nenamáhal jí odpovědět. Když opustili Park Lané a dostali se na úzkou pěšinu v temném lese, zmlkla. Skrz větve je pozorovaly cizí oči a tváře se objevovaly a zase mizely z dohledu. Chrye o těchto lidech věděla, nikdy dřív tu však nebyla.

„Neboj se,“ uklidňoval ji Jon. „Ani se nás nedotknou.“ Uvědomila si, že mu mačká ruku. Její pohled upoutal pár očí na kraji stezky. Rychle se podívala jinam, ještě dřív, než si uvědomila, že zírající bílé oči jsou slepé. Když se ohlédla zpátky, nikdo tam už nebyl.

Ještě pevněji mu stiskla dlaň.

Když šli dál, začínala si uvědomovat, že se kolem nich zpoza stromů vynořuje stále více lidí. Nešlo však o obyvatele parku. Všichni mířili stejným směrem jako Jon a Chrye.

„Jone?“

Teď ji držel pro změnu za ruku pevně on. Klopýtala za ním a začínaly ji pálit plíce. Nasadila si filtr a v krku ucítila pach uhlíku.

„Většinu věcí asi chápeš,“ ozval se najednou Jon. „Jenže nic není tak jednoduché.“

Netušila, co má na mysli.

„Myslíš, že mě znáš. Přečetla sis mé básně a myslíš, že mi rozumíš.“

Pokusila se zavrtět odmítavě hlavou, díval se však jinam. Přímo před sebe, tvář pod maskou zvednutou. Chrye cítila, jak do ní někdo strčil. S překvapením zjistila, že spolu s Jonem stojí uprostřed davu lidí, směřujících kupředu a proplétajících se mezi stromy. Muž, který do ní vrazil, si jí ani nevšiml.

Všichni šli potichu, ozývalo se jen praskání větviček a šoupání nohou po tvrdé zemi. Postupně se ale dav začal pohybovat organizovaněji a chůze se změnila na pochod.

Chrye si uvědomila, že zrychleně a povrchně dýchá, a trochu se uklidnila, až když se hustý les před nimi rozestoupil a objevila se mýtina.

Tlačená davem stále kupředu se Chrye v rozpacích ohlédla po Jonovi. Veškerou jeho pozornost však k sobě poutalo cosi nahoře před nimi.

Když jim pojednou přestaly ve výhledu bránit koruny stromů, podívala se směrem, kam upíral oči i Jon, a zalapala po dechu. K šedému nebi se před ní tyčil ocelový šedomodrý jehlan, dosahující vysoko nad vrcholky stromů a vyrůstající z neuspořádané změti cihlových a dřevěných budov, opravených na několika místech rezavějícími kovovými pláty. Hned za nimi se na obě strany rozevírala puklina v zemi.

Další budova stála o samotě přímo na okraji srázu. Chrye si dlaní zaclonila oči a i tak jen stěží zahlédla špičku jehlanu. Z dálky připomínal hrot kosmické rakety a na jeho špici bylo cosi připevněné. Na první pohled ona věc vypadala jako černý pták s rozepjatými, nehybnými křídly. Když však přišli blíž a ještě víc zaklonili hlavy, přišel jí až příliš hranatý. Ze všeho nejvíc byl v té chvíli podobný anténě.

Chtěla se zastavit a celé okolí si řádně prohlédnout, jenže dav ji jako proud strhával dál. Ta věc na špičce jehlanu ji však stále znepokojovala. Ten tvar jí byl něčím povědomý.

„Ach, ne,“ zašeptala. Pokusila se zastavit a zadržet i Jona, jenže dav je unášel neztenčenou silou. Aniž by si toho všimla, změnilo se mumlání davu na otevřeném prostranství v křik.

„Zbláznil ses, Jone?“ musela zvýšit hlas.

Obrátil se k ní čelem. Oči měl skryté za maskou. Teď už chápala, proč si ji nasadil. Potřeboval se za něčím skrýt.

Nic neřekl.

Podívala se na kříž na vrcholu jehlanu, na kostru se zářícíma očima. „Ježíši,“ zamumlala si pro sebe. Tý oči ji svým prázdným pohledem neustále sledovaly a přitahovaly.

Když sklonila hlavu, pocítila vzadu na krku bolest. Dostali se až skoro ke vchodu do chrámu.

„Jone, stůj!“ zaječela do lomozu davu, ale ani kdyby chtěl, nedokázali by odolat síle, která je neodvolatelně tlačila dál. Chrye viděla, jak se před nimi otevírají mohutné kovové dveře. V proudu lidí, kteří se snažili dostat co nejrychleji dovnitř, Jona téměř ztratila.

Uvnitř panovala úplně jiná atmosféra. Chrámem zněl tlumený, jakoby posvátnou hrůzou přidušený šum. Bylo tu už takřka plno, tlak zezadu však nutil ty, kdo se již dovnitř dostali, postupovat dál.

U stěn hořely svíčky a pomalý pohyb davu rozkomíhal tisíce drobných plamínků, rozostřil stíny a zdi, podepřené nosnými oblouky, se v jejich světle vlnily. Strop, vyztužený mohutnými kovovými nosníky, vypadal, že se musí každým okamžikem zřítit a všechny rozdrtit.

V chrámu nebyly žádné lavice. Dav je tlačil dál, až se Chrye zdálo, že se musí udusit, a pak zaslechla, jak se za nimi křídla dveří se zaduněním zavřela. Pokoušela se upoutat Jonovu pozornost, ale ani se na ni nepodíval. Z pachu zpocených těl málem začala dávit.

Jakmile se dveře zavřely, veškerý hluk ustal a i plameny svíček znehybněly. Chrám je měl pevně ve své moci.

Úplně vpředu se blýskal oltář z naleštěné oceli. Chrye na něj v tichu jako hypnotizovaná zírala. Cítila, jak jí buší srdce, a moc dobře věděla, kde se ocitla.

Za oltářem, jako kámen ve stínu, stál nehybně mohutný muž. Měl dlouhé černé vlasy a vousy, které mu začínaly růst snad hned pod velkýma jasnýma očima. Přes ramena mu v záhybech splývala černá kápě.

Kazatel Církve konce, uvědomila si Chrye. Proč ji ze všech možných míst zavedl Jon právě sem?

Rozhlédla se kolem. Alespoň se na ně nikdo nedíval. Všichni měli oči upnuté k oltáři.

Kazatel pomalu rozpažil a pak si ruce složil na hrudi. Otevřel ústa, a když promluvil, znělo to jako burácení bouře.

„Podívejte se na sebe. Stojíte přede mnou jako nebohé siroty.“

Uměle vylepšený hlas, napadlo Chrye. Nebyla si ale jistá. Zněl tak přirozeně. Nedokázala si však vybavit, jak se kazatel jmenuje.

Odmlčel se a pohledem pomalu zkoumal svou kongregaci. „Jako zaběhlá štěňata. Jako psi, kteří ztratili stopu.“

Čekal. Nikdo se ani nepohnul. Jeho slova stále ještě visela ve vzduchu. Zvedl ruce a plášť se kolem něho rozprostřel jako široká křídla. K Chrye odkudsi zavanula nepříjemně nasládlá vůně kadidla.

Zhluboka si povzdechl. „Proč jste tady? Co ode mne čekáte?“

Znovu přejel očima po ztichlém davu. Stále ještě se nikdo ani nepohnul. I plameny svíček hořely klidně.

„Čekáte, že vám řeknu ‚Ohlédněte se, váš Bůh stojí za vámi?1 Chcete, abych vás ujišťoval, že On vás očekává s otevřenou náručí, aby vás mohl zahrnout svou nekonečnou láskou? Tohle chcete?“

Předklonil se. „Protože jestli tohle čekáte, pak vás zklamu.“ Hlas měl pojednou hluboký a drsný. „Žádná taková náruč není.“ Zvedl ruce dlaněmi ven, roztáhl prsty a pokračoval.

„Co se před vámi doopravdy otevře, je kráter vulkánu, který na vás vyvrhne své vnitřnosti. Teplo, které pocítíte, nebude teplo náruče, ale horečka, při níž vám bude vřít krev. Teplo, které přichází, je žár slunce spalujícího vaši kůži.“

Zlehka se nadechl a zašeptal: „Žár pekla.“

S posledními slovy ustoupil zpět a chvíli mlčel. Chrye si uvědomila, že tlak zezadu ustal. Dav se snažil odtáhnout od oltáře.

Kazatel se vrátil zpátky na své místo. Najednou si vzpomněla, jak mu říkají. Otec Hněv. Nikdy ale netušila, jak vlastně vypadá. Představovala si ho spíš jako komickou politováníhodnou figurku, obklopenou hejnem ponížených a nemocných. Místo toho před ní stál muž neskutečné síly.

„Jone,“ zašeptala. V naprostém tichu jí vlastní šepot připadal hlasitější než kazatelovy výkřiky. Také si všimla, že se jí třese hlas.

Otec Hněv znovu spustil. Při jeho slovech se plamínky svíček kolem oltáře začaly míhat.

„Nebudu vám kázat o Bohu. Bůh nepotřebuje proroky. Bůh nepotřebuje obránce. Až nastane čas, sám vás osloví. A ta chvíle přijde již brzy.“

Zamračeně přikývl. Jeho hlas pálil jako oheň. „O čem vám tedy chci kázat? Budu mluvit o Satanovi.“

Chrye si všimla, že Jon vedle ní najednou ztuhl. Cítila, jak jí začíná zmítat panika, a ze všech sil se ji snažila potlačit.

„Kdo z vás ví, kde Satana hledat dnes, když svět puká a směřuje ke své záhubě?“ vykřikl Otec Hněv. Pak se ještě jednou předklonil a lstivým šepotem pokračoval: „Může snad za to Satan?“

Prudce zavrtěl hlavou a Chrye slyšela, jak se kolem ní začíná ozývat souhlasné mumlání.

„Ne, Satan to neudělal!“

Mumlání zesilovalo.

Otec Hněv zvedl dlaň s roztaženými prsty, celé shromáždění ztichlo a čekalo na jeho další slova. „Může za to člověk. Byl to člověk,“ zašeptal.

Opět se stáhl zpátky, jako by uhýbal před těžkým břemenem. Lidé před Chrye souhlasně pokyvovali.

Otec Hněv se otřásl a záhyby na kápi se zavlnily jako neklidná černá hladina. „Ach, Satan možná zpočátku přiložil pomocnou ruku, ponoukal nás tu či onde a sváděl nás z cesty, ale člověk sám je nástrojem svého zničení.“

Jak pokračoval, stále více lidí přikyvovalo. „Ale nepleťte se, Satan je s námi i v tomto okamžiku. Satan je s námi a je silnější než kdy předtím.“

Nechal svá slova, aby jako sprška jedu dopadla na dav.

„Kde jinde by se Satan mohl skrývat než v lidech, kteří nás – hnáni svou ctižádostí a hloupostí – uvrhli do zkázy?“ Kazatel se odmlčel, jako by čekal na odpověď. „Je snad Satan v těch, kdo hledají spásu v prázdnotě tarotových karet a věšteckých koulí? Ne, tam není.“

Ke stropu chrámu stoupal souhlasný šum.

„Je tedy Satan v těch, kdo se pokoušejí utéct svému osudu pomocí drog? Ne, tam není.“

Šum zesílil a ozvalo se i několik výkřiků. Chrye kopla Jona do kotníku, ten se však ani nepohnul.

„Svět musí shořet, jako shořela Sodoma a Gomora. A kdo zničil tato města, sídla ďáblova? Nebyl to Satan, učinil tak Bůh. Bůh to byl! A ďábel, který pobývá na této ubohé planetě, na ní také musí zemřít. Co na Zemi začalo, musí na Zemi také skončit.“

Pěstí udeřil tak prudce, až se oltář celý zatřásl a shromážděním proběhla vlna děsu. I Chrye se polekala a všude kolem sebe vnímala hrůzu. Dokonce cítila i slabý kyselý zápach moči. Ruku měla ztuhlou, nedokázala ale rozeznat, jestli tak silně svírá Jon její dlaň, nebo ona jeho. Znovu si v duchu připomenula, že kazatel bude mít nejspíš uměle vylepšený hlas, ale už tomu snad ani sama nevěřila.

„Jedině Satan se může pokoušet utéct před boží spravedlností,“ burácel. „Jedině Ďábel sám by se pokusil rozsévat lidskou zlobu.“

Odmlčel se a s tichým syčením lákal postrašený dav blíž k sobě a k oltáři.

„Víte tedy, bratři a sestry, kde je Satan?“

V tichu si sám odpověděl a svá slova doprovázel pokyvováním.

„Satan byl na lodích, které se vypravily na Dirangesept. Právě tam Satan byl. Satan byl v duších Dobyvatelů Dálek. A dokud se nebudou kát, tak v nich zůstane.“

Otec Hněv se rozhlédl po tvářích v davu. „A oni se musí kát,“ zašeptal. Napřímil se, založil ruce na prsou a bez hnutí čekal.

Chrye si všimla, jak Jonovy prsty povolují stisk, a podívala se na něho. „Pojďme pryč,“ navrhla potichu.

Aniž by spustil oči z kazatele, zavrtěl Jon hlavou. „Musíme to vidět až do konce.“

Chrye si někde za sebou uvědomila narůstající hluk. Kdosi se snažil protlačit dopředu. Pohyb masy lidí byl doprovázen sílícím mumláním, které se nakonec změnilo v rytmické skandování.

„Pokání, pokání, pokání.“

S potížemi se otočila. Shromážděním si razil cestu jakýsi muž. Jak se pomalu blížil dopředu, zvedla se nejprve jedna ruka, pak další a ještě další a dav začal do muže strkat a pohlavkovat ho. Chrye si v první chvíli myslela, že na něho útočí proto, že se chce prodrat blíž k oltáři, pak ho však dav nadzvedl a lidé si ho podávali směrem ke kazateli. Nakonec ho uchopila skupina mužů a ostatní se před nimi rozestoupili, aby jim uvolnili cestu. Muž byl vynesen po schodech k oltáři, kde nehybně stál Otec Hněv, a pohozen kazateli k nohám.

Shromáždění se zavlnilo, když vstal a zůstal stát vedle kazatele. Chrye si až dosud neuvědomila, jak je Otec Hněv vysoký. Musel být nejméně o hlavu vyšší než neznámý muž.

Otec Hněv položil muži ruku na rameno. „Jsi kajícník?“ zeptal se zpěvným hlasem.

Dobyvatel Dálek sklonil hlavu. „Kaji se, Otče.“

Chrye se ohlédla po Jonovi, který stál, jako by zkameněl.

Otec Hněv ze záhybů sutany vytáhl silný, od krve zčernalý kožený bič a zvedl ho nad hlavu. Při pohledu na něj shromáždění zašumělo. Rychlým pohybem zápěstí kazatel švihl bičem dozadu a vzápětí jeho koncem udeřil do podlahy před oltářem, kde se silou úderu zvedl oblak šedého prachu. Chrye již o jeho biči slyšela. Doteď ale řeči o něm považovala jen za obrazná přirovnání.

„Sestup dolů,“ přikázal Otec Hněv.

Dobyvatel Dálek klopýtavě sešel schody a zastavil se pod kazatelem, čelem ke shromáždění, ruce u boků, hlavu skloněnou.

Otec Hněv se předklonil přes oltář a mohutným obloukem se rozmáchl bičem. Chrye si dlaněmi zakryla ústa.

Bič se na chvíli zastavil, temná úzká linie v náhle ztěžklém vzduchu. Pak dopadl se silou a rychlostí blesku.

Rána musela muži rozetnout kůži. Jeho výkřik proběhl celým chrámem. I Chrye leknutím zasténala. Všude kolem zdí začaly plamínky svíček tančit, jako by někdo porušil kouzlo.

Otec Hněv se narovnal a začal muže metodicky bičovat. Po několika švihnutích se košile týraného muže na zádech rozpadla, krev mu volně stékala na bedra a tvořila tmavou skvrnu na kalhotách. Bič dopadal se stále větší rychlostí a razancí. Kapky krve z něj stříkaly jako svěcená voda z farářovy kropenky. Chrye si všimla, jak lidé z davu, které krev potřísnila, ji otírají prsty a ty si pak vkládají do úst. Začínalo se jí dělat špatně.

Po chvíli muž v louži vlastní krve uklouzl a padl na kolena, ani pak ho však kazatel nepřestal bičovat. Skončil až ve chvíli, kdy nebožák zůstal bez pohybu ležet tváří dolů na podlaze.

Otec Hněv projel bičem svou sevřenou dlaní a další krev vytryskla, jako by ji ždímal. Zvedl zrak a z očí mu zářilo hrozivé světlo.

„Toto je tvé pokání,“ pronesl. Soucit v jeho hlase byl daleko nejhorší ze všeho, k čemu zatím došlo. „Chce se někdo další vydat na cestu pokání?“

Ke své hrůze si Chrye uvědomila, že se Jon pohnul kupředu. Rychle se na něho pověsila a zašeptala: „Ne, Jone, ne!“

Podíval se na ni, byl však jako omámený. Znovu se otočil k oltáři.

„Prosím, Jone. Tohle není řešení.“ Všimla si, že se po nich lidé ohlížejí a znovu se začíná ozývat skandování.

„Pokání! Pokání! Pokání!“

Ruce se natahovaly a sápaly po Jonovi. Chrye jich několik odrazila, pak ji však lidé zezadu chytili a drželi. Cítila, jak se jí do krku dere výkřik, najednou se ale mezi ni a Jona hrubě vmáčkl jiný muž a pokračoval dál.

„Chci se kát,“ vykřikl.

Chrye byla v tu chvíli volná, zatímco muže ruce chytily a vyzvedly. Dav si ho podával směrem ke kazateli, jako si vlny za přílivu pohrávají s kouskem dřeva.

Chrye pocítila na patře kyselou pachuť a stěží stačila otevřít ústa. Zvracela a vzlykala, celým tělem jí zmítala nezvladatelná křeč. Stále se však rukou pevně držela Jona, který si jí poprvé od chvíle, kdy vešli do chrámu, všiml. Viděla, jak z něho napětí, které cítil, opadá. „Teď už můžeme jít,“ pronesl.

Cestou zpátky na Jona promluvila jen dvakrát. Když se prodírali lesem ven z parku, zeptala se: „Ne všechny tvé jizvy pocházejí z Dirangeseptu, že, Jone?“

A pak, když mu musela prozradit kód ke dveřím, protože se tak třásla, že ho nebyla schopná sama zadat, zajímala ji ještě jedna věc. „Otec Hněv býval také Dobyvatelem Dálek, že?“

Jon je pustil dovnitř.

„Dneska jsi se o Dobyvatelích hodně dozvěděla,“ odtušil.

PĚT

Chrye nakoukla Jonovi přes rameno na husté sloupce piktogramů.

„Kde je překlad?“ zeptala se, když stále mlčel. Cítila, jak se mezi nimi rozevírá propast. Ze začátku všechno vypadalo dobře, ode dne, kdy ji vzal za Otcem Hněvem, se jí však začínal odcizovat.

Věděla, že si za to může sama, protože od něho očekávala příliš a navíc zbytečně tlačila na pilu. Nejdříve byla až přehnaně spokojená sama se sebou. Výběrem Nirvány jako místa setkání dal Jon jasně najevo, podle jakých pravidel chce hrát, a měla si domyslet, jak na něho jít. Nepředpokládala však, že bude mít takové problémy s navazováním vztahů, a teď se za tuto chybu proklínala. Jon Sciler neměl svůj život pod kontrolou. Vizionářské a citlivé verše, které od něho ěetla, ji spletly. Teď jí pomalu začínalo docházet, že nejsou signálem, že je autor sdílný a komunikativní, ale že mu komunikaci nejspíš jen nahrazují. Šlo o jeho sebezáchovný mechanizmus. Nedokázal sám o sobě s Chrye mluvit, proto ji vzal za Otcem Hněvem a jednoduše jí ukázal, jak moc toho ještě neví.

Přece jenom mě tam ale vzal, říkala si a prozatím se s tím hodlala spokojit.

„Žádný překlad není,“ ozval se. „Pokud to dokážu, musím ho vymyslet.“ Odpovídal však jen mechanicky a hlas měl tvrdý jako svaly na zádech. Chtěla se ho dotýkat a zbavit ho bolesti, ale již bylo příliš pozdě.

„Tak já tedy půjdu,“ prohlásila nakonec. Stála však a čekala, jestli jí bude odchod rozmlouvat.

Když se vrátili z chrámu Církve konce, seděli nejméně hodinu, aniž by promluvili. Pak se zvedl a odešel. Snažil se jí naznačit, jak moc potřebuje její pomoc, a ona byla tak hloupá, že s ním nenavázala dialog. Po kázání v chrámu, postaveném na samotném okraji zemské trhliny, jí došlo, že všechno, co se až dosud dozvěděla o Dobyvatelích Dálek a prokletí Dirangeseptu, bylo k ničemu. Chtěla mu to říct, ale nenacházela ta pravá slova. Chtěla ho uklidnit, ale nedokázala se pohnout. Jon Sciler se před ní otevřel a ona ho zklamala.

Proto teď za ním přišla. Otevřel jí dveře a beze slova ji pustil dovnitř, posadil se ke stolu a ponořil se do knihy, jako by byl v místnosti sám.

Chrye, znovu poražená, už stála ve dveřích, když ji oslovil. „Ne. Pojď sem. Podívej se na tohle.“

Otočil knihu tak, aby na ni lépe viděla, a ukázal na znak, představující dva zkřížené šípy. Odkašlal si a ji napadlo, jestli vůbec promluvil od chvíle, kdy opustili chrám. S prstem stále na znaku prohlásil: „Zábrana, zmatek nebo snad varování.“

To by měl být náš znak, napadlo ji. Podívala se mu krátce do očí, pokud ale chtěl něco naznačit, nedal to najevo. Zdálo se, že kdykoliv odhalí část jeho nitra, dostane se jen k řadě dalších a složitějších otázek. Dívala se na ideogram a pokoušela se zapomenout na jeho minulost.

„Ale proč šípy?“ zeptala se. „Proč ne hole nebo meče?“

„Podívej se na tyhle,“ odpověděl. Obrátil několik listů. Manuál měl podle Chryina odhadu nějakých dvacet stránek a na každé z nich stovky ideogramů.

„Vidíš?“ zeptal se. „Šíp se tu vyskytuje poměrně často. Řekl bych, že má velký význam.“

„Takže si myslíš, že má označovat směr?“

Podívala se na něho.

Jon jí pohled beze všeho oplácel. „Ano. Také mě to napadlo.“

Všiml si, že se ho vlastně ani neptala, spíš potvrzovala jeho myšlenky. Určitě se mu nesnažila napovídat. Velmi dobře si uvědomoval, že se pokouší proniknout bludištěm jeho obrany a najít cestu nejen pro sebe, ale možná i pro něho. Nikdo jiný se zatím tak daleko nedostal, on však nikdy dřív nikoho ani nepozval dovnitř.

„Mám k dispozici pár náznaků,“ vysvětloval. „Pomohlo mi, že vím, že jazyk je postavený na magii. Ty piktogramy nepředstavují hlásky, ale jednotlivé části kouzelné formule. Podívej, myslím, že jsem jednu už dal dohromady.“ Opřel se na židli a rukávem se dotkl její holé paže.

Chrye ji nechala na místě, užívala si dotek a přemýšlela, jestli byl z jeho strany záměrný. Zkoumala pohledem čtyři piktogramy. Stojící muž, květina, stěna a zlomený meč. Nechápala, jak by spolu mohly souviset.

„Vysvětli mi to,“ požádala.

Poklepal prstem na papír. „Řekl bych, že květina může znamenat růst nebo vznik. Nic jiného nezní pravděpodobně. Jenže se to nedozvím, dokud to nevyzkouším. Nejspíš dneska. Pokud jsem systém pochopil špatně a použil některý piktogram nevhodně, nestane se buď vůbec nic, nebo dojde k něčemu jinému.“

Pronesl zaklínadlo nahlas a málem si zlomil jazyk, když ze sebe vydával shluk nezvykle řazených hlásek. Chrye to znělo, jako by slova byla rozdělena a jejich části pak složeny ve špatném pořadí.

„Co by se mělo stát?“

Našpulil pochybovačně rty. „Měla by se objevit nějaká zeď nebo štít. A za ním…,“ zatvářil se nejistě. „Jestli to bude fyzická nebo psychická zábrana, to ví jen Kerz. Netuším, jak by se tohle kouzlo dalo použít. Možná ani není celé, třeba je i příliš dlouhé. Třeba stačí myslet jen na první piktogram, co já vím. Vlastně v téhle chvíli nevím vůbec nic.“

Chrye přejela prsty po stránce. Některé ze symbolů, například zpodobnění muže a ženy, byly v podstatě nezaměnitelné. Jiné byly naprosto nepochopitelné. Horizontální vlnky mohly představovat vodu i nejistotu, hory nebo že se člověk ztratil, napadlo ji. Ve spojení s ostatními piktogramy mohly znamenat všechny tyto věci a možná i něco dalšího. I ty nejjednodušší symboly musí mít několik významů. Například malé ptáče může být nejen samo sebou, ale může představovat i let, pohled shora, nebo by dokonce v jisté spojitosti mohlo zastupovat smrt, let do jiného světa. Chtěla otočit stránku, John jí ale ruku zadržel.

Upřeně stránku pozoroval, začínal vnímat souvislosti, kombinoval a přesouval jednotlivé piktogramy. Musí existovat jednoduchá a elegantní řešení. Vznik a zánik, život a smrt. Síla bohů i ďáblů.

Chrye sledovala, jak stránku vstřebává. Musí mít fotografickou paměť, napadlo ji. A Kerz to věděl, když mu dal manuál tak krátce před vstupem. Na chvíli se nad Kerzem zamyslela. Přemítala, jestli si Kerz uvědomil, jaký efekt může vzniknout z toho, že poskytne takovýto jazykový nástroj Dobyvateli Dálek s básnickými sklony. Dotkla se Jonova ramena, přes košili cítila jeho jizvy, pokoušela se ho uklidnit. Chtěla mu říct, jak moc pro ni jeho básně znamenaly, nedokázala to však.

„Jone,“ oslovila ho a nespustila z něho pohled, „je to hra. Nezapomeň, že je to jen hra.“

Krátce se na ni ohlédl, hned ale zrak odvrátil, jen těžko polykal slova, která se mu drala na jazyk. Není. Tentokrát to není jen hra.

* * *

Jon nemohl usnout. Převaloval se ve tmě na posteli, v duchu si představoval jednotlivé piktogramy a mumlal si jejich zvuky, až byl čas odejít a zapojit se do hry. Venku bylo chladno, dech v našedlém vzduchu pálil v plících. Cestou si opakoval jednotlivá zaklínadla, převaloval jejich zvuk na jazyku tak dlouho, dokud z něho shluky komplikovaných hlásek nevycházely hladce a bez potíží. Blízko Anděla se na něho zaměřila jedna z kamer starého bezpečnostního systému a věrna dávno nepotřebnému programovému zadání ho několik vteřin sledovala. V pustých ulicích Islingtonu svítilo jen několik málo pouličních lamp.

Procházel kolem skomírajících našedlých stromů na opuštěných náměstích, v jedné chvíli nad sebou zaslechl šustění mikroflitu a cítil, jak ho ovanul horký vzduch z motorů. Přes chodník, pokrytý prachem, přejel tmavší stín.

Zaklínadla ho uklidňovala jako mantra, převalovala se mu v hlavě jako vlny narážející na skálu a na dlouhé vteřiny byl dokonce schopný zapomenout, že žije v otráveném a rozpadajícím se světě. Najednou mu v hlavě zazněla slova Otce Hněvá. „Země je váš hrob a z hrobu nemůžete utéct.“

Garáže ve Wood Green vypadaly na první pohled nedotčeně. Ohromný cihlový hangár s několika vysokými okny, která teď byla zašlá a špinavá. Pokračoval v chůzi kolem jejich zdi. Kerz ho sice upozornil, že se mu budou zdát opuštěné, teď mu ale připadalo, že tu nikdo nebyl už celé roky. Kdosi jasně žlutými písmeny po celé délce zdi nastříkal nápis SMRT JE JEN POČÁTEK. V průčelí budovy zela velká ocelová a rezavá vrata.

Našel dveře s křídou namalovaným křížem nad visacím zámkem, o nichž mu řekl Kerz. Zaťukal a zámek spadl na zem. Dveře se hladce a tiše otevřely.

Za nimi stál Kerz a usmíval se. „Abrakadabra,“ prohlásil.

Když ho následoval dovnitř, Jon se ohlédl a uviděl, jak se dveře neslyšně zavírají. Venku bylo stále ještě šero, zevnitř však nevedla žádná okna a vše ozařovalo jasné umělé denní světlo. Budova byla tak rozlehlá, že jen stěží zahlédl protější stěnu. Všude kolem byla podlaha posetá trámovím a kvaltonovými kvádry. Vypadalo to, jako by tu něco stavěli nebo bourali. Nedokázal se rozhodnout, která z obou možností je ta správná.

„Díváte se na naši výzkumnou základnu,“ vysvětloval Kerz. Vykročil směrem od Jona a stoupal po železném schodišti, nalepeném na stěnu. Zvuk jeho kroků zazněl jen krátce a hned se rozptýlil v ohromném prostoru bez ozvěny.

Jon ho následoval. Schodiště vedlo na můstek, z něhož byl výhled po celé ploše haly. Kerz počkal, až se k němu Jon přidá, a pak rozmáchlým gestem ruky ukázal do prostoru před nimi.

Kam až Jon dohlédl, byla podlaha rozčleněna nízkými zídkami, rampami, schodišti a jámami.

„Právě se, pane Scilere, díváte na pět tisíc metrů čtverečních plochy. Přesně a úzkostlivě rozměřené. Vypadá to sice jako náhodný shluk, ale každý milimetr má své opodstatnění a je součástí herní zóny programu.“

Jon vzal za zábradlí před sebou. Teplý kov se chvěl. Někde v budově se tedy musel nacházet silný generátor. Tohle místo mělo vlastní zdroj energie a určitě jí spotřebovalo hodně. Jon zábradlí dlaněmi pevně sevřel a pokoušel se vše vstřebat. Díval se na strukturu, na bludiště, na jeviště Labyrintu. Byla to největší herní plocha, jakou kdy viděl. Kdesi daleko vzadu upoutal jeho pozornost jakýsi pohyb, jen záblesk světlých vlasů. Po ploše se pohybovalo několik mužů v kombinézách a Jon se domýšlel, že jde o opraváře a pracovníky údržby.

Kerz se opřel o zábradlí. „V této chvíli je rozsah hry Labyrint dán nedokonalostí bRilí,“ vysvětloval, „bRile vám mohou poskytnout iluzi zraku, hmatu, sluchu. Farmakotechnici pro nás konečně vyvinuli také čich, a dokonce i chuť. Stále vám však nemohou fyzicky zprostředkovat pohyb v prostoru, nedokážou vás zastavit, když narazíte do zdi, která tam ve skutečnosti není.“ Sevřel a otevřel pěst jako kouzelník a Jon na krátký okamžik zahlédl čáry osudu a života na jeho dlani. „Můžeme vám poskytnout dojem, že držíte v ruce oblázek, jak si jistě pamatujete z minulého scénáře, ale to je zároveň hranice, co se fyzického působení týká.“ Kerz se rozhlédl a pak pokynul směrem ke schodům. „Nemůžete vyjít schody, pokud tam žádné schody doopravdy nejsou, nemůžete spadnout do jámy, pokud je před vámi jen pevná zem.“

Jon přikývl, ale poslouchal jen na půl ucha. Kerz ho vedl dál po můstku. Jejich kroky duněly na kovovém roštu.

„Labyrint byl proto omezen na malé rovné úseky podlahové plochy. Až doteď, samozřejmě. Naprogramovat tohle všechno zabralo dlouhé roky.“ Znovu gestem ruky objal celé bludiště. „Vypadá to jako hluboké moře, přitom ale jde o pouhé brouzdaliště,“ dodal. „Možnost pádu je omezena na minimum a všechny plochy se při prudkém úderu pokryjí tlumicím gelem. Zranit se tu snad ani nemůžete.“ Na chvíli se odmlčel a pak ukázal kamsi do dálky. Po chvíli si Jon všiml malé skupinky lidí v chodbičce daleko od nich. Rozhlíželi se sice kolem sebe, ani jeden se však nepodíval nahoru. Jonovi došlo, že jsou napojeni na bRile.

„Čekají na vás, pane Scilere. Je čas hry.“ Kerz odvedl Jona z můstku do malé válcovité místnosti pod ním. Odsunul dveře do strany a naznačil mu, aby za ním vstoupil dovnitř. „Tohle také není žádná novinka,“ upozorňoval Jona. „Už jste se s něčím podobným setkal?“

„Říkalo se tomu solárium. Pouze vizuální vjemy. Technologie, která vznikla ještě před bRilemi. Nic podobného jsem od dětství neviděl. I na Dirangeseptu jsme mívali o hodně lepší.“

„Stále ještě s jeho pomocí testujeme programy. Nikdo jiný ho ale používat nebude, protože vy jste jediný, kdo ovládá kouzla. Lépe vás odtud budeme moci sledovat. Určitě ale zjistíte, že je o hodně modernější než to, na které se pamatujete.“

Kerz vyšel ven a dveře se zavřely. Jon cítil, jak se pod ním začíná chvět podlaha, a rozkročil se, aby lépe udržel rovnováhu. Podlaha se ještě jednou zatřásla, Jon pokrčil kolena, zůstal klidně stát a dovolil přístroji, aby ho posunul na střed. Bílé stěny buňky byly na všech stranách vzdáleny nanejvýš na dosah ruky. Cítil se poněkud klaustrofobně.

„Podívejte se nahoru,“ vyzval ho Kerzův hlas.

Krátce se zablesklo, když snímač hledal jeho panenky.

Podíval se zpátky a zjistil, že stojí v kamenné chodbě. Vydal se dál a podložka pod ním lehce klouzala. Stěny chodby ubíhaly dozadu.

Podíval se na stěnu a popošel k ní blíž. Tentokrát se podložka zastavila a on si mohl na zeď sáhnout. Na první pohled vypadala dokonale, pod prsty však cítil jemný povrch polymeru.

Znovu k němu pronikl Kerzův hlas. „Zkuste kouzlo, pane Scilere.“

Jon se podíval chodbou dopředu a nahlas pronesl: „Muž – květina – stěna – zlomený meč.“ Slova zněla, jako když plochý kámen padá po plechu na dřevo. Asi o dvacet metrů dál, ve výšce, na niž upíral oči, se ve stěně objevilo několik otvorů a z nich se začala vylučovat tmavá dehtovitá hmota, dopadající čím dál silnějším proudem na podlahu. Jakmile se dotkla kamene, okamžitě ztvrdla. Bariéra dosáhla úrovně otvorů a přestala růst.

„Výborně! Dokážete ho zrušit?“

Jon zaměnil květinu za zvadlý list a pronesl zaklínadlo. Ozvěna jeho hlasu se odrážela od kamenů ve stěnách. Bariéra začala postupně odspodu mizet, pak se však postup zastavil a přes celou šíři chodby se táhl jen úzký zbytek, připomínající tyč. Netušil, co vlastně udělal.

Kdesi venku se Kerz zasmál. „To nebylo špatné, pane Scilere. Ještě z vás bude kouzelník. Teď mi dovolte, abych vás seznámil s těmi, kdo vás budou při exkurzi doprovázet.“

Podložka se pohnula a Jon jí dovolil, aby ho vedla neexistující chodbou. Když se dostal až ke zbytku bariéry, raději sklonil hlavu, a jakmile ho nechal za sebou, chodba potemněla. Program přijal změnu.

Jon se nechal soláriem vést, až došel za jeden z rohů. Za ním se chodba rozšiřovala.

Došlo mu, že se solárium přizpůsobilo herní zóně pod ním. Z pětice, stojící vpředu, Jon okamžitě poznal Yaniho a Pibalda. Bylo na nich vidět, že ho nečekali. Yaniho diamantové oči se zúžily a Pibald si něco sám pro sebe zabručel.

S ostatními se Jon dosud nesetkal. Stály tam dvě ženy a kousek stranou ještě další muž. Nohy měl rozkročené a ruce držel kousek od těla. Muselo jít o Dobyvatele Dálek.

Jon z jeho strany nezaznamenal ani záblesk poznání, jenže postupem času bylo jen několik málo Dobyvatelů Dálek tak dobře rozeznatelných jako právě muž před ním. Na Jonovi jeho příslušnost k těmto válečníkům už nemusela být na první pohled zjevná. Nebo jich třeba v Labyrintu zaměstnávali tolik, že nešlo o nic neobvyklého.

Jedna z žen přišla blíž a podala Jonovi ruku. Instinktivně se natáhl, aby jí gesto oplatil. Na hranici polymeru mu však v prstech zabměl slabý elektrostatický výboj. Kombinace jednoduchého efektu solária spolu se statickou elektřinou vypadala realisticky a ženina ruka jakoby lehce stiskla jeho dlaň.

„Já jsem Lapis a tohle je Lazuli,“ představila sebe i druhou ženu. Jonovi neušlo, že si nebyly ani tak podobné jako spíš identické. Měly i stejné kožené vesty a kalhoty. Také Lazuli potřásla Jonovi rukou a měl možnost si všimnout, že obě mají dokonale modré elektrizující oči. Když odstoupily, Yani se na obě zle podíval a jedna z nich mu jeho nevyřčenou výčitku okamžitě s pevně sevřenými rty a odmítavým zavrtěním hlavy oplatila.

Dobyvatel Dálek se na Jona zamračil a zamručel: „Já jsem Dusot.“ Zdál se být nervózní a Jon by dokonce řekl, že tak úplně nechápal, co se kolem něho děje. Ostatní byli obezřetní a měli se na pozoru, přesně tak, jak by člověk od hráčů očekával. Dusot se však choval jinak. Určitě se nenudí, napadlo Jona, spíš má z něčeho obavy.

Yani si odfrkl. „Přestaňte zbytečně marnit čas,“ okřikl ostatní. „Uvidíme, jak si poradí s opravdovým ohrožením.“

Lapis ho ignorovala. „Jak ti máme říkat?“ Nebo to byla Lazuli?

„Sciler.“

„Ne,“ vyštěkl naštvaný Yani. „Jména z reálného světa jsou tu zakázaná. Musíš mít nějaké jiné.“

„A jak tu tedy říkají tobě?“ zeptal se Jon.

Yani sevřel dlaní jílec svého meče. „Mně bylo předurčeno jméno Smrtonoš,“ prohlásil pyšně.

Jon si ho zkoumavě prohlédl od hlavy až k patám. „Vsadil bych se, že jsi své rodiče musel hodně zklamat.“

Yani se odvrátil.

„Jak se tedy jmenuješ?“ zopakoval otázku Pibald. Jon si všiml, že Dusot začíná být nervózní, povytahuje meč a znovu ho vrací do kožené pochvy za pasem.

„Říkejte mi Starbum.“

Dobyvatel Dálek se krátce, ale intenzivně podíval Jonovi do očí.

Yani začal pobíhat kolem. „Proč takhle? Proč sis vybral právě tohle jméno?“

Než stačil Jon odpovědět, Dusot sebou trhnul a jeho ruka opsala rozmazaný oblouk. Jonovi do ramene udeřil náraz statické elektřiny, holografícký obraz Dusotovy paže ho smetl a podložka mu podtrhla nohy. Úder ho odhodil až na stěnu chodby.

Pibald najednou držel v ruce meč a máchl jím nad Jonovou hlavou. Jon se instinktivně skrčil a stačil ještě zahlédnout dlouhý hnědý pařát, který vystřelil z oblouku tak rychle, že by mu určitě utrhl hlavu, kdyby ho Dusot neodhodil stranou. Pibaldův meč pařát roztál vedví a z rány mu přímo do očí vystříkl proud hnědé tekutiny.

Pibald zaječel, ustoupil, odhodil meč a kryl si oči.

Jon pozpátku klopýtal a pokoušel se udržet kontakt s ustupující skupinou. Solárium ho přestalo omezovat. Snažil se v mozku objevit zaklínadlo, ale piktogramy mu unikaly. Proklínal se, že nemá žádnou zbraň.

Útočilo na ně hubené a klátící se stvoření na dvou nohách, vysoké právě tak, aby mohlo v chodbě stát. Když ho Pibald zranil, o kousek ustoupilo, teď je však znovu skoro neslyšně pronásledovalo. Pozornost přitom soustředoválo na zbytek skupiny a Jona evidentně nepovažovalo za přímé ohrožení. Jon klečel na kolenou, a když kolem něho obluda procházela, přitiskl se co nejvíc ke stěně.

Teď na zrůdu lépe viděl. Hlavu měla drobnou, spíš jen boulovité zakončení páteře, a obdařenou dvěma svraštělými boltci se senzory – nejspíš kombinací oka a ucha – po stranách. Úzká ramena a boky, paže a nohy však byly svalnaté a trup pokrytý velkými hnědými bradavicemi. Jon se domýšlel, že půjde zřejmě o součást jakéhosi aktivního obranného mechanizmu. Pibald jednu z bradavic zasáhl a vypadalo to, že se příšera úderům a ranám nijak nebrání.

Bradavice, kterou Pibald rozřízl, teď visela v záhybech pod loktem. Zdálo se však, že stvoření zapomnělo na bolest a rána se mu rychle hojila. Jizva se začala zavírat takřka ve chvíli, kdy z ní Pibald vytáhl ostří.

Skrz nohy bestie Jon zahlédl, jak dvojčata tasila meče, a rychle vykřikl: „Ne!“

Dívky zaváhaly a Jon na pokraji zoufalství rychle spojil dva piktogramy a s pohledem upřeným na nohy zrůdy pronesl zaklínadlo: „Květina – provaz.“

Nic.

Přidal ještě symbol kráčejícího muže. Provaz vyměnil za cosi, co mu v manuálu ze všeho nejvíc připomínalo výhonek révy, a přidal ještě další piktogram, který mohl označovat uzel. Pak vykřikl zaklínadlo směrem k obludě.

Tentokrát se bestie zarazila, rozpřáhla paže, vydala slabý překvapený zvuk a klopýtla. Když udělala další nejistý krok, všiml si Jon, jak jí kotníky začínají obepínat černé smyčky lana. Zrůda se však stále pokoušela jít dál.

„Ustupte!“ stihl Jon varovat obě ženy.

S uši drásajícím výkřikem dopadlo stvoření na podlahu a dunivý úder doprovázel zvuk praskajících bradavic na jeho hrudi. Všude kolem se rozlil jed.

Bestie se svíjela na podlaze a pokoušela se dosáhnout na Jona. Z poraněné hrudi jí začaly odpadávat kusy masa v místech, kde ji jed potřísnil. Silné pletence svalů se škvařily a odhalovaly kosti hrudního koše, které se takřka vzápětí začaly rozpouštět. Obluda umírala. Plíce sice stále ještě dýchaly a rozpínaly se, přesto se již rozkládaly.

Lapis s Lazuli pomohly Jonovi na nohy. Zrůda jim mizela před očima, sama sebe rozkládala. Všude kolem bylo ticho, rušené jen syčením kyseliny. Dusot odtrhl ze své košile proužek látky a opatrně ho namočil do louže. Tkanina zčernala, zkroutila se, a tak ji raději rychle odhodil. Jen Pibald stál kousek stranou a dlaně mrtvolně bledých rukou si tiskl k očím.

Yani udělal krok dopředu a do ještě bušícího srdce obludy zabodl svůj meč, dřív než ho stačila kyselina rozleptat. „Zemři ostřím meče, Drtiči lebek, zhyň pod ostřím Smrtonoše,“ vykřikl. Na tvář mu vystříklo několik rudých kapek a rychle uskočil pryč.

„To je jen krev,“ ozval se Dusot výsměšně.

Yani se mračil na Jona. „Zbabělče! Kdyby to nezakoplo, byli bychom všichni po smrti. Včetně tebe.“

Jon si ho nevšímal a zabýval se Pibaldem. Lapis s Lazuli se mu pokoušely prohlédnout oči, nedokázaly mu však od nich odtrhnout ruce. Bolestí kňučel.

Jon složil květinu – oko – slunce. V chodbě se objevilo více světla, Pibald však stále sténal.

V manuálu se nacházel i symbol lahvičky. Jon ho vložil místo slunce a vedle něho ještě umístil symbol muže.

Pibald teď s obavami dovolil ženám, aby mu ruce odtáhly. Viditelně ještě trpěl bolestí, takže kouzlo fungovalo stále jen částečně.

„Dobrá práce, Scilere,“ ohodnotila výkon jedna z dívek.

Pibald si protřel oči a také mu poděkoval., Jasně. Díky, Scilere.“

Jon se rychle podíval po Yanim. Ten se na něho sice mračil, nicméně použití jeho pravého jména ponechal bez komentáře. Starbumem Jon ťal do živého. Nikdo z nich ho tak oslovovat nechtěl.

„A taky dík za kouzla, která nás všechny zachránila,“ doplnil Dusot. Jonovi se zdálo, že chce ještě něco dodat, zřejmě si to ale nakonec rozmyslel. V očích bývalého Dobyvatele Dálek se teď objevilo něco jiného. Připomínalo to tak trochu soucit.

„Kupředu,“ vyzýval je Yani. „Smrtonoš žízní po krvi.“ Točil přitom mečem nad hlavou a dupal. Jon si všiml, že si dívky vyměnily pobavené pohledy tak rychle, aby si jich Yani nevšiml. Jedna z nich si uvědomila, že se na ně Jon dívá, a odevzdaně obrátila oči vzhůru, zatímco Yani dál výhrůžně mával zbraní.

Z mrtvé bestie už na podlaze zbyla jen hromádka hnědého slizu. Pibalda oči stále ještě nesnesitelně pálily, přestože bolest již ustoupila. Dusot se sklonil, aby mu pomohl vstát, když se jedna z dívek lehce dotkla jeho paže. „Podívej,“ zašeptala.

Jon se podíval směrem, kam se otočil i Dusot, a zjistil, že chodba za nimi se plní potácejícími se bestiemi. Byly od nich necelých pět metrů daleko. Jonovy a Dusotovy oči se setkaly. „Neřekl bych, že jsou obzvlášť rychlí,“ prohlásil. „Stáhneme se a snad tak získáme trochu času na rozmyšlenou.“

Dusot přikývl a podepřel Pibalda. „Lapis, Lazuli, jděte napřed a zjistěte, jestli je chodba před námi volná.“

Stvoření se teď blížila rychleji, v úzké chodbě si však navzájem překážela a zakopávala jedno o druhé. Když se zbytek skupiny vydal na cestu, podíval se Jon na Yaniho. Napůl čekal, že se k nim Yani přidá, ten však stál pevně rozkročený uprostřed chodby a v rukách třímal meč. „Kdo tě zvolil šéfem, Scilere?“ zeptal se chladně.

„Jestli máš lepší nápad, tak sem s ním,“ odtušil Jon. „Teď je ta správná chvíle.“

Yani neodpověděl.

„Nevím, na co si stěžuješ,“ neodpustil si Jon rýpnutí. „Tohle vypadá na Smrtonošův šťastný den.“

ŠEST

Z bezprostředního okolí budovy Labyrintu začali pomalu odklízet trosky po zemětřesení. Zdálo se však, že nikdo nikam nespěchá. Kolem zasažené oblasti vybudovali bezpečnostní bariéru se strážním postem, na němž Jon obdržel propustku s vlastní fotografií. Vůbec si nevzpomínal, že by se kdy nechal pro podobné účely fotit.

Budova sama se nezměnila, jen gotické dveře byly tentokrát pobité plechem a přes kouřové sklo stěny zahlédl objektiv bezpečnostní kamery. Labyrint už necítil potřebu ho ohromovat. Dveře se tiše otevřely a bez sebemenšího hluku se pak za ním opět zavřely.

Vstupní hala byla opuštěná. Jon se zarazil a napůl čekal, že se ozve Kerzův hlas a dá mu instrukce. Yaniho stůl s operační konzolí nikdo neobsluhoval.

Obešel stůl a přejel prsty po klávesnici. Obrazovka velikosti dlaně byla prázdná. „Tak kdepak jsme?“ zamumlal si pro sebe.

Na monitoru se objevila tvář se známým úšklebkem. „Jsme v říši pohádek, pane Scilere. A půjdeme teď po kouzelném schodišti nahoru až do prvního patra a budeme pokračovat chodbou, až se před námi objeví velké šedé dveře s nápisem Ověření výstupů. Na ty ťukyty-ťuk zaťukáme a po špičkách cupity-cup vejdeme dovnitř. Rozumíme si?“

„Polib si, Yani.“

Jon obrazovku vypnul.

* * *

Když Jon dveře otevřel, chodbu ozářil obdélník jasného světla. Žena za stolem se na něho ani nepodívala. „Prosím, posaďte se,“ zamumlala jen.

Když ji neposlechl, zvedla k němu oči. Bělma měla zakalená tak, že skoro splývala s hnědými duhovkami.

„Můžu přijít později,“ navrhl Jon.

„Vy jste…?“ namířila na něho pero.

„Jon Sciler. Myslel jsem, že na mě čekáte.“

Mrkla a víčka přitom držela zavřená déle, než bylo obvyklé. Jon se mohl jen domýšlet, jestli nemá implantovaný sítnicový displej. Panenkám chvíli trvalo, než se na něho znovu zaostřily.

„Ano.“

Stůl, za nímž seděla, tvořil dlouhý široký oblouk a byla v něm umístěna řada monitorů. Jon viděl na obrazovky těch několika posledních na opačném konci oblouku. Systematicky po nich přebíhaly pětimístné číselné sekvence.

Křeslo měla na kolečkách, a tak přejela co nejblíž k desce stolu, namáhavě se přes ni předklonila a podala Jonovi ruku. „Doktorka Lockeová,“ představila se. „Thea Lockeová.“ Vlasy měla zastřižené nakrátko s výjimkou delší hnědé ofiny nad očima. Usmála se způsobem, jako by šlo o jakýsi cvik, který jí někdo kdysi dávno naučil a takřka ho už zapomněla, a pokynula mu směrem ke křeslu proti ní. „Posadil byste se, pane…?“

„Sciler. Jon Sciler.“ Pokusil se křeslo přistrčit ke stolu, bylo ale pevně uchycené k lesknoucí se bílé podlaze. Drobné výdechy výměníku vzduchu v ní připomínaly jemný uhelný prach. Jon se posadil, opřel, a když hledal vhodnou polohu, křeslo zavrzalo.

Žena se vrátila zpátky k papírům na stole a jen ho nepřítomně požádala: „Chvilku strpení, prosím.“

Jon se v křesle otočil. Stěna naproti stolu doktorky Lockeové byla projekční, teď však přepnutá na neutrální šeď. Obrátil se zpátky. Dělala si poznámky do žlutého bloku a upřeně přitom pozorovala jeden z monitorů. Stěna za ní byla z tmavého skla. Nevěděl, jestli ho skrz ni nepozorují.

Zavrtěl se v křesle, to znovu zavrzalo a doktorka Lockeová na okamžik zvedla oči. Mračila se. Jon se ušklíbl a znovu se začal vrtět. Křeslo teď sténalo do rytmu.

Mrštila perem na podložku a podívala se na něho.

„Jaké jste měl z minulé noci pocity?“ zeptala se.

„Bylo to zajímavé. Ale asi nejsem první, kdo experimentuje s kouzly, že? Program je zvládá až moc dobře. Jak daleko jste se dostali?“

Doktorka Lockeová zavrtěla hlavou a vzala pero do ruky.

Zkusil to jinak. „Pokaždé šlo o Dobyvatele Dálek?“

Jeho otázky ignorovala. „Jak vám jde učení pravidel magie? Viděla jsem záznam ze včerejšího vstupu a řekla bych, že jste si vedl docela dobře.“ Vrhla krátký pohled na obrazovku. „Znehybnění příšery, zaklínadlo pro uzdravení bylo vynikající a i to, jak jste vyléčil slepotu, bariéra, no a samozřejmě most. I způsob, jakým jste ho pak zničil.“

Podíval se jí do očí. „To bylo opravdu vynikající,“ pokračovala. „Jenže tam panoval velký hluk, takže jsme nedokázali pořádně nahrát, jak jste to vlastně provedl. Mohl byste ta kouzla pro mne sepsat a ušetřit mi spoustu práce?“

„Copak nedokážete odečítat ze rtů?“

„Tonální jazyk. Vzpomínáte si?“

Způsob, jakým svá poslední slova pronesla, naznačoval, že ho považuje za hlupáka a že ztratil poslední možnost, aby ho brala vážně.

„Jaký záznam jste ze vstupu pořídili?“ zajímal se, nečekal však, že dostane odpověď. Jenže doktorka sáhla pod stůl a vyndala záznamový disk.

„Ukážu vám ho. Je to ale jen přehled toho nejdůležitějšího. Otočte se.“

Projekční stěna potemněla, pak se na ní objevila duha testu barev a nakonec Jon uviděl sám sebe i celou skupinu, snímanou shora. Záznam začínal těsně předtím, než se objevila první zrůda. Obraz se na chviličku rozostřil a přes stěnu přeběhlo několik zrnitých pruhů, během okamžiku se však znovu ustálil.

„Ráda bych slyšela váš komentář, pane Scilere.“

Po jejich stopách se vydal asi tucet bestií. Pibald, který stále ještě pořádně neviděl, málem přepadl přes okraj srázu. Dusot ho zachytil až v poslední chvíli. Jon viděl sám sebe, jak se dívá přes propast. Vypadala, že snad ani nemá dno. Vzpomínal si, že se mu z její hloubky zatočila hlava. Dole se převalovala pára. Připadalo mu, jako by tam zahlédl zelená a modrá místa, mlha ale vše zakrývala nerovnoměrným šedavým příkrovem. Pibald a Dusot stáli vedle něho, ostatní byli v té chvíli mimo záběr.

„Jak je to doopravdy hluboké?“ obrátil se na doktorku Lockeovou s otázkou.

Pokynula mu, aby se otočil, a pak se obraz na stěně přepnul. Dva muži stáli na ocelovém ochozu na hraně jámy, hluboké nanejvýš dva metry. Protože obraz snímala kamera přímo shora, nedokázal rozeznat jejich tváře, muselo ale jít o Pibalda s Dusotem.

Obraz se znovu přepnul a Jon spatřil sám sebe stát kousek za nimi. Opět byla vidět herní kulisa. Propast v něm stále vyvolávala neklid.

Nebylo ani tak těžké kouzlo vymyslet jako spíš ho kontrolovat. Díval se na projekční stěnu a vzpomínky se mu vracely.

„Tady jsem začal špatně.“

Vysoko nad středem propasti se objevila černá deska a pomalu se prodlužovala ke vzdálenějšímu konci. Když se dotkla hrany kamenného srázu, zachvěla se a prostředek, který neměl žádnou oporu, se zhroutil a rozpadl. Černá hmota popraskala a polovina mostu se řítila do nekonečné hloubky, až se i poslední kusy ztratily v šedé mlze.

„Pořád mi to ještě nepřipadá jako dva metry,“ podotkl Jon.

„Zapomeňte na to,“ odsekla netrpělivě doktorka Lockeová. „Jak jste problém vyřešil?“

„Podruhé jsem začal stavět souběžně z obou konců. Postup jsem řídil očima. Chvíli mi trvalo, než jsem se to naučil, ale tahle schopnost se mi líbí. Může se hodit.“

Na stěně mezitím pomalu vyrůstaly dva díly mostu vzhůru a kupředu, až se setkaly a uprostřed spojily. „Nevypadá moc pevně. Nebylo jednoduché se v tom hluku soustředit.“

Jon se zaměřil na své souputníky. Záběr se rozšířil, aby bylo vidět na všechny. Když se k sobě shlukli, objektiv se přiblížil, jakmile se rozdělili, znovu zabral širší plochu. Pozoroval, jak zadržují bestie, zatímco on se mořil s piktogramy. Vypracovali si strategii a mířili buď na bradavice na bocích oblud, nebo na jejich nohy, na nichž bradavice nerostly. Pibald a Yani kolem sebe mávali meči jako šílení, zatímco Dusot každým úderem mířil naprosto přesně.

Když ho teď sledoval, došlo Jonovi, že Dusot je vynikající šermíř. Tehdy však neměl čas, aby jeho finesy podrobně zkoumal. Bestie stály namačkané jedna na druhou a Dusot směroval rány mezi jejich paže a plochou meče roznášel jed z jedné na druhou. Panika a nejistota, kterou tak mezi ně vnášel, byly stejně účinné jako fyzická újma.

Lapis a Lazuli se bily bok po boku. Ve způsobu jejich boje bylo něco podivného. Stály opravdu hodně blízko u sebe, jejich meče se však navzájem ani jednou nedotkly. Dívat se na ně až bralo dech. Jon nikdy nic podobného neviděl. Jejich zbraně pracovaly společně, efektivně a naprosto bezchybně.

„Ony jsou umělé, nebo ne?“ musel se zeptat.

Ohlédl se na doktorku. Ta jen cosi zabručela a nepřestala děj na stěně sledovat. „Zajímavé, že? Když teď vidíte, co vám unikalo. Vzpomínáte si ještě na něco? Na něco, co by nebylo na záznamu?“

Jon zavrtěl hlavou. Pozoroval Yaniho. Smrtonoše.

Po chvíli se k ní znovu otočil. „Ty bestie,“ upozornil ji. „Přece nedává smysl, aby nebyly imunní vůči vlastnímu jedu. To by se ve skutečnosti stát nemohlo.“

„Hmm, hmm. Také jste si mohl všimnout, že řvou až moc hlasitě na to, že nemají žádná ústa. To, co jste hráli, ještě není konečná verze scénáře. Jen testovací program. Mohl byste se věnovat projekci, prosím?“

Otočil se zpátky ke stěně. „Jak vlastně ten most doopravdy vzniká?“

Na první pohled bylo jasné, že nemůže jít jen o iluzi. Sledoval, jak po něm přešli a jak ho sám zničil hned poté, co z něho seskočil i poslední z nich, Dusot. Najednou tam most prostě nebyl a tři bestie s jekotem padaly do propasti. Ozvěna jejich řevu se ve vzduchu chvěla ještě několik vteřin.

Doktorka Lockeová záznam o kousek vrátila, zaostřila na formující se most, čímž dostala hráče ze záběru a snímek zastavila. Přepnula systém z módu bRilí na realitu a scénu znovu pustila. Jon sledoval, jak se z ocelových nosníků vysunují teleskopické tyče a pomalu se formují do mostní konstrukce.

„Jasné?“ Ihned přepnula obraz na černý most viděný bRilemi a po chvilce ho zastavila. „To stačí.“

„Musí být všechno, co vytvořím, z té černé hmoty?“

„Možná. To je jeden z důvodů, proč jste tady. Černá je základní barva, ale vaše zaklínadla by to mohla změnit. Vytvořil jste prostě most. Ne kamenný most a ani ne dřevěný.“

„Jenže to, co já mohu vytvářet, je stejně omezeno možnostmi vašeho hardwaru. Co kdybych se pokusil o něco víc?“

„Musím jen zopakovat, že právě proto jste tady. Tak začneme.“

Chvíli mačkala klávesy a kontrolovala monitory. Co na nich je, to viděl nejen v odrazu jejích očí, ale i ve skle za ní. Domníval se, že poznává křivky grafu EEG.

Když byla spokojená, vyndala z vakuového pouzdra bRile a podávala je přes stůl Jonovi. Všimla si, že krátce zaváhal, než zaklonil hlavu, aby si je mohl nasadit.

„Tyhle jsou určené jen pro příjem dat, nic nevysílají,“ vysvětlovala. „Budu si při každém sezení nahrávat vaše reakce.“

Narovnal se a pevně přitiskl víčka k sobě. Pořád mu něco nehrálo. „Pokud je počítač schopný odečítat má kouzla, pak v něm musí být naprogramovány všechny možné kombinace. Na co pak potřebujete mě?“

Zvedla obočí a opřela se.

„Nepracujeme s počítačem. Máte co do činění s UI. Umělou inteligencí, pane Scilere.“

V kouřovém skle za jejími zády zahlédl, jak po obrazovce přeběhly čáry vyhledávače. Předklonila se, monitoru se dotkla prstem a ten potemněl.

„Nejsme ještě schopní přesně předpovědět, co všechno UI umožní,“ pokračovala. „Zdá se, že hodně záleží na scénáři, hráči a spoustě dalších proměnných.“

„O jaké další proměnné jde?“

„UI je…,“ pokrčila rameny. „Nepatrné změny okolní teploty, kolísání proudu, obyčejná hloupost nebo nedbalost. Na jednom připojení vás může být zároveň nejvýš pět. Zajímá nás, co všechno vám dovolí vykouzlit a jak bude vaše zaklínadla interpretovat. Tady v laboratořích pak provádíme kontrolní testy. Jinak existují dvě další prostředí. Jedním z nich je herní oblast, podobná té ze včerejška, jenže vybavená jen bRilemi. Žádná solária.“

Minulá noc tedy neznamenala, že ho přijali, došlo Jonovi. Šlo jen o poslední zkoušku. Napojili ho prostřednictvím solária, jako by se chtěl Kerz ujistit, že pokud Jon zkouškou neprojde, nebude schopný odhadnout, jak daleko už v Labyrintu s výzkumem pokročili.

„A to druhé prostředí?“

„Nepokoušejte se běhat, pane Scilere, dokud neumíte pořádně chodit. Ani létat, dokud se neumíte rozběhnout.“

Zdálo se, že je soustředěná na něco jiného. Pozorně sledovala obrazovky. Jon ji lehce pobídl.

„Létat? To přece nejde. Hardware herní zóny by to nezvládl.“

„Máte pravdu,“ přiznala. „Ale bRile už se k tomu blíží, i když zatím jen ve velmi nedokonalé formě.“

Jon přikývl.

„Naši farmakotechnici se zabývají možností stimulovat oblast středního ucha. Rovnováha, pozice, pohyb – to všechno je ovlivňováno ústrojím středního ucha. Signalizuje vám, že se pohybujete, že padáte, jakým směrem míříte i že se otáčíte nebo shýbáte. Jak ví každý, kdo byl někdy ve stavu beztíže, je možné je ošálit. A vy to, pane Scilere, víte sám moc dobře. Můžeme dokonce omezit vnímání bolesti, pokud to bude potřeba. Takže dnes byste již nemusel procházet tím, co vás potkalo na Dirangeseptu. Tak, teď jsme připraveni.“

V odrazu obrazovek monitorů na skle za doktorčinými rameny se vlnovky ustálily kolem zářících horizontů.

„Teď se, prosím, ještě jednou otočte, dáme se do práce. Zapomeňte, že jsem tu s vámi. Prostě jen dělejte to, o čem si myslíte, že je po vás požadováno.“

Jon se i s křeslem obrátil. Na projekční stěně zářila na zeleném podkladu velká bílá písmena.

VYTVOŘIT: VODA

Stěna zhasla a v následující vteřině se na ní objevil obraz vysokých hor.

„Co po mně chtějí? Sklenici vody, vodní bouři, řeku? Co?“

„Je to jen na vás. A nezapomeňte, že UI si váš názor bude interpretovat po svém.“

Jon se pokusil pomocí dlouhého zaklínadla vyvolat déšť. I když slova zněla správně, úhel jeho vidění byl příliš úzký. Mohl se soustředit na kousek mraku, který by nejspíš ztmavl, jakmile však odvrátil od tmavší skvrny zrak, okamžitě zesvětlal a splynul s ostatními. Zaměřil se proto na údolí mezi dvěma kopci a pokusil se vytvořit jezero. Na zvoleném místě se sice objevila vodní plocha, nebyla však o moc větší než malý rybník. Když se znovu podíval, byla stěna prázdná. Pak se objevila další slova:

VYTVOŘIT: MLHA

Obraz opuštěné ulice se chvíli komíhal, brzy se však zaostřil. Cestu dlážděnou „kočičími hlavami“ lemovaly vysoké dřevěné domy. Jon složil zaklínadlo a z jednoho z vchodů nechal proudit pramínek mlhy. Když se ho pokusil očima přemístit, změnil se jen v lehký mlžný opar. Nechal ho spočinout nad dlážděním a pokusil se způsobit, aby mlha zhoustla a zmohutněla. Pramínek však byl příliš jemný, po chvíli již skoro neznatelný a nakonec se rozpustil docela. I když zaklínadlo upravil, podařilo se mu udržet pouze tenký proužek mlhy.

Ohlédl se po doktorce Lockeové. Pokynula mu, aby pokračoval.

KOPÍROVAT: KLÍC

Tentokrát mu stěna nabídla dřevěný stůl, na jehož desce spočíval železný klíč. Po chvíli se kolem stolu začal pohybovat snímač, který mu poskytl trojrozměrný obraz klíče. Jonovi se po čtvrthodině podařilo vytvořit jakous takous kopii. Očima pozoroval vzor a pokoušel se ho přenést na kopii, veškeré jeho úsilí však bylo marné.

Po další půlhodině ho rozbolela hlava.

Doktorka Lockeová stěnu vypnula a vyzvala ho, aby přestal. Vstal, protáhl se a cítil, jak mu praskají všechny klouby. Když odcházel, cosi si zapisovala. „Magie není jednoduchá,“ prohlásila, aniž by se na něho podívala. „Pokračovat budeme zítra, pane Scilere.“

SEDM

Duchové,“ varoval Jon.

Chrye sice nic neviděla, po chvíli by však řekla, že skrz zvířený jemný šedavý popel slyší vzrůstající šum. Popel padal už dva dny. Šlo o důsledek měsíc staré erupce na sumaterském souostroví. Celé Kentish Town jím bylo pokryté až po kotníky. Městské služby sice ulice stříkaly speciálním gelem, který měl popílek zhutnit, aby ho bylo možné shrnout a odvézt do nejbližší propasti, byla to však již předem prohraná bitva.

Jon ji zatáhl do vchodu opuštěné trafiky. Za sklem ve dveřích byl v úrovni očí nakřivo přilepený list papíru se zažloutlými a pokroucenými okraji. Inkoust už dávno vybledl a nápis „Přijdu hned“ už skoro nešel přečíst.

Když vzal Chrye za holé zápěstí, zaplavil Jona nezvyklý pocit. Došlo mu, že je to vlastně poprvé, kdy se jí dotýká, aniž by od ní potřeboval uklidnit. Až doteď to byla Chrye, kdo se dotýkal jeho.

Slyšel, jak se blíží. Zněli neuvěřitelně bláznivě. Zatlačil Chrye hlouběji do stínu, zastínil si oči dlaní proti odrazu světla a podíval se skrz sklo dovnitř. Uvnitř, částečně opřený o dveře, se na podlaze válel balík bulvárních novin. Na horním výtisku dokázal přečíst titulek: „NEW YORK BUDE NÁSLEDOVAT SAN FRANCISCO DO MOŘE BĚHEM TŘÍ LET.“ A hned pod ním „ATLANTIK SE SPOJÍ S PACIFIKEM DO DESETI.“ Jon se pokusil zaostřit na datum. Noviny byly něco málo přes rok staré. Možná že časové odhady byly až příliš pesimistické, ale tektonické pohyby, které již zničily větší část Ameriky, hrozily, že zpustoší i zbytek světa. Podle snímků ze satelitů na tom byly Asie s Austrálií o hodně hůř než Evropa a Afrika jim už šlapala na paty. Otázkou zůstávalo jen to, jestli konec nastane v důsledku přílivových vln, nebo lavinovitě se šířících erupcí.

Nedalo se s tím nic dělat. Země umírala od chvíle, kdy stoupenci ReGenesis nechali vybuchnout řetěz nukleárních pum na dně Mariánského příkopu v Tichém oceánu. Křesťané ze sekty doufali, že přílivové vlny očistí Ameriku a oni ji budou moci znovu vybudovat na lepších základech. Nepočítali však s důsledky výbuchů na zemskou kůru, ani s uvolněným ohromným množstvím radioaktivního spadu.

Před vchodem se přehnal oblak zvířeného prachu. Už tu byli. V relativním bezpečí výklenku Jon povolil sevření Chryiny ruky. Kolem jich přešlo pět. Šklebili se, kůži měli lesklou jako kouřové sklo a jakoby plastovou. Oblečení byli do triček bez rukávů, pod koleny ustřižených džínsů a na nohou měli obuté jasně žluté svítivé boty. Filtry nikdy nenosili. Na krku jim vyvstávaly pletence zbytnělých cév a od náramků na zápěstích vedly kanyly k implantovaným infuzním vstupům v loketních jamkách. Při chůzi svírali a znovu otevírali pěsti a pumpovali si tak drogu do žil. Oči jim zářily jako neonové lampy.

Chrye pozorovala, jak tanečním krokem mizí pryč. „Jaké to bylo, vrátit se do tohoto světa?“

Jon vyšel na chodník a vzpomínal. „Jako bychom přistáli na jiné planetě. Na další obyvatelné. Tentokrát jsme ale byli bezbranní a nazí.“ Gestem ruky obsáhl všechnu bídu a hrůzu kolem a rozvířil další pomalu usedající částečky popela. „Bylo to zlé, samozřejmě. Vzduch, znečištění, zemětřesení a trhliny, ale to, jak nás přijali… nikdo nebyl na nic podobného připravený.“

Pohladila ho po paži. „Jenže to bylo pochopitelné. Byli jste pryč sedmatřicet let. Osmnáct let nadějí, jeden rok rozčarování nad neuvěřitelnými informacemi, které se začaly pomalu dostávat na veřejnost, a dalších osmnáct let nenávistné kampaně v médiích,“ vysvětlovala. „Mou generaci vychovali k nenávisti vůči Dobyvatelům Dálek.“

Jon se na ni zkoumavě podíval a pokoušel se ji pochopit. „Proč jsi také nepodlehla?“

Popílek ve vzduchu náhle zhoustl, a když jím procházeli, vířil jim kolem těl. Ulice se pojednou stala velmi důvěrným místem, skoro jako postel. Jon cítil, jak se ho zmocňuje zvláštní pocit beztíže. Myslel na teplo jejích dlaní a na chvíli se jí zahleděl do očí. Odstínem modré mu připomínaly Lapis a Lazuli, v Chryiných očích však byla hloubka, kterou dvojčata postrádala.

„Chrye,“ pronesl spíš sám pro sebe. „Nikdy jsem se s tímhle jménem nesetkal.“

„Narodila jsem se, když jste dorazili na orbitu Dirangeseptu,“ vysvětlovala. „Tenkrát byli všichni plni nadějí. V tom roce většina dětí dostala jména podle květin. Moje máma si vzpomněla na chryzantémy. Popisovala mi, jak bývaly nádherné. Myslím, že v duchu viděla ohromné pole chryzantém na Dirangeseptu. Žlutých chryzantém.“

Najednou zmlkla. Jon věděl, že by měl něco odpovědět, netušil však co.

Padající popílek ještě zhoustl. Lepil se jim na oblečení, Jonovi se přesto zdálo, že je od sebe odděluje a uzavírá do vlastních ulit. Cítil se od Chrye odtržený.

„Kam to jdeme?“ zeptala se. „Obešli jsme kruh a jsme skoro zpátky u tebe doma.“

„A právě tam máme namířeno,“ odpověděl. Podíval se na hodinky. „Pokud mne budeš navštěvovat častěji, dříve či později se budeš muset setkat s jednou osobou. A budu se cítit o hodně lépe, když u toho poprvé budu i já. Zatím jsi měla štěstí a nenarazila na něho, to ale nemůže trvat věčně. Jsem si skoro jistý, že dneska odpoledne nemá službu, takže by už měl být zpátky. Chci, aby to vypadalo jako náhoda.“

Chrye z jeho hlasu vycítila napětí a pokusila se ho rozptýlit žertem. „Kdo je ten záhadný neznámý?“ zeptala se. „Vypadá alespoň k světu?“

„Jmenuje se Hickey Sill.“

* * *

Hickey Sill byl namyšlený prcek. Bydlel v pokoji pod Jonem.

Jak Jon očekával, stál Hickey ve dveřích a pozoroval je, zatímco stoupali po schodišti.

Jon se zastavil a položil ruku na kovové zábradlí. Bylo studené, mastné a kluzké. Otřel si dlaň o kalhoty. „Ahoj, Hickeyi,“ oslovil ho.

Hickeyovy oči těkaly z Jona na Chrye za jeho zády. Překvapením zapomněl zavřít ústa.

„Přítelkyně, jo? Pozvi ji dál. Pro tři je tu všeho dost.“

Jon začal znovu stoupat po schodech. „To není má přítelkyně.“

Hickeyovi ještě víc poklesla čelist. „Ještě líp. Určitě se ráda napije s policajtem, ne? Jak se jmenuje?“ Udělal krok ze dveří. Jon se zastavil o tři schody pod ním, takže měl oči v úrovni Hickeyových. Jasně rozeznával, co z Hickeye táhne. Udělal ještě jeden krok.

„O nic se nepokoušej,“ varoval ho Hickey. „Protože jestli se nebudeš chovat tak, jak chci, můžu ti pěkně zavařit.“ Položil Jonovi ruku na rameno, aby se o něho mohl opřít. „Pane jo, takový svaly, pane Vlku,“ podivil se.

Chrye se dotkla Jonovy paže. „Rádi se s vámi napijeme. A jmenuji se Chrye,“ prohlásila. „Takže vy pracujete u policie?“

Hickey se přestal o Jona opírat. „To zní líp,“ odtušil a vydal se do svého pokoje.

Jon vrhl na Chrye varovný pohled. „Ničeho se neboj,“ zašeptala.

„Jasně, sem policajt,“ pokračoval Hickey Sill. „Moje triga.“ Ukázal ke stěně, polepené obrázky nahých, mokrých a nic neskrývajících dívek ve vyzývavých pozicích na naleštěných chromovaných strojích. Musel si je dlouho vystřihovat z obskurních magazínů. Největší fotografie, která nad ostatními vynikala, zobrazovala policejní autoid na třech kloubovitých nohách. Pod horním okrajem obrázku bylo neumělým dětským písmem načmáráno: „Úderná pěst policie.“ Mezi fotografiemi dívek bylo umístěno ještě několik fotek stejného autoidu s nataženýma nohama i rozepjatými chapadly.

Hickey jim ukázal leštěnou stříbrnou atmoláhev. „Plněná dneska ráno,“ pochlubil se s úšklebkem. „Ještě teplá.“ Párkrát se zaoblenou nádržkou zatřepal, odšrouboval její vršek a do tří skleniček nalil sytě rudý likér. Jonovi podal tu nejmenší a další nabídl Chrye. Svou pozvedl proti světlu holé žárovky pod stropem a mžoural na ni. Uvnitř se cosi pohnulo.

„To nejlepší je na dně,“ prohlásil a obsah sklenky do sebe najeden ráz hodil. Ztěžka se posadil a hlava mu poklesla.

„Počítej do dvaceti,“ vyzval Jon Chrye. Skleničku jí sebral a spolu se svou dávkou obě nalil zpátky do termosky. S larvami to nebylo nijak jednoduché. Vypadaly spíš jako hustá barva, záchvěv nachu v purpuru.

„…devatenáct, dvacet,“ ozvala se Chrye. Jon láhev zašrouboval a skleničku jí vrátil těsně předtím, než se Hickey narovnal a podíval přímo na ni. Odměrku mu ukázala a usmívala se.

„Tak von ti povídal o Dirangeseptu?“ zeptal se Hickey. „Mně nikdy neprozradil ani slovo. Ale vůbec mě to nepřekvapuje. Nedokázali si poradit s pár blbejma zvířatama. Jak se vůbec opovážili se sem vracet.Ukázal na obrázky na stěně. „Míval jsem tam vizory a pěsti a bomby s plynem…“ Nevěřícně zakroutil hlavou. „A to nic nebylo proti tomu, co si vezli s sebou. Vojenský autoidy, až po uši plný smrti.“

Jon vstal, ale Hickey si ho vůbec nevšímal. Chrye pozorovala jeho oči. Třesoucí se panenky mířily na ni, ale za nimi zela jen prázdnota.

„Doved bych srovnat půlku tohodle města se zemí jen s tím, co jsem tu míval,“ mumlal si Hickey zasněně.

Chrye se podívala na Jona. Stál k ní zády. Musel tohle povídání vyslechnout už nejméně tisíckrát a neodvážil se bláznivému policistovi odporovat. Hickey Sill byl sice extrémista, říkal však nahlas to, co si většina jen myslela.

„Co je tohle, Hickeyi?“ Jon stál v rohu místnosti.

Hickey náhle vstal. „Aha, tohle.“

Chrye ho dovedla k Jonovi. Na malém plastovém stolku byla položená metr široká plochá obrazovka spolu se sluchátky a klávesnicí.

„To je hra?“ zeptala se.

„Ne. To jsem zabavil,“ prohlásil Hickey. Po straně se na ni podíval a odstrčil ji. „Mám to půjčený.“ Zvedl klávesnici a stiskl několik tlačítek. Obrazovka ožila. Objevil se na ní panoramatický obraz potemnělé ulice s několika centimetry překrývajícího se záběru po obou krajích. Polovinu obrazovky vyplňovala cihlová zeď, polepená omšelými a napůl strhanými zbytky plakátů. Pod nimi bylo patrné barevné sgrafiti.

„Dálkově ovládaný vizor?“ zajímala se Chrye.

„Ne,“ odtušil Jon. „Myslím, že jsem už něco podobného viděl.“

Hickey Sill se pochechtával a prsty přejížděl po klávesách. Obraz se zaostřil a zeď ustoupila.

„Má transpondér,“ vysvětloval Jon potichu. „Ilegální a hodně drahý. Používají je, aby se nabourali do ovládání policejních autoidů, jako je Hickeyova triga, a převzali nad nimi kontrolu. Říkají jim kukačky. Obvykle nejsou příliš spolehlivé, protože kódy frekvencí se mění stokrát za vteřinu. Tak je alespoň trvale přetěžují. Když ale znáš kódovací postupy, stejně jako Hickey, tak můžeš kukačku naprogramovat…“

„Pššt,“ zasyčel Hickey a šilhal na obrazovku. „Radši toho necháme. Stěny mají uši.“ Zeď se vrátila zpátky.

„…a ovládat z domova. Dá se toho lehce zneužít a provádět hlouposti. Za tu atmoláhev by ho nejspíš zavřeli, ale kdyby zjistili, že disponuje kukačkou, tak…“

„Tak by mi stejně nic neudělali, pane Dobyvateli posranejch Dálek,“ skočil mu do řeči Hickey. „Protože chlápek, kterej mi to dal, už to nikdy postrádat nebude, a kdyby se něco profláklo, věděl bych, kdo za to může.“ Na obrazovce se objevil tříprstý robotický pařát, roztáhl se a nakonec utvořil pevnou kulatou pěst. Hickey palcem zmáčkl tlačítko klávesnice a pěst se probourala zdí. Hickey ji nechal vrátit do původní pozice a počkal, až se usadí prach z rozdrcených cihel.

„Tak,“ prohlásil, „co si dát ještě panáka?“

* * *

Jon ji sice ujišťoval, že tentokrát bude Hickey určitě pryč, přesto však Chrye, zatímco rychle přecházela kolem jeho dveří, zadržela dech. Sice se brzy vzpamatovala, ale teď, když se dívala na knihu, položenou mezi nimi na stole, srdce se jí znovu sevřelo.

Muselo jít o nějaký deník. Měl světlou koženou vazbu a byl tak ohmataný, že se stále samovolně otevíral. V pravém horním rohu bylo do kůže vytlačeno ornamentální písmeno S.

Vede si deník, pomyslela si a pocítila vzrušení. Jon Sciler si vede deník. Doufala, že by něco podobného mohla objevit, protože u básníka by to bylo dost dobře možné. Myslela na svou studii, na to, co by se mohlo skrývat v Jonových zápiscích z Dirangeseptu, a najednou si uvědomila, že před očima má verše.

* * *

Jsme svými vlastními bohy.

Znovu se sami rodíme a vymýšlíme. Jsme svými vlastními ďábly.

K předpeklí sami sebe vedeme a do vlastního pekla se vrháme.

* * *

Tiše na knihu zírala. Zdálo se, že na vazbu někdo kdysi vyrazil několik slov, která však nyní byla tak důrazně vyškrábána, až se kůže pod nimi poničila a místy i potrhala.

Jon knihu prstem posunul přes stůl. „Chtěl bych ti něco říct,“ vysvětloval. „Chtěl bych ti o někom vyprávět.“

Chrye k němu zvedla oči. „Dobrá,“ souhlasila. Sledovala, jak se dlouze a zhluboka nadechl.

„Když mi zemřeli rodiče, nahradil mi rodinu, a stejně tak já jemu. Alespoň myslím. Vyrůstali jsme společně v sirotčinci. Jeho pravé jméno bylo Markus Lees. Nikdy ho ale nepoužíval. Říkal si Starbum. Podle jednoho komiksového hrdiny z té doby. Sirotka. Vzpomínám si dokonce, jak byl ten sešit nadepsán: ‚Poslední útěk z hlubin vesmíru*. Starbum ztratil paměť a jen čas od času se mu ve vlnách vracela. Když dospíval, myslel si, že je sice šílený, ale přece jen člověk. Později mu došlo, že je z jiného světa,“ Jon se lehce pousmál. „Nic neobvyklého. Asi jsi sama něco podobného četla, že?“

„A kdo ne? Na Starbuma si sice nevzpomínám, ale to nic neznamená.“

„Tehdy jsi ještě nebyla na světě,“ povzdychl si. „Starbum měl také zvíře…“ Viděl, jak se Chrye zamračila. „Ten komiksový. Měl takového bláznivého vlka, kterého jeho adoptivní rodiče našli někde v lese. Ten vlk vyrůstal s jejich domácím psem a myslel si, že je také jen obyčejné psisko.“

„Dobrá zápletka,“ odtušila. „Pán a jeho pes, oba se podceňují a považují za něco horšího, než čím ve skutečnosti jsou.“

Jon se zarazil a zamyšleně se na ni podíval. „Ano, ano.“ Napil se ze skleničky. „Chodili jsme spolu do heren. V jednom kuse mě porážel, ať jsme hráli, co jsme hráli. Na všech hrách se v tabulkách nejlepších výsledků skvělo jméno Starbum. Fakt to uměl.“

„Čím Starbum vynikal?“ Všimla si, jak se zarazil, a zasmála se. „Ten komiksový. Byl něčím výjimečný?“

Viditelně si oddechl. Přestal posouvat knihu po stole, a zatímco s ní mluvil, přejížděl prstem po deskách a po vytlačeném monogramu. Chrye najednou napadlo: Sciler? Starbum?

„Létal rychlostí světla, alespoň myslím. A taky dělal pár jiných, dost nezvyklých věcí.“

„Měl nějaká omezení? To je přece v komiksech normální, nebo ne? Nemají snad všichni jejich hrdinové svou Achillovu patu? Ohrožovalo ho něco?“

„Aha, samozřejmě. Pokud si vzpomínám, jeho vlastnosti se projevovaly jen v noci. Zemáci – tak říkal obyvatelům Země – se ho báli. Mysleli si, že je upír a jeho vlk že je vlkodlak, samozřejmě. Jo, a ještě něco. Musela nastat určitá konstelace hvězd, aby se jeho síla mohla plně rozvinout, a na hvězdy muselo být vidět. Nesmělo být zataženo.“

„To měl tedy velký problém,“ podotkla Chrye suše.

Jon přikývl. „A vlasy měl jako Markus. Lehce do zrzavá. Řekl bych, že právě proto se s ním tolik ztotožňoval.“

„To zní rozumně. Pokračuj.“

„Neztratili jsme se jeden druhému ani po odchodu ze sirotčince. Pořád jsme se motali kolem her a vydělávali si tím na živobytí. Znali jsme je úplně všechny. Já jsem byl docela dobrý, jeho ale překonat nešlo. Pracoval jsem vždy na nastavení a on zařídil ten zbytek.“

Zvedl prst od knihy.

„Dirangesept z toho logicky vyplynul. Starbum nás oba zapsal, jako by šlo o jízdenky do ráje.“

„Vadilo ti to?“

„S ním bych šel třeba i do pekla.“ Položil na knihu dlaň. „Jenže jsem netušil, že to nakonec bude pravda.“

Chrye čekala a dívala se mu do očí. Na zelené skvrny v hnědých duhovkách.

„Vzali nás oba, byli jsme mezi prvními. Asi nás považovali za vhodné. Mladí, bez rodin, blázni do her, s vynikajícími reflexy, prostorovou orientací, schopní se učit. Starbum byl obzvlášť velká výhra. Dělal jim výbornou reklamu. Všichni hráči, které porazil, se nemohli dočkat, až ho budou smět následovat. Byl jejich štítem i mečem. Stejně jako mým.“

„Cítíš kvůli tomu výčitky, Jone. Cítíš za ně odpovědnost?“

Podíval se na ni. „Kdysi ano. Teď už ne.“ Zůstal potichu.

„Dával jsi mu vinu za všechny, co tam zahynuli? Víš přece, že by to byla chyba,“ promluvila opatrně a cítila, jak ho pojednou začíná ztrácet. Má toho v sobě tolik, napadlo ji. Chtěla se natáhnout a dotýkat se ho.

„Určitě víš, Jone, proč se nechal zapsat.“

Promnul si oči. „Ach, jistě. Dirangesept. Vesmír. Nejspíš to bylo jeho postavení hvězd. Nějakou dobu tam nahoře snad nebyl ani při smyslech, tím jsem si jistý. Byl přesvědčený, že je Starbum, který se vrací domů zachránit svou planetu. Jenže, sakra, byl opravdu dobrý. Přišel o míň autoidů než kdokoliv z ostatních. Stejně nás ale nedokázal zachránit. Nedokázal zachránit ani sám sebe. Byl jen člověk.“

Jon se zhluboka nadechl a pokračoval. „Stigmaty to začalo a pak přišly sebevraždy a sebepoškozování.“ Začínal mu přeskakovat hlas. „Jak jistě moc dobře víš.“

Chrye přikývla.

„Po návratu na Zemi jsme se jeden druhému na dlouhou dobu ztratili. Někdo mi říkal, že pracuje pro Labyrint. Nejdřív mě to překvapilo, pak jsem ale od něho začal dostávat dopisy. Nikdy jsme se ovšem nesešli. Nejspíš mě nechtěl vidět. V dopisech tvrdil, že pro to není vhodná doba.“ Jon si přejel jazykem po rtech, „lý dopisy. Začínal být posedlý věcmi, které pro ně testoval.“

Podíval se na Chrye a pak kamsi stranou, „lý dopisy byly čím dál víc zneklidňující. Přestal jsem je číst. Odepisoval jsem mu, ale přestože psát nepřestal, vůbec na ty moje nereagoval. Pořád jen nejasné náznaky o hře. A že bych měl začít pracovat pro Labyrint.“

Znovu přikývla. „Říkala jsem si…“

„Ne. Ne. Tehdy ne. Byla to ta poslední věc, kterou bych toužil udělat. Jestli se chtělo jemu, dobrá. Už nebyl mým nejbližším přítelem, tím, se kterým jsem se vydal na Dirangesept. Nakonec jsem jeho dopisy ani neotevíral a rovnou jsem je vyhazoval.“

„Teď to nechápu. Vždyť přece pro Labyrint děláš?“

„Nepřerušuj mě, Chrye. Najednou dopisy přestaly chodit. Myslel jsem… Nevím, co jsem si myslel. Asi mi to bylo jedno.“ Jon zvedl hrnek a napil se vlažné kávy. V krku měl sucho. „Pak jsem se dočetl, že zemřel. Že spáchal sebevraždu.“

Odmlčel se. Jeho poslední slova zůstala viset ve vzduchu. Oči mu zvlhly, otřel si je a nejspíš mu v první chvíli ani nedošlo, že pláče. Ani si nevzpomínal, kdy mu naposledy tekly slzy. S nikým jiným o Starbumově smrti nemluvil. Ani s Keiem. Dokonce si nebyl jistý, jestli Kei ví, že je Starbum po smrti. Nejspíš ne. Jméno Markuse Leese v novinách zřejmě kromě něho lidem nic neříkalo.

Pak si však vzpomněl, že u rozptylu byl ještě někdo. Někdo jiný tedy také věděl, že Markus Lees je Starburn, a znal ho natolik dobře, aby se na obřad přišel podívat.

„Promiň,“ ozvala se Chrye. „Asi ti připadalo, že za jeho smrt můžeš. Ale nemůžeš. Je jasné, že musel být v hluboké krizi.“

„Poslechni, Chrye. Tak se to nestalo. Nikdy by sebevraždu nespáchal. Někdo ho musel zabít.“

„Jone, víš přece, kolik Dobyvatelů Dálek –“

„lý mě neposloucháš. Fyzicky by to nezvládl. Tvrdili, že se utopil v nádrži. To by, Chrye, nikdy neudělal. Pokud šlo o vodu, trpěl nepřekonatelnou fóbií.“ Jon si ani neuvědomil, že vstal a že zprudka oddychuje. Dlaněmi si otřel tvář.

Chrye počkala, až se znovu posadí. „A proto jsi šel do Labyrintu.“

Jon třesoucím se prstem přejel po obalu knihy a pak ji posunul směrem k ní. „Pár dní po jeho smrti mi poštou přišlo tohle. Musel to poslat těsně předtím, než…“ Bezmocně zavrtěl hlavou. „Ten deník jsem párkrát otevřel a zase hned zavřel. Neměl jsem dost sil, abych se k němu posadil a četl. Chci, abys to udělala ty. Tohle je tvoje parketa. Chci, abys mi o něm něco řekla.“

Teď to začíná dávat smysl, pomyslela si Chrye. Cítila úlevu, když jí došlo, proč se vlastně rozhodl s ní spolupracovat. Něco od ní potřeboval. Potřeboval její pomoc.

Jen nechápala, proč jeho důvody bere tak trochu jako odmítnutí.

OSM

Jon čekal, až Kerz promluví. Měl pocit, že se v Labyrintu něco musí každou chvíli pohnout kupředu. Cosi se mělo změnit.

Kerz nikam nepospíchal. „Tak jak vám to jde na Ověření výstupů?“ zeptal se pomalu.

„Těžko říct. Doktorka Lockeová toho moc nenamluví.“

„Tak vám to tedy mohu oznámit já. Vedete si dobře. Dokonce nezvykle dobře. A také jste velmi vytrvalý. Chtěl byste se na něco zeptat?“

„Ano. Tý testy už se táhnou celý měsíc. Znám zaklínadla, ale nikdy jsem si neověřil, jak budou fungovat v zóně. Je to jako učit se cizí jazyk z učebnice a nikdy ho nevyzkoušet tam, kde se jím mluví. Prostě zbytečná práce.“

Kerz přikývl. Silně přitiskl špičky ukazováčků k sobě a díval se, jak zbělely. „Jak se vám spí? Máte vůbec nějaké sny?“

„Hádejte. Samozřejmě že mám.“

„Něco neobvyklého?“ Ruce opřel o lokty a přes spojené špičky prstů se na Jona podíval.

„Jak vypadá normální sen, Kerzi? Pořád ještě se mi zdává o Dirangeseptu,“ pokrčil Jon rameny. „Tak to prostě je.“

Kerz uvolnil stisk prstů, do nichž se rychle vrátila barva. „Jste připraven na další fázi, pane Scilere. Nastal čas začít používat jazyk. Chápu, že to pro vás muselo být frustrující, ale neměli jsme na vybranou. Musel jste projít všemi testy ještě předtím, než vám ukážeme jejich smysl. Bezpečnost…“

Vstal, obešel stůl a vedl Jona ke dveřím. „Něco pro vás máme,“ prohlásil. „Právě jste vstal a začínáte utíkat. A jste zřejmě dobrý běžec. Teď se ukáže jak dobrý.“ Kerz se ve dveřích zarazil a obrátil k Jonovi.

„Ještě něco. Určitě jste si ve smlouvě, kterou jste s námi podepsal, všiml klauzule o utajení. Jde o standardní ustanovení, přesto bych vás na něj rád ještě jednou upozornil. O ničem z toho, co tady zažijete nebo se naučíte, nesmíte mluvit s nikým mimo zdi našeho zařízení. Vůbec s nikým, včetně spoluhráčů. Rozumíte mi? A souhlasíte s tím? Protože kdyby ne, skončila by vaše smlouva hned teď a tady. A stejně tak, jakmile byste ji někdy v budoucnu porušil. Kdykoli, pane Scilere.“

„To je v pořádku,“ přitakal Jon klidně.

„Dobrá. Tak tedy půjdeme.“ Kerz odvedl Jona na chodbu a ten se hned vydal směrem k výtahu.

Kerz však zůstal stát u dveří. „Kam to jdete?“ zeptal se.

Jon se rozhlédl kolem sebe. „Do herní zóny ve starých autobusových garážích. Myslel jsem… Kde je tedy zóna?“

Kerz se ušklíbl. Jon si všiml, že má až nepřirozeně pravidelné zuby. „Budete se napojovat odtud z Labyrintu.“

„Odtud? Ale…“

„Stará technologie, Jone. Brzy už bude nadobro překonaná. Teď máme novou intemalizovanou zónu. Žádné fyzické překážky. Žádné svaly a tak. Nedávno jsme dosáhli zásadního technologického přelomu, a právě proto se tak staráme o utajení. Díky pokroku v technologii bRilí jsme dospěli k naprosté nezávislosti na lidské motorice. Bude to stejné, jako když spíte. Jen sen tentokrát bude hrou.“

* * *

Jon vytřeštil oči na pochromované křivky a celý se otřásl. Nebylo to však zimou. V místnosti bylo přetopeno. Jenže kryté lůžko CryoSysu viděl naposledy v lodích výpravy na Dirangesept.

„Klaustrofobie?“ zeptala se doktorka Lockeová úsečně. Kontrolovala sestavu monitorů na stěně. Přestože byl nahý, dívala se jakoby skrz něho, díky čemuž si svou nahotu ještě více uvědomoval. Přemýšlel, co na něm vlastně může vidět. Nejspíš jen zbytečný hardware, přemýšlel. Myšlenky mu přeskočily a napadlo ho, co vlastně viděla Chrye, když ho pozorovala nahého. Pro obě ženy byl v podstatě jen zdrojem informací, v Chryině pohledu však bylo ještě cosi jiného. Doktorka Lockeová se zajímala jen o technologii. Nebyl si však tak docela jistý, o co všechno se zajímá Chrye. Znovu ji viděl sedět v Nirváně a dotýkat se náramkem sklenice. Pak si ale vzpomněl na Starbumovu smrt a zdálo se mu, že se jeho svět začíná trhat na kusy. S výjimkou Chrye.

„Pokud trpíte klaustrofobií, mohu s tím něco udělat.“

Jon zavrtěl hlavou. „Žádné léky.“

„Nemyslela jsem léky. Jakmile budete napojený na bRile, mohu přímo –“

„Nemám klaustrofobii.“

Znovu se tedy věnovala obrazovkám monitorů. Mluvila na něho přes rameno. „Nebudete v kryonické stázi, pokud se bojíte právě toho. Prostě jen používáme zařízení CryoSysu k monitorování. Je to tak jednodušší.“

Vysvětlení ho neuklidnilo. Uložil se do prohlubně lůžka a postupně se nořil do přitékajícího tělového gelu. Nepříjemně mu pronikal i do uší a cítil, jak jeho studená hladina postupně stoupá kolem čela, tváří a brady. Vypadalo to, jako by měl na obličeji masku ze vzduchu. Doktorka Lockeová ho pohledem kontrolovala. Připadal si ještě víc obnažený.

„Tak, Jone,“ oslovila ho. Přes hustý gel zněl její hlas vzdáleně. „Jakmile se ocitnete v zóně, nebudeme s vámi moci navázat spojení. Budeme vás dál kontrolovat, ale nebudeme s vámi schopni komunikovat. Zóna je naprosto samostatná.“

Pokusil se natočit hlavu směrem k ní. Gel mu však v pohybu bránil. Cítil, jak ho dokonce tahá za krátce zastřižené vlasy. „Jak se dostanu zpátky?“ zeptal se. Vlastní hlas mu připadal cizí. Gel už mu dosahoval až ke koutkům úst. „Časový limit?“

„Ne, kdepak. Můžete tam zůstat tak dlouho, jak budete chtít, ale ven se dostanete, kdykoliv se vám zamane,“ odmlčela se. „Budete k tomu potřebovat zvláštní heslo. Mělo by jít o slovo nebo frázi, které nezapomenete a které nebudete v zóně potřebovat k ničemu jinému. Jen pro odchod.“

Jon chvíli přemýšlel. „Chryzantéma,“ rozhodl se.

Nijak nezareagovala. Naklonila se k němu a on otevřel ústa, aby mu do nich mohla vložit dýchací trubici. Chutnala po plastiku a mentolu. Silně se do ní zakousl, když mu doktorka posouvala bRile ke kořeni nosu. Pak ztratil její ruce z dohledu a mohutné tmavé víko lůžka se začalo sklápět. Hladina gelu se ještě zvedla, celého ho zakryla a v poslední chvíli se mu zdálo, že zaslechl, jak mu doktorka říká: „Nezapomeňte, že půjde o jinou magii.“

Jon ležel v temnotě zavřeného lůžka a čekal na Mach nula. Čekání bylo nekonečné. Gel ani dýchací trubici vůbec nevnímal. Pohnul rukama, nebo si to alespoň myslel, nic však necítil. Cítil se jako zbavený těla. Napadlo ho, co se asi muselo v těchto chvílích honit hlavou Starbumovi. Protože tohle byla nejspíš hra, kterou Starbum testoval.

Myšlenky se mu rozutekly. Na způsobu, jakým Hickey pošilhával po Chrye, bylo cosi divného, i na tom, jak pozoroval Jonovy reakce. Hickey byl nevypočitatelný. Možná udělal chybu, když mu Chrye představil. Nejspíš ji měl raději držet mimo jeho dosah.

Nic se nedělo. Teď už by přece měl být v zóně. Něco se pokazilo. Když necítil, jak ho gel podepírá, začalo se mu dělat špatně od žaludku. Netušil proč. Nevěděl, že trpí klaustrofobií. Na chvíli ho zachvátila panika a srdce mu začalo bít rychleji, pak se však pocit strachu rozplynul a zdálo se mu, že usnul.

Probudila ho nepříjemná kyselá pachuť v krku. Pokusil se polknout, ale dál ho dráždila, až mu naplnila ústa, vehnala mu slzy do očí a přinutila ho reflexivně se nadzvednout. Když si uvědomil, že se neudeřil o víko lůžka, překvapeně se posadil a promnul si oči.

Ležel na posteli. Zkusil se protáhnout, celé tělo však měl rozbolavělé a ztuhlé. Opřel se tedy alespoň lokty a cítil se hůř než po kterémkoli z dřívějších stigmatických záchvatů.

Něco se nepovedlo. Olízl si rty a uvědomil si spalující žízeň. Srdce mu rychle tlouklo.

Kolem panovalo příšeří a pořádně neviděl. Chvíli počkal a dal očím čas si na přítmí přivyknout. Cítil zimu. V místnosti bylo chladno, povlečení postele měl úplně ledové. Ještě jednou se otřásl, bojoval s panikou a raději si znovu lehl. Přemohla ho únava a opět usnul.

Když se probudil a rozhlédl, zjistil, že v místnosti je o něco více světla a kolem sebe začal rozeznávat obrysy. Chvíli mrkal a nakonec se mu podařilo zrak zaostřit.

Všude kolem něho stály další postele. Tohle nemohla být herní zóna. Byl zpátky v realitě. V nemocnici na nějakém rozlehlém oddělení.

I když to také nemusí být pravda, napadlo ho. V nemocnici přece nebývá tak chladno.

Třeba má horečku. To by vysvětlovalo i bolest ve svalech. Pokusil se pohnout rameny. Cítil se jako tehdy na orbitě Dirangeseptu, když po dlouhých letech zkoušel vstát z lůžka CryoSysu.

Muselo dojít k nějaké závadě na hardwaru. Nejspíš selhalo lůžko.

Přesto tam neměla být taková tma. Rozhlédl se po okolních postelích. Pod prostěradly se rýsovaly obrysy těl, nevšiml si však, že by se některé z nich pohnulo. Jon cítil, jak mu naskakuje husí kůže. Všichni pacienti leželi spořádaně na zádech a napnutá prostěradla je přikrývala až k bradě.

Jon ze sebe chtěl přikrývku strhnout a utéct, cosi ho však zadrželo. Najednou zatoužil, aby tohle byla herní zóna. Jenže okolí vypadalo až příliš opravdově. Růžek prochladlého prostěradla si strčil do úst. Hrubé plátno se mu třelo o zuby a nasávalo sliny stejně jako kdysi dávno, když byl ještě malým chlapcem v sirotčinci a bál se tmy. Tentokrát se však neuklidnil. Vyplivl několik vláken z látky, která se mu přilepila k jazyku. Tentokrát bylo vše doopravdy. Ticho v ohromném sále bylo všeobjímající. Cítil zápach tlení a smrti. Všechny pocity a vjemy byly naprosto opravdové, nejsilnější z nich však byl jeho vlastní strach.

Moc dobře věděl, kde je. Tohle byla márnice. Všichni kolem byli mrtví.

Hřbetem ruky si otřel ústa. Na bradě měl několikadenní strniště. Podíval se na své ruce. Nehty by potřebovaly ostříhat. Prsty si projel ve vlasech. V dlouhých vlasech.

Očima těkal z místa na místo a strašně si přál objevit jakoukoliv chybu. Jenže žádnou nenacházel. Žádný chybějící detail. Žádná neostrá místa, která program nezachytil. Zvedl prst, dal si ho co nejblíže k nosu, zaostřil na něj oči a pak se rychle podíval na vzdálené postele. Oči normálním přirozeným způsobem zareagovaly a s drobným zpožděním se přizpůsobily. Žádné zaostření na nekonečno jako v herní zóně. Všechno bylo perfektní. Všechno bylo skutečné.

Pokusil se uklidnit své dýchání. Dýchal zprudka a mělce, hyperventiloval organizmus a přitom se třásl zimou. Pokoušel se vrátit v myšlenkách zpátky. Vzpomínal si, jak si lehal na lůžko a dál byla jen prázdnota. Pak se probudil tady.

Něco se muselo stát, když byl na lůžku CryoSysu. Nebo se třeba dostal až do zóny a nějakým způsobem si navodil katatonický stav. Ty příběhy znal, všichni je znali. Nefunkční software, nefunkční lůžka, nefunkční bRile. Nefunkční hráči.

V Labyrintu si nejspíš myslí, že je po smrti.

Začínal se pomalu uklidňovat. Jenže on mrtvý nebyl. Nebyl mrtvý. Zůstal naživu.

Podíval se po jmenovce na zápěstí, ale žádnou nenašel. Nic překvapivého. Kerz se jeho těla bezpochyby dokázal anonymně zbavit. Labyrint si určitě nepřál, aby se o jeho chybách mluvilo na veřejnosti. Bylo to se Starburnem stejné? Jona napadlo, kolik takových vlastně už bylo. Možná právě proto si v Labyrintu tak rádi vybírali Dobyvatele Dálek. Vykořeněné lidi, na nichž není nikdo závislý, a proto se nikdo na nic neptá.

Kladla by Chrye nepříjemné otázky? Odsunul tento problém stranou. Nebylo by to nutné. Vždyť je přece naživu.

Zkontroloval si tep. Pomalý. Alespoň něco. Nejspíš za to mohl chlad kolem. Bylo čím dál těžší se soustředit a na cokoliv myslet. Musel se dostat pryč.

Přemohl bolest a posadil se. Byl celý ztuhlý. Připadalo mu, že na onom místě musel ležet dlouhé roky.

Oko zachytilo jakýsi pohyb. V dosavadní nehybnosti všude kolem to bylo takřka šokující. Někdo se tiše přibližoval mezi postelemi. Žena, oblečená do tmavé halenky a dlouhé široké sukně. Nejspíš pomocnice patologa. Musela si ho všimnout. Mířila přímo k němu.

Pozoroval ji, jak přichází k jeho lůžku, zíral na ni a nedokázal na nic myslet. Postavila se vedle něho, pokývla na pozdrav a usmála se. Jon nedokázal odtrhnout pohled od jejích očí.

„Ahoj,“ oslovila ho a na to, že právě viděla někoho vstát z mrtvých, nevypadala ani trochu překvapeně. Vzala ho za zápěstí a zkontrolovala mu tep. Ruce měla teplé a suché. „Jste s námi,“ řekla. „A je to poprvé. Vítejte v Katharu.“

Otočila hlavu a Jon si všiml další osoby, daleko mezi ostatními lůžky. Žena vedle něho znovu pokývla a tichým hlasem zavolala: „Máme tu probuzeného. Já se o něho postarám.“

Jonovi se zdálo, že koutkem oka zahlédl další pohyb, nedokázal ho však sledovat. Něco nízko nad postelemi, rychlý záblesk jasně rudé barvy v jednotvárné místnosti. Co myslela tím „poprvé“?

Znovu se na něho podívala.

Zatočila se mu hlava. Měla hnědé, nezvykle silné vlasy, vzadu na krku spletené do copu. Vysoké a ostré lícní kosti, které však přesto působily přirozeně. Oční duhovky měla velké a tak jasně žluté, že i v přítmí sálu skoro zářily. Absolutně nenormální oči.

Dál jen bez hlesu zíral. Vypadala sice nepřirozeně, ale byla opravdová. Všechno kolem bylo opravdové. Tím si byl jistý.

Vyprostil svou ruku z její. Motala se mu hlava. Znovu se podíval do oněch neskutečně žlutých očí a zašeptal: „Chryzantéma.“ Když heslo pronesl, vůbec nevěřil, že bude fungovat. Nevěděl ani, jestli si to doopravdy přeje.

DEVĚT

Jon zakroutil hlavou. „Žádné déjá vu.“ Zamračil se.

„Prostě jsem to znal. Jako bych tam už někdy byl, možná ve snu. Ano, tak by to mohlo být. Říkala, že jsem se probudil poprvé, jenže třeba tím myslela jen v tomhle těle. Nebo v tamtom. Možná…“

Chrye si všimla, že Jon začíná být duchem někde jinde. Když se dotkla jeho ruky, trhl sebou.

„Povídej dál, Jone.“

Díval se na ni, jako by ji viděl poprvé. Jako by ona byla snem.

„Řekl jsi mi, že jsi zónu opustil, když jsi ji spatřil poprvé. Tak pokračuj.“

„Hmm. Promiň.“ Několikrát potřásl hlavou, jako by mu kolem ní kroužily mušky. „Myslím, že bych právě teď neměl. Když o tom chvílemi přemýšlím, připadají mi všechny vzpomínky neskutečně opravdové. Už se nedivím, že jsou tak paranoidní a snaží se o utajení. Bylo to neuvěřitelné.“

„Tvrdíš, že jsi tam byl dvě hodiny…,“ zopakovala trpělivě.

Díval se na své ruce, položené na desce stolu. „Říkala tomu místu Kathar. Myslím, že se o něm zmiňoval i Starbum. V deníku. Vím, že jsem to jméno už někde viděl. Nevím jen, jestli jde o název vesnice, země nebo čeho vlastně. Kathar.“ Zahýbal prsty a otočil ruce dlaněmi nahoru a znovu zpátky. „Dvě hodiny,“ zamulal si pro sebe. „Ježíši, bylo to… Prostě jsem najednou seděl na lůžku CryoSysu. Nemohl jsem tomu uvěřit. Doktorka Lockeová mi všechno vysvětlila a pak jsem se vrátil.“

„Jone.“

Zhluboka si povzdechl. „Říkala, že se jmenuje Jhalouk. Říkala, že se o mne starala, myla mě, česala mi vlasy a holila mě, zatímco jsem spal. Zřejmě je normální, že když se tam probudíš, natolik tě to překvapí, že okamžitě zónu opustíš. Tak tě jen umyjí a čekají, až se zase vrátíš. Jenže někteří se nevrátí už nikdy. Vysvětlovala mi, že dost dlouho trvá, než se lidé přizpůsobí a souhlasí.“

Chrye si všimla, že má na tváři několikadenní vousy. To ji dost znepokojovalo. A navíc o Katharu mluvil jako o reálném, existujícím místě.

„Jone,“ oslovila ho přísným hlasem, „Kathar je jen počítačový program. Je možná nejlepší, jaký jsi kdy viděl, pořád je to ale jen program. Doopravdy neexistuje.“

„Já vím. Opravdu. Jenže všechno je tam tak opravdové. S bRilemi, nebo i v soláriu šlo pokaždé jen o simulaci, o jakousi umělou realitu. Prostě o hru. Jenže tentokrát... Byla tak opravdová, jako jsi právě teď ty.“

„Ve hře. Jenže teď jsi, Jone, venku. Mysli na to jako na sen. Když jsi uvnitř, zdá se ti všechno opravdové, jako v normálním životě. Jakmile se ale probudíš, musíš si uvědomit, že jde jen o imitaci. A teď už nejsi v zóně…“

„Jenže do svých snů se, Chrye, většinou nedokážeš vracet.“

Vzdala se. „Tak pokračuj. Řekni mi všechno.“

* * *

Tváře ho lehce pálily, a když se prstem dotkl brady, byla oholená. Dlaněmi zkoumal tváře.

„Dala jsem ti na ně trochu balzámu, když jsem tě oholila,“ ozvala se Jhalouk omluvně. „Možná ho bylo moc. Promiň.“

„To je v pořádku.“ Necítil se v její přítomnosti dobře. V tmavé místnosti si ho se zájmem prohlížela. Podíval se jinam a očima přejížděl po nehybných tělech kolem. Empatie. Jak jen dokázali do výtvoru programu dostat empatii?

„Jsi připraven?“ zeptala se.

Přinutil se k úsměvu.

„Až odtud budeme vycházet ven, musíš zavřít oči. Sluneční světlo by ti je mohlo poškodit.“

Vedla ho mezi řadami postelí. Když procházeli kolem, prohlížel si jednotlivé tváře bez života, orámované načechranými polštáři. Byli tam muži, ženy a dokonce i děti. Samozřejmě že i děti, došlo mu. Děcka přece budou také hrát, jakmile se hra dostane na trh.

Jhalouk na něho celou dobu mluvila. Někdy probuzení přicházejí v noci, říkala, a to je dokonce ještě lepší. Jenže teď je pozdní odpoledne, slunce jasně svítí a Jonovy oči jsou zvyklé na stín. Jon jen směrem k ní cosi zamumlal a domníval se, že chápe důvody. Když bude nejdřív mhouřit oči, bude si zvykat postupně a tím víc pak bude nakloněn přijmout denní vizualizaci zóny.

U vysokých dveří ze sálu proto poslušně oči zavřel a nechal se vést. Ruku měla drobnou a teplou a bříška štíhlých prstů zatvrdlá. Zkoumal její dlaň, překvapený detaily, které rozeznával, a poslouchal, jak se směje. Prstem jí přejel po dlouhé čáře života.

Pak najednou ucítil na tváři teplo a skrz zavřená víčka mu pronikalo rozptýlené světlo. A to nebylo zdaleka všechno. Hlasy, které spolu mluvily, jeden na druhý pokřikovaly, a nahoře – zcela určitě kdesi nad ním – slyšel křičet ptáky. Lehce se předklonil a kdosi se kolem něho rychle protáhl. Jhalouk za oním člověkem křikla několik ostrých slov, jimž však Jon nerozuměl. Ucítil kouř z dýmky, rozkašlal se, a když se vzduch vyčistil, došlo mu, že dýchá neupravený čistý vzduch. Dobrý vzduch.

„Můžeš jít dopředu, oči ale nech zavřené,“ vyzvala ho dívka.

Odkudsi zleva zaslechl rychle se blížící zvuk a instinktivně couvl ještě dřív, než ho stačila stáhnout zpátky. Klapot se teď ozýval přímo před ním, a když ho míjel, ovanul mu tvář lehký závan větru.

„Koňský povoz,“ zamumlal Jon uznale. Cítil, jak se mu zrychluje tep.

„Moc se omlouvám,“ ozvala se Jhalouk, „ale nevšimla jsem si ho. Teď už je to opravdu v pořádku. Pojď.“

Povrch pod nohama se změnil z hladkých kamenů na „kočičí hlavy“. Přes podrážky sandálů, které od ní dostal, jasně cítil všechny nerovnosti. Dokonce vnímal i sluneční paprsky, dopadající na místa na nártu, nezakrytá pásky bot. Zvedl tvář k nebi.

„Aach,“ oči měl stále zavřené, přesto se usmíval. Kdy se vlastně naposledy smál? Až se skoro bál, že mu prasknou koutky úst.

„Opatrně, před námi je schod.“ Drobnou rukou stiskla jeho dlaň.

„Sůl,“ prohlásil najednou. „Cítím sůl.“ Vzpomínal si na hrubé farmakotechnické pachy, které cítil při prvním vstupu do Labyrintu. Ve srovnání s tím, co vnímal teď, se zdály být naprosto nepřirozené.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Tady se posaď. Tak, pěkně pomalu. Jsme u moře.“

Sedadlo bylo z ohlazeného kamene, vyhřátého tak, až ho pálil na stehnech. Ještě v chladném sále si oblékl tenké kalhoty, lehké bavlněné tričko a sandály. Alespoň by řekl, že šlo o bavlnu.

„Můžeš se opřít. Tady.“

Za zády ucítil dvě široká prkna, která pod jeho vahou lehce zasténala. Uvědomil si, že se dokonce ještě o něco víc prohnula, když se vedle něho posadila Jhalouk. Před očima měl najednou stín a cítil, jak se mu její dlaň dotýká víček.

„Opatrně otevírej oči.“

Přestože se je snažila celou dlaní zastínit, sluneční paprsky byly oslepující. Najednou polekaný raději oči rychle zavřel. Zdálo se mu, že sedí na okraji čehosi, podrážkami sandálů se sice dotýkal pevné země, prsty měl ale ve volném prostoru, a kdyby otevřel oči, uviděl by… co?

Zasmála se a on se pokoušel najít logické vysvětlení. Zatím to nebylo nijak složité. Našli způsob, jak obejít Mach nula, což ale samo o sobě neznamenalo nic převratného. Ji považoval za součást programu, kterou měl dosud možnost vidět jen v tlumeném světle, a od chvíle, kdy vyšel ven, registroval pouze nevizuální stimuly. Prostě si s ním jen tak zahrávají. Starbum je mrtvý, a přesto se ho stále ještě snaží obehrát.

Otevřel oči. Ruku mu stále držela před obličejem a prsty tvořily poslední zástěnu mezi ním a jasným světlem. Když chtěla dlaň odtáhnout, chytil ji za zápěstí.

„Počkej.“

Něco se změnilo. Převzal kontrolu, i když šlo jen o možnost schovat se za její dlaní. Až do této chvíle byl pasivní a nechal ji – lépe řečeno program – určovat postup. Když ji chytil za ruku, změnil nastavení. Teď už aktivně hrál.

„Au, mačkáš mi ruku.“

Pustil ji. Nechala mu dlaň před očima a ostré bodavé světlo se pomalu stávalo snesitelnějším.

V jejím hlase zaregistroval emoce. Instinktivní reakce na nepohodlí, okamžitá reakce. Až příliš jemné emoce na součást programu, dokonce i na součást vytvořenou UI.

„Promiň,“ omlouval se. „Nebyl jsem ještě úplně připravený.“

Asi nebude součástí programu, napadlo ho. Nejspíš jde o hráčku. Samozřejmě. Jen proto, že mu prozradila, že hráči v této zóně jsou ti, kterým se říká probuzení, ještě nemusí být nutně součástí programu. Třeba je hráčka, vyslaná Labyrintem. Cosi jako průvodce. To by dávalo smysl.

Myslel si, že na něco přišel. Ale jen do chvíle, než otevřel oči.

Voda byla tak modrá, až zalapal po dechu. Kolem zátoky se zvedaly hory, jejich pozvolná úbočí byla pokryta různými odstíny zeleně. Nečekaný dojem vzdálenosti a perspektivy ho přímo zatlačil do lavičky. Nechal pohled pomalu sklouznout z hor na zátoku a po nábřeží až do momentu, kdy se díval na své vlastní kožené sandály. Žádné rozostření, žádné změní ani zpoždění. Musel uznat, že se lidé z pharmatechu docela vytáhli. Ještě chvíli se snažil sám sebe přesvědčovat a hledat důkazy, nakonec se však vzdal.

Zaměřil pozornost na přístav. Od nábřeží mířilo do laguny úzké kamenné molo a v bezpečí za nízkým vlnolamem se na kotvách pohupovalo několik malých člunů. Byly hrubě sestavené, měly vysoko zvednuté boky na přídi i na zádi a mělký kýl. Uprostřed každého z nich se nacházela malá kabina. Kotevní lana mohl pohledem sledovat nejen nad hladinou, ale i pod ní až na dno. Vody v laguně bylo tak do pasu. Pod hladinou rozeznával drobné korály a odlesky ploutví míhajících se ryb.

Seznam se se zónou, napadlo Jona. Znovu se podíval na čluny a všiml si stylizovaných očí, namalovaných na bocích a zádích. Třeba něco znamenaly, stejně tak ale mohlo jít jen o ochranné bůžky pověrčivých rybářů.

Přemýšlel o mořských bájích a legendách, a když si uvědomil, kolik se nabízí možností, rozbušilo se mu srdce o poznání rychleji. Na nábřeží muži roztahovali rybářské sítě, aby je mohli usušit a opravit, jemné pletivo bylo na jedné straně opatřeno lanem s kameny zátěže a na druhé jen lehkými korkovými plováky. Na konci mola zahlédl vodoměmou značku, nedokázal podle ní však poznat, jestli je právě příliv nebo odliv.

Za vlnolamem upoutala Jonovu pozornost napnutá plachta připlouvající lodi. V dálce zahlédl také malý ostrůvek, kterého si prve nevšiml. Vypadal trochu rozmazaně, jako by byl – bez ohledu na okolní jasně osvětlené moře – ponořený do stínu. Takřka s úlevou si pomyslel, že konečně objevil v programu alespoň maličkou chybu, pak ale poznal, že ostrov je vlastně jen vystupující kus skály. Do okolní scenerie vůbec nezapadal. Když si ho lépe prohlédl, všiml si kamenné budovy, přilepené k vrcholu vlnami bičovaného srázu.

Připlouvající loď už byla téměř u mola. Když se dostatečně přiblížila, přeskočili z její paluby na molo dva muži a začali ji pomocí dvou silných lan přitahovat. Lana nakonec omotali do tvaru ležatých osmiček kolem dvojitých litinových úvazníků. Loď se ještě chvíli pohupovala, jakmile ji však poslední vlna zvedla a pokusila se od mola odrazit, lana se kolem hlav úvazníků s tichým zasténáním utáhla.

Jon zapomněl na Jhalouk, vstal, po molu přešel až k lodi a zůstal stát u úvazníků. Slyšel, jak prameny lan vržou, a viděl, jak se jejich vlákna kroutí. Položil dlaň na litinu. Byla teplá a cítil, jak se při napínání a povolování lana chvěje. Loď byla uvázaná za příď i záď, stále se ale mohutně houpala ze strany na stranu.

Když se podíval dolů na její palubu, uvědomil si proč. Tři muži, kteří tvořili posádku, tam bojovali s čímsi, co v první chvíli nerozeznával, a jen stěží udržovali rovnováhu na kluzkých prknech. Jeden z nich najednou zaklel a naštvaně ustoupil. Loď se na drobné vlnce zhoupla, a než ji lana zachytila, uhnula kousek od mola. Zpětný ráz ji prudce k molu přirazil. Námořník ztratil rovnováhu a s výkřikem přepadl přes nízké zábradlí paluby do vody.

Okamžitě vyplaval a pomocí úvazového lana se vytáhl na molo dřív, než se Jon stačil pohnout, aby mu pomohl. Ze šatů mu stékaly prameny vody, na slunci se leskly jako drahokamy a na kamenech mola po nich zůstávaly tmavší stopy, které se však takřka vzápětí odpařovaly. Mokré otisky bot vydržely o něco déle. Muž skočil zpátky na palubu, přistál na nohou a chvíli mu trvalo, než dopad vyrovnal. Paluba se pod jeho vahou opět zhoupla. Zbývající dva námořníci pohyby lodi bez problémů vyrovnávali pokrčením kolen.

Celistvost děje byla neuvěřitelná. Jon si zkoušel všechny poslední pohyby vybavit. Ladný oblouk mužova skoku, vlající mokrou košili, reakci lodě, vyrovnávací pohyby ostatních námořníků. Všechno bylo naprosto čisté, jasné, zřetelné a přirozené a přitom šlo jen o naprostou maličkost.

Konečně zahlédl, s čím námořníci na palubě bojují. Měli tam ohromnou mořskou želvu, dlouhou přinejmenším stejně, jako byli sami vysocí, a širokou jako sud. Ležela na zádech a byla částečně spoutaná v jakémsi postroji, který jí ploutve přidržoval na spodku krunýře a zároveň tvořil cosi na způsob náhubku přes čelisti. Zvířeti se však podařilo jednu ploutev vysvobodit, a právě tou před chvílí shodilo muže z paluby. Želva již začínala být bojem unavená a posádce se ji nakonec přece jen podařilo dokonale spoutat. Ustoupili a z bezpečné vzdálenosti pozorovali, jak se na zádech zmítá a kulatou hlavu otáčí ze strany na stranu. Jon si všiml, že se želva snaží udidlo náhubku překousnout. Muži jen lapali po dechu, opírali se o zábradlí a lapené zvíře si beze slova prohlíželi.

Loď se jemně pohupovala. Jon jasně slyšel, jak se želva tře krunýřem o prkna paluby.

Jhalouk se postavila vedle něho. „Velmi cenný úlovek,“ prohlásila. „Želvy se dají vycvičit k vlečení člunů a roztahování sítí.“

Jon najednou pocítil únavu. „Jhalouk, musím odejít,“ promnul si oči. „Chci říct, že usnu. Jsem příšerně unavený“

Polekala se. „Ne! Počkej!“ Odvedla ho k lavičce a posadila ho na ni. „Tady nemůžeš usnout,“ vysvětlovala. „Vezmu tě k sobě domů. Nějakou dobu tam zůstaneš. Ale než usneš, musíš si lehnout. Jinak by sis mohl ublížit.“

Nechápal, o čem mluví. Zhluboka se nadechl a zavrtěl hlavou. „Jak bych si mohl ve spánku ublížit?“

Usmála se. „Vy probuzení nespíte stejně jako my. Když vyslovíte vaše kouzelné slůvko, prostě se složíte jako loutka, které někdo přeřezal drátky. Kdybys přitom stál na molu, mohl by ses udeřit do hlavy nebo přepadnout do vody a utopit se. Musíš být opatrný. Patříš mezi probuzené jen krátce a ještě se musíš hodně učit.“

Jemně mu pomohla vstát a ukázala nahoru na kopec. „Je to výška, ale není to daleko.“

Nohy měl jak z olova. „Pověz mi toho o probuzených víc,“ požádal ji cestou. Stezka byla příkrá a po obou stranách ji lemovaly uličky k jednotlivým domům. Stoupání ho ještě víc vysílilo.

„Některým ženám v Katharu se narodí dítě, které sice je živé, ale nežije. Udržujeme je ve spánku, staráme se o ně a ony vyrostou, dospějí a zemřou. Pečujeme o ně v sálech, jako byl..mávla rukou směrem zpátky k moři. „Velmi zřídka se někteří z nich probudí. Tak jako ty. Občas si s sebou přinášejí podivné vzpomínky, jindy ne. Někteří se probudí jen jednou, nakrátko, a víckrát se už nevrátí.“ Podívala se na něho a usmála se. „Nebyla jsem si jistá, jestli se právě ty ještě vrátíš. Zdál jsi se být hodně překvapený.“

Domy nechali za sebou a stoupali mezi poli světle zelených rostlin, které však Jon nepoznával. Cesta mířila stále vzhůru a okolí bylo čím dál kamenitější. Před nimi se objevil dům s bílými zdmi a širokou terasou. Jhalouk k němu z cesty uhnula. Pokračovala ve vysvětlování. „Probuzení od nás občas odcházejí. Obvykle mohou svůj odchod kontrolovat, musí však být velmi opatrní. Opuštěným tělům se může lehce něco stát.“

Úzkým průchodem vyšla na terasu, podala Jonovi ruku a pomohla mu nahoru. Hlas se jí pojednou změnil, byla v něm slyšet takřka posvátná úcta a pokradmu se na Jona podívala. „A také ovládají magii.“

* * *

„Tady přestaňte, pane Scilere.“

Jon zívl a vstal.

„Ne, ještě jsme neskončili. Nic takového jsem přece neřekla. Vypijte si kávu. Potřebuji si to ještě jednou projít.“ Doktorka Lockeová pohledem zkontrolovala monitor. „Z této zóny nedostáváme tak zřetelné výstupy. Určitý obrázek si sice udělat můžeme, není ale dostatečně obsažný a občas ani přesný. Takže budu potřebovat, abyste se ke všemu ještě jednou podrobně vrátil a já mohla vaše zážitky porovnat s mými údaji.“

„Proč si tedy neobstaráte podrobnější? Posledně jste přece měli velmi dobré snímky.“

„Kladete víc otázek než já, pane Scilere. Jste si jistý, že jste pochopil, kvůli čemu tu jste? Dělejte svou práci a mně nechte tu mou. Jsem v ní dobrá. A ještě ani nevím, jak vám jde ta vaše.“

Jon zkřížil ruce na prsou a posadil se. „Nejsem žádná laboratorní krysa v bludišti, doktorko. Tak se mnou tímhle způsobem nejednejte. Jestli chcete mít zpětnou vazbu, musíte mi také leccos vysvětlit.“

Prudce se odstrčila i s křeslem od stolu a kolečka zakvílela. Pak se pomalu přitáhla zpátky. „Dobrá. Máme pro to několik důvodů. Tato zóna je naprosto nezávislá, takže nemůžeme využívat záznamy vašeho pohybu k tvorbě výstupů. Okolí vám navíc připadalo víc reálné, takže vaše intelektuální a emoční reakce byly výrazně komplexnější a složitější. Prostě jste přetížil mé senzory. Určitě se časem naučíme informace buď filtrovat, nebo si z nich jiným způsobem vybírat to podstatné, zatím na to však náš systém nestačí.“ Uhnula pohledem k monitorům. „Ano, nějaké záznamy tu mám, ale vám je neukážu. Způsobila bych tím víc škody než užitku. Zlenivěl byste a přestal cvičit paměť.“

Ohnula prsty a nehty zaťukala o desku stolu. „Fajn. Vaše první pocity. Rekapitulujte. Úspěšný vstup. Líbilo se vám to?“

„Když jsem překonal první šok. To už jsme probírali.“

„A teď si to projdeme ještě jednou. Vzpomínáte si ještě na něco? Sál se spícími. Na něco jste při prvním popisu zapomněl? Byl jste tak trochu mimo. Někde vzadu jste si všiml dalšího pečovatele. Ještě něco?“

Zavrtěl hlavou.

„Jste si jistý?“

„Ano. Alespoň myslím.“

Přísně se na něho podívala a pak si něco poznamenala na sjetinu z tiskárny. Jon přemýšlel, o co mohlo jít. Poznámku dvakrát důrazně podtrhla, buď ji přeškrtla, nebo zvýraznila. Doktorka Lockeová však nebyla typem člověka, který dělá chyby. Sjetina se zkroutila do ruličky.

„Dobrá. Jdeme ven. Na ulici.“

Jon zaváhal. „Ten program,“ řekl nakonec, „byl neuvěřitelný.“

Doktorka Lockeová sevřela ruku v pěst a počítala na prstech. „Ta dívka.“ Další prst. „Pouliční ruch. Hlomoz povozů… Povězte mi o těch zvucích.“

„Koně…“

„Kolik?“

„Dva a dvakrát. Koně jsem slyšel dvakrát. Ne, dokonce třikrát. Jednou ještě u mola. Zaslechl jsem je těsně předtím, než připlula ta loď.“

Chvíli se na něho dívala a pak si udělala poznámku. „Pokračujte. Ptáci.“

„Nevím, kolik jich mohlo být. V podstatě je bylo slyšet celou dobu, kdy jsme byli venku. Řekl bych, že šlo o mořské ptáky. Chcete, abych vám popsal znaky na křídlech?“

„Ano, ale ne v téhle chvíli. Podružné detaily dostanete za domácí úkol. Pokračujte. Další zvířata, lidé.“

„Byla tam ta želva. A na palubě tři muži. Celé to bylo tak…“

Doktorka Lockeová si dělala poznámky a přikyvovala. „Ano?“

Zarazil se. „Doktorko?“

Zvedla hlavu. „Ano?“ V očích jí viděl překvapivou zvědavost, která mu v první chvíli připadala spíš jako lačnost.

„Myslel jsem si, že jde o realitu.“ Ztěžka dýchal. „Chvíli jsem si byl opravdu jistý, že je to realita.“

Teď však už měla ve tváři jen netrpělivost. „Tři muži na člunu se želvou. To nebyla realita. Když jsme události probírali poprvé, zmínil jste se o koních jen dvakrát. Je pro mne velmi důležité, abyste si zapamatoval všechno. Každou sebemenší drobnost. Jinak nemám s čím porovnávat. Tady nejde o žádnou hru.“ Zarazila se. „V téhle místnosti si nehrajeme.“ Odmlčela se. „Dobrá, tak toho pro dnešek necháme.“

Chvíli se prohrabovala ve svých lejstrech a pak odsunula křeslo. Palec přiložila ke snímači otisků prstů na tmavém skle za sebou a skleněná dvířka se otevřela. Nešlo o jednostranné zrcadlo. Za nimi stály na policích, které sahaly až ke stropu, řady označených disků. Vrátila se ke stolu a zpod jeho desky vyndala další disk, otočila se a natáhla, aby ho mohla uložit. Sáhla až k nejhořejší polici, prsty přejížděla přes celou řadu a hledala správné místo.

Jon opatrně vstal a podíval se na stůl. Z jejích poznámek však viděl jen na horní list, dlouhý výpis z tiskárny ležel stočený vedle nich. Na první pohled připomínal záznam mozkových vln, tenká černá čára se míhala nahoru a dolů. Zahlédl načmáranou poznámku a šipku, která od ní směřovala k jednomu místu na grafu. Její rukopis byl vzhůru nohama jen obtížně čitelný a navíc se na lesklém papíře odráželo stropní osvětlení. Nedokázal slova rozluštit.

Doktorka Lockeová našla štěrbinu pro disk a chystala se ho do ní zasunout.

Předklonil se a opatrně sjetinu špičkou prstu narovnal. Když své poznámky podtrhávala, protrhla papír a právě v tom místě se mu teď zachytil nehet, když ruku stahoval zpátky. Papír se vymrštil, opět sroloval a pohnul s jejím perem. Okamžitě po něm hmátl, nebyl však dostatečně rychlý a nechytil ho. Pero se po desce stolu skutálelo a spadlo na zem, přímo k jejím nohám.

Doktorka Lockeová se prudce otočila.

„Promiňte,“ omlouval se Jon. „Tohle tam patří taky?“ Držel v ruce disk, který zůstal na stole.

Vzteky zbrunátněla, vytrhla mu disk z ruky a zkoumavě si prohlížela stůl. Dlaní své poznámky uhladila, otočila je napsaným dolů, záznam z tiskárny zmuchlala a strčila pod stůl.

„Nikdy tu na nic nesahejte, pane Scilere,“ prohlásila rozzlobeně. „Rozumíte?“

Stěna za ní byla stále otevřená. Natáhla ruku za sebe a snažila se skleněná dvířka zavřít. Těžké tabule se však pohybovaly jen velmi pomalu. Jednotlivé police byly opatřeny nálepkami se jmény. Jon jich několik stačil přečíst. Většina z nich mu nic neříkala. A pak, až úplně nahoře, zahlédl nápis Jon Sciler. Takže tam měl vlastní polici.

„Můžete odejít, pane Scilere. Uvidíme se zase zítra.“

Sklo se zavřelo a zakrylo nálepku se jménem na prostřední polici. Bylo na ní napsáno Markus Lees a police byla úplně prázdná.

DESET

Leželo to u ní na stole,“ vzpomínal Jon pomalu. „Ukládala disk a mně se podařilo nakouknout do jejích poznámek. Něco si zapsala na výstup z počítače. Jen pár slov.“

Chrye pokrčila rameny. Nechtěla na něho naléhat. Proto se jen potichu zeptala: „Co si poznačila?“

Zavřel oči a pokoušel se vzpomenout si. Chrye se mu dívala do tváře a moc dobře ho chápala.

„Napsala si tam: Katedrála. Velmi brzy. Myslel jsem, že jsem si to jen špatně přečetl, teď si ale jsem jistý.“

„Katedrála?“ Zapsala si to slovo do bloku, dívala se na ně a v duchu si promítala odvážné oblouky klenby velkého kostela a cítila sladkou a dráždivou vůni kadidla. Na Kathar to nevypadalo. „O katedrále jsi se nezmiňoval. Byla tam nějaká?“ Chrye se zamračila. „Co ta stavba na ostrově?“ Hrála si s perem a přejížděla si jím po dlani. „Záleží na tom, Jone? Je to jen hra. Proč by to mělo být tak důležité?“

„Ta stavba na katedrálu nevypadala. Jenže byla hodně daleko. Pořádně jsem na ni neviděl.“

Chrye myslela na jizvy na Jonových zádech. „Byl jsi teď někdy za Otcem Hněvem? Vrátil ses do kostela?“

„Od chvíle, co… Ne.“

Vzdychla a odhodila pero. Chvíli se na stole točilo a pak zůstalo ležet. Zhluboka se nadechla a řekla: „Jone, jsi si jistý důvody, kvůli kterým tohle podstupuješ? Tvrdil jsi, že jsi toho měl po Dirangeseptu dost.“

Jon cítil, že se nálada v pokoji změnila. Podrbal se zezadu na krku a sledoval Chrye, jak na stůl položila svou tašku a otevřela ji. Vyndala z ní knihu a položila ji mezi ně. Starbumův deník. Konečky prstů ho svědily, jako by mu do nich někdo zapojil slabý elektrický proud.

„Víš, co tam píše, že? A bylo to i v jeho dopisech, nebo ne? Že tahle zóna je realita. Neřekl jsi mi o tom, protože ti bylo jasné, jak bych reagovala. Určitě bych chtěla, aby ses držel od Labyrintu co nejdál.“

„Měl jsem pravdu, že ano?“ odpověděl otázkou. „Taky nevěříš, že šlo o sebevraždu, co?“

„Zbláznil ses, Jone? Proč by ho zabíjeli?“ Zvedla ruce. „Kdepak. O tom se vůbec nebudeme bavit.“ Sebrala knihu, držela ji mezi nimi jako štít a z toho, jak se deník třásl, bylo jasně vidět její rozčílení.

„Podívej, co udělali s tvým přítelem,“ pokračovala naštvaně. „Nechali ho věřit, že se nedopatřením dostal do reality, v níž fungují kouzla, a že jim musí pomoct ji zmapovat a osídlit.“

Skoro křičela a měla co dělat, aby hlas znovu ztišila. „Sakra, Jone! Vždyť on se k tomu dokonale hodil. Lidé z Labyrintu si ho vybrali kvůli jeho mentálnímu stavu stejně jako kdysi ti z projektu Dirangesept kvůli herním dovednostem. On pro ně žádnou hru netestoval, to oni ji zkoušeli na něm a zkoumali, jestli se z toho nezblázní. A taky že jo. V Labyrintu zneužili Starbumův pocit viny. Strašně toužil, aby ta zóna byla opravdová. Copak to, Jone, nechápeš? Pro něho to nebyla hra. Z nás ze všech by se, Jone, jednou mohli stát probuzení. Rozumíš? Dostal další šanci zachránit svět.“

Jon se díval stranou. Z náhlého popudu se Chrye natáhla přes stůl a knihou ho udeřila. Nepokusil se ji zastavit. Ozvěna rány se odrážela od stěn. Vlastní sílají překvapila.

Narovnal se a podíval se jí do očí. Chvíli jeden druhého bez hnutí pozorovali. Chrye si všimla, že mu zrudly tváře. Zdálo se, že ji nevnímá. Když k ní natáhl ruku, instinktivně ucukla a pokusila se uhnout. Avšak místo aby ji udeřil, jen se prstem jemně dotkl její tváře. „Ty pláčeš,“ podivil se.

„To si piš, že brečím,“ vyhrkla skrz slzy a napadlo ji, že vlastně neví proč. Znovu knihu zvedla. Ruce se jí však stále třásly, proto ji raději hned odložila. Snažila se předstírat, že je stále rozzlobená. „Četla jsem to. A víš co?“

Čekala, jestli Jon nějak zareaguje, ale jen tiše seděl. Tak mu to tedy řekla. „Myslím, že mu nakonec došlo, že ta zóna není opravdová. Že celou dobu žil v bludu.“

„V bludu?“ skoro vykřikl. „Ty tomu říkáš bludy?“

Dlaní si otřela vlhké tváře. „Bylo to trochu složitější. Nejenom že chtěl, aby to byla pravda. On potřeboval, aby to byla pravda. A když zjistil, že není…“

„Tak se zabil. Jasně, perfektní dedukce.“ Plácl dlaní do stolu. „Konec příběhu. Vraťte vstupné. Jenže on sebevraždu nespáchal. Nikdy by se tímhle způsobem zabít nedokázal. Vzpomínáš?“

„To tvrdíš ty, Jone.“ Zjistila, že se znovu začíná zlobit. Pod stolem sevřela ruce do pěstí a pokoušela se zarýt nehty do dlaně. Měla je ale všechny okousané skoro do masa. Otevřela ústa, a přestože věděla, že to, co mu řekne, bude hodně ošklivé, nedokázala se zastavit.

„Víš, Jone, když jsem s tebou poprvé mluvila, myslela jsem, že budeš jiný než ostatní Dobyvatelé Dálek. Dokázal ses od Dirangeseptu odpoutat. Také jsi se lépe vyrovnával s pocitem viny.“ Byla přichystaná mu své názory vysvětlovat, ale on jen potichu seděl a nechal ji, aby pokračovala.

„Spletla jsem se. Jen se ti to všechno podařilo přesunout jinam. Všechnu vinu jsi sváděl na Starbuma. Stal se tvým obětním beránkem.“ Zamračila se. „Co jsi mi to tehdy řekl? Byl jejich štítem i mečem. Stejně tak i mým. Takže to Starbum tenkrát na Dirangeseptu selhal, že, Jone? Tys vůbec za nic nemohl. Uvědomuješ si to?“

Na očích mu viděla, že ho teď zraňovala víc, než když ho před chvilkou udeřila. Bylo ale příliš pozdě. „Tvrdíš, že trpěl fóbií. No, jenže já mám v rámci svého projektu přístup k výsledkům lékařských a psychologických testů před odletem. Když jsi mi o tom řekl, našla jsem si v tabulce Markuse Leese.“

Jon přikývl. Chrye chtěla přestat, ale slova z ní vycházela sama od sebe, jako v noční můře. Jasně si uvědomovala, že ho týrá, nedokázala však přestat.

„Markus Lees žádnými fóbiemi netrpěl. Kromě lehké klaustrofobie. Neměl rád uzavřená lůžka CryoSysu, což ale svědčí spíš o duševním zdraví. Jinak nic vážného. Co ty na to?“

Jon znovu přikývl. Nezdál se být překvapený a o to bylo všechno jednodušší.

„Takže jsem přesvědčená, že Starbum spáchal sebevraždu, protože mu došlo, že to, čím se chtěl vykoupit, bylo jen falešné. Dobrá, třeba se vody i tak trochu bál, ale nešlo o chorobný strach. Nejspíš to, že se utopí, považoval za nejvyšší možnou formu sebetrýznění. A nebyl by přece jediný, že? Podívej se na ministranty Otce Hněvá.“

Rozhodla se zúčtovat se vším jednou provždy. „Markus Lees spáchal sebevraždu. A když jsi se to dozvěděl, všechny tvé pocity viny se najednou vrátily. Musel ses s nimi nějak vypořádat. Přesvědčil jsi tedy sám sebe, že ho někdo zabil a ty že ho musíš pomstít. A teď se, Jone, začínáš dostávat do stejné situace, v jaké byl on.“

Otevřel ústa, hned je však zavřel. Chrye pocítila závrať z toho, co mu právě řekla. Chtěla se omluvit, říct cokoliv, co by zmírnilo bolest, kterou zahlédla v jeho očích.

„Ne,“ řekl potichu.

Vzala do ruky pero a nervózně přejížděla nehtem po jeho vroubkovaném vršku. „Jone, přece nemůžeš…“

„Ne. Mýlíš se.“

„Jone, určitě není dobré odmítat…“

Gestem zvednuté ruky ji umlčel.

S pohledem upřeným na knihu na stole promluvil, aniž by se na Chrye alespoň jednou podíval. „Víš, co s námi Dirangesept provedl. Víš něco i o zraněních, o bolestech, o stigmatech. Víš toho dost i o vině, odpovědnosti, paranoie, o mozku.“ Zvedl hlavu a prstem si poklepal na čelo. Oči měl doširoka otevřené, ani nemrkal a díval se na ni tak upřeně, až musela odvrátit zrak. Uvědomila si, že zašla příliš daleko.

Upřeně se zahleděla na deník, věděla, že by ho měla nějak uklidnit, v hlavě však měla jen prázdno. Prudce do knihy udeřil otevřenou dlaní a rána, která se ozvala, ji polekala stejně, jako kdyby jí dal facku.

„Teď mě poslouchej. Jenom poslouchej.“ Hlas se mu třásl. Ruce na stole sevřel v pěsti a klouby mu úplně zbělely. Tak rozčíleného ho ještě neviděla.

„Myslíš si, že jsi na to přišla? Že víš, co se stalo na Dirangeseptu? Nevíš nic. Nemáš ani ponětí, co se tam vlastně dělo. Dobrá, budu ti tedy o Dirangeseptu vyprávět. Chtěla jsi to, budeš to mít. Pak mi nejspíš řekneš, že jsem blázen. Klidně si pak ale říkej, co chceš.“

* * *

Když Chrye osaměla, uvařila si kávu z jedné lžičky dva dny starého lógru a jedné lžičky čerstvě umletých zrnek a posadila se na postel. Zapnula obrazovku, zrychleně přehrála prvních deset minut a sledovala, jak zrychlený obraz dal ještě více vyniknout nejistotě v jeho tváři. Když se rozhovořil, přepnula záznam na normální rychlost a předklonila se, aby si pásku počtvrté prohlédla.

„Brigády Dálek měly na přípravu devět let,“ vysvětloval. „Na cestu jsme se vydali devět let poté, co byla první expedice kolonistů zničena.“

Na obrazovce bylo vidět, jak se zarazil a zamračil, když na něho vzpomínky zaútočily. „Museli jsme se cestou míjet s těmi několika zbylými, ale ani jsme o tom nevěděli. Někteří z nich jsou stále ještě naživu.“

Chrye to už také napadlo. Podle záznamů však přežilo nanejvýš dvacet až třicet kolonistů. Zapojili se do běžného života na Zemi a nejspíš ani necítili žádnou hanbu a beznaděj. Jejich návrat předcházel přistání Brigád na Dirangeseptu a nikdo na Zemi si v té chvíli nepřipouštěl možnost prohry.

Chrye se narodila právě v roce, kdy Brigády dorazily k daleké planetě. Tato náhodná shoda ji svým způsobem zneklidňovala, protože naznačovala cosi o osudu a předznamenání. Ani na jedno sice nevěřila, ale po přečtení Starbumova deníku se dvakrát dobře necítila. Jeho paranoidní nazírání světa jí připadalo podivně srozumitelné, přestože nechápala proč. Pokoušela se problém logicky rozebrat a pokaždé jí vycházelo, že celá idea alternativního světa je prostě směšná. Ano, bylo to směšné.

Jakýsi tichý neodbytný hlas kdesi hluboko v hlavě jí však stále kladl otázku, jak může vědět, že je to nemožné?

Zastavila obraz a dívala se na něho. Když odlétal na Dirangesept, mohlo mu být nějakých jednadvacet dvaadvacet, a teď, po osmnácti letech strávených v CryoSysu a pěti letech na Zemi, mu biologicky bylo dvacet sedm. Jen těžko dokázala uvěřit, že je o pouhé čtyři roky starší než ona. Občas připomínal malé děcko. Jindy, jako například teď, když byl zmatený, vypadal dvakrát starší než ona.

Přinutila se pásku znovu pustit. Přestože věděla, co bude následovat, nemohla přestat.

Záznam lehce deformoval jeho hlas a dodával mu tím na naléhavosti. „V Brigádách nás bylo tisíc, všichni perfektně vycvičení, na lodích s deseti tisíci autoidy. O hodně víc, než jsme měli potřebovat. Deset strojů na jednoho člověka. Tenkrát si mysleli, že pokud o nějaké přijdeme, tak to bude z technických příčin. Deset na jednoho bylo víc než jistota. Deset na jednoho bylo opravdu hodně.“

Chrye sledovala, jak se mu na tváři objevil jediný kratičký úsměv za celou tříhodinovou nahrávku, a musela překonat nutkání ji zastavit a odejít. Byl to smutný úsměv. Chtěla se dotknout jeho tváře na obrazovce, stejně jako ve chvíli, kdy se usmál, toužila natáhnout se přes stůl a pohladit ho. Chtěla mu říct něco tak hloupého, jako že je všechno v pořádku, moc dobře ale věděla, že nic v pořádku není a že se navíc situace každým dnem zhoršuje.

„Trvalo osm let, než vyvinuli novou generaci autoidů a bRilí, použitelných v podmínkách Dirangeseptu, a další rok, než nás naučili s nimi zacházet. Ty autoidy měly všechno. Předpokládalo se, že jsou neporazitelné, že je nic a nikdo nemůže přemoci. Měly čidla, která všechno viděla, a zbraně, které dokázaly zastavit cokoliv. A taky jsme tu byli my, abychom je řídili. Takže jsme v CryoSysech mohli klidně spát. Nebylo se přece čeho bát.“

Jon si klouby prstů protřel oči. Chrye si byla jistá, že od té doby jen málokdy dokázal celou noc klidně spát.

Pokračoval dál. „Když jsme se dostali na geostacionární dráhu nad Dirangeseptem, víka CryoSysů se otevřela. Zatímco se přistávací moduly s autoidy snášely k povrchu, najedli jsme se. První jídlo po osmnácti letech. Ani jsem ho nedokázal spolknout. Pluli jsme přímo nad ruinami Kolonie Alfa. Bylo čtrnáctého května 2055.“

Přestože to z jeho úst slyšela již počtvrté, opět se zachvěla. Ten den představoval pro Zemi novou naději. V ten den se ona sama narodila.

„Zatímco jsme jedli, dívali jsme se na obrázky z kolonie, které posílaly kamery přistávacích modulů. S tak hustou zelení, jaká byla tam dole, jsem se v životě nesetkal. V džungli v podstatě nebylo nic vidět, jen občas tu či onde záblesk titanu. Mělo tam být město pro dvacet tisíc lidí. Ten hustý porost všechno schoval. Nechápali jsme to. Věděli jsme, že tam skoro všichni zahynuli, když Zvířata kolonii napadla, jenže jsme předpokládali, že alespoň město zůstalo.

Deset minut před přistáním jsme se rozešli do oddělených buněk a nasadili si bRile. Mach nula, stejně jako při simulacích na Zemi. Žádný rozdíl. Starbum a já jsme byli v prvním přistávacím modulu. Viděl jsem ho – vlastně jeho autoid – a všichni v modulu jsme ho sledovali. Byli jsme sice fyzicky tam nahoře v lodi, každý sám, v bezpečí, zároveň jsme ale všichni seděli namačkaní v malém přistávacím modulu, snášejícím se k povrchu Dirangeseptu.

Byl jsem zavřený v modulu. Cítil jsem pach oleje, jako by někomu zvlášť ošklivě páchlo z pusy. Z obou stran se na mě mačkaly další autoidy, jako bychom tam seděli bok po boku my. Přistáli jsme. A najednou bylo ticho. Musím říct, že i když všechny simulace byly přesné, tentokrát to bylo úplně jiné. Všichni to cítili. A pak, v tom neskutečném tichu, zvedl Starbum ruku. Kovové rameno autoidu. Zvedl ji nad hlavu, sevřel v pěst, roztáhl a znovu sevřel. Byla tak pevná. A my, jako jeden muž, jsme jeho gesto potichu zopakovali, každý z nás zavřený ve vlastní buňce v bezpečí lodi, všichni opilí dobrodružstvím, ale zároveň tak trochu vystrašení.

Pilot vypálil v lese mýtinu a s modulem na ní přistál. Motory zmlkly a na chvíli byl klid. Pak se otevřel poklop a začalo peklo.“

Zhluboka a bolestivě se nadechl. „Nebyl jsem blízko poklopu, takže jsem přežil. Pět nebo šest z nás bylo vyřazeno okamžitě, pár dalších zpanikařilo a ničilo se navzájem, i když při tom zabili i pár Zvířat. Pak nám, kteří jsme zbyli, poskytl oheň a dým na pár vteřin krytí. Slyšel jsem Starbuma, jak vykřikuje rozkazy tak hlasitě, až mu nebylo rozumět, a začali jsme laserem vyřezávat otvor do pláště modulu. Než jsme se dostali ven, přišli jsme o dalších pět.

Takhle to začalo a až do konce to bylo stejné. Naše skupina měla rozkaz bránit po dobu opravy kolonie vnější perimetr, ale bylo to beznadějné. To, co jste zaslechli na Zemi, byl jen slabý odvar. Neměli jsme sebemenší šanci. Na Dirangeseptu nás prostě nechtěli. Během prvního dne jsme přišli o pár stovek autoidů. Přesvědčovali jsme se sice navzájem, že je to jen nešťastná náhoda, že za to může rozdíl mezi simulací a realitou, ale už jsme začínali tušit.

Když se nám je občas podařilo zahlédnout, byla překrásná. Neumím je popsat. Připomínala mi nádherné kočky, i když ostatní si to nemysleli. Prý spíš vypadala jako medvědi, orli, na cokoliv si vzpomeneš. Starbum byl přesvědčený, že vypadají tak, jak chtějí, abychom je viděli, občas jsem si ale myslel, že jsou spíš podobná tomu, jak my chceme, aby vypadala.“

Ze záznamu se ozval Chryin vlastní hlas. „Jak viděl Zvířata Starbum?“

„Jako vlky. Viděl vlky,“ odpověděl Jon.

„Pokračuj.“

„Ať už jsme v nich spatřovali cokoliv, shodovali jsme se, že jsou nádherná. Spíš plula vzduchem, než aby chodila. Kromě momentů, kdy útočila. To se stávala skoro neviditelnými.“

Na chvíli se celý shrbil. Systémová chyba, napadlo Chrye. „Vaše čidla je ale zaznamenala, nebo ne?“ zeptala se.

„V poslední vteřině. Většinou těsně před vizuálním kontaktem. Právě proto jsme je nemohli prostě likvidovat z bezpečné výšky. Čidla lodi na povrchu nikdy nic neregistrovala. Dokud jsme nepřistáli, zdálo se, že vůbec neexistují.“ Opět se na chvíli odmlčel a pak pokračoval. „Starburn z nás byl nejlepší. Odpojil se od většiny čidel, prostě je vypnul. Nechal pracovat jen základní senzorové vnímání, frekvence lidských očí a uší. Tvrdil, že se tak dokáže lépe soustředit, a dokonce si vyvinul i jakýsi smysl pro přítomnost Zvířat, takový instinkt. Prostě šel před tebou a najednou vymrštil paži a odhodil někam detonátor. Strašně rychle, až nepřirozeně. Spíš to připomínalo kouzlo, jako by se je snažil při hře zasáhnout kouzlem.“

Jon pomalu zavrtěl hlavou. „Ježíši, jak ta Zvířata vyla, když jsme je zabíjeli. Jejich řev pronikal až do morku kostí.“ Znovu potřásl hlavou. Uvědomovala si, že i jemu se vlastní vzpomínky zdají být neuvěřitelné.

„Zkusil jsem to po něm a vypnul čidla. Fungovalo to, ale ne tak dobře. Nikdy jsem nebyl tak rychlý jako Starbum. Jenže jsme pořád přicházeli o další a další autoidy. Na konci každého dne jsme je shromáždili na jednom místě, které jsme považovali za bezpečné, a okolí jsme zaminovali a zadrátovali. Odpojili jsme se, vrátili na ubikace, pokoušeli se usnout a pak se zase vrátili k bRilím. Občas se stalo, že když jsme se vrátili, našli jsme stroje poškozené. Zvířatům se nějak podařilo do zabezpečené oblasti proniknout a zničila je.

Ale to ještě nebylo zdaleka nejhorší. Po nějakém čase změnila taktiku. Místo aby nás trhala na kusy svými pařáty, zobáky, zuby, nebo co to vůbec měla, nebo aby ničila autoidy ve spánku, začala nás chytat a znehybňovat.

Tehdy jsme teprve pocítili opravdovou bolest a začala se objevovat stigmata. Chápej, autoidy nám docházely a vedení se usneslo, že se od nich příliš často odpojujeme a jen tak zbytečně mrháme vybavením. Rozkazy se změnily. Měli jsme zůstat napojení až do chvíle, kdy už byl náš autoid naprosto nepoužitelný. Až do smrti. Jedna smrt za druhou. A na Dirangeseptu se umíralo hodně pomalu. Nikdy na to nezapomenu.

Poslední smrtí jsem prošel krátce předtím, než celý projekt zrušili. Starburn tenkrát zemřel se mnou. Byli jsme spolu na hlídce v husté džungli. Šel přede mnou. Kolonii se nedařilo znovu vystavět a morálka byla na bodu mrazu. V podstatě nám bylo jasné, že končíme.

Starbum popojel dopředu, laserem pokácel strom a pak jsem zaslechl úder a příšerný výkřik. Byla to past. To Zvíře se obětovalo, aby na sebe soustředilo jeho pozornost. Popojel ještě o kousek dopředu a najednou zmizel. Nad hlubokou dírou plnou vody nastražila pár větví a listí.

Vzpomínám si, jak mi hlavou blesklo, že musela vědět, že je to on a že bude mít vypnutá čidla. Běžel jsem k té díře a klekl si u ní. Byla hluboká a voda byla zakalená, ale zahlédl jsem ho na dně, chycený do kořenů. Bojoval, pokoušel se je trhat mechanickýma rukama, jenže ty na podobnou práci nebyly konstruované. A zvířené bahno mu nedovolilo použít laser.

Zachoval jsem se jako pitomec. Úplně jsem zapomněl, že jde jen o autoid. Viděl jsem tam dole Starbuma a snažil se ho zachránit. Pokoušel jsem se na něho mluvit, ale komunikační kanál byl vypnutý. Tou dobou na lodi nefungovalo spojení mezi jednotlivými buňkami. Vypnuli ho, když nás přestali odpojovat od bRilí, napojených na umírající autoidy. Takže jsme se mohli spojit jen skrz bRile a on nemohl slyšet jediné mé slovo. Lehl jsem si na kraj a vysunul mechanickou ruku, jak to jen šlo. Dosáhl jsem sice kousek pod hladinu, byl ale moc hluboko.

Nad sebou jsem zaslechl nějaké praskání a drcení, ale nevšímal jsem si toho. Když jsem zaznamenal, jak se přes hladinu v jámě přehnal dlouhý temný stín, bylo už pozdě. Na záda mi spadl strom a v podstatě mě přibil k zemi. Pokoušel jsem se vstát, nějak se té tíhy zbavit, ale jen jsem tím zvětšoval příšernou bolest v ramenou. Nemohl jsem pohnout rukama. Kdybych se ještě víc natáhl ke Starburnovi, odkryl bych autoidovy ramenní klouby. Na to Zvířata čekala. Zablokovala by celý mechanizmus dlouhými tvrdými klíny. Jak na to přišla? Jak to dělala?

Bolest v ramenou a v zádech začínala být nesnesitelná. Byl jsem jako paralyzovaný. Dole, v hloubce pode mnou, už Starbum svůj boj vzdal. Bahno se usazovalo a já na něho lépe viděl. Pronikala do něho voda. Jenže to nebyla jen obyčejná voda. Voda nebyla pro autoidy ani trochu nebezpečná. Paže jsem měl částečně ponořené pod hladinou a začínal jsem v nich také ztrácet cit. Muselo jít o nějaký dmh kyseliny.

Mohl jsem jenom přihlížet. Starburn umíral jen pár desítek centimetrů ode mne. Viděl jsem, jak zhasíná. Pozoroval jsem, jak zemřel.

Jenže úplně nejhorší na tom všem, ještě horší než ta neskutečná bolest, bylo vědomí, že nemohl vědět, proč mu nepomáhám.

A pak z hradby zeleně před jámou vystoupilo Zvíře. Zdálo se mi, že se tam prostě z ničeho nic zhmotnilo, aniž by prošlo křovím. Sedělo na zadních a dívalo se na mě. Připomínalo mi nějakého zvířecího Buddhu. Mělo veliké oči, pronikavě zelené oči s černými panenkami. Bylo tak blízko, že jsem viděl i drobné skvrnky na duhovce.

Zíral jsem na ně a v mozku se mi najednou objevila otázka. ‚Proč se nás pokoušíte pozabíjet?1“

Jon zamrkal a pomalu vysvětloval. „Jenže to jsem se neptal /«. To nebyla moje myšlenka.“

Chrye obraz zastavila a dlouho jen tak seděla, než ho znovu pustila.

„Sedělo tam a pozorovalo, jak ze mě uniká život. Mohlo vidět jen rozbitý stroj, napůl utopený ve vodě, ale dívalo se mi až do duše. Dostalo se do mě hlouběji než já do svého autoidu. A že jsem v něm byl až po uši. Propadal jsem se do agónie.“ Jon silně stiskl oční víčka. „Stigmata,“ dodal. Zachvěl se a zhluboka se nadechl.

„Po nějaké době to skončilo. Zemřel jsem. Pak už jsem se Starbumem skoro nemluvil. Já cítil vinu, přestože nešlo o mou chybu. Nevím, co si myslel on, jestli mě obviňoval nebo ne.“

Chrye na něho chtěla promluvit, vysvětlit mu, že Starbum možná byl kvůli svému selhání zahanbený. Nejenom kvůli chybě samotné, ale také kvůli tomu, že ji udělal před svým nejoddanějším obdivovatelem, před Jonem. Třeba si zničil představy o sobě samém jako o superhrdinovi Markusi Leesovi, a jestli si něco podobného celou dobu namlouval… Nakonec raději mlčela s tím, že se k celé záležitosti vrátí později. Nikdy to ale neudělala.

„Rozdělili nás, každému přidělili samostatný úkol a krátce poté přišel rozkaz k návratu. Nikdo tam nechtěl déle zůstávat, stejně jsme ale rozkaz přijali s rozpaky. Lehli jsme si do CryoSysů a vraceli se na Zem. Nálada byla mizerná. Nevím, jaké to bylo tou dobou tady, ale na lodích, věř mi, to bylo o hodně horší. Lehali jsme si na lůžka, jako bychom byli celí špinaví a poznamenaní. Někteří se už nechtěli ani probudit. Tím jsem si jistý.

Samozřejmě víš všechno o tom, jak nás tady přijali. Špatné zprávy nás o celé roky předběhly. Tichá pošta přes komunikační satelity. První hněv sice již opadl, ale pocit zrady a zklamání se v lidech hluboce zakořenil. Pro nás se všechno stalo jen před pár dny, z lodí jsme ale vystoupili do světa plného hořkosti nad naším selháním. Vlastně jsme se nikdy za vojáky ani nepovažovali. Nečekali jsme, že zažijeme bolest. Mělo jít jen o hru a vtloukali do nás, že jedeme vyhrát. A najednou nám kladli vinu za osud světa. Za jeho konec. Raději jsme se vytratili. Ani o Starbumovi jsem neměl žádné zprávy.“

Promnul si oči a mohutně zívl. Chrye viděla, jak se mu v obličeji zračí únava.

„A pak začaly chodit ty dopisy. Později jsem se dočetl, jak zemřel, a dostal jsem jeho deník. Tak, Chrye, slyšela jsi celý příběh. Právě proto nevěřím, že se Starburn utopil. Po té poslední smrti na Dirangeseptu se choval, jako by měl vzteklinu. Vody se příšerně bál. Nedokázal se ani napít, jen cucal kostky ledu. Když venku pršelo, zůstával doma. Dokonce i při močení musel zavírat oči. Starbum že by se sám utopil? Kdepak. Někdo ho zabil.“

* * *

Chrye probudil šum reproduktorů. Na obrazovce svítila Jonova rozmazaná tvář a jen velmi pomalu, políčko po políčku, se měnila. Otevíral a zavíral ústa, jako by lapal po dechu. Odhrnula si vlasy z obličeje a záznam zastavila. Tvář zmizela, obrazovka zešedla a v místnosti byla najednou tma. Měl by tu být se mnou, napadlo ji a podívala se, kolik je hodin. Byly dvě ráno. Za oknem byla tma a v pokoji chladno.

Hlavou se jí honily myšlenky. Každou chvíli by už měl dorazit. Začínala si dělat starosti. Celá ztuhlá se nejistě zvedla z křesla a vytočila jeho číslo. Telefon na druhé straně zvonil dobře dvě minuty, než pokus vzdala. Možná se vrátil hodně pozdě a šel spát, protože ji nechtěl budit. Jenže tomu nevěřila.

Zabalila se do deky a pokoušela se usnout. Když se jí to nakonec podařilo, vzbudila se zmáčená potem v době, kdy již za oknem začínalo svítat. Zbytky snů se rozplynuly a s nimi i obrazy smrti a vzdálené výkřiky.

Znovu zkusila Jonovi zavolat a čekala celých deset minut, než zavěsila. Nenech se do ničeho vtáhnout, pomyslela si. Jenže už nejspíš bylo stejně pozdě.

JEDENÁCT

Chutnalo to jako káva, jako káva uvařená z vybraných a perfektně opražených zrnek. Lépe než jakákoliv jiná káva, kterou kdy v životě pil.

Jon držel horký šálek v dlaních a díval se dolů z kopce na rozlehlý oceán. Posledně si tak docela nevychutnal namáhavý výstup až sem nahoru, dnes ráno mu však výhled odtud vyrazil dech.

Dům stál až na samém vrcholu kopce na kraji vesnice. Když se podíval dolů přes červenými taškami pokryté střechy staveb, uviděl prašnou cestu, obepínající křivku zálivu jako doširoka otevřená náruč. Na cestě nebyl žádný provoz. Na nábřeží se toho vůbec moc nedělo, pohybovalo se tam jen několik osamocených drobných postaviček. Většina člunů byla na moři a těch pár, které zůstaly v přístavišti, se pohupovalo na kotvách.

Znovu zvedl šálek k ústům a vychutnával si vynikající tmavě hnědou kávu. Usrkával ji tak dlouho, až se dostal k jemné usazenině na dně, s uspokojením vnímal, jak mu vrže mezi zuby, a pak ještě prstem vytřel dno šálku a k sedlině přičichl. Aroma bylo bohaté, plné a skoro hmatatelné.

Spokojeně přikývl. V tom šálku kávy bylo opravdu všechno. Nad ostatními vjemy ale převládala báječná chuť. Labyrintu se podařilo vyvinout i chuťové vnímání.

Znovu si nalil a rozhlížel se kolem. Stále ještě cítil lehké znepokojení, kterého se nedokázal zbavit.

Nemělo to nic společného s Katharem. Ráno v zóně bylo překrásné. Vzbudil se na posteli, do níž mu, jak si matně vzpomínal, pomohla Jhalouk předtím, než se posledně odpojil. První, co uviděl, byl sluncem jasně osvětlený obdélník na hrubé cihlové zdi vedle lůžka. A stejně jako prve žádný Mach nula. Všechno bylo tak přirozené, jako by se probudil v normálním životě.

Chrye by se neměla zlobit, že se u ní neukázal, pomyslel si. Když s ním doktorka Lockeová prošla všechny naplánované testy kouzel, blížila se už půlnoc, proto mu navrhla, aby přespal v Labyrintu. Byl tak unavený, že neměl sílu odporovat. Doufal, že si na lůžku CryoSysu odpočine lépe, a i když jeho víko vůbec neměl rád, vsoukal se pod něj. Jeho poslední myšlenka patřila Chrye a výčitkám, že jí toho měl při poslední schůzce prozradit víc. I z toho, co zaznělo, se však necítil nejlépe.

A pak se probudil tady, měl žízeň a oknem k němu pronikalo aroma kávy. V rohu pokoje vedle konve s vodou bylo umývadlo, takže se rychle umyl, příjemně se osvěžil a pak, aniž by o tom přemýšlel, na sebe natáhl bílou košili a cihlové kalhoty, které tu musely být připraveny právě pro něho, otevřel dveře a nechal se vést vůní kávy. Klidně se mohl odpojit, ale neudělal to.

Po Jhalouk tu nebylo ani vidu, ani slechu, jen konvice s kávou, postavená na dřevěném stolku se šesti křesílky na kameny vydlážděné terase. Připraveno bylo i šest šálků a mísa koláčů, které ještě neochutnal.

Nalevo od vesnice pomalu stoupalo nad obzor slunce, nad vodou v zátoce před vlnolamem se do moře opíral prudký vítr a čeřil jeho hladinu proužky bílé pěny. Za vlnolamem bylo moře divočejší a Jon pozoroval, jak s ním rybářské čluny zápasí.

Posadil se ke stolku, nalil si další šálek a přemýšlel, komu mohou být určena další křesílka.

„No to se podívejme, kdo zemřel a dostal se do ráje.“

Jon hlas okamžitě poznal a otočil se i s křeslem, takže jeho nohy na kamenech terasy zaskřípaly.

„Yani,“ odtušil zklamaně. Pokývl i ostatním. Měl tušit, že tam budou všichni.

„Tak Smrtonoš se ti nelíbil, co?“ pokračoval Yani. „Tady se ale jmenuju Janus. Místní si to lépe pamatují. Měl bys to zvládnout i ty.“ Posadil se a vzal si koláč. Pibald udělal totéž a právě tak obě děvčata, jejichž pohyby byly opět dokonale synchronizované jako posledně.

Dusot si odsunul křeslo tak, aby stálo zády ke zdi domu. Ve tváři měl vrásky a tvářil se sklíčeně, stejně jako při jejich posledním setkání.

„Jak jste tady dlouho?“ zeptal se Jon, nemířil však svou otázku na nikoho určitého ze skupiny. Všiml si, že otázku položil způsobem, jako by šlo o reálný svět. Bylo to přece tak přirozené. Jako popíjet kávu.

Najednou mu došlo, že tušil záměr doktorky Lockeové napojit ho ve spánku. Proto ten pocit nejistoty. Ani pak se však necítil o moc lépe. Uvědomil si, že netuší, kolik může být hodin. Tady v zóně bylo ráno, ale v CryoSysu mohl být už celé hodiny, nebo dokonce i dny.

Odpověděl mu Pibald. Za ním se Janus – nedělalo mu problémy myslet na něho jako na Januse a přemýšlel, proč si vybral právě toto jméno – cpal koláčky a bradu měl samý drobek.

„Už nějakou dobu. Dost na aklimatizaci.“ Pibald labužnicky usrkl kávu, kterou mu děvčata nalila. „Dost dlouho, abych si na tohle zvykl.“

Jon si také vzal z mísy jeden koláč a zakousl se do něho. Byl sladký a čerstvý a chutnal po skořici. Ta chuť mu nečekaně vyvolala vzpomínku na zážitek z dětství. Ve vysoké štíhlé sklenici před sebou měl jahodový koktejl ze sójového mléka, který také voněl po skořici. Seděli tehdy s matkou u jednoho ze stolků před pouličním kioskem. Ze židle nedosáhl chodidly na zem. Matka se od něho napůl otočila a bavila se s kýmsi, na koho neviděl. Šlo jen o neznámého muže, který ji požádal o cukřenku, jenže mu odpověděla právě ve chvíli, kdy jí Jon něco říkal. V té chvíli se život jakoby zastavil. Viděl linii jejího krku a stín pod bradou. Právě tehdy si s ohromující jistotou uvědomil, že nemá matku jen sám pro sebe. Najednou mu konečně došlo, že všude kolem a nezávisle na něm a jeho přáních žijí i jiní lidé a že události probíhají i ve chvílích, kdy on u toho není.

Překvapením se málem zakuckal. Doufal, že podobný pocit již nikdy nezažije.

„Copak, copak, Scilere? Vletěl ti drobek do špatné dírky?“ chechtal se Janus.

Jon vyskočil od stolu a rychle se naklonil přes zábradlí terasy. Cítil, jak se mu tváře nadouvají a na zádech mu vyrazil pot. V žaludku měl jenom kávu a ta teď z něho vylétla jako hnědý pramen a rozprskla se na kamenném srázu. V očích ho pálily slzy. Zpod jednoho z kamenů vylezla ještěrka se sytě rudým hřbetem, zdobeným fialovým vzorem, a začala tekutinu jemně olizovat. Po chvíli se Jon opřel zády o stěnu, zhluboka dýchal, chvěl se a pokoušel se vzpamatovat.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Pibald.

Jon nedokázal promluvit. Ze všech sil se snažil polknout kyselost, která se mu stále vracela do úst.

„O Scilera se nemusíš bát,“ prohlásil Janus posměšně. „Nejspíš mu právě došlo, že zase šlápnul do hovna. Akorát ho tentokrát nepůjde jen tak lehce otřít.“

očích mu svítila zášť. Jon se otočil a kyselou pachuť odplivl. Ještěrka zmizela. V podrostu o kousek níž pod srázem se cosi začervenalo, záblesk však byl tak krátký, že nedokázal rozeznat jeho původ. Když se otáčel zpátky, zachytil Dusotův pohled.

Také ví, že je to realita, napadlo Jona pojednou, okamžitě se však, byť nerad, opravil. Myslí si, že je to realita. Pokusil se udržet s ním kontakt očima, Dusot se však rychle podíval jinam.

chodbě za ním se objevila silueta ženy a Jon si musel přistínit oči dlaní, aby rozeznal, že na terasu přichází Jhalouk. I Pibald zvedl hlavu. Jon se usmál, Jhalouk si ho všimla a kývla mu na pozdrav. Došla k Pibaldovi a sklonila se, aby ji mohl políbit na tvář. Když se znovu narovnávala, pohladila ho jemně hřbetem dlaně po tváři. Jon sklonil zrak ke svým nohám, cítil se neskutečně hloupě a pak se rychle rozhlédl po ostatních. Z jejich tváří však nedokázal nic vyčíst. Přemýšlel, jestli si všimli jeho reakce a co si o něm teď myslí.

Zřejmě to všechno probíhá už pěkně dlouho, napadlo ho. Nejde o žádné záměrné nastavení, ale o déle trvající proces. Myšlenky se mu honily hlavou, narážely jedna do druhé, soupeřily a praly se navzájem. Pokud je to program, pokud je celá zóna jen synaptická iluze, mohla by Jhalouk být jedním z hráčů a mezi ní a Pibaldem se mohl vyvinout určitý vztah. Prostě si jen našli další místo, kde se mohou setkávat.

A pokud by snad byla součástí programu? Promnul si oči a pokoušel se utřídit myšlenky. Vypadáme tu stejně jako mimo zónu. Janus je stejný prťavý parchant, se kterým se setkal v Labyrintu, se stejnými odulými ústy a úzkýma očima, který tentokrát už ani nepřipomíná skřeta, a Pibald s Dusotem jsou stejní jako v ostatních hrách. Třeba nemohou v této zóně měnit vzhled lidí.

Zahýbal rameny a zkoušel, jestli budou ztuhlá jako obvykle. Svaly se však volně napínaly a povolovaly. Nevěděl, jestli na nich má stále ještě jizvy, zastrčil proto ruku za límec. Dobře známý hluboký zářez tam však pořád byl.

Takže tedy nemohou měnit naši vnější podobu. Nebo nechtějí.

Proč tedy má Jhalouk ty neuvěřitelné oči? Musí proto být součástí programu?

Posadila se vedle Pibalda a Jona napadlo, jestli spolu ti dva spí. Znovu se tím vrátil k původní otázce. Je opravdová? Protože pokud ano, pak je opravdová i zóna.

Někdo se dotkl hřbetu jeho ruky. Nadskočil.

„Jak ti je?“

Byla to Lapis? Nebo snad Lazuli? Ať už šlo o kteroukoliv z nich, určitě nebyla reálná, i kdyby celá zóna byla skutečná. Pokud si vzpomínal, prozradila mu to doktorka Lockeová.

„Nic moc,“ odpověděl.

„Zkus na to nemyslet,“ radila mu. „Jen tu prostě buď. Každého to ze začátku dostane.“ Lehce mu ruku stiskla a pak ji pustila. Jonovi se zdálo, že si vyměnila významný pohled s Dusotem.

„Některé víc, jiné míň,“ ozval se znovu posměšně Janus, tentokrát si však spíš jen mumlal pro sebe. „Někteří se přes to nikdy nepřenesou.“ Odmlčel se. „Podej sem tu mísu s koláči, Lapis, než do ní Sciler nablije,“ dodal už nahlas.

Jon si všiml, že děvčata mají tentokrát rozdílné účesy. Alespoň něco bylo jinak. Obě zdobily dlouhé, silné, tmavé a vlnité vlasy, Lapis je však měla na krku svázané, zatímco její dvojče jen volně rozpuštěné.

„Koukejte,“ ozval se najednou důrazně Dusot. Předkláněl se dopředu a ukazoval někam přes záliv. Jon se tím směrem podíval a uviděl, jak zpoza hromady kamenů, tvořících tajuplný ostrov, vyplouvá velkou rychlostí loď. Ani trochu se nepodobala katharským rybářským člunům. Byla štíhlá, měla nízké těžiště, a zatímco boky rybářských člunů zdobila modrá a bílá lesklá barva, takže se ve slunečních paprscích blýskaly, tato loď měla matný černý nátěr.

Pibald s Jhalouk přešli terasu a Jhalouk tak pevně stiskla okraj zábradlí, až jí zbělely klouby.

Černá loď mířila přímo k nejbližšímu rybářskému člunu, lehce si razila cestu, jako by na ni vzedmuté vlny neměly vůbec žádný vliv. Do vytažené hlavní plachty i vratiplachty se opíral silný vítr, takže se jejich křivky ani na kratičký okamžik neměnily.

„To je Nylův člun,“ zasténala tiše Jhalouk. „Má ženu a tři děti.“

Jonovi bylo jasné, že mluví o rybářském člunu.

Pibald ji objal kolem ramen. „Nemůžeme s tím nic dělat,“ prohlásil.

Jon vstal a všiml si, že všichni jsou napjatí. I dvojčata se zvedla. Dusot už stál vedle Pibalda, předkláněl se a dlaní si stínil oči. Janus se nejprve natáhl přes stůl, aby mohl do každé ruky chytit jeden koláč, a až pak se připojil k ostatním.

„Už si ho všiml,“ zamumlal Pibald. Rybářský člun najednou poskočil. Jon hádal, že právě odřízli sítě.

Jhalouk stála a ani se nepohnula. Rybáři napínali plachtu, otáčeli loď po větru a pokoušeli se nabrat dostatečnou rychlost. Člun se zmítal na hřebenech vln. Příď si začala rychle razit cestu vodní tříští směrem k přístavu. Tmavé plavidlo lehce opravilo svůj směr a pokračovalo ve stíhání člunu. Jakýmsi podivným způsobem mu vítr více pomáhal.

Jon závod pozoroval. Srdce mu začalo bít rychleji, aniž by chápal proč. Zdálo se být jasné, že rybářská bárka to do bezpečí přístavu stihne. Měla slušný náskok a mířila nejkratší cestou, zatímco černá loď měla co dělat, aby dokázala plout rovně. Přesto se však útočníci řítili ohromnou rychlostí.

„Stihne to,“ ozval se Jon do ticha.

Janus se nahlas zasmál a Pibald se po něm zle ohlédl.

„Podívejte,“ upozornil je podruhé Dusot, tentokrát však jen potichu.

Jakmile to dořekl, vítr kolem člunu přestal vát. Všechny ostatní rybářské bárky dál rychle mířily do bezpečí přístavu se vzdutými plachtami.

„Ach bože, ne,“ vyjekla Jhalouk. Chytila se Pibalda, který ji pevněji objal.

Jon to nechápal. Mělo se stát něco strašného, nebo k tomu už dokonce došlo.

Vítr od moře přinášel zvláštní pach. Nebyla to vůně kávy. Spíš se zdálo, jako by někde v dálce nejdříve hořelo a pak oheň uhasil déšť. Jako když procházíte čerstvým, ještě horkým a vlhkým spáleništěm.

„Magie,“ zamumlal Dusot.

Ano, napadlo Jona. Samozřejmě.

Dusot se na něho podíval. „Nemůžeme s tím nic dělat. Odřízl jim vítr.“

Jon se předklonil a pokusil se zahlédnout více podrobností. Tmavá loď se dostala až k boku člunu a také její plachty splihly. Na palubě zahlédl pět nebo šest osob. Na rybářském člunu byli jen dva muži.

Odřízl je od větru, napadlo Jona. Kdo to je? Kdo používá magii?

Všechno teď probíhalo jakoby zpomaleně. Vzdálenost mezi plavidly a Jonem se zkrátila. Kruh klidného moře kolem středu dění mohl být jevištěm. Co se odehrávalo uvnitř, viděl absolutně jasně.

Jhalouk se Pibaldovi vytrhla z náruče a v panice se rozhlížela po ostatních. „Něco musíme udělat. Dusote! Copak ani ty nic nezmůžeš?“

Oslovený jen nešťastně zavrtěl hlavou. „Je moc silný a navíc se všechno odehrává hodně daleko. Nemůžu.“

„Alespoň to zkus! Musíš. Víš přece, co se s nimi stane.“

Dusot otevřel ústa, vzápětí je však zase zavřel. Znovu zavrtěl hlavou.

7. lodi z ostrova vyletělo několik lan. Postupně se napjala a navzájem připoutala obě plavidla, přičemž jejich boky do sebe lehce narazily. Jeden muž z tmavé lodi přeskočil na palubu člunu. Zdálo se, že na chvíli zůstal viset ve vzduchu, a když dopadl na prkna, ozval se slabý třesk, jako když praskne zvon.

Ten zvuk neseděl, došlo Jonovi a pocítil směs rozčarování a úlevy. Než však dokázal posoudit, který z pocitů převažuje, jeho mozek si uvědomil, že šlo o zpožděný zvuk nárazu boků lodí na sebe, který se teď nelítostně odráží od skal kolem zálivu.

Jako by šlo o signál. Do té doby se vše odehrávalo v naprostém tichu, teď se však čas znovu zrychlil.

„Šest proti dvěma,“ prohlásil Janus. „Stejně by jim nic nepomohlo, tak proč si dělat těžkou hlavu.“ Nalil si další kávu.

Jon měl pocit, že tam v dálce jsou v sázce opravdové lidské životy. Úzkost, kterou trpěla Jhalouk, se přenášela i na ostatní členy skupiny. Jasně se strachovala o osud posádky rybářského člunu a Pibald se ji snažil utěšovat. Nit, která ji s lidmi na moři a s Pibaldem spojovala, teď obtáčela i Jona.

Po tváři jí stékaly slzy a Pibald se je snažil otřít rukávem. „Jhalouk, opravdu se nedá nic dělat. Dusot by jim určitě pomohl, kdyby mohl. To přece víš.“

Takže tady umí dělat kouzla jen Dusot, napadlo Jona. Jenže Jhalouk přece tvrdila, že to dokážou jen probuzení, a zdálo se, že kromě ní k nim všichni ostatní na terase patří. I pokud by Lapis a Lazuli nebyly probuzené, Pibald k nim zaručeně náležel a stejně tak Janus. Takže je dost dobře možné, že ne všichni probuzení umění magie ovládají.

Jon by však nejspíš mohl.

Lodě se pohupovaly v kruhu klidného moře. Muži spolu bojovali v malých skupinkách, padali a znovu se zvedali na nohy jako v kresleném filmu. Nebylo možné rozeznat jejich tváře a na tuto vzdálenost jen reakce Jhalouk dodávaly boji napětí.

Přesto Jon cítil, že se ho souboj na moři týká. Dokázal už rozlišit rybáře od pirátů. Rybáři byli zoufalí, jen zmateně mávali rukama, zatímco je útočníci promyšleně tloukli pěstmi tak pravidelně, až jejich způsob boje připomínal mechanický pohyb.

„Jako když omračují ryby,“ zašeptala Lapis, stojící vedle Jona. V hlase měla nekonečný smutek. A měla pravdu, uvědomil si Jon. Beznaděj a zmatek. Veškerá snaha rybářů byla díky panice proti pirátům naprosto ne –

účinná. Odpor postupně slábl a brzy zůstali bez pohybu ležet na palubě.

Útočníky vítězství neunavilo, nedávali však najevo ani radost. Ani na chvíli se nezastavili. Stejně mechanicky zvedli bezvědomá těla rybářů, přenesli je na svou loď a pak přeřezali lana, která obě plavidla spojovala. V ruce jednoho z pirátů se objevil malý plamínek, předklonil se a na palubu rybářského člunu hodil zapálenou louč. Několik vteřin tam jen ležela, pak se však rozhořela. Plameny se rychle šířily a nad lodí se začal zvedat hustý černý dým. Nepřirozený klidný kruh zmizel a voda se začala čeřit, když do ní znovu udeřil vítr. Plameny vyrazily do výšky.

Jhalouk vzlykala Pibaldovi na hrudi. Pomalými pravidelnými pohyby ji hladil po vlasech a něco jí šeptal do ucha.

Skoro celou pirátskou loď teď skrýval kouř. Plachty měla napnuté a mířila směrem k ostrovu.

Jonovi se z bezmocnosti dělalo špatně. Cítil se poražený a ponížený způsobem, který důvěrně znal. Dojem odtržení a zároveň spojení spolu se ztrátou nadějí si již prožil a teď se mu zdálo, že na něho znovu útočí jako studený vzduch na obnažený nerv.

Rozhlédl se po ostatních. Lapis s Lazuli se držely za ruce a připomínaly teď jednu bytost víc, než když byly od sebe k nerozeznání. Jejich sdílená blízkost v něm vyvolala pocit, že přišel o cosi, co vlastně nikdy neměl. Jen pohled na ně jeho bolest zvětšoval. Toužil, aby i jeho někdo objímal a uklidňoval.

Dusot seděl u stolu a skloněnou tvář schovával v dlaních. Janus přikyvoval. Na tváři měl úsměv a doširoka otevřené oči mu zářily. Všiml si, že se na něho Jon dívá, a prohlásil: „Je po všem, Scilere. Líbilo se ti to? Tak jsi byl představen a uveden do děje.“

V Jonovi se z ničeho nic zvedla vlna hněvu. Zlost jím přímo otřásala. „Ještě to neskončilo, ty sračko.“ Obrátil se k moři a uvědomil si, že se na něho všichni dívají. Bylo mu to ale jedno. Soustředil své myšlenky na stránky plné piktogramů, které si v duchu promítal před očima. V hlavě mu hučelo.

Dole na moři mezitím vítr rozptýlil kouř z rybářského člunu a pirátská loď teď byla jasně vidět. Rychle se blížila k výběžku ostrova.

Ano, byly tam, čekaly na něho. Vytáhl je ven, pět lesknoucích se symbolů, které viděl tak ostře a jasně, že by si o ně při jejich vyslovení mohl pořezat jazyk.

Jon soustředil pohled na loď. Viděl kouzlo, které se mu v mozku utvořilo, když však začal otevírat ústa, aby pojmenoval první piktogram, začaly další blednout a i první se rozostřil. Jazyk mu ztěžkl a rty měl jako z gumy. Přesto se ze sebe snažil hlásku vypravit. Když otevřel ústa, zvedl se pojednou silný vítr, opíral se do něho, a i když otočil hlavu, stále mu vál do tváře a rval mu dech od úst.

Vzpomněl si na loď, a když se ji znovu pokusil zachytit pohledem, musel hlavu obrátit zpátky. Pamatoval si jen následující piktogram, a když ho vyslovil, vítr ještě zesílil. Vířil teď všude kolem něho a pokoušel se ho povalit. Předklonil se a o kousek ustoupil, aby se mohl opřít o zeď. V očích ho pálilo tak, že už na loď vůbec neviděl, a musel si z nich dlaní otřít slzy. Málem přitom upadl, když ho zachytil prudký nápor větru. Jakmile přišel na řadu třetí piktogram, vítr mu pronikal ústy až do krku a dál do plic a jen stěží dokázal dýchat.

Na čtvrtý si vzpomínal jen matně, vítr a hluk, který ho doprovázel, zamlžoval jeho myšlení a oslaboval vůli, nakonec však dokázal vyslovit i ten.

Skrz pálící závoj slz viděl, že se loď již přiblížila k ostrovu a brzy mu zmizí z dohledu. Posledním piktogramem už si nebyl vůbec jistý. Když ho pojmenoval, skoro ani sám sebe neslyšel v ohlušujícím řevu uragánu, který hrozil, že ho každým okamžikem zachytí a smete dolů ze skály.

Pak, když mu z úst vyšla poslední slabika, se chvíli nedělo vůbec nic. Připadalo mu, že stojí ve vzduchoprázdnu. Všechno se rozplynulo, vítr i hluk zmizely, jako by nastal nečekaný odliv, sebral, co mu jen stálo v cestě, a nechal ho na pláži samotného a prázdného.

Černá loď byla stále ještě v dohledu, mezi ní a výběžkem ostrova, k němuž se již přiblížila takřka na dosah, však zůstal jen úzký pruh volného moře. Kouzlo bylo připravené a Jon se změnil v luk, určený k jeho vystřelení.

Kdesi za ním se ozval ostrý tříštivý zvuk a Janus nahlas zaklel. Musel mu upadnout šálek s kávou.

Jon se znovu soustředil. V tichu, které kolem panovalo, zbývalo vyslovit poslední hlásku. Šlo to hladce, její zvuk mu připomínal šepot v hluboké tmavé jeskyni.

V poslední chvíli si uvědomil, že jeho pozornost upoutal velký balvan, který se náhle uvolnil z útesu kolem ostrova a nečekaně spadl do moře. O chviličku později stěžeň lodi zmizel v bezpečí mimo jeho dohled.

Jonovi vypověděly službu nohy. Upadl a mamě se pokoušel zachytit stěny. V rukách neměl sílu a cítil, jak nezadržitelně klouže k podlaze. Jako by ztratil kontrolu nad svým tělem, zůstával však stále při plném vědomí. Nedokázal s tím bojovat.

Jen těsně předtím, než dopadl na podlahu, ho někdo podepřel a odvedl ke stolu. Aniž by na svého zachránce viděl, tušil, že se o něho postaral Dusot.

„Tohle vypij,“ vybídla ho Lapis. „Musíš doplnit tekutiny. Magie člověka rychle dehydruje.“

„Jo, i když to podělá,“ dodal Janus.

„Drž hubu,“ vyzval ho nečekaně ostře Pibald. „Alespoň to zkusil. Tobě je totiž všechno jedno, Janusi. Vlastně ani nechápu, proč tady jsi. Celou dobu se jen blbě šklebíš a na všechno kašleš. Proč se prostě nesebereš a navždycky se neodpojíš?“

Janus odkopl střepy ze svého šálku přes terasu a na Pibalda udělal přisprostlé gesto. „Radši si šetři síly na něco užitečnějšího, třeba jak udělat dítě tvý domorodý kámošce.“

Jon se pokusil otočit hlavu, aby viděl Pibaldovu reakci, bylo to však nad jeho síly. Slyšel, jak Jhalouk na Pibalda polohlasně naléhá, a pak Dusota, jak říká: „Tohle nemá cenu. Myslím, že bychom se měli všichni uklidnit. Sciler teď bude potřebovat pár hodin odpočinku.“

DVANÁCT

Už několik hodin v jednom kuse pršelo. Šumění deště ho obklopovalo, vítr hnal celé provazce vody přes pustou pláň. Kdysi viděl filmy, v nichž se přes kukuřičná pole proháněly přívaly deště. To bylo ještě v dobách, kdy kukuřice rostla silná a vysoká. A pršelo tenkrát úplně stejně. Ta nečekaná vzpomínka ho naplnila nostalgií. Kdyby zavřel oči, mohl by si to celé představit. Zvuk kapek, dopadajících na ulici, se stal šuměním kukuřičného šustí. Jako by to viděl v tomto světě. Doopravdy to však zažil v zóně, kde se svěží vítr proháněl nad loukami někde daleko za kopcem, který právě opustil.

Třásl se únavou. Opustil zónu dřív než ostatní a pak odešel z Labyrintu po nejkratším možném hlášení, jaké mu doktorka Lockeová byla ochotná tolerovat. Bezpečnostní zábrany kolem Labyrintu byly posíleny a stále ještě nic nenaznačovalo, že by se někdo chystal vyčištěnou oblast opravovat. Jon šel tak daleko od zábran, až si byl jistý, že ho nikdo nemůže vidět, a pak se, co nejpohodlněji to šlo, usadil ve vchodu jedné z prázdných budov na hranici pole trosek a čekal. Janus vyšel chvíli po něm, zachumlaný do hnědého nepromokavého pláště. Nebylo však vůbec těžké ho poznat a Jon raději sklonil hlavu a opřel si bradu o hrudník, když kolem něho prcek procházel.

Dusot se objevil o hodinu později. Jon ho poznal nejen podle výšky, ale také podle těžkopádného kroku Dobyvatelů Dálek. Dlouhý šedý kabát mu sahal až ke kotníkům, v dešti se na látce začaly nejdříve objevovat skvrny a po chvilce ztmavl celý, ztěžkl, nasákl vodou a jeho cípy se lepily Dusotovi k nohám. Na hlavě měl naražený klobouk se širokou obrubou, ze které stékaly pramínky vody. Tvář mu zakrývala celoobličejová dýchací maska a na nohou měl černé kožené boty, již dávno poničené kyselým deštěm. Nebylo těžké ho sledovat.

Jon za ním šel celých dvacet minut, než se ho rozhodl oslovit. Předhonil ho a zastavil se.

Dusot měl hlavu skloněnou a automaticky udělal krok stranou, aby se Jonovi vyhnul. Jon natáhl paži a ukázal prázdnou dlaň. Někde v dálce za Dusotem, jako balvan na silnici, se rýsovaly obrysy policejní trigy. Ramena měla složená a nehýbala se. Jon si však nevzpomínal, že by ji míjel.

Dusot se zastavil. Zvedl hlavu a podíval se na Jona.

Kromě nich dvou, stojících v hustém dešti, byla ulice pustá. Vypadalo to, že už snad nikdy pršet nepřestane a celý svět se utopí, stejně jako se Jonovi občas během zemětřesení zdálo, že se Země musí rozpadnout na kusy. Už přestal doufat, že to planeta zvládne.

Z obruby Dusotova klobouku stékala vodní záclona. Musel zaklonit hlavu, aby vůbec viděl před sebe. Vypouklá skla masky dělala jeho oči většími. Jon se v něm nevyznal. Nechápal ho. Pokoušel se něco vyčíst z řeči jeho těla, Dusot však jen stál jako neforemná socha, kterou kdosi nedokončil, protože kámen byl příliš tvrdý. Chrye by si věděla rady, napadlo ho.

„Scilere. Co.“

Dokonce to ani neznělo jako otázka. Jon netušil, co by měl udělat. Nevěděl ani, jak má muže před sebou oslovit. Dusot určitě nebylo jeho pravé jméno. Jon se pokoušel, aby jejich setkání vypadalo jako náhoda, Dusot ho však zjevně očekával.

Najednou mu to došlo. Samozřejmě že na něho čekal. Jon mu své úmysly naznačil již na začátku, ještě v první zóně. Tehdy zareagoval jen Janus, ale Dusot si nemohl nevšimnout. Od té doby věděl, po čem Jon jde. Proto s ním Jon potřeboval mluvit a toho se také týkala první otázka.

„Byl jsi v zóně se Starbumem. Musíme si promluvit.“

Dusot těkal očima a skla masky jeho reakci ještě zdůraznila. Jako by někde uvnitř hlavy hledal to správné spojení, nejlepší odpověď. „Ne. Starbum je mrtvý. Spáchal sebevraždu.“ Nahrbil se a pokusil se projít kolem Jona.

Jon ho chytil za rukáv. Plášť měl celý nasáklý vodou. Jon nebyl do deště oblečený a nevzal si ani rukavice. Slabě kyselá voda, kterou vymáčkl z látky, mu způsobila svědění na prstech. Nepovolil však a nakonec cítil, jak se trhá některý ze švů. A to kabát vypadal docela nově. Nic už nebylo jako dřív, vše se vyrábělo ze samovolně se rozpadajících materiálů.

Jon lehce povolil stisk. „Starbum byl zavražděn,“ prohlásil. „Někdo ho zabil. Nešlo o sebevraždu.“

Dusot na něho chvíli tiše zíral rozšířenýma očima, zvětšenýma skly masky. Pomalu se rozhlédl po opuštěné a deštěm smáčené ulici, pak se k Jonovi naklonil a zašeptal: „Není to, jak myslíš. Dej od toho ruce pryč, Scilere.“

Vytrhl paži z Jonova sevření a začal utíkat.

„Počkej,“ křikl za ním Jon, pak se rychle ohlédl. Nervy měl napnuté k prasknutí. Nic se sice nehýbalo, ale něco na ulici bylo jinak než předtím. Prameny deště stále dopadaly na asfalt a v jejich hluku rychle dohasly zvuky Dusotova běhu. Nic jiného kolem nebylo.

Jen triga teď stála blíž. Jon bezděčně ustoupil o krok a triga se pomalu začala zvedat na svých třech ramenech. Nebyla o moc větší než on, připadala mu však ohromná a nebezpečná.

Jon ještě o krok ustoupil, rychle se otočil a začal v dešti naslepo utíkat. Dusot úplně zmizel.

Patnáct metrů, pomyslel si. Blíž určitě nebyla. Mohl by ji sice na prvních pár metrech předběhnout, během dalších deseti kroků by ho však dohnala. Takže na útěk mohl zapomenout. Kde teď vlastně je?

Slyšel jen šum vody, déšť mu bičoval tvář, a protože neměl čas, aby si nasadil masku, polykal spolu se zkaženým vzduchem i vodu a v ústech cítil pachuť, jako by popíjel doma pálenou špatnou kořalku. V krku ho nesnesitelně pálilo.

Kde by teď mohla být? Jonovi se zdálo, že už utíká celou věčnost, malé počítadlo v hlavě však hlasitě odpočítávalo šestý krok, sedmý krok, osmý…

Prudce zahnul vlevo do úzké uličky, skoro upadl a namohl si kotník. Ulička byla opravdu uzoučká, ale dost dlouhá na to, aby někam vedla, a neochabující hustý déšť, který narážel do stěn domů kolem, navíc neumožňoval prostorové vidění. Připadal si, jako by se díval do vířivky. Běžel dál.

Po deseti krocích se však před ním objevila cihlová zeď. Slepá ulice.

Otočil se a skrz takřka neprostupnou clonu deště uviděl nezřetelnou siluetu blížící se trigy. V prostředku těla se jí začala objevovat světla, která se rychle spojila v zářící proud, prohledávající zeď. Světlo bylo tak jasné, že i přes déšť Jon v ostře ohraničeném kruhu, kam dopadalo, rozeznával jednotlivé spáry mezi cihlami.

Světelný kužel se pohyboval pravidelnými tahy, triga tedy musela být přepnuta do vyhledávacího modu a přejížděla paprskem po stěně od její horní hrany až k loužím na chodníku a zase zpátky. Jon bezděky ustupoval, zatímco se k němu světlo blížilo. Neměl se za čím ukrýt, na asfaltu se povalovaly jen promáčené papíry a pomačkané plastové láhve. Skrčil se a pokoušel se splynout s rohem.

Světlo ho našlo. Oslepující jas ho přímo namáčkl na stěnu a nedovolil mu se pohnout.

Tak a je to, bylo jediné, co ho napadlo. Zakryl si oči a čekal, až se světelný kužel zúží, přenese tepelný ráz a skoncuje s ním. Hrudník se mu třásl, když mu úzký paprsek přejel od krku až ke slabinám a znovu se pomalu vracel. Zastavil se uprostřed hrudníku a ještě více se zkoncentroval, takže teď na Jonovo tělo dopadal plochou, kterou by bylo možné zakrýt mincí. Vteřiny přešly v minuty. Jediný zvuk, který bylo slyšet, vydával déšť. Ohlušující hukot.

„Udělej to, proboha, tak už to udělej!“ zaječel Jon do deště. Přestával se ovládat a hlas mu přeskakoval. „Udělej to,“ vzlykl. Voda jím teď snad procházela. Dopadala mu na hlavu a hromadila se mu pod nohama. Proplouvala jím, jako by tam ani nebyl. Nedokázal rozeznat, jestli pláče nebo jestli se pomočil.

Místo aby se ještě více zúžil, začal se světelný kruh znovu rozšiřovat a mohutnět. Kapky deště světlo rozkládaly a na stěně se objevila nepřirozená duha, chvíli se mihotala a pak zmizela.

Jon zaťal pěsti a sledoval, jak se kužel světla rozpíná. Cítil stále větší teplo a střed kužele začal měnit barvu.

Chvíli to nechápal a myslel si, že má halucinace. Pak mu ale došlo, co se děje. Mikrovlnná složka tepelného paprsku zahřívala a okamžitě odpařovala déšť. Jas kužele se dál zvyšoval, až připomínal auru, která Jona pohltila, a na zlomek vteřiny, než ho docela oslepila, se díval do dokonale čistého tunelu. Na jeho vzdáleném konci se rýsoval obrys, který se mu vryl do sítnice. Obrys nehybné černé trigy.

Pak světlo zhaslo a záclona deště vše zakryla.

TŘINÁCT

Chrye si nebyla jistá, jestli bude Jon doma, každopádně se však modlila, aby tam nebyl Hickey Sill. Samozřejmě narazila právě na něho. Když se dostala k úpatí schodiště o poschodí níž, uviděla, že dveře jeho pokoje jsou otevřené. Se skloněnou hlavou se pokusila proklouznout kolem, jenže jakmile se dotkla prvního schodu, již stál nad ní a čekal.

„To oceňuju,“ prohlásil hlasem, o němž se nejspíš domníval, že zní přátelsky. Ať už bral jakoukoliv kombinaci drog, teď byl právě na vrcholu křivky. Znělo to, jako by mluvil skrz vodu. Jen přikývla a pokusila se ho obejít. Zablokoval jí ale cestu, jednou rukou se opíral o stěnu a druhou natáhl k zábradlí schodiště.

„Povídám, že to oceňuju.“

Chrye o krok ustoupila. Droga z něho táhla na dálku. Strašně se potil a obličej se mu leskl.

„Vypadáš unaveně, Hickeyi. Proč si na chvíli nelehneš?“

„Jo, na to sem právě myslel.“ Pomalu přikývl. Najednou začínal vláčnět. Zřejmě si dal dávku právě ve chvíli, kdy se objevila na schodišti, dostával se do rauše, ale vyrušila ho. Jon jí říkal, že má v celém domě instalovaná čidla a kamery. Paranoidní psychotik Hickey Sill byl ideálním typem policisty pro blížící se konec světa. Přihlouple se na ni zašklebil.

Výborně, pomyslela si, zatímco mu úsměv oplácela tak neutrálně, jak to jen šlo. Jon Sciler tráví většinu času v jakémsi vybájeném světě snahou o vyřešení zločinu, který existuje jen v jeho hlavě, a tenhle šílený policajt Hickey Sill se baví tím, že čeká na mě.

Škleb na Hickeyově tváři se ještě rozšířil. Pokud šlo o jeho zuby, měly nepopsatelnou barvu, cosi mezi žlutou a zelenou. Chrye se podívala nad něho, na další podestu schodiště, jestli tam nezahlédne Jona. Nebyl tam. Nejspíš by o její přítomnosti stejně nevěděl, protože se snažila chovat co nejtišeji, aby se vyhnula Hickeyovi, a ani ten nemluvil nijak hlasitě.

Uvědomila si, že je opravdu nebezpečný. Ve tváři se mu objevilo několik tiků. Prve se o něm domnívala, že se jen vytahuje, teď si ale uvědomila, že všechno, co řekl, myslel vážně.

„Jo, oceňuju to,“ zopakoval. Rukou šmátral po zábradlí a pokoušel se s jeho pomocí udržovat rovnováhu.

„Co oceňuješ, Hickeyi?“ Nemohla ho přehlížet, tím by se dopustila velké chyby. Mozek mu ještě fungoval natolik, aby dokázal artikulovat, a mohl se začít chovat naprosto nevyzpytatelně.

„Oceňuju, že máš starost vo mý spaní. Policajti to maj těžký.“ S námahou přikývl. „Tak to voceňuju.“ Oči měl vodnaté a začínaly se mu samovolně zavírat. Ať už si vzal cokoliv, dokonale to zabíralo. Zpocená dlaň mu sklouzla po madlu zábradlí a skoro upadl.

„Co kdybych tě uložila?“ navrhla Chrye. Pomohla mu vstát, musela však odvrátit tvář před jeho dechem. Smrděl jako něco, co už je hodně dlouho po smrti. Doklopýtáli do pokoje. Když uviděla postel v rohu, došlo jí, že tam ho nasměrovat nemůže. Byla celá poházená obaly od potravin a na několika místech se zelenala plíseň.

Když ho ukládala na gauč, Hickey se na chvíli vzpamatoval a pokusil se ji stáhnout k sobě. Z obou koutků mu na bradu stékal pramen slin. Zatlačila ho zpátky na ošoupanou kůži a on okamžitě usnul.

Chrye se po místnosti rozhlédla. Připadalo jí, že se tu od chvíle, kdy ji a Jona Hickey zatáhl dovnitř na skleničku, nic nezměnilo. Rozhlížela se a snažila se rozpomenout na podrobnosti.

S výjimkou obrazovky v rohu vše pokrývala silná vrstva prachu. Po koberci vedla až na osnovu vyšlapaná cestička mezi obrazovkou a gaučem a pak ještě jedna, opět od obrazovky, tentokrát však k malému kuchyňskému pultu. Na stěnách byly nalepené obrázky žen a Hickeyovy policejní trigy, některé z nich zkroucené a napůl odtržené. Nic víc. Jon obýval stejný pokoj, jen o poschodí výš. Rovněž tam neměl mnoho věcí, žádné vzpomínky nebo ozdoby, jenže v Jonově případě šlo o uvědomělou snahu o zachování volného místa. Jon žil především uvnitř sebe sama. Hickeyův pokoj byl prázdný stejně jako jeho obyvatel.

Nikdy neměl ženu, došlo jí najednou. A jako policajt, i když tak odpuzující, by o ně neměl mít nouzi. Jenže v místnosti nebyla ani stopa po vzpomínkách na nějakou dívku, dokonce ani suvenýry a trofeje. Hickeye ženy nezajímaly.

Když jí došly souvislosti, musela zkřížit ruce na prsou a sama sebe držet, aby se nesložila. Hickey Sill nechce mě, uvědomila si. Chce jen udělat něco, čím by ranil Jona a ublížil osobě, která je mu blízká. Takže si vzal na mušku právě mě.

Podívala se na Hickeye a roztřásla se. Opatrně se narovnala, když však došla ke dveřím, cosi ji přimělo, aby se otočila.

Hickey seděl na gauči s doširoka otevřenýma očima. „Brzo budeme spolu, Chrye, ty a já,“ řekl nahlas a jasně. „Protože já vím, kam chodí. Sledoval jsem ho a nakonec ho objevil.“ Temně se zamračil. „Jo. Nic jinýho si tenhle podělanej pan Dobyvatel nezaslouží.“ Zavřel oči, padl zpátky na gauč a začal chrápat.

* * *

„Chce tě zabít, Jone,“ vzlykala. Celá se třásla. Dokázala se ovládat až do chvíle, kdy si ji zkoumavě prohlédl mezi dveřmi jen o patro výš, než byly Hickeyovy, a zeptal se: „Jsi v pořádku, Chrye? Nevypadáš dobře.“ Pak ji musel zavést dovnitř a pomoci jí posadit se. Třásla se tak silně, že nebyla schopná dojít ani k židli.

„On…“ Chtěla mu říct, že se ji Hickey Sill pokouší od něho odtrhnout a možná i zabít hned potom nebo i předtím, než totéž udělá s Jonem, jenže se dokázala ovládnout. Nechtěla věci dělat ještě horší. „Tvrdil, že tě někde viděl, nebo něco v tom smyslu.“

Jon si povzdechl. „Asi ano,“ zamumlal. „Dal mi výstrahu. Podívej, nemusíš se ničeho bát. Ví, že mi teď nemůže nic udělat, ani když budu odcházet z Labyrintu. Pokud by se mě chystal zabít, musel by to udělat v době, kdy bude mimo službu, a použít přitom svou kukačku a trigu. Chce, abych byl mrtvý, jenže si nemůže dovolit přijít kvůli tomu o práci. A proto jsem v podstatě v bezpečí. Nebude riskovat nic, co by na něho mohlo vrhnout podezření. A stejně tak nemůže trávit všechen čas hlídáním Labyrintu a čekáním, až vyjdu ven. Musí chodit do práce a taky se občas vyspat. Takže mám dost času.“

„Mohli bychom mu sebrat tu kukačku…“

„Ne. Na podobnou příležitost čeká. Nepodceňuj ho, Chrye, a nemysli si, že je hloupý. Kdybych se k němu vloupal, určitě by to našel na záznamu z kamery, přišel by to sem prohledat a měl by možnost mě zabít ve službě. Nemůžu nic dělat. Všechno, co ti, Chrye, napovídal, nebylo jen tak bezúčelné. Moc dobře ví, co dělá. A vystrašit tě je součástí jeho plánu.“

Zvedl z podlahy její tašku. „Tak co? Přinesla jsi to?“

Nechápavě se na něho podívala. „Co?“ Stále ještě měla plnou hlavu Hickeye Silla.

„Ten deník,“ vysvětloval netrpělivě Jon.

Chrye nechápala, jak mohl tak rychle změnit předmět hovoru. Zástupné téma, napadlo ji. Stále ještě před sebou viděla oči Hickeye Silla, plné zloby a zášti, které ji před chvílí pozorovaly.

Možná by něco takového potřebovala i ona. Něco, na co by se mohla soustředit a nemusela myslet na nebezpečí a problémy. Zdálo se, že všichni si svůj způsob uhýbání před realitou našli. Realita totiž začínala být nesnesitelná.

* * *

„Základní pravidla,“ prohlásila. „Pokud se máme pustit do pátrání a pokud ti mám pomáhat zjistit, co se stalo Starbumovi, musíme to dělat pořádně. Takže si stanovíme pravidla.“

Od chvíle, kdy deník položila na stůl, od něho nedokázal odtrhnout oči. Chrye si uvědomila, že od doby, kdy ho viděl naposledy, pro něho získal zvláštní význam. V zóně se něco dělo. Nechala dlaň položenou na zkrabatělé kůži přebalu, protože se v jednom okamžiku lekla, že jí ho sebere.

„Za prvé,“ pokračovala. „A dívej se mi, Jone, do očí. Nebudu to víckrát opakovat.“

Zdráhavé napůl zvedl hlavu.

„Když se dohodneme na schůzce, tak se také sejdeme. Prostě přijdeš. Neexistují omluvy. Protože jestli máš pravdu a Starbuma někdo zavraždil, pak s největší pravděpodobností hrozí nebezpečí i tobě. Musím proto vědět, kdy se mám začít bát. Jasné?“

„Ano.“ Díval se na ni a nervózně poposedával.

„Za druhé. Tuhle knihu ti, Jone, nevrátím.“

Vyskočil ze židle. „To je šílené. Starbumův deník je jediná výhoda, kterou proti nim máme.“

„Uklidni se a poslouchej.“ Upřeně se na něho dívala, dokud se neposadil. „V té knize je spousta věcí, ale mohly by ovlivnit tvé reakce v zóně. Brzy by zjistili, že máš přístup k jakémusi zdroji informací, a pokud má někdo z Labyrintu prsty ve Starbumově vraždě, okamžitě by tě začal podezřívat. Zjistili by si, že jste bývali přáteli. A ještě jeden důvod. Myslím, že v té hře jde o něco divného, a nechci, abys předem věděl, co máš přede mnou skrývat.“

„Co myslíš tím, že ve hře jde o něco divného?“ zeptal se ostře.

„Jde mi o první rozbor, který s tebou dělali. Nevím přesně proč, ale doktorka Lockeová ti položila pár hodně zvláštních otázek. Netuším ještě, kam jimi mířila, ale nešlo jen o tvůj názor na hru. Pokud by něco, co je v deníku, mohlo ohrozit jejich záměry, pak se tě zbaví a my ztratíme příležitost. Jsme za nimi, Jone, o hodně pozadu.

A poslední věc. Pokud se mám k něčemu dopracovat, musím vědět všechno, co ví doktorka Lockeová. A jediná možnost, jak to zjistit, kromě tebe, samozřejmě, se ukrývá v těchto stránkách.“ Poklepala na desky. „Takže, Jone, jsme domluveni?“

Chvíli čekala.

„Ano, domluveni,“ souhlasil zdráhavé Jon.

Chrye se opřela. Cítila, jak se pomalu uvolňuje. Knihu otevřela a uhladila první stránku dlaní.

„Výborně,“ prohlásila. „Takže zaprvé, není tu nic, co by alespoň naznačovalo význam výrazu Katedrála. Ani zmínka. Jak jsem řekla, nehodlám ti prozrazovat žádné podrobnosti, myslím si ale, že bys tam neměl chodit úplně naslepo jako Starbum. Pokud tedy chceš, prozradím ti něco o jeho posledních měsících.“

Jon se v duchu pousmál. Cukr a bič. Jenže mu to nevadilo. Vůbec mu to nevadilo. Díval se na ni, jak se sklání nad deníkem, a vzpomínal na teplo jejího těla, když se přitiskla k jeho zádům během oné první noci, a znovu přemýšlel, co ji přimělo, aby mu od samého začátku natolik důvěřovala.

„Celou dobu ho psala jedna a tatáž osoba, tím jsem si jistá,“ pokračovala Chrye. „Stavba vět, gramatika, slovní zásoba, všechno souhlasí.“

Zvedla oči a usmála se na něho. Její úsměv vyjadřoval, že teď pracují spolu, že tvoří tým. Jon se pokusil jí úsměv oplatit, jenže pro něho bylo hodně těžké tvářit se, že se nic neděje, a být přátelský v okamžiku, kdy každá buňka jeho těla cítila ohrožení. Jeho úsměv proto byl jen velmi krátký a nejistý. Kdysi tvořili tým se Starbumem a skončilo to neúspěchem. Pro Jona bylo strašně těžké jen tak zapomenout a začít znovu, tentokrát s Chrye. Možná také proto mu od prvních okamžiků naprosto důvěřovala. Její důvěra nemusela nikdy projít zkouškou ohněm.

„Postupem času se tu ale začínají výrazně projevovat změny osobnosti,“ pokračovala Chrye a obrátila několik stránek. „Ze začátku píše jen o hře, na které pracoval, a vůbec nepochybuje o její podstatě. Jde jen o hardware a software, hráče a výtvory. Později, když do hry pronikal hlouběji, začala se původní objektivita vytrácet.“ Pokrčila rameny. „Na tom není nic špatného a dokonce jsem to čekala. Vedl si vlastní časové záznamy, tady vzadu.“ Prolistovala až na poslední listy a deník natočila tak, aby Jon viděl na pečlivě vedené grafy.

„Délka dne, východ slunce, východ měsíce, všechno tu je. Den v zóně trvá dvacet tři hodiny a padesát dvě minuty.“ Najednou se zamračila. „To je ovšem divné.“

„Proč?“

„Pokud bys tvořil něco podobného, nenastavil bys délku dne na čtyřiadvacet hodin? Bylo by to o moc jednodušší. Tohle přece není normální.“

Do ticha se opatrně ozval Jon. „A ještě něco. Možná to spolu souvisí. Víš, ta zóna je naprosto bezchybná. Nechápu to. Kerz a doktorka Lockeová mi to vysvětlovali, prý je to díky intemalizaci motorických funkcí, ale stejně je všechno až moc bezchybné. Viděl jsem spoustu virtuálních realit, pokaždé ale šlo o jednotlivé dílčí akce. Tahle zóna není jen obyčejné vylepšení.“

Odmlčel se, jeho slova však zůstala viset mezi nimi a Chrye nevěděla, jestli čeká, až to vysloví ona. Že možná jde o realitu. Že možná v tom druhém reálném světě den prostě trvá dvacet tři hodiny a padesát dvě minuty.

Nastražené pasti se raději opatrně vyhnula. „Udělala jsem na základě jeho údajů několik propočtů. Dá se jimi vysvětlit, k čemu později došlo. Labyrint ho tam nechával hodně přes čtyřicet procent bdělého stavu. To je nezákonné a většinou to vede k poškození psychiky. A on měl i bez toho k podobným problémům predispozice. A právě proto ho vybrali.“

„Stejně jako mě,“ dodal Jon. „Nedívej se na mě tak. Rozdíl je v tom, že my máme jeho deník. I když mi ho nechceš ukázat.“

Chrye ho pozorovala. Tohle se jí líbilo. Prsty hladila deník, jako by ho měla v ruce poprvé. Teď pro ni představoval i cosi jiného. Z ničeho nic se z něj stalo pouto, které ji s Jonem spojovalo. Už nešlo jen o záležitost mezi ním a Starbumem. Moc se jí líbilo, že se vazba mezi oběma muži začínala rozmělňovat. Ještě před nimi byla dlouhá cesta, ale přesně takový začátek si přála.

„A taky mám tebe,“ dodal.

„Cože?“ Cítila, jak se začíná červenat.

„Mám tebe,“ zopakoval. Na chvíli si ale vůbec nebyl jistý, proč to říká. „Dokážeš vysvětlit, co je v deníku napsáno. A můžu si tak dávat pozor, aby mě nepostihlo to samé. Starbum byl sám. Jsi má psychologická podpora, Chrye.“

Červeň z tváří jí začala ustupovat. „Aha. Jistě. Takže se do toho dáme.“ Naklonila se nad knihu, aby zakryla své rozčarování. „Do zóny se dostal stejně jako ty, Jone. Poskytli mu pár dní, aby si zvykl a dozvěděl se základní pravidla, a pak hra začala.“ Listovala deníkem. „Postupně se u něho začínala projevovat nervozita, tvrdil, že něco ze zóny přechází do našeho světa a pozoruje ho, sleduje ho. Samozřejmě že nikdy nic určitého neviděl a nedokáže to popsat. Klasický případ paranoie. Učebnicový.“

Chvíli váhala. Možná mu právě tohle říkat neměla, ale už se stalo. Rozhodla se pokračovat. „Každopádně jde o zajímavou psychózu. Začíná si zapisovat, co se dělo mimo zónu, i to, k čemu došlo uvnitř. Přesto ze začátku jasně rozlišuje mezi zónou a realitou. Není tam nic překvapivého. Kromě toho neviditelného pozorovatele, nebo jak mu mám říkat, se nikdo nepohybuje libovolně v obou směrech. Přesně si uvědomuje, kde se nachází. Jde jasně o paranoidní psychózu, její příznaky jsou ale nezvykle zřetelně definované.“

Narovnala se a deník zavřela. Pak si povzdechla a zvedla ho proti světlu, jako by jí tmavá silueta knihy mohla prozradit víc. „Nebo se úplně pletu. Všechno v tom deníku může být vymyšlené. Třeba ho někdo doopravdy sledoval. Pokud mám k dispozici jen takhle omezené materiály, těžko můžu s určitostí diagnostikovat psychózu.“

„A navíc už je po smrti.“

„Ano. Takže pravdu se už nedozvíme.“

„Pokud bychom se nesmířili s tím, že opravdu šlo o sebevraždu,“ dodal Jon suše.

Navlhčila si rty. „Víš, kdybys mi neřekl o jeho fóbii a já byla na místě koronera, také bych za příčinu smrti určila sebevraždu. Jenže bych zároveň Labyrint veřejně obvinila, že ho k ní dohnal. Nechápu, proč už to někdo neudělal.“

„Nevíme, k jakým informacím měl koroner přístup. A nezapomeň, že deník nikdo nečetl. Starbum mi ho poslal krátce před svou smrtí.“

Chrye přikývla. „Přesně tak. Co tedy víme? Někdo ho možná sledoval a nakonec byl zabit zbytečně neobvyklým způsobem, který měl sice vypadat jako sebevražda, ale každému, kdo ho znal, muselo být jasné, že o sebevraždu nejde. Proč?“

„Třeba ho mučili. Pokoušeli se z něho dostat nějaké informace.“

„Myslíš něco z toho deníku? Nic takového tam ale není. Je to opravdu jen diář a zápis hry. Dokonce tu není ani pořádný popis zóny.“

Jon otevřel ústa, na chvíli se však odmlčel. Nakonec se ozval: „Říkala jsi, že s těmi hlášeními a rozbory něco není v pořádku. Víš, ještě něco jsem ti o Labyrintu neřekl.“

„Ano? Co?“

„Slyšela jsi někdy o něčem, označovaném zkratkou PI?“ Zavrtěla hlavou. „Nic mi to neříká. O co jde?“

„Při prvním pohovoru v Labyrintu jsem prošel psychometrickým testem. Měl název Vstupní kontrola PI. Sestával ze spousty otázek a některé byly dost divné.“

„Vzpomínáš si na některé z nich?“

„Na pár ano.“ Měl je zaryté hluboko v mozku. Sledoval, jak si je úpravným rukopisem zapisuje do poznámkového bloku.

Když skončil, Chrye se ještě více mračila. Po tváři jí přeběhl stín. Několik minut si jen kolem poznámek kreslila drobné vzory. „PI,“ mumlala si pro sebe. „Víš jistě, že je to celé?“

„Jak jsem řekl, Vstupní kontrola PI.“

Název si také zapsala a kolem něho nakreslila výrazný kruh. „No, nikdy jsem o ničem podobném neslyšela. A ten test se vůbec nepodobá jiným psychometrickým kontrolám, se kterými jsem se zatím setkala, lý otázky. Touha po smrti a přechod identity. Dost neobvyklá kombinace prvků.“

„Možná se snaží osoby s podobnými sklony eliminovat.“

„Ne. Celý test se zaměřoval právě na tohle. Je to jasné po prvních několika otázkách. Jde zřejmě o pokus tyto vlastnosti kvantifikovat. To nebyl žádný přihlouplý dotazník, Jone. Probíhal interaktivně a byl velmi dobře zpracovaný. Počítač vybíral otázky podle toho, jak jsi odpovídal na ty předcházející.“

„Ještě něco,“ přiznal váhavě. „Ale nejspíš to nic neznamená.“

Chrye pocítila obavy z toho, co se jí chystal prozradit. „Ano?“

„Na konci se mě ptali, jestli trpím nějakými fóbiemi.“

Úplně jí vyrazil dech. „Ach ne,“ zašeptala. „Cos jim odpověděl?“

„Myslím, že jsem neodpověděl nic. Nedokážu si vzpomenout. Pokud vím, tak ale žádnými fóbiemi netrpím.“

„Nemluvil s tebou o tomhle testu Kerz?“

„Hmm, ne.“

Odložila pero. „No, možná se teď snaží ze hry vypustit situace, které by mohly fóbii vyvolat.“ Sama si však nebyla jistá, jestli její slova znějí přesvědčivě. „Třeba jim došlo, že to se Starburnem nezvládli.“

„Takže jsem jejich testem prošel?“

Sevřenou pěstí mu udeřila do ramene a nevěděla, jestli mělo jít o přátelské gesto nebo jestli mu opravdu chtěla způsobit bolest. „Občas… občas se v tobě, Jone, nevyznám. Moc bych si přála, abys neprošel, ale pustili tě do hry. Takže jsi nejspíš vyhověl.“

Topomě se postavil a rozpřáhl ruce. „A to je dobře.“

„Jone,“ zeptala se Chrye odevzdaně, „ještě o něčem jsi mi neřekl?“

Naklonil hlavu na stranu. „To je legrační. Přesně na to samé se mě pokaždé ptá doktorka Lockeová,“ dodal.

* * *

PRAVÝ BOJOVNÍK stálo napsáno nade dveřmi písmeny ze stylizovaných pušek a mečů. Jon se vypravil halou k přepážce Informace. Obchod byl prázdný a vypadal opuštěně, ale uvnitř se něco dělo, někdo byl vzadu skrytý ve stínech.

Chlápek za přepážkou měl nasazenou V-helmu, trhal hlavou, rozhlížel se vpravo i vlevo, pak krátce zmizel z dohledu, aby se znovu objevil se zvednutýma rukama, mířícíma na obě strany a mačkajícíma spouště neviditelných pistolí. Jon ještě chvíli počkal a pak na desce přepážky zmáčkl knoflík s nápisem „Personál“. Chlápek zaklel, rukama naznačil, že zasouvá pistole do pouzder u pasu, a zvedl štít helmy. „Ano, co bys rád, hráči? Přej si co chceš, určitě to máme. Ale já mám teď spoustu práce, víš? Takže tamhle je nabídka a můžeš si vybrat.“

Jon přejel očima po tabulce za mužovými zády.

„Nevidím tam oční senzory a ani monitory pozadí.“

„Protože je nevedu, proto. Tady máme jen bojová vylepšení. Pušky, nože. Chceš používat dýky, kopí, tureckou šavli, meče, to všechno tu mám. Dlouhé luky, Uzi, světelné paprsky, Kesslery, všechno tu najdeš. Ale to, co sháníš, tady neseženeš.“ Chystal se znovu spustit štít.

„Poslouchej,“ řekl Jon pomalu. „Potřebuju něco speciálního, dělaného na zakázku. Sháním někoho, kdo by to pro mě vyrobil.“

„Nic takovýho nevedu. Vyber si jakoukoliv hru a já ti do ní dodám zbraně, to je všechno, rozumíš? Ruční zbraně, mechanické zbraně.“

„Chápu. Asi jsem se špatně zeptal. Chtěl bych mluvit s někým, kdo ti dodává hardware. Jen mi řekni, kde ho najdu, a můžeš se šupem vrátit do Pacifiku.“

„Proč to neřekneš hned? Ježíši! Musíš komunikovat, chlape. Tam na konci chodby jsou dveře s nápisem Údržba. Jo? Tak jednoduchý to bylo. Jen se umět správně zeptat.“ Zašklebil se. „Nejsem v žádným Pacifiku, ale v obklíčeným vlaku. Střílej jako Clint Wayne, nová hra od Id/Entity. Likviduju Siouxe. Je to docela krvák.“ Sklapl hledí, zadíval se někam za Jonovo rameno a znovu zaklel. Rukama naznačil střelbu, mířil a pálil, ale hardware asi za moc nestál, protože nedokázal zprostředkovat zpětný ráz zbraní.

„Vedle,“ konstatoval Jon a vydal se do chodby.

* * *

Posluchárna byla rozlehlá a prázdná a slova se v ní nezvykle odrážela od stěn. Chrye dorazila s desetiminutovým zpožděním a právě si razila cestu mezi plastovými židlemi směrem k oválnému stolu. Její lektorka narovnala hlavu a zvedla tenkou linkou zvýrazněné obočí. Chryiny omluvy i jejich slabou ozvěnu však ignorovala.

Chrye se posadila a na stole otevřela tašku. Mizerný úvod, napadlo ji.

„Takže, Chrye, můžeme začít?“

„Nejsem si jistá, že je Jon Sciler tím pravým pro mou studii, paní Schaeferová,“ prohlásila Chrye.

Rozhostilo se ticho, které lektorka přerušila významným povzdechnutím. Chrye v něm slyšela jasný káravý podtón.

„Opravdu?“ zeptala se paní Schaeferová. „Jak jste na to přišla?“

„Našel si práci v Labyrintu, té softwarové zábavní společnosti. Testuje tam bRilové hry.“

„Proč by ho to mělo vyřazovat? Žádný problém nevidím.“

„Víc než kdy dřív teď pociťuje vedlejší efekty bRilí. Nemyslím, že je pro projekt vhodný. Potřebuje speciální léčbu, paní Schaeferová. Domnívám se, že další pokračování výzkumu by bylo eticky nepřijatelné.“

Lektorka netrpělivě ťukala perem o stůl. „Chrye, v oboru aplikované psychologie dosahujete výborných výsledků. Máte k němu blízko, a tudíž všechny předpoklady k tomu, abyste mu pomohla. Obě moc dobře víme, že pokud se vědomě vystavuje riziku, nebude chtít se svou prací skončit a léčit se. Nikdo ho k tomu nemůže přimět. Pokud byste ho k podobnému kroku nutila, teprve pak byste jednala neeticky.“ Přešla k oknu a zůstala u něho stát zády k Chrye. Obrys její postavy byl rámován od rána padajícím šedým popílkem. Po chvíli se otočila.

„Pokud vás to uklidní, nebudu nic namítat proti úpravě cílů vašeho výzkumu, tak aby reflektovaly změněnou situaci. Ujistíme se, že mu nic nehrozí, a vaše práce obsáhne širší spektrum problémů, než jsme původně předpokládaly. Takový postup by měl vyhovovat všem zúčastněným.“

„Stále si ještě nejsem jistá.“ Chrye se podívala na paní Schaeferovou. Trvalo jí šest měsíců, než našla vhodný objekt, a teď se musí stát právě tohle. „Mám problém ještě s jednou věcí. Jon je přesvědčený, že jednoho jeho přítele z výpravy k Dirangeseptu v Labyrintu zabili. Právě proto se rozhodl u nich začít pracovat. Aby vypátral vraha.“

Paní Schaeferová nereagovala. Chrye proto pokračovala: „Je velmi přesvědčivý. Jeho přítel je určitě mrtvý a Jon má dobrý důvod se domnívat, že zemřel násilnou smrtí.“

„Samozřejmě že v tomto případě jde o dodatečnou racionalizaci důvodů. Zdá se mi, Chrye, že se necháváte až příliš ovlivňovat jeho názory. Nemusím vám snad zdůrazňovat, že přenos je možný oběma směry. Musíte být velmi opatrná, abyste se příliš nesblížila s…,“ zkoumavě se na Chrye podívala, „…s Jonem.“

Chrye cítila, jak jí rudnou tváře. „Dobrá. Chtěla bych probrat tu společnost. Labyrint,“ pokračovala. „Jak jsem již řekla, Scilerův přítel u nich před smrtí pracoval a poslal Jonovi svůj deník z té doby. Jsem velmi znepokojena některými událostmi, k nimž v Labyrintu dochází. Ten člověk, Lees, začal trpět velmi neobvyklou paranoiou a mám důvod pochybovat o dodržování etických zásad ze strany společnosti.“

„Znamená to, že jste jeho deník četla? Máte ho?“

„Ano.“

„Mohu ho vidět?“

Chrye ho lektorce podala. Zatímco sledovala, jak v něm listuje, pokračovala: „Dá se z něj vyčíst, že Lees byl přes bRile napojený příliš dlouho. Denní cyklus v herní zóně je o něco kratší než dvacet čtyři hodiny. Ze začátku byl napojený během dne a chodil se vyspat. Když se ale do hry plně zapojil, poněkud kratší den v herní zóně narušil jeho biologické hodiny. Nakonec to probíhalo obráceně. Dny trávil v reálném světě a v noci zůstával vzhůru, napojený bRilemi na zónu.“

Paní Schaeferová přikývla a podívala se na Chrye. „Vyvozujete tedy spánkovou deprivaci, nebo ne? Dobrý postřeh. Ale podle deníku byl současně s napojením na bRile také uložen v CryoSysu. Mělo to nějaký důvod? Co víte o čase stráveném v CryoSysu?“

„Ano, jasně.“ Cítila se hloupě. „REM spánková fáze. Přestože byl napojen na bRile, čas v CryoSysu odpovídá REM spánku. Takže ke spánkové deprivaci docházet nemohlo.“

„Výborně. Ale souhlasím s vámi v tom, že změna denního a nočního režimu vypadá na první pohled nezvykle. Vy jste se však, Chrye, psychologií her příliš nezabývala, že? Ne. V minulosti se princip her soustřeďoval především na iluzi vítězství. Teď když svět…,“ rukou ukázala směrem k popelem zašpiněnému oknu, „…jsou spíše založeny na iluzi přežití. Na naději.“

Chrye pokrčila rameny. Tohle všechno věděla.

„Všechny společnosti, včetně Labyrintu, zaměstnávají psychology. Financují externí výzkum, ale provádějí ho interně. Dobrá virtuální hra, Chrye, je blízká realitě, ne však příliš podobná. Mezi oběma světy existuje jasná hranice. Je v zájmu herních společností, aby si udržely hráče, a tomuto cíli podřizují všechno. Používají technologie, které jsou na hraně. Jenže i svět sám se ocitl na hraně. Vláda s tím nehodlá nic dělat, protože její členové zastávají názor, že je v této době lepší, pokud lidé hrají hry, než aby brali drogy a protestovali v ulicích.“ Začínala se dostávat do ráže. „Chci jen říct, že stará pravidla přestávají platit. Máme sice hry, ale už žádná hřiště.“

Najednou se zarazila. „Promiňte. Obávám se, že jsme se dotkly mého oblíbeného tématu. Při současném přístupu vlády by herním společnostem procházely i vraždy. Obrazně řečeno. Pokud ale během výzkumu dokážete, že se v Labyrintu děje něco nebezpečného, Chrye, určitě se tím budeme zabývat.“

Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. „Kde jsme skončily?“

„U spánkové deprivace,“ připomněla Chrye. Nikdy svou lektorku neviděla takhle rozčílenou. Paní Schaeferová bývala obvykle spíš netečná. Z jakéhosi důvodu ji však dnešní téma zaujalo.

„Jasně, tu tedy řeší lůžka CryoSysu. Domnívám se však, že převrácení denního a nočního režimu působí jako droga. Když jste zmínila spánkovou deprivaci, Chrye, byla jste na správné stopě. Po zhruba týdnu nepřetržité hry jsou hráči dezorientovaní. Den a noc mimo zónu ztrácejí význam. Hráči se přizpůsobují časovému režimu hry a je pro ně těžké znovu si zvyknout. Každá hra na trhu bude mít nastaveno shodné časové pásmo, aby se všichni hráči pohybovali ve stejném režimu. Řekla bych, že Labyrint bude hru inzerovat jako hratelnou v noci.“

Chrye přikývla. „Jon odchází do Labyrintu hrát kolem desáté večer. Vrací se po podání zprávy, občas až kolem poledne.“ A jestli má být přesvědčený, že je zóna reálná, pak pozměněný časový režim k tomu jen přispívá, napadlo ji.

„Pokud, jak se v deníku píše, jsou všechny motorické funkce imitovány,“ přemýšlela paní Schaeferová nahlas, „pak nebudou hráči potřebovat CryoSys. Zřejmě ho používají jen pro výzkumné účely. Až se později napojí na bRile, mohou klidně ležet v posteli nebo dokonce sedět v křesle.“

Nevěřícně zakroutila hlavou. „To je ohromný průlom. Nejsem si, Chrye, jistá, ale jestli se v Labyrintu dostali až takhle daleko, je dost dobře možné, že hra poskytuje náhradu REM spánku i bez podpory CryoSysu. Třeba hráči budou schopní celou noc hrát a přes den normálně fungovat. Klidně by se mohlo stát, že se hra stane alternativou spánku. Jen Bůh ví, kolik lidí v téhle době trpí nočními můrami, a takhle by se jich mohli zbavit. Ať už je to ale, jak chce, jakmile u nich převáží časový režim hry, nebude pro ně úniku.“

Opřela se na židli. „To je chytré, velmi chytré.“

„To je vymývání mozků,“ prohlásila Chrye.

„Možná máte pravdu. Pokud ano, pak máte příležitost to dokázat. Buďte ale opatrná. Nikdo nebude chtít vidět vady na kráse hry, která může, kromě jiného, zajistit i veřejný pořádek. A než se hra dostane na trh, bude si ji Labyrint žárlivě střežit jako pouliční dealer drog své zboží.“

„Výborně. Takže…“

„Máte mou plnou podporu. Zůstane to ale jen mezi námi, Chrye. Zatím jde o pouhou teorii a nic se nemění. S nikým jiným jste o tom nemluvila, nebo ano?“

Jen s Keiem, uvědomila si Chrye. „Ne. S nikým jiným.“

„Dobrá,“ zasmála se lektorka. Smích však zněl chraplavě a nepříjemně se odrážel od holých stěn. Okamžitě přestala. „Nejspíš však jde jen o přebujelou fantazii. Mluvíme přece o pouhé hře.“

„Jasně,“ souhlasila Chrye. „Ještě poslední věc. Pokoušela jsem se něco zjistit o interaktivním testu, který Sciler absolvoval v Labyrintu. Jmenoval se PI. Nic jsem ale nenašla.“

„PI?“ našpulila paní Schaeferová rty. „Nic mi to neříká. Nemyslím, že…“

Chrye vytáhla z tašky list s otázkami.

Lektorka si ho přečetla. „PI, PI, PI,“ mumlala si potichu sama pro sebe. Pak se podívala na Chrye. „Personální indikace? Paranoidní index? Nevím. Pokud je to opravdu interaktivní test, pak bychom se k němu mohly časem vrátit a doplnit ho reakcemi subjektu. Zkuste je zjistit.“

„Už jsem to udělala. Vysoce kreativní, dobrá představivost, emocionální blok, introvert… ale ničím z toho se tenhle test nezabýval.“

„Ne, máte pravdu. Víte, Chrye, první polovina testu a některé části poloviny druhé mi trochu připomínají psychologické kontroly prvotního výběru projektu Dirangesept. Tedy toho úplně prvního. Jenže tehdy nebyly otázky tak sofistikované. Cílem bylo vyřadit potenciální mučedníky a hrdiny. V našem případě nejde ale o proces výběru. Ani nehledá známky sebevražedných sklonů. Nejspíš ani neznáme všechny položené otázky. Bylo tam něco…?“

„Fóbie. Poslední otázka se ptala na nepřekonatelný strach a fóbie. Jonův mrtvý přítel, který tímto testem nejspíš sám také prošel, trpěl určitou formou hydrofobie. A později se objevil názor, že spáchal sebevraždu utopením.“

„To je zajímavé, že? Nedokážu si to vysvětlit. Kdyby to ale byla pravda, nejspíš by šlo o ohromný úspěch léčebné terapie.“ Slabě se pousmála a pak dodala: „Nechtěla jsem být jízlivá.“ Zvedla Chryiny ručně psané poznámky ohledně testu. „Vstupní kontrola, říkáte. Takže další zřejmě budou následovat.“

Položila poznámky a vstala. „Myslím, že pro dnešek to bude vše. Zatím to jde velmi dobře. Abych nezapomněla, máte od tohoto kopii?“ ukázala na Starbumův deník. „Nic se neděje. Potřebovala bych si ho pořádně přečíst a ráda bych ho ukázala několika lidem. Nechám ho ofotit a vrátím vám ho, až se sejdeme příští týden. Do té doby budete mít, Chrye, spoustu práce. A pokusím se vám něco zjistit o testu PI.“

ČTRNÁCT

Chrye stála před kouřovými skly dveří policejní stanice. Modré světlo lampy svítilo přesně na ni a ruce měla zdvižené nahoru. Sukně se jí vykasala až k bokům a moc dobře věděla, že tento postup není nutný. Prostě se jen potřebovala dostat dovnitř. Dál se však otáčela, dokud jí hlas z mřížky reproduktoru neřekl, aby přestala. „Jen ještě jednou, ruce ještě o trochu výš, prosím. A ještě trochu. Dobrá, jste v pořádku.“

Dveře se otevřely a hned zase zavřely, jako by odmítaly pouštět dovnitř víc vzduchu zvenčí, než bylo nezbytně nutné. Šla rovnou k prosklené kabině s okénkem a snažila se ze všech sil, aby nezvyšovala hlas.

„Už jsem volala. Jmenuji se Chrye Roffeová. Požadovala jsem nějaké informace o jednom případu.“

Důstojník zkoumal obrazovku monitoru. „Jen chviličku vydržte, přehrávám si vaši bezpečnostní prohlídku. Jeden nikdy neví.“ Úkosem se po ní podíval a dával si na čas. „Fajn. Nemáte u sebe nic, o čem bych teď nevěděl.“ Policista na ni mrkl, naklonil se blíž k okénku a pomalu si ji od hlavy až k patě prohlédl. „Ty modrý krajkový kalhotky vám moc sluší.“

Chrye si prstem ukázala na koutek úst. „Možná byste si měl utřít pusu,“ prohlásila. „Nejsem si jistá, jestli jen slintáte nebo vám tamtudy vytéká mozek.“

Několik dlouhých vteřin ji zkoumavě pozoroval a pak pomalu promluvil. „Mám tu vzkaz. Dostala jste povolení ke vstupu. Nejste ale na studentku trochu stará? Co vlastně studujete? Jaký to je s chlápkem v uniformě?“ Jazykem si přejel po horním rtu, mrknul na ni a vypadal zklamaně, když mu pohled jen netečně oplácela. „To byl vtip, jasný? Co studujete?“

„Psychologii. Specializuji se na poruchy osobnosti. Asi bych měla začít u vás.“

Zamračil se. „Ste ňáká moc chytrá, ne?“

„Podívejte, proč si prostě nepřečtete ten vzkaz? Nebo vám ho mám přečíst já?“

Nejistě si ji znovu prohlédl a pak chvíli zkoumal obrazovku monitoru. „Lees, Markus. Jo, mám to tu. Sebevražda,“ prstem poklepal na monitor. „Hledá. Víte, sebevražd je čím dál víc.“ Sarkasticky se ušklíbl. „Máme tu celé oddělení pro řešení případů sebevražd. Páchá je teď tolik pitomců, že je ani nestíháme všechny kontrolovat. Nebyl to váš příbuzný, nebo snad jo?“

„Žádné příbuzné neměl,“ odpověděla Chrye.

„Já vím. Zkouška, chápete? Znak dobrýho policajta.“ Znovu se vrátil pohledem k monitoru a pro sebe si brumlal: „Hledám, hledám, tady to je.“ Prstem ukázal na obrazovku a předklonil se, aby lépe viděl. „Aha! Případ předán kriminálce a ti ho hned vrátili zpátky. Razítko, sebevražda potvrzena. Žádné pátrání. Případ uzavřen. Asi jste tu zbytečně, studentko.“

„Kde najdu vnitřní inspekci?“

Důstojník se zasmál. „Inspekci? Jistě, jen jim dejte. Kapitán Madsen. Vidíte tuhle chodbu? Tak po ní pokračujte, až dojdete k modrým dveřím s nápisem , Interní inspekce1. Budete se do nich asi muset pořádně opřít, protože skrz ně tak rok dva nikdo nepřišel. Řekněte jim, že jsem vás poslal.“

Zatímco odcházela chodbou pryč, vysvětloval cosi do interkomu.

Z modrých dveří se odlupoval lak a drobné šupinky ze šedých kachlíků podlahy nikdo nesmetal. Chrye dveře otevřela.

Kancelář za nimi byla malá a prázdná. Evidentně šlo o sekretariát. Na stole ležela klávesnice s monitorem a na kovové registračce hromádka šedých spisů. Monitor hučel. Zdálo se, že kancelář někdo opustil jen před chviličkou. Za stolem byly další dveře s výplní z ledového skla.

Než k nim stačila dojít, objevila se za sklem silueta postavy a dveře se otevřely.

„Slečna Roffeová? Sekretářka si jen odskočila. Pojďte dál. Jsem kapitán Madsen.“

Chrye se podívala na židli u stolu sekretářky. Sedák byl celý pokrytý silnou vrstvou prachu.

Madsen Chrye naznačil, aby se posadila, a sám si sedl až po ní. Desku stolu měl pokrytou složkami, které loktem odsunul stranou. Mohlo mu být kolem padesátky. Na tvářích a na bradě měl několikadenní vousy, které mu sahaly až hluboko na krk k ohryzku. Všimla si, že světle hnědých vlasů má na pravé polovině hlavy méně než na levé.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Nevím, jestli vám o mně řekl důstojník od vchodu. Jmenuji se Chrye Roffeová a studuji psychologii. Zabývám se vlivem virtuálního prostředí na lidskou osobnost. Součástí mé práce jsou i sebevraždy,“ pokusila se dlaní urovnat doporučující dopis, který jí při zahájení doktorandského studia napsala její lektorka, a Madsenovi ho podala. „Potřebovala bych si s vámi promluvit o jednom případu sebevraždy, který s největší pravděpodobností vaše oddělení řešilo. Tady je mé doporučení.“ Většinou to nezabíralo. Po zážitku u vchodu a při pohledu na kapitána Madsena si ani tentokrát nedělala přílišné naděje.

Madsen se na dopis podíval a odložil ho na stůl. „Jak se jmenoval ten sebevrah?“

„Markus Lees.“

Madsen vzal doporučující dopis znovu do rukou, tentokrát si ho však pozorně přečetl.

„Mám dojem, že důstojník u vchodu volal mé lektorce, aby si ověřil jeho pravost. Obávám se ale, že teď má službu někdo jiný,“ ozvala se Chrye.

Madsen se předklonil a chvíli s někým hovořil interkomem. Posléze ho vypnul a požádal Chrye o její identifikační kartu s fotografií. „Nepatřím přímo k policii,“ vysvětloval. „Jsem vyšetřovatelem z odboru vnitřních záležitostí. Sedím tu proto, že je to tak pohodlnější. Pro policii, ne pro mne.“ Opatrně dopis složil a držel ho v ruce. „Pokud jde o případ Leese, nemusím jeho složku hledat. Problém je v tom, že jsme sebevraždami přetíženi, slečno Roffeová, a každý ze sebevrahů se snaží přijít s něčím novým. Chtějí, aby se o nich po smrti psalo v novinách jako o neobvyklém případu vraždy nebo něco podobného. I bez nich trpíme nedostatkem lidí, protože běžná kriminalita prudce roste.“ Natáhl se, dopis jí vrátil a pak se opřel do křesla. „Dobré je, když jde o nějaký kult. Víte, jak to s těmihle lidmi chodí. Slyšela jste někdy o Osmém dni? Asi ne, protože to bylo už hodně dávno.“

Chrye se zdálo, že se kapitán Madsen natolik soustředil na své myšlenky, že na ni zapomněl. Nebyla si ani jistá, jestli svou otázku myslel doopravdy vážně. Přikývla a pokusila se upoutat jeho pozornost. „O Osmém dni jsem slyšela. Šlo o kult založený na neinteraktivní hře. Jedna menší herní společnost vyvinula umělé prostředí, jakýsi ráj, nad nímž jste se mohl vznášet jako duch a jen ho pozorovat.“

Madsen seděl v křesle a díval se na holou žárovku, visící ze stropu. Prsty pravé ruky si začal kroutit vlasy nad uchem, dokola a dokola. Je mimo, napadlo Chrye.

„To jsou oni,“ zamumlal si pro sebe. „Ta hra se jmenovala Osmý den. Moc dobře se tenkrát neprodávala, protože většina lidí měla zájem spíš o střílečky. Osmý den byl ale dokonale vizuálně vypracovaný a velmi objevný. Přesto zůstával ležet na pultech. Pár lidí však nabylo přesvědčení, že svět Osmého dne je reálný. Někoho napadla myšlenka, že by bylo pěkné, kdyby… a najednou vznikl kult. Několik měsíců nabírali nové členy a pak si pronajali Albert Halí. Jejich vůdce, nebo možná některý z jeho pobočníků, program upravil tak, že se všichni účastnící mohli v zóně navzájem vidět jako dvoudimenzionální zobrazení, takové jakoby stíny

„Říkalo se jim duchové,“ přerušila ho Chrye. „Všichni hru hráli už předtím, ale když se mohli navzájem vidět, dodalo jim to pocit sounáležitosti. Jeden duch vedle druhého v bezpečném a krásném světě. Šlo o první případ masové sebevraždy, inspirované virtuální realitou. Probírali jsme to v kurzu.“

„No vidíte, a teď z toho zůstala jen složka na polici někde v archivu. Ano. Bylo to těsně poté, co ztroskotala první fáze projektu Dirangesept. Nepracoval jsem tenkrát ještě ve vnitřním oddělení, ale jen jako obyčejný pochůzkář. Dostával jsem v té době často noční šichty, dodnes se jim říká hřbitovní. Ježíši!“

Měl s tím něco společného, napadlo Chrye. Vzpomínala si na případovou studii i na to, že nikdy nepochopila, jak mohou lidé tak toužit po odchodu ze života. Byla zvědavá a čekala, až bude Madsen pokračovat.

Zvedl hlavu. „Právě jsem procházel Hyde Parkem, když přišlo hlášení. Tenkrát se mi tam líbilo, stromy tam rostly tak mírumilovně a skrz větve se dalo stále ještě dívat na hvězdy. Tmy jsem se nikdy nebál.“ Teď už se za vlasy tahal. „Pospíchal jsem k Albert Halí, protože ve čtyři hodiny ráno někdo ze sousedství volal, aby ohlásil, že mu připadá divné, že nikdo ze sálu nevyšel a že je tam naprosté ticho. Když jsem se tam dostal, byla všude tma, jako by prostě měli na noc zavřeno. Všechny dveře byly zamčené, nikde ani náznak pohybu. Posvítil jsem si dovnitř baterkou, ale nic jsem neviděl. Říkal jsem si, že si z nás buď někdo dělá legraci, nebo že odchod lidí ze sálu zaspal. I to bylo klidně možné, protože stoupenci Osmého dne nikdy nenadělali moc rámusu. Jenže když jsem zabušil na dveře, neobjevil se ani noční hlídač. Takže jsem vyrazil zámek a vešel dovnitř. Zmáčkl jsem všechny spínače, které jsem v kanceláři našel, žádný ale nefungoval. Dostal jsem se do vnitřní chodby, dvakrát všechno prošel a nic nenašel. Zároveň jsem ale cítil divný neklid. Vůbec se mi nechtělo v obhlídce pokračovat.

Nakonec jsem se zhluboka nadechl, zadržel dech a otevřel dveře do sálu. Nezapomeňte, že všechna světla byla zhasnutá a dovnitř samozřejmě nevedla žádná okna, takže ve tmě jsem rozeznával jen nejasné obrysy. Měl jsem na opasku noktovizor, jenže jsem ho nerad používal. Zároveň jsem se ale nechtěl stát lehkým cílem, kdybych rozsvítil baterku. Nakonec jsem si noktovizor nasadil a rozhlédl se.“

Madsen teď škubal za vlasy, omotané kolem prstů. Vůbec si neuvědomuje, že to dělá, došlo Chrye.

„Přístroje na noční vidění tenkrát dávaly jen hodně zrnitý obraz. Zrnitý a rozmazaný. Rychle jsem se rozhlédl kolem. Moje první reakce byla, že tam nikdo není. Chtěl jsem se otočit a odejít, jenže jsem to, přirozeně, neudělal. Znovu jsem přejel pohledem po sále, tentokrát pomaleji, a uvědomil si, že mě při první obhlídce oči spolu s tichem a klidem v sále zmátly. Nebylo tam vůbec prázdno. Právě naopak. Na všech sedadlech v Albert Halí seděli lidé. Úplně na všech.

Ani v té chvíli mě nenapadlo, že by mohli být mrtví nebo snad v kómatu, přestože všichni měli skloněné hlavy. Myslel jsem, že mají nasazené bRile a jsou napojeni na hru. Došel jsem k nejbližšímu sedadlu. Moje kroky v tom tichu zněly jako údery hromu. Dokonce jsem slyšel ozvěnu vlastního dechu.“

Jeho pravá ruka sebou cukla a vytrhla několik vlasů, které chvíli žmoulal mezi prsty a nakonec odhodil na podlahu. „Seděla tam žena,“ pokračoval. „Ruce měla položené na kolenou a obrácené dlaněmi nahoru jako dvě misky. Na sobě měla dlouhou košili, vestu a na očích bRile, stejně jako všichni ostatní. Nechtěl jsem se dotýkat její hlavy, připadalo mi, že bych ji mohl vyrušit, proto jsem se jí pokusil nahmatat tep na zápěstí. Zvedl jsem jí ruku a necítil vůbec žádný odpor. Jako by mi dávala najevo, že mi naprosto důvěřuje. Málem jsem se rozbrečel, když jsem tam stál a držel ji za předloktí.“

Na chvilku pevně stiskl oční víčka a na čele se mu objevily hluboké vrásky, jako když obchodník stahuje roletu před výlohou. Chrye čekala, až bude pokračovat. Neměla k jeho vyprávění co říct. Fakta znala, ale příběh jako takový ještě neslyšela. Teď ho měla od očitého svědka.

„Žádný pulz jsem nenahmatal, ale mohlo to být způsobeno tím, že jsem se celý třásl. Nedokázal jsem se soustředit, pořád jsem se jen rozhlížel kolem, bál se, že by se mohli jako nějací zombie probudit a pustit se do mě. Takže jsem jí přece jen zaklonil hlavu a pokusil se nahmatat tep na karotidách. Jenže ani tam žádný neměla. Byla mrtvá. Sundal jsem jí bRile – ještě ten starý neinvazivní typ – a podíval se jí do očí. Dívat se někomu do očí noktovizorem je svým způsobem kouzelné. Panenky měla rozšířené a viděl jsem jí až na sítnici. Připomínala modrotisk staré mapy. Nemohl jsem se od toho pohledu odtrhnout. Jako bych se jí snažil z očí něco vyčíst. Jako bych tím pohledem mohl pochopit, k čemu došlo.“

V kanceláři bylo dlouho ticho. Nakonec kapitán Madsen narovnal hlavu a podíval se Chrye do očí. Předklonila se na židli a lehce pootočila hlavu, aby si byla jistá, že se opravdu dívá na ni a že jeho příběh skončil. Ztěžka polkla. „A to byl důvod, proč jste přešel k inspekci,“ konstatovala.

„Správně.“ Začal si znovu natáčet vlasy na prsty, pak mu však nejspíš došlo, co dělá. Nakonec si vlasy jen uhladil a pokračoval: „Už je to dávno, ale pokaždé když se ráno probudím, se mi zdá, že se to stalo teprve včera.“

„Na podobné věci se jen těžko zapomíná,“ ozvala se Chrye nepatřičně. Přemýšlela, jestli mu nemá navrhnout, že přijde jindy, protože se však zdálo, že je znovu při smyslech, rozhodla se ještě jednou to zkusit. „Leesův případ,“ připomenula mu.

Prudce vydechl jako potápěč, který se právě vynořil na hladinu, promnul si ruce a překvapeně se zadíval na několik vlasů, které mu uvízly na dlani. „Ano. Markus Lees. Situace je taková, že pokud nenajdeme zjevné stopy násilí, považujeme případ za sebevraždu. Jeho našli utopeného v nádrži, žádná poranění, žádné známky boje, případ byl na první pohled jasný.“

„Říkáte ale, že se na něho dobře pamatujete. Proč?“ zajímala se Chrye. „A proč se dostal na váš stůl u inspekce?“

„Nejdřív bych asi měl odpovědět na vaši druhou otázku. Předání inspekci je jeden ze způsobů, jak se vypořádat s nejasnými případy. Protože u nich není jasné cizí zavinění, nemohou je klasifikovat jako vraždy. Policie tak ušetří něco peněz a zlepšuje si statistiku objasněnosti. Cas od času ale má některý případ tolik znaků, které ho spojují s jinými, že ho nejde prostě jen smést ze stolu. To dělají ty počítačové analýzy. Jsou upraveny tak, aby hledaly podobné znaky a zaznamenávají všechno. Když na počítači začne blikat červená, nemůžete se tvářit, že se nic neděje. No a právě u tohoto případu našel počítač možné souvislosti s dalšími a jediní, kdo měli čas se tím zabývat, byli lidé z inspekce.“

„O jaké souvislosti šlo?“

Na chvíli se odmlčel a pozoroval ji. Znovu si přihladil vlasy k hlavě. Nakonec promluvil: „Bylo to zajímavé. Leese našli plavat v nádrži s vodou. Se sladkou vodou. Jenže v plicích a v žaludku při pitvě objevili zbytky vody mořské. Ptala jste se, proč se na ten případ pamatuji, a tohle je ten důvod.“

„Mořská voda?“

Madsen zvedl dlaně v omluvném gestu. „Moc jí tam nezbylo, protože v nádrži plaval dost dlouho. Nějaké vysvětlení by se určitě našlo. Mohl si vzít prášky proti zvracení a vypít sklenici slané vody předtím, než skočil do nádrže a doplaval do prostředka. Mohlo jít o asistovanou sebevraždu – vím, že po technické stránce je to stále vražda – a, samozřejmě, také o čistou vraždu. Těžko říct. Jak říkám, strávil ve vodě nejméně týden, než jsme ho vylovili. Takže si stěží můžeme být něčím jistí. Lees se klidně mohl pokoušet o takovou sebevraždu, aby se o něm psalo v novinách. A k tomuto závěru došel i koroner.“

I to by bylo možné, napadlo Chrye. Kdyby netrpěl hydrofobií. „Pořád jste mi ještě nevysvětlil, jak se případ dostal na váš stůl,“ upozornila.

„Hlavně proto, že se na Análů – tedy na analytickém počítači, prostě mu tak říkáme – rozsvítilo červené světýlko, což znamená, že za poslední rok došlo k několika sebevraždám, které mají podobné divné rysy jako Leesův případ. Drobné nesrovnalosti. Víte, Anál na tohle má čuch. V jednom z případů šlo o chlápka, který se rozhodl upálit ve vlastní posteli. Ve vyhořelém pokoji jsme našli kanystr od benzinu. Mohlo se ale jednat – jako v případu Leese a mnoha dalších – také o pokus zakrýt stopy. Chci říct, že kdybychom měli u všech případů zkoumat všechno do nejmenších detailů, asi bychom se zbláznili.“

„A u téhle sebevraždy jste také objevili nějakou nesrovnalost?“

„Přesně tak. Patologové se domnívali, že tělo hořelo při výrazně vyšší teplotě než okolí. Jako by bylo v peci.“

„Asi si nevzpomínáte, jestli ten člověk trpěl strachem z ohně nebo něčím podobným, že?“

„Nemám tušení. Proč?“ zamračil se Madsen.

„Víte, pokud by se někdo pokoušel zakrýt například stopy po mučení, pak by tomu fóbie dodávala úplně jiný rozměr.“

„Slečno Roffeová, máte morbidní představivost. Lees tedy nějakou fóbií trpěl?“

Chrye zaváhala. Nakonec se jí podařilo zkroutit rty do náznaku úsměvu. „Nevím. Prostě mě jen zajímá, proč uživatelé virtuální reality páchají sebevraždy. Především Dobyvatelé Dálek. Markus Lees byl jedním z nich. Předpokládám, že ten uhořelý nebyl Dobyvatel.“

Madsenovi se zúžily oči. „Podívejte, slečno Roffeová, tenhle rozhovor je důvěrný. Viditelně nejste hloupá, a kdybych vám to neřekl, začala byste se pídit na vlastní pěst a možná byste začala uvažovat i o souvislostech, které vlastně neexistují. Tyto případy prostě Anál vybral, objevil jakési souvislosti a násilný trestný čin byl jednou z možností. Policisté v takovém případě vezmou výstup z počítače a připíšou na něj Podezřelá sebevražda, případ pro inspekci. Jsem ale přesvědčený, že ať už šlo v Leesově případu o cokoliv, určitě nepatřil nám.“

Madsen si povzdechl. „Pokusím se to co nejvíce shrnout, ale mnohonásobné vraždy jsou v podstatě tří typů.“ Začal počítat na prstech. „Vraždy v opilosti, kdy se chlápek prostě vypraví do ulic a rupne mu v hlavě. Pak masové vraždy, které jsou obvykle jasně rozeznatelné, může k nim dojít na jednom nebo více místech a spáchá je jeden nebo více útočníků. Pokud se podobné případy vyskytnou, samozřejmě patří kriminálce. A nakonec jde také o sériové vraždy.“ Opřel se rukama o stůl.

„Takže mi poslali Leesovu složku s poznámkou Podezřelá sebevražda, prověřit a já ji vrátil zpátky s dovětkem Nepatří inspekci. Víc udělat nemůžu. Oni pak na složku dají razítko Sebevražda. Anál zhasne červené světélko, protože případ byl posouzen, prověřen a vyřešen. V první řadě se mi nikdy neměl dostat na stůl, ale tady nešlo jen o mé rozhodnutí a ani Anál se svou dvacetiprocentní pravděpodobností nemůže zvrátit posudek někoho, kdo pravidelně objasňuje 70 procent případů. Takže, slečno Roffeová, venku nám klidně může pobíhat sériový vrah.“

Dveře kanceláře se prudce otevřely a v nich se objevilo čelo automatického vozíku s občerstvením.

„Dáte si kávu?“ zeptal se Madsen.

„Ráda. Bez sladidla, prosím.“

Madsen obešel stůl a z vozíku sebral dva disky s kávou. Jeden podal Chrye, druhý si odnesl a usadil se zpátky do křesla. O tom uhořelém muži mi řekl jen proto, napadlo Chrye, aby mohl převést řeč na sériového vraha. Nikomu jinému se svěřit nemůže.

Vozík vycouval a dveře se zavřely, i když ne docela. Madsen do nich musel ještě lehce kopnout.

Chrye zvedla bílý disk. „Díky,“ řekla. Nadzvedla obrubu nade dnem, takže disk dostal podobu šálku a zároveň se aktivovala zapečetěná kávová tableta. I přes tepelně izolovanou hmotu cítila, jak jí do rukou proniká teplo. Madsen jí ze svého stolku podal džbánek studené vody, kterou šálek naplnila, rozpustila obal tablety a kávu ochladila natolik, že se dala rovnou pít.

„Tahle technologie,“ povzdechl si Madsen. „Stejně chutná hnusně.“

Chrye se ušklíbla. Madsen byl fajn.

„Vy o policistech asi nemáte valné mínění, že?“ zeptala se.

„Nad touhle kávou také zrovna nejásám a stejně ji piju. Je v ní všechno, co mi pomáhá neusnout. Jen jsem bohužel dost starý a dobře si pamatuji, jak chutnala kdysi dávno.“

„Znáte policistu jménem Hickey Sill?“

Madsen nejdříve stiskl rty a pak se opatrně zeptal: „Je to váš kamarád?“

„Ne. Jen si myslím, že by na něho měl někdo dohlédnout. Nemá natolik silnou osobnost, aby mohl pracovat s bRilemi. Jenže bych nerada podávala oficiální stížnost. Zná mě a nechci, aby ji vystopoval až ke mně.“

Madsen se ušklíbl a upil kávy. „O Sillovi všichni vědí, slečno Roffeová. Má vysoké procento objasněnosti, jedno z nejvyšších. Je velmi úspěšný. A máte pravdu, neměli by ho pouštět na ulici. Zároveň ale všichni moc dobře tuší, že s ním není všechno tak docela v pořádku.“ Dopil kávu, šálek zmačkal do kuličky a odhodil ho do rohu, kde se skutálel k hromádce jemu podobných. „Vím, že to není správné, ale měla byste od něho dát ruce pryč,“ dodal. „Tak to prostě chodí,“ zakroutil rezignovaně hlavou.

Vstal a podával jí ruku. „Myslím, že jsme skončili, slečno Roffeová. Rád jsem vás poznal. Opravdu. Pokud jde o Markuse Leese, domnívám se, že se mnou budete souhlasit, když řeknu, že to není ten správný objekt pro vaše studium. Právě kvůli otazníkům kolem jeho sebevraždy. Ani by to pro vás nemuselo být bezpečné, vezmeme-li v úvahu, že jeho případný vrah stále ještě pobíhá po ulicích.“ Odmlčel se. „Zní to tak trochu melodramaticky, že? Ale myslím své rady opravdu vážně. V jednom starém filmu zazněla věta, na kterou nikdy nezapomenu. Říká se v ní, že svět je doupětem zlodějů a noc přichází. Na shledanou, slečno Roffeová.“

Otevřel dveře a znovu je za ní zavřel. Přes matové sklo viděla, jak u nich zůstal stát, ruce si dal za hlavu a lehce se drbal ve zbylých vlasech. Napadlo ji, jak dlouho se ještě bude moci takhle trápit, dokud jednoho dne nezjistí, že už si všechny vytrhal. Jenže předtím se do toho nejspíš pustí i levou rukou.

Vrátila se zpátky k vrátnici. Když míjela důstojníka ve službě, zavolal na ni: „Tak vám Madsen vyprávěl svůj příběh, jo? Příběh Osmýho dne? Vykládá to každýmu. Víte, že tam ani nebyl? Všechno si to jen vybájil.“ Zaklepal si významně na čelo.

Chrye se na něho na rozloučenou usmála, jako by ho ani neslyšela. Chvíli ji nechal stát u dveří, než zmáčkl knoflík a odemkl dálkově ovládaný zámek. Když se za ní dveře zavíraly, zaslechla ještě, jak na ni přes halu křikl: „Hej, to byl vtip!“

Nechala to být, pomalu kráčela domů a slova se jí honila v hlavě jako kousky skládačky. Ať už Madsen skrýval cokoliv, šlo o klíč k celé záhadě. Všechno ostatní už věděla, tím si byla jistá. Také věděla, že záhadu dokáže rozluštit.

Ve svém pokoji se pak posadila ke stolu s hrnkem kávy a před sebe si položila čistý list papíru. Zatímco si v duchu přehrávala rozhovor s Madsenem, pozorovala ten bílý obdélník a hrála si s perem v ruce.

Anál určil pravděpodobnost, že šlo o případ vraždy, na dvacet procent. Madsen však údaj zpochybňoval, což nedávalo tak docela smysl, a proto ji tato skutečnost znepokojovala. Nahoru na papír si napsala „20 %“, a zatímco přemýšlela, kreslila si kolem nápisu kolečka. Dvacet procent bylo o hodně méně, než by odpovídalo sériovým vraždám, přesto však to bylo poměrně dost. Tak vysoká pravděpodobnost se nedala jen tak hodit za hlavu, jak se Madsen snažil předstírat.

Takže oběti musely mít ještě něco společného a muselo jít o cosi důležitého. Řekněme členství v jakési organizaci.

Pod nápisem „20 %“ nakreslila další kruh a do něho vepsala „Dobyvatelé Dálek“. Všichni k nim patřili, což připustil i Madsen, ale stále ještě to bylo na dvacet procent málo. Určitě nešlo o fóbie, protože o těch Madsen neměl ani tušení.

Byl to Labyrint. Musel to být Labyrint a Madsen to věděl. Proto těch dvacet procent. Všechny oběti, všichni podivní sebevrazi pracovali pro Labyrint. Na to by vsadila poslední boty.

Nakreslila další kruh, částečně se překrývající s prvním, a vepsala do něj Labyrint. Přemýšlela a přitom vyšrafovala jejich společný díl.

Madsenovi muselo dojít, že vrahem byl psychopat s chorobnou záští vůči Dobyvatelům Dálek, který stejně jako jeho oběti pracoval pro Labyrint. Proto dvacetiprocentní pravděpodobnost, a musel se tedy alespoň pokusit případ objasnit. Jenže se nedopracoval k žádnému výsledku. Pokud by se ukázalo, že se vydal špatným směrem, určitě by jí to řekl.

Takže ho někdo musel zastavit. Labyrint. A to mohlo znamenat jediné. Vrah byl uvnitř Labyrintu. Labyrint byl do vražd zapleten, ať již aktivně nebo pasivně. Labyrint o tom věděl.

Hrot pera začal skřípat. Chrye s překvapením zjistila, že se proškrábala přes papír až na desku stolu. Zírala na poničený list, na vyškrábanou překrývající se část kružnic a před očima jí jasně zářilo jediné slovo: Kathar.

Sebrala čistý list papíru a na něj napsala:

* * *

Trpěly všechny oběti fóbiemi?

Byly všechny oběti v Katharu?

Měl s Katharem něco společného i vrah?

Katedrála – virus?

Spojitost???

* * *

Okusovala konec pera a znovu si třídila myšlenky. Labyrint Madsenovo pátrání zablokoval. Určitě to nebylo jednoduché, i když Madsen neměl plnou podporu policie. Paní Schaeferová jí sice vysvětlila, že vláda nad činností herních společností přivírá obě oči, tentokrát však nešlo jen o firmu, která se ocitla na hraně zákona.

A tím se dostala zpátky ke hře. Všechno s ní souviselo. A také s Katedrálou, ať již šlo o cokoliv.

Odložila pero. Ježíši, co když měl Starbum pravdu? Možná lidé z Labyrintu opravdu našli průchod do nějakého jiného světa. To už by jim za pár obětí stálo. Možná i za to, aby kryli sériového vraha.

Musela se nahlas zasmát. V tichu pokoje však její smích zněl nepřirozeně a bláznivě. Nahlas si proto řekla: „Hej, to byl jen vtip.“ Ani pak se však necítila o moc lépe.

PATNÁCT

Ahoj, doktorko Chrye! Jak se má moje nejmilejší příbuzná, když je zrovna taková krásná noc?“

Tak to probíhalo při každém jejich setkání. Nechala dveře, aby se za ní samy zavřely a zajistily, a usmála se na něho. „Špatně a špatně. Ještě, Keii, nejsem doktorka a navíc je venku pěkně ošklivo,“ odpověděla. Ani trochu se však na něho nezlobila. Jeho rodiče zahynuli při nehodě mikroflitu během prašné bouře, starší sestra – Chryina babička – zemřela na poruchu imunitního systému, vyvolanou nezdravým životním prostředím, a jeho mladší sestra spáchala sebevraždu poté, co porodila třetí mrtvé dítě. Všichni byli ještě naživu v době, kdy Kei odlétal ze Země, aby se stal jedním z jejích spasitelů. Teď už byla jeho jedinou žijící příbuznou a Země byla odsouzená k záhubě.

„Nebude to dlouho trvat,“ nedal se Kei, „a doktorát uděláš. Jak ti to jde s Jonem?“

Stiskla mu rameno a předklonila se, aby mu mohla dát pusu na tvář. Na chvíli si její hlavu přitiskl na hruď, takže nemohla pořádně dýchat.

„Víš, že o tom nesmím mluvit,“ napomenula ho, když se narovnala. „Ale docela se mi líbí.“ Usadila se na kraj prodejního pultu, patami se opírala o vyleštěný ocelový podstavec a rozhlížela se po obchodě. Před policemi s hrami byly spuštěné ochranné mříže, takže místnost teď tak trochu připomínala celu zevnitř.

Kei se na ni zkoumavě podíval. „Neměla by sis ho moc oblíbit, Chrye,“ varoval ji.

„Co tím myslíš?“ Cítila, že se začíná červenat.

Kei pokrčil rameny. „Je to jen… prostě patří k Dobyvatelům Dálek, a jak víš, všichni jsme svým způsobem poznamenaní. Seznámil jsem vás, aby ti pomohl s prací. To je všechno.“

„Úplně všichni jsme teď poznamenaní, Keii. Ale jen málokdo se podobá Jonovi.“ Pokusila se usmát. Právě od Keie by podobný přístup nečekala. „A tobě. Každopádně o postiženích toho vím dost. Vždyť jsem skoro profesionál.“

Seskočila z pultu a rychle změnila téma rozhovoru. „Chtěla jsem se tě, Keii, na něco zeptat. Říkala jsem si, že bys mi mohl prozradit víc o Markusi Leesovi.“

Kei se zamračil. „O kom?“

„O jednom z Dobyvatelů Dálek. Jmenoval se Markus Lees, možná ti ale spíš něco řekne přezdívka Starbum.“

Kei se ušklíbl. „Aha, toho znal každý. Hlavně Jon. Bývali velcí kamarádi, skoro jako dvojčata. Jon ti o tom určitě vyprávěl.“

„Co mi ale můžeš říct ty, Keii?“

Projel kolem ní směrem k zadní místnosti. „Pokud chceš probírat tohle, tak nám raději nejdřív připravím něco k jídlu. Je to na dlouhé povídání.“

Šla za ním chodbou. „Máš nové křeslo,“ poznamenala. Pohyboval se před ní bez námahy na vzduchovém polštáři.

, Jo, ještě jsem si na něj ale nezvykl. Občas v něm trpím něčím jako mořskou nemocí. Každopádně je ale bezpečnější, protože se nemusím tolik bát, že bych tu při zemětřesení uvízl.“

„Takže obchody jdou dobře, nebo ne? To křeslo vypadá, že stálo dost peněz.“ Na zadní straně opěradla se skvělo logo výrobce. Okřídlené kolo.

„Hry se budou kupovat pořád. To je v pořádku. Stejně bych si ale něco podobného z výdělku pořídit nemohl. Pomohlo mi Hnutí veteránů. Jon jim sice nemůže přijít na jméno, ale tak špatní zase nejsou.“

Kei bydlel v zadní části obchodu. Kdysi dávno šlo o jednu velikou tančímu s vysokým stropem, když však Kei budovu koupil a otevřel si v ní obchod, musel ji přizpůsobit svým potřebám. Nechal sem vložit jedno patro, do něhož se dostával po dlouhé nakloněné kovové rampě, táhnoucí se podél tří stěn. Pro Keie na vozíku byla výška jednotlivých podlaží právě tak akorát, Chrye se v nich však jen stěží dokázala postavit, aniž by se hlavou dotýkala stropu. Z původního vrcholu klenby na mohutném kovaném řetězu stále ještě visel ohromný viktoriánský křišťálový lustr, pro který byl v podlaze Keiova falešného patra vyříznutý otvor. Spodní podlaží osvětloval shora, horní zespoda a vždy se lehce pohupoval. Kei tvrdil, že jde o jeho osobní seizmograf. Prohlašoval, že ho cinkání sklíček a mihotání světel dopředu varuje před zemětřesením.

Chrye se ohromného lustru vždy tak trochu bála. „Jednou ti spadne na hlavu, Keii, a rozdrtí tě na placku,“ varovala ho.

Pokaždé se však jejím obavám jen smál. „Ve viktoriánské době dělali věci pořádně. To se dřív zhroutí celý barák, než aby tahle nádhera spadla. A kdyby k tomu mělo opravdu dojít, dá mi včas znamení, abych odtud zmizel.“ Přejel kousek dopředu, až se ocitl přímo pod lustrem. Ve zvířeném vzduchu od pohonu křesla se nad ním celá sestava ozdobných sklíček pomalu otáčela, jako by byli navzájem spojeni neviditelným paprskem energie. Světlo stovek žárovek se v broušených krystalech rozkládalo, a když zpod lustru odjížděl, závan od vzduchového polštáře křesla ho ještě víc rozhoupal. Na stěnách se mihotaly odlesky duhy a krabice s hrami na policích u stěn se jakoby pohybovaly ve stínech.

Kei zastavil křeslo před kuchyňskou linkou. „Takže ty se chceš dozvědět víc o Starbumovi. Z nás ze všech na Dirangeseptu byl nejlepší. Pokud tam byl někdo, kdo mohl dokázat planetu vyčistit, pak to byl právě on. Jenže ke konci ho to zlomilo stejně jako všechny ostatní. Bojovnost ho opustila. I když si nejsem jistý, jestli to bylo jen Dirangeseptem. Tenkrát šly takové divné řeči. V té době se také nepohodl s Jonem.“ Kei se po Chrye pátravě ohlédl. „Řekl ti Jon proč? Nikdo se to nikdy nedozvěděl. Hodně jsme se tou dobou navzájem obviňovali, ale to bylo jen přirozené. Všichni jsme byli na dně a dokonale zničení. Jenže to už všechno víš,“ dodal odevzdaně. „Samozřejmě že to víš.“ Rukou si přejel po hubeném stehně. „Dokonale zničení.“

Chrye nalila vodu do hrnce a dala ji vařit. Rozhlížela se, co by do ní mohla nasypat.

„Ve skříňce jsou nudle,“ ukázal jí Kei.

Vhodila do vody několik smotků suchých nudlí a sledovala, jak se rozplétají a začínají bobtnat. Nemusela se na Keie dívat, přesto si uvědomovala, jakými bolestmi trpí.

Po chvíli znovu promluvil. „Rada z nás se přihlásila právě kvůli Starbumovi. Kvůli němu a také kvůli Jonovi. Říkal ti o tom? Když se to zvrtlo, spousta lidí jim začala dávat vinu. Nebylo to fér, ale málokdo byl tehdy schopný se pořádně zamyslet. Mluvilo se dokonce i o tom, že by se po návratu na Zemi už neměli v CryoSysu probudit. Šlo jen o plané řeči, ale asi jim to nebylo moc příjemné.“

Lustr se pomalu uklidnil a světla se přestala míhat. Teď už se pohupoval jen natolik, aby Chrye cítila nepříjemné mrazení v zádech. Celý prostor byl jakoby rozostřený a podivně nereálný. Nechápala, jak dokáže Kei v takovém prostředí žít.

Tři minuty. Scedila nudle nad výlevkou, rozdělila je do dvou modře glazovaných misek na stole a posadila se naproti Keiovi. Mezi nimi teď stoupaly dva sloupy páry.

„Starburn je mrtvý,“ řekla.

Kei mezi prsty sevřel hůlky, vytáhl jimi několik nudlí, pak je však vrátil zpátky do misky. Pokapal je sójovou omáčkou a sledoval, jak po nich tmavá tekutina stéká.

„Někdo ho zabil,“ pokračovala Chrye. „Ať už to byl kdokoliv, chtěl, aby si všichni mysleli, že šlo o sebevraždu. Všichni kromě Jona. A Starbum, Keii, pracoval pro Labyrint.“

Kei zaklonil hlavu a polkl sousto nudlí. „Aha. Říkal jsem si, proč se k nim Jon dal. Našel si nové poslání. Velký mstitel.“

„Na tom není nic legračního, Keii.“

„Slyšíš snad, že bych se smál? Jestli si Jon chce zase hrát na hrdinu, co s tím já můžu udělat? Starbuma mohl zabít kdokoliv. Proč dávat vinu právě Labyrintu?“

„Labyrint zaměstnává hodně veteránů.“

„Chceš říct, že ho zabil některý veterán?“

„Alespoň mi to tak připadá. A navíc bych řekla, že ten vrah zároveň Jonovi poslal vzkaz. Musel si být jistý, že bude Starburna následovat, a bojím se, že se chystá zabít i Jona.“

Kei zvedl misku ke rtům a nechal poslední kapky omáčky stéct do úst. Hřbetem raky si otřel tvář, pak zamručel a položil ruce dlaněmi dolů na stůl. Tmavé skvrny od sójové omáčky na jeho rukou připomínaly Chrye zaschlou krev.

„To je šílené,“ prohlásil. „Kdokoliv si přece mohl během zpáteční cesty jednoduše pohrát s lůžky CryoSysu, ne? Bylo by to tak jednoduché. Proč by čekal tak dlouho?“

Cítila, že Kei si nechce připustit, že by mohla mít pravdu. Pokoušel se ji odradit.

„Nejsem si jistá, že je to tak prosté,“ oponovala mu. „Většina psychologických poruch vyvolaných Dirangeseptem se po návratu na Zemi nezlepšovala, ale díky zdejší atmosféře nenávisti naopak zhoršovala. Myslím, že na ně působí i hry, které Labyrint vyvíjí. Řekla bych, že někdo Starbuma zabil, aby zahnal pocit vlastní viny, a teď se chystá ze stejného důvodu i na Jona. Samozřejmě, ani to mu nepomůže. Starbum dokonce nejspíš nebyl první obětí. Ať už vraždí kdokoliv, nepřestane, dokud nebudou všichni, co mají něco společného s Dirangeseptem, po smrti.“

„Kromě vraha,“ dodal Kei. „Pokud máš pravdu, což nejspíš nemáš.“

Chrye zakroutila hlavou. „Na úplném konci zabije sám sebe. Až mu dojde, že mu nic z toho, co udělal, nepomohlo.“ Odstrčila misku s nedojedenými nudlemi. „On nebo ona. Nevypadáš, že by tě to nějak zvlášť zajímalo, Keii. Přitom ale i ty jsi potenciální cíl. A Jon je tvůj přítel, nebo ne? Nebo alespoň byl a stále ještě se za něho považuje.“

Kei poklepával dlouhým nehtem po obrubě misky. Porcelán zněl dutě a prázdně. „Je to jen tvá teorie, Chrye. Nepřesvědčila jsi mě. A i kdyby, co já s tím?“

Poslední větu nemyslel jako otázku, spíš jako konstatování. Chrye ji však využila. „Mohl bys mi obstarat seznam veteránů, kteří pracovali pro Labyrint.“

„Kdepak, kdepak. To nemůžu udělat ani pro tebe, Chrye. Jde o důvěrnou informaci a musím se řídit pravidly Hnutí veteránů. Podívej, proč s tím nezajdeš na policii?“

„Už o tom vědí a nehodlají s tím nic dělat. Byli by nejradši, kdybyste se pozabíjeli navzájem. Podle nich můžete za většinu kriminality ve městě.“

„Tak vysvětli někomu z Labyrintu, co se u nich děje, a nech je, ať se s tím vypořádají sami.“

„Tím bych vraha jen varovala,“ pokrčila rameny. „Fajn, tak na to zapomeň. Ale něco bys pro mě stejně udělat mohl.“

„Copak?“

„Nedostala se před časem na trh jedna hra nakažená virem? Hackera nikdy nechytili, ale s virem se vypořádat dokázali. Pokud si vzpomínám, skončil jeden hráč v kómatu a později zemřel.“

„No a?“ zeptal se Kei.

„Obchoduješ s hrami, Keii. Něco málo o psychologii hackerů vím, ale nevím nic o tom, jak se dá poškodit taková hra. Prostě mě to zajímá.“

„Co to má společného s Jonem?“

„Vůbec nic. Jde o úplně jinou záležitost. Pracuji na svém projektu, vzpomínáš? Virtuální prostředí a jeho vliv na osobnost. Jedna z otázek zní, co nutí hackera, aby se soustředil na virtuální hry, a jaké jsou důsledky napadené hry pro hráče. Stáhne někdo takovou hru z trhu? Co se s ní stane?“

Kei si povzdechl. „Z tvého vraha Dobyvatelů Dálek se stal hacker, že ano? Víš, to zní jako naprostá šílenost.“

„Můžeš mi, Keii, pomoct, nebo ne? Vzpomínám si, že se tenkrát s virem vypořádali a od té doby se snad žádný další neobjevil. Hry jsou od té doby čisté. Podle mě to znamená, že hackera objevili a některá z herních společností ho zaměstnala jako programátora. Ty přece jsi ve styku s lidmi z herních společností a navíc jsi mi říkal, že za tebou přicházejí i soukromí programátoři. Myslela jsem, že bys o tom mohl něco vědět. Jen bych si s ním ráda promluvila, to je všechno.“

„Jestli si opravdu vzpomínáš, pak bys také měla vědět, že ten chlapec v kómatu měl neléčený mozkový nádor. Jeho smrt byla jen důsledkem hloupé shody náhod.“

Odmítavě zvedla ruku. „Vůbec jsem se to nesnažila nějak spojovat.“

„Hvězdné války,“ řekl Kei. „Tak se hra jmenovala. Uvidím, co pro tebe budu moct udělat, Chrye. Nic ti ale předem neslibuju.“

* * *

„Co to je?“ zeptala se Chrye, jakmile ji Jon pustil dovnitř.

Na stěně pokoje přímo proti dveřím visela velká plochá obrazovka. Právě pracoval na úpravě stropní svítilny, z níž vymontoval žárovku, takže v místnosti teď svítila jen stojací lampa s halogenovou výbojkou.

Jon se natáhl a na těleso stropního světla připevnil cosi černého a malého. Z podivné krabičky visela na drátcích rychlospojka, kterou zasunul do místa po žárovce. Seskočil ze židle a prohlásil: „Fajn. Můžeš, prosím, rozsvítit?“

Chrye sáhla po vypínači u dveří. Dva malé objektivy na čele černého přístroje zachytily světlo lampy, zablikaly a zaostřily se.

„Normální snímač pohybu očí,“ vysvětlil Jon. Ukázal na obrazovku. „A tohle je obyčejná plochá televize. Doktorka Lockeová má v pracovně projekční stěnu, ale tu si nemůžu dovolit. Snad bude stačit, co jsem tu poskládal.“

Upozornil ji ještě na kovový rám před obrazovkou. Ten byl o kousek předsunutý a Chrye až dodatečně došlo, že není její součástí. V pravém horním rohu k němu byl připevněný malý tmavý disk, který zasahoval do plochy obrazovky.

„A tohle je poslední kousek,“ dodal Jon. „Promítač obrazu.“

„Nádhera,“ prohlásila Chrye. „Velmi zajímavé. A k čemu to všechno je?“

„Hned ti to předvedu. Chvíli se nedívej na snímač, já se mezitím napojím. Fajn, už se můžeš dívat.“

Jon nehybně stál a pozoroval obrazovku. Chrye tiše čekala a za chvíli promluvil. „Právě jsem nakreslil kruh. Tak se na něj podíváme.“

Disk se posunul z rohu rámu a rychle na střed obrazovky promítl neumělou kružnici, jejíž konce se dokonce ani nestýkaly. Po chvilce ji vymazal a vrátil se zpátky do rohu.

„Pořád nic nechápu,“ odtušila Chrye.

„Magie. V Katharu úspěch magie nezáleží jen na znalosti zaklínadel, ale také na koordinaci očí. Tohle mám na cvičení. Buď můžu kreslit naslepo, nebo mi přístroje přímo ukazují, co právě dělám…“ Vrátil se pohledem k obrazovce a Chrye pozorovala, jak se promítač pohnul a nakreslil na ni skoro perfektní kružnici.

„Taky si k tomu mohu pustit něco, co mě bude rušit.“

Zapnul televizi. Pokoj zaplavilo nejdříve modré světlo a posléze se objevily i záběry trhliny kdesi uprostřed hustě osídlené oblasti. Současně naskočil i zvuk, „…obrázky z dnešního rána v Birminghamu.“ Šot skončil a moderátor zvedl oči ke kameře. „Další zprávy. Vláda nadále popírá zvěsti o chystaném novém projektu Dirangesept a z jejich šíření obviňuje herní společnosti, které se tak údajně snaží podpořit prodej svých virtuálních her. Objemy dovozu rýže se zdají být stabilizovány a produkce sójových bobů vykazuje již tři měsíce po sobě trvalý růst. Kryonická firma Cold Comfort nabírá nové zaměstnance, protože v poslední době došlo k výraznému nárůstu poptávky po jejich lůžkách typu CryoSys. Následuje počasí…“

Jon televizi vypnul, promítač se posunul z rohu rámu a nakreslil beznadějně nepodařený kruh.

Podívala se mu do tváře a připomenula si, jaký dojem na ni udělal při prvním setkání v Nirváně. Moc se jí tehdy nelíbil, přestože měl husté hnědé vlasy s občasnými prošedivělými prameny pečlivě sčesané dozadu. Rysy tváře však měl příliš ostře řezané a oči jak vyleštěný tmavý kámen. Teď ho viděla jinak. Jako vystrašeného člověka, spoutaného pocity loajality a přátelství. A možná to bylo jen světlem v místnosti, jeho oči jí však připadaly měkčí a obličej otevřenější. Možná se některé z jeho ran začínaly hojit. „Pamatuješ si, Jone,“ zeptala se, „kdy přesně ti přišel Starbumův deník?“

„Proč?“

„Říkal jsi, že to bylo hned po jeho smrti. Trochu jsem pátrala a objevilo se pár věcí, které mne znepokojují. Starbum nebyl první zavražděný. Myslím, že v Labyrintu se pohybuje sériový vrah, zaměřený na Dobyvatele Dálek, a řekla bych, že vedení o tom ví. Možná jen přivírají oči, stejně tak se ale mohou na těch vraždách z nějakého důvodu podílet. Mluvila jsem s detektivem, který okolnosti Starbumovy vraždy prošetřoval, a ten mi prozradil, že když našli jeho tělo, byl Starbum už nějakou dobu mrtvý. Nejméně týden. Kdy ti tedy ta kniha přišla?“

„Den poté, co jeho smrt oznámili,“ prohlásil Jon strnule. „Den nato, co podle novin zemřel.“ Podíval se na Chrye. „Ježíši. Takže tu knihu mi poslal jeho vrah.“

Chrye přikývla. „Říkala jsem si, proč si asi tak Starbum našel práci v Labyrintu. Myslím, že pro někoho jiného dělal to samé, do čeho ses kvůli němu pustil ty. Někdo v Labyrintu si vyřizuje účty s lidmi z Dirangeseptu, zatahuje vás do hry a jednoho po druhém zabíjí. Buď opatrný, Jone. Nechci, abys byl dalším v řadě.“

* * *

Jon nemohl usnout. Zkontroloval údaje okenních senzorů, vypnul filtry a pustil dovnitř venkovní horko. Neklid však zahnat nedokázal. Nad měsícem osvětlenou ulicí se držel lehký mlžný opar. Po chodníku proběhla smečka toulavých psů, čuchali ke všem dírám a štěrbinám a snažili se lovit krysy. Pozoroval je, dokud nezaběhli za roh, pak na sebe hodil kalhoty a sako a opatrně otevřel dveře. Podíval se na spodní podestu schodiště. Z Hickeyova pokoje žádné světlo nevycházelo. To bylo na způsobu života, který teď vedl, zřejmě to nejlepší. S Hickeyem se nepotkával.

Znovu se podíval na hodinky. Do Labyrintu se mohl klidně vydat až za hodinu, doktorka Lockeová mu však dovolila vstupovat do zóny, kdykoliv se mu zachce, pokud po odpojení zůstane v budově a počká na ni, aby mohl podat zprávu.

Seběhl po schodech a vyšel na ulici. Měsíc byl v úplňku a kolem něj se udělalo v prašné atmosféře veliké kolo. S maskou respirátoru na obličeji vnímal zvuk vlastního dechu spíš jako nepravidelný, trhavý pulz, který mu měl připomenout, že je stále ještě naživu. Přemýšlel nad tím, kde asi tak může bydlet Dusot a ostatní hráči. Najednou si uvědomil, že na podání hlášení doktorce Lockeové nikdy nemusel čekat. Třeba tam byli další specialisté, pro každého z hráčů vždy jeden.

Za bezpečnostními zábranami kolem sídla Labyrintu byly trosky srovnány se zemí a celá oblast byla jasně osvětlena silnými reflektory. Nikdo tu nic znovu stavět nebude. Šlo o bezpečnost, zřejmě tomu tak bylo už od začátku a zemětřesení poskytlo jen záminku.

Vstupní hala byla prázdná, takže se vydal rovnou do místnosti s lůžky CryoSysu. Ani tam nikdo nebyl. Prošel kolem lůžek, jichž bylo dohromady dvacet, a dlaní přejížděl po jejich hladkých karbonových víkách, zpevněných leštěnou ocelí. Některá byla otevřená a připravená, stejně jako to jeho. Zbývající zůstala zavřená, nedalo se však poznat, jestli v nich někdo leží nebo ne. Když místnost opustil, zamířil chodbou směrem ke kanceláři doktorky Lockeové. Podrážky bot mu na kachlíky pokryté podlaze nepříjemně hlasitě vrzaly. Zastavil se u dveří, silně na ně zaklepal a zavolal: „Doktorko Lockeová!“

Žádná odpověď. Slova zůstala viset v prostoru, jako by nemohla najít svůj cíl. Rozhlédl se po obou stranách chodby. Stále ještě nikoho neviděl a ani neslyšel jiné zvuky než hukot vzduchotechniky. Zatlačil na dveře a čekal odpor, lehce se však před ním otevřely. Uvědomil si, že zrychleně dýchá.

Vklouzl dovnitř, zavřel za sebou a kolem stolu přešel až ke skříni se skleněnými dvířky. V kanceláři nesvítila žádná světla, a tak skrz jinak neprůhledné sklo viděl alespoň matné obrysy kazet na policích. Vteřinu mu trvalo, než našel hranu skla, a když po ní přejel dolů, objevil i bezpečnostní zámek.

Nedokázal ho však otevřít. Když to zkusil znovu, v místnosti za ním se rozsvítilo slabé světlo a v jeho záři se na skleněná dvířka promítal stín Jonovy postavy. Zůstal bez hnutí stát, jen ruce spustil opatrně k bokům. Aniž by se otočil, pokoušel se v odrazu skla zjistit, co se děje. Rozeznával však jen oblouk stolu se zapuštěnými monitory. Zdroj světla byl přímo za ním.

Zezadu se ozval hlas. Ženský hlas, který zněl v temnotě nezvykle rázně. Hlas doktorky Lockeové.

„Skříň je zavřená. Prosím, prokažte se přístupovou kartou.“

Chvíli čekal, jestli ještě něco dodá, ale mlčela. Pomalu se otočil, chystal si omluvu, v místnosti však kromě něho nikdo nebyl. Na stole zářil jen prostřední monitor, na jehož obrazovce nesvítil ani text, ani žádný obrázek. Prostě jen svítil tlumeným jasem. Hlas musel vycházet z reproduktoru.

„Skříň je zavřená. Prosím, prokažte se přístupovou kartou.“

Jon si oddychl úlevou. Dveře byly odemčené, protože všechno v místnosti bylo chráněné. Po chvíli obrazovka monitoru zhasla.

Právě se chystal otevřít dveře a odejít, když z chodby zaslechl kroky. Rychle se vrátil a skrčil se za stolem. Kroky dveře minuly.

Jon minutu počkal a teprve pak se vydal na chodbu. Vrátil se do místnosti s lůžky CryoSysu. Zdálo se mu, že je jich zavřených o jedno víc než před chvílí, nebyl si však jistý.

Odkódoval svou skříňku a uložil do ní oblečení. Kovová podlaha byla teplá a chodidla se mu k ní lepila. Zalezl si pod víko lůžka, zakousl se do vzduchové hadice a pak netrpělivě čekal, zatímco hladina gelu kolem něho pomalu stoupala.

* * *

Na Katharu ještě nezačalo svítat a v domě Jhalouk nebylo ani živáčka. Jon se potichu oblékl a vydal se z kopce dolů do vesnice. Šel západním směrem, pomalu, užíval si samoty, a než se dostal k ústí potoka, kterého si všiml předchozího dne, slunce se již odráželo ve stříbrné mořské hladině.

Z domu si na dálku vůbec neuvědomil, jak je zátoka u potoka skrytá mezi křovím a stromy. Málem ji minul. Po vyhřátém písku pláže došel až k linii moře a rozhlížel se. Všude byl přesně takový klid, v jaký doufal. Zul si sandály, poslouchal, jak moře šumí, a pozoroval, jak mu vlnky pokryté jemnou pěnou omývají chodidla až ke kotníkům. Pak obešel výběžek a dostal se k potoku.

Čekal, že najde písčitou zátoku, nebyla to však tak docela pravda. Protilehlý břeh tvořila skála porostlá stromy a celá skrytá ve stínu. Tam, kde se střetávala s pískem, začínala po ní prudce stoupat úzká stezka a z pláže zátoky vedlo do vody krátké molo z vybělených kůlů.

Chvíli nechal lehký slaný vánek od moře, aby mu foukal do tváře, došel k začátku stezky a vydal se po ní nahoru do stínu stromů. Stezka se pár metrů vlnila a kroutila a najednou měl nad sebou světlo a dostal se na paseku. Připomnělo mu to jeho první návštěvu v Labyrintu a rychle se rozhlédl, jestli nezahlédne Januse. Nikdo tam však nebyl, jen ve stínu stromů se krčila dřevěná bouda. Došel k ní a zabušil na dveře. Žádný hlas se neozval, proto do nich lehce strčil. Neotevřely se.

Nikde nenašel ani stopu po zámku. Oknem se mu nakonec podařilo dosáhnout na závoru, odklopil ji a konečně mohl dveře otevřít a vejít dovnitř.

Našel tam širokou postel s nataženým tenkým žlutým prostěradlem a v prostředku místnosti dřevěný stůl. V rohu stála hliněná pec, od níž vedl nahoru komínek. Na dotek byla studená. Jonův zájem však nejvíce upoutala dřevěná kolébka v protilehlém koutě. Byla nádherná, jemně zdobená a tak malá, že mohla být určená jen pro novorozence. Neodolal a jedním prstem ji rozhoupal, jen aby viděl, jak se hýbe. Zářila novotou a bylo znát, že ji dosud nikdo nepoužíval.

Když se znovu rozhlédl, všiml si ještě dvou skříní. V jedné z nich viselo mužské oblečení a v druhé dámské šaty. Kolébka za ním se přestala houpat.

Znovu se pohledem vrátil k posteli a pokoušel se pochopit, co našel. Na posteli byl jen jeden polštář a ten ležel zmuchlaný na její levé straně. Spal tam jen jeden člověk, zato velmi neklidně. Na prostěradle byly pohozené kalhoty od pánského pyžama a na stole spousta drobků a rozlité vody.

Vrátil se ke skříni s dámskými šaty a tentokrát ho do nosu udeřil zápach plísně. Znovu se rozhlédl, přejel pohledem od postele ke kolébce a ke stolu, pak natáhl ruku a dotkl se ramen modrých šatů, pověšených ve skříni na ramínku. Povrch látky se pod jeho dotykem změnil v prach a na prstech mu ulpěla barva. Rychle si je otřel o kalhoty, nevěděl, co si má myslet, prohlížel si zašpiněnou dlaň a začínal pomalu podléhat nervozitě. Nakonec se mu však podařilo paniku překonat. Oblečení muselo být staré, hodně staré. Na dně druhé skříně objevil zaprášený pytel s nenošeným dětským prádlem. Sáhnout na ně se však neodvážil.

Šramot zvenčí ho vyleká,1 a tak skříň rychle zavřel. Došlo mu, že vlastně neví, jak dlouho už je uvnitř. Opatrně otevřel dveře, nikdo však nebyl v dohledu. O rám byla opřená sekera, sebral ji a přehodil si ji přes rameno. Naposledy se podíval do chýše, zavřel za sebou dveře a přes okno vrátil závoru zpátky. Ještě ani nestačil ruku vytáhnout, když se ze stromů kolem ozval táhlý ostrý výkřik, při němž se mu zježily i vlasy na krku. Zvuk začal, jako by vycházel z lidského hrdla, postupně však sílil a měnil se, až ke konci připomínal spíš vytí mučeného vlka. Následovalo naprosté ticho. Žádná ozvěna, i vzduch se snad ochladil a zamrzl. Jon se rozhlížel po mýtině, v ruce pevně svíral topůrko sekery a netušil, co by mohlo po onom výkřiku následovat.

Po chvíli přestalo být ticho tak tíživé. Jon opustil mýtinu a vydal se mezi stromy. Od stezky se však držel dál. Sekeru držel tak, aby jejím ostřím mohl dělat do kůry stromů ve výšce komiků značky pokaždé, když změnil směr. Mířil zpátky za zvukem moře. Dostal se až k místu, kde úzký potůček přepadal přes hranu srázu a měnil se v jemný vodopád, dopadající na hladinu mořské zátoky. Šplhal po skále tak dlouho, až lagunu ztratil z dohledu, pak se zastavil a posadil se k tůňce, kterou potok vytvářel, předtím než pokračoval ke srázu. V paprscích slunce, prodírajících se na hladinu tůně skrz větve stromů, zahlédl hejno stříbrných ryb.

Poprvé za celou dobu v Katharu ho naplnil pocit klidu. Tiše seděl, naslouchal bublání vody prodírající se mezi kameny a dovolil si nad ničím nepřemýšlet.

Zůstal tam, dokud světlo nad větvemi stromů nezměklo a vedro nezačalo slábnout. Když vstal, měl všechny klouby ztuhlé. Sebral sekeru, zašel mezi stromy, nasekal si hromádku vhodných větví a šlahounů divokého vína, jehož zde bylo snad nekonečně, a vše si odnesl k potoku. Pak se po vlastní stopě vrátil na paseku a sekyru znovu opřel o rám dveří do chýše. Ať už tam bydlel kdokoliv, ještě se nevrátil.

Zbytek dne stavěl z připraveného materiálu přístřešek. Když byl hotov, měl na hraně srázu hned u vodopádu zbudovaný úkryt z větví propletených liánami vína a maskovaný kameny. Několikrát se prošel kolem a některé kameny a větve přerovnal, dokud nebyl naprosto spokojený a jistý, že si ho nikdo nevšimne. Pak se po stezce, vedoucí z mýtiny, vrátil zpátky k moři.

Slunce stálo nízko nad obzorem a pobřeží bylo stejně opuštěné jako brzy ráno. Jon opatrně stoupl na molo a došel až na jeho konec. Prkna pod jeho vahou vrzala, prohýbala se a dávala mu znát, že sice ještě není na moři, ale už ani nestojí na pevné zemi. V náhlém impulzu zavřel oči. Všude kolem sebe slyšel jen vodu. Pod ním ostře narážela do pilířů mola a bublala pod prkny a za ním rytmicky omývala pláž. Po jeho pravé straně se tříštila o skálu a nad tím vším kraloval zvuk vln, narážejících jedna do druhé. Tady, napadlo Jona, může člověk být klidně slepý a stejně mu nebude dělat potíže rozeznat směr, vzdálenost i perspektivu.

Když oči znovu otevřel, všiml si, že stojí u malé hromádky vybělených a průhledných rybích šupin. Někdo tu musel rybařit.

Přes molo přejel rychlý stín a Jon zvedl překvapeně hlavu. Vysoko nad ním, aniž by pohnul křídly, přeletěl přes vrcholky stromů velký tmavý orel a zmizel za hradbou lesa. Jon se snažil odhadnout, kde se znovu objeví, a sledoval jeho předpokládanou dráhu. Orel se však na očekávaném místě neukázal a Jon přemýšlel, jestli se mu na pozadí oblohy jen ztratil, jestli orel vůbec existoval, nebo zda snad krátce nevznikl jen kvůli němu.

Pak ho znovu spatřil, jak jiným směrem plachtí nad zátokou a pohybuje se hladce jako kurzor přes obrazovku monitoru.

* * *

Chrye se podívala na bezpečnostní obrazovku. Pokaždé když se ozval zvonek ode dveří, bála se, že přišel Hickey Sill. Nebyl to však on. Ať už stál za dveřmi kdokoliv, měřil nejvýš metr padesát a byl hubený jako lunt. Na monitoru viděla jen nápis „MLASK!“ vyšitý zlatou nití na červené baseballové čapce, a když se hlava zvedla, zjistila, že jde o mladou dívku v modré vestě, která v rukách držela plastovou fólií zakrytý podnos. I skrz dveře ucítila vůni kari.

„To bude nějaký omyl,“ křikla skrz dveře. „Nic jsem si neobjednala.“

Dívka z roznáškové služby ustoupila o krok dozadu. Chvějícím se hlasem přečetla Chryinu adresu a pak odvážněji dodala: „Objednávku podal Kei Roffe. A rychle to chladne, paní.“

Chrye chvíli váhala, nakonec však dveře otevřela. Dívka vypadala na čtrnáct a dlouhé hnědé vlasy měla svázané do hrubého copu. Prošla kolem Chrye, a jakmile to udělala, začala obrazovka bezpečnostního systému vedle dveří zrnit. Podpatkem do dveří kopla a zavřela je. Rozhlédla se a vybrala si stůl, na němž měla Chrye právě rozloženou práci. Jen tak tak stihla dát papíry stranou, když na stole přistál podnos.

Dívka si promnula dlaně, protáhla prsty a křehkým dětským hláskem prohlásila: „Ježíši, ten krám je ale sakra těžkej. Ty seš Chrye, že jo?“

Chry se zmohla jen na přikývnutí.

„Kei říkal, že se mnou chceš mluvit. Máš tu zapnutou ňákou muziku? Tak to radši vypni, protože to tady nejdřív vyčistím a mohla bych ji omylem smazat.“ Z tácu přitom brala misky a pečlivě je rovnala na stůl. Když s tím byla hotová, olízla si prsty, zvedla falešné dno podnosu a začala si hrát s miniaturní klávesnicí, ukrytou ve vydlabané tepelné izolaci. Bezpečnostní obrazovka přestala zrnit a vypnula se úplně.

„Tak, to by bylo,“ prohlásila dívka. „Můžeš přinést nějaké příbory? Doufám, že máš hlad. Třeba z toho půjde aspoň něco sníst, takže se přestaň mračit.“

Chrye zůstala nehybně stát. „Ty jsi ta hackerka?“ Musela se začít smát. Mladá dívka ani v nejmenším nepřipomínala psychopatického Dobyvatele Dálek. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se jí.

„Mary Ann. Máš hlad, nebo ne?“ Děvče začalo odtrhávat vršky krabiček a číst z nich, co je uvnitř. „Maso na másle, nudlové kari, sýrová rýže, mexické topinky s vejcem.“ Když si topinky pořádně prohlédla, podívala se na Chrye. „Jasně, chápu,“ prohlásila. Vidličkou přejela po mastném povrchu kari a dodala: „Na holoprojekci to vypadalo o moc líp. K jídlu bude nejspíš jen rýže.“

Chrye položila na stolek dva talíře a pozorovala Mary Ann, jak na ně jídlo nakládá. Poslední dobou si na jídla z donášky moc nepotrpěla, protože skutečnost, že jsou většinou vařená z potravinových náhražek, měla zastírat spousta koření a umělých barviv.

Mary Ann si nabrala sousto rýže a polkla. „Mohlo to být horší. Jo. Co teda pro tebe můžu udělat?“

„Nevím,“ přiznala Chrye popravdě. „Jeden můj přítel pracuje na vývoji hry a možná ji napadl nějaký virus.“

Mary Ann rozhodně zavrtěla hlavou. „Žádné možná neexistuje. Kdyby šlo o virus, věděla bys to. Jak se projevuje? Proč si myslíš, že jde zrovna o virus?“

„Asi znám jeho jméno. Říká ti něco název Katedrála?“

„Hmm, neříká. A navíc je to dost divný jméno pro virus. Ty maj většinou agresivnější názvy. Zygot, Sedmý hřích, Datažrout. Katedrála je dost ujetý. No ale…“ Chvíli přemýšlela, honila v ústech cosi z nudlového kari a pak to vyplivla na talíř. „Ledaže by šlo o ujetýho hackera.“

Když se Chrye podívala na kousek zelené průhledné gumy, který přistál na okraji talíře, chuť k jídlu ji definitivně přešla.

Mary Ann si však žádné starosti nepřipouštěla, znovu zanořila vidličku do jasně žlutého kari a pokračovala: „Jak se tahle Katedrála projevuje? Nafíduj mně, jinak se nenaloguju.“

Nikam to nevede, napadlo Chrye. Dokonce ani nechápala, co po ní děvče chce. „Možná ani nejde o virus,“ snažila se nedat pochybnosti najevo. „Jen mě to napadlo, když jsem uslyšela to jméno. Myslela jsem, že by se nějaký mohl právě takhle jmenovat.“ Všimla si, jak se nad jejími slovy Mary Ann ušklíbla, a měla co dělat, aby jí nezapomněla not to nejdůležitější. V myšlenkách se vrátila zpátky k Starbumově deníku a pokračovala: „V té hře je nejspíš jakási postava, která hráče celou dobu sleduje.“ I jí samotné teď vlastní slova zněla divně, jako by trpěla paranoidními představami. Jako by slyšela Jona.

„Může jít o cokoliv, ale virus to nebude.“ Mary Ann se dál cpala. Hřbetem dlaně si otřela ústa, pak jí přejela po kalhotách a na stehnech jí zůstaly dlouhé šafránově žluté šmouhy. „Určitě to není virus,“ zopakovala. „Natuty. Řeknu ti proč. Hackeři chtějí vyvolat hlasitý úžas a nechat za sebou trosky. Když dáš dohromady virtuální svět, hacker ti do něj udělá hluboký černý kráter, zruší všechny barvy a nahradí je jen stíny, zkroutí oblouky. Nebo ti do audia nahraje pískot, vřískání, šum. Nic jemného. Takoví hackeři nebývají. Prostě jen zničí všechny vjemy.“ Mary Ann si jazykem přejela po zubech a usmála se na Chrye. „Divný lidi, tyhle hackeři. Kříženci mezi trýzniteli koček a neurochirurgy, jakmile se ale dostanou dovnitř, pracují s co největším kladivem. Mluvíme tu o Labyrintu, správně?“

Chrye přikývla, pak se však zarazila. „Pracuješ pro…?“

„Kdepak,“ odtušila Mary Ann. „Jen jsem hádala. Labyrint je teď naprosto nedobytný a vím, co se děje u všech ostatních.“

Najednou se zamračila, říhla, rukou si však ústa zakryla příliš pozdě. Když ji dala dolů, omluvně se usmívala. „Ježíši, promiň. To jídlo bylo asi z upravené sóji. Chutnalo ale jinak než jindy. Určitě to nebyl pes. Ale poslechni, jenom proto, že nejde o virus, ještě nemusí být všechno v pořádku a fajn. Zřejmě je ta hra zatím tak trochu nestabilní. Možná proto ještě není k dostání.“ Znovu říhla. „Jestli ti ale mám pomoct, potřebuju její zápis. Až ho seženeš, řekni Keiovi a já se na to mrknu. Teď se musím vrátit zpátky do krytu.“ Chvíli si hrála s tlačítky v podnose a nakonec falešné dno zaklapla. „Fajn, všechno ti zase bude fungovat. Jen počkej, až zmizím, a pak můžeš znova zapnout proud.“ Vstala a ještě dodala: „A abych nezapomněla, za donášku mi dáš osmnáct sedmdesát.“

Chrye sledovala, jak Marry Ann seběhla po schodech a vyšla na ulici, tác přehozený přes rameno. Nevěděla, co má dělat. Myslela si, že ji teorie o viru v programu někam dovede, teď se však znovu ocitla v nejistotě.

Jenže Starbuma někdo zavraždil a Jonův život, stejně jako jeho duševní rovnováha, byl kvůli práci v Labyrintu v ohrožení.

Začala ze stolu uklízet zbytky jídla. Sójové maso se již rozpadalo a ztrácelo tvar. Takos a rýže se změnily v kaši. Kromě kousku gumy bylo nejspíš všechno vyrobeno z nestabilní sóji. Když zbytky seškrabávala do odpadní roury, musela zavřít oči.

Najednou se cítila zničená a unavená. Zůstaly jí dvě možnosti. Buď se jí podaří Jona přesvědčit, aby z Labyrintu odešel, nebo musí udělat vše, aby mu pomohla zjistit, kdo a proč zabil Starbuma.

Ještě jedna možnost se nabízela. Mohla nechat Jona Scilera být a tvářit se, že se s ním nikdy nepotkala. Jenže si byla jistá, že právě tohle už nedokáže.

ŠESTNÁCT

Jon vstoupil do Katharu znovu časně. Probudil se ve své skrýši, a než si uvědomil, kde je, málem vstal. Hlavou se udeřil o propletené větve, skrz které mu do očí prosvítalo světlo. Zvenčí bylo slyšet jasné hlasy ptáků a hukot moře. Protáhl se ven a narovnal se. Byl celý ztuhlý a zároveň hladový jako vlk.

Došlo mu, že během uplynulého dne v zóně nic nejedl. Program nevěděl, že ani ne před hodinou doma snědl talíř sójového rizota, nebo tuto skutečnost prostě ignoroval. Třeba šlo o součást oddělení. Začínal si pomalu zvykat na běh dní, kdy se pohyboval mezi Londýnem a Katharem a ani v jedné ze zón nespal.

Přihladil si vlasy a v duchu se opravil. Ani na jednom místě. To ale také nebylo tak docela správně.

Když si klekl v tůňce, aby se opláchl, mihla se kolem něho drobná rybka a polechtala ho na kůži. Postavil se na kámen, který byl už ohřátý od slunce, a oklepal se. Kapičky vody z něho odletovaly na všechny strany.

Cítil se plný života. Co jestli je tohle všechno součástí programu, pomyslel si, součástí zóny? Jenže se teď podobně cítil pořád. Jako by z Katharu ani neodcházel. I když se vrátil do Londýna, nebyl nikdy unavený. Jako by se v Katharu nabíjel energií.

Napil se vody z potoka, nechal ji, aby mu jako led ochladila krk, a pak se vydal směrem k mýtině. Chýše byla opuštěná, když se však podíval oknem dovnitř, všiml si, že někdo utřel stůl.

Během noci přišel příliv a odliv, a tak šel teď po pláži na hranici přílivu a proplétal se mezi potrhanými chuchvalci tmavě hnědé mořské trávy. Připadal si jako dítě, které hledá v naplaveninách poklady, nacházel však jen kousky dřeva a několik blýskavých mušliček, zachycených na zbytcích hnědých rostlin.

Podíval se na moře a jeho pohled upoutala malá pramice obeplouvající skalní výběžek na vzdálenějším konci laguny. Příď se zařezávala hluboko do hladiny, tlačila před sebou zpěněnou tříšť a každá vlna, která do lodi narazila, chrstla dovnitř člunu pěknou dávku slané vody. Jediný muž na palubě ji ze všech sil nabíral a vyléval přes bok. Nedalo se poznat, co loď vlastně pohání, poměrně rychle se však blížila podél linie pobřeží. Mířila k molu.

Když se plavidlo přiblížilo, zastínil si Jon oči proti slunci a snažil se rozeznat osobu na palubě. Zdála se mu povědomá. Šlo o muže. Obrys jeho postavy mu připadal nezvyklý, přestože v odlesku slunce a také díky tomu, že se muž neustále hýbal, si nebyl úplně jistý. Námořník byl do pasu nahý a svaly na zádech se mu leskly potem. Přes veškerou snahu nedokázal Jon rozeznat, co mu na něm připadá nepřirozené. Cosi mu našeptávalo, že jde nejspíš jen o chybu v programu.

Teď už viděl muži do vrásčité a opálené tváře. Byl určitě při síle, zaručeně však nešlo o žádného mladíka. Na skráních mu rostly dlouhé šedé vlasy, teď mokré vodou a potem, které mu pokaždé, když se shýbl ke dnu člunu, padaly přes oči do obličeje. Byl tak zabraný do vylévání vody ze dna, že nesledoval dráhu člunu a nevšiml si ani Jona, který zůstal stát na molu, neschopný pohybu.

To není možné, napadlo Jona. To přece nemůže být on.

Loď o něco málo změnila směr, a když se ještě víc přiblížila, Jon začínal rozeznávat podrobnosti. Muž měl levou ruku v lokti amputovanou, kýbl na vylévání držel jen v pravé, nezdálo se však, že by mu to dělalo potíže, a s plnou nádobou se oháněl stejně lehce jako s prázdnou. Pahýl levé ruky byl zakončený starou jizvou a míhal se, jako by žil vlastním životem. Jon si matně vzpomínal, že to dělal kvůli rovnováze. Používal pahýl k udržování rovnováhy. A dělal to tak vždycky.

Nečekané zavrzání prken pod nohama Jonovi prozradilo, že aniž by si to uvědomil, došel až na molo, a že je příliš pozdě pokoušet se skrýt. Muž zvedl tvář a podíval se na něho. Loď narážela do konstrukce mola na jeho vzdálenějším konci a údery se přenášely až do místa, kde Jon stál.

Jon chvíli váhal, pak došel na konec mola a natáhl ruku, aby mu mohl muž hodit úvazové lano. Ten se na něho jen krátce podíval, nataženou paži ignoroval, provaz omotal kolem kůlu a loď k molu bez zjevné námahy jednou rukou přitáhl. Pak na jeho opačném konci přes loket udělal z těžkého lana osmičku a zachytil ji o vidlici pro veslo na boku člunu.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se Jon bezmyšlenkovitě.

S přivázanou lodí se molo houpalo ještě víc a Jonovi se chvílemi zdálo, že stojí na bažině. V duchu viděl pana Lila ve velké společné ložnici, jak se pravou rukou drbe v neposlušných šedinách, přísně přejíždí pohledem z Jona na Starbuma a kárá je: „Tak, který z vás to byl tentokrát, co? Nebo si mám vybrat sám? Jone? Markusi? Přiznejte se. Jeden z vás nasypal sůl do nádrže auta sociálního pracovníka.“ Hlas mu jako obvykle přeskakoval, málokdy se mu totiž podařilo mít své hlasivky pod kontrolou. „Tady už končí všechna legrace, vy dva. Svými kousky mi dost komplikujete práci. Přece víte, že na pomoci sociálního úřadu jsme životně závislí, nebo ne?“ Přidušeně si povzdechl. „Slíbil jsem mu, že vás potrestám, a své slovo dodržím. Jone, řekl bych, že je řada na tobě. Přistup blíž.“

Jon se viděl, jak udělal krok dopředu, aby přijal trest. Cítil, jak se pod ním molo pohupuje, zatímco k panu Liloví namířil ruku. Jeho dlaň byla najednou dětská a třásla se. „Pět ran, Jone,“ rozhodl pan Lile. „Pět ran za nebohý pytlík soli.“ Ušklíbl se na svého svěřence, pak zvedl pahýl levé paže a pětkrát ho spustil, jako by na jeho konci byla ruka, která bila do Jonovy napřažené dlaně. „Ať se to víckrát nestane a koukej se panu Mellorovi omluvit, až sem příště přijede. A jestli ještě někdy uděláš něco podobného, pak přijde ke slovu pravá ruka.“

„Moc dobře vím, kdo jsi.“

Ten muž dokonce i mluvil hlasem pana Lila. To ale nebylo možné. Nemohl být hráčem v téhle hře a neměl by tu být ani v případě, že zóna byla reálná. Pan Lile zemřel v době, kdy Jon ležel pod víkem lůžka CryoSysu cestou na Dirangesept.

Pramice byla plná proutěných košů, které teď začal muž přehazovat přes bok lodi do moře. Skrz proutí Jon uvnitř zahlédl cosi jasně červeného a snad i záblesk klepet. Ustoupil, aby muž mohl přeskočit na molo.

„Kdo tedy jsem?“ zeptal se Jon.

Původně chtěl svou otázkou muže jen vyzkoušet, otestovat program a celou zónu, zatímco však jeho protějšek jen beze slova stál a zle se na něho díval, došlo Jonovi, že do ní vložil mnohem hlubší význam. Cím déle čekal na odpověď, tím důležitější se pro něho stávala. Muž ale jen dál stál, ruku položenou na boku, z nohavic mu na prkna mola stékala voda.

Nakonec se otočil, aby loď zajistil, a Jon si všiml, že vodou pod molem projel stín.

Program hledá, napadlo ho a dál čekal na odpověď. Pocítil rozčarování, protože mu došlo, že se jedná opravdu jen o hru. Lidé v Labyrintu si dali práci s rešeršemi, do Katharu z jakéhosi důvodu nainstalovali i osobu pana Lila, nečekali však, že mu bude klást právě takové otázky.

Muž se vydal po molu směrem k pláži a Jon šel vedle něho. Všiml si, že stín ve vodě se jich obou stále drží.

„Co čekáš, že ti řeknu?“ zeptal se muž rozzlobeně. „Nikdy dřív jsem tě neviděl, a to tady v Katharu znám úplně každého. Takže musíš být nový probuzený. Máš ten jejich výraz…“ Mávl pahýlem ruky k Jonovi. „Ten pohled plný nadšení a obav. To tě ale rychle přejde.“

Byli už skoro u břehu a muž seskočil na mělčinu. Jon se posadil na kraj mola. Ani ne metr od něho se k hladině blížil stín a ukázalo se, že jde o želvu, podobnou té, kterou Jon viděl v přístavu, tato však byla o hodně mohutnější. Hlavu měla velkou skoro jako člověk.

Muž se po Jonovi ještě jednou ohlédl. „Chceš slyšet víc? Podle obličeje bych řekl, že jsi synem Harela a Showen. Máš Harelovy oči. Jenže jako syn k nim máš stejně daleko jako krysa k ptákům.“

Hořkost, která se mu ozývala v hlase, Jon nechápal. „Nerozumím vám,“ prohlásil.

Želva skoro vylezla z vody a hlavu si otírala o mužovu dlaň. Z pochvy u pasu vytáhl velký nůž a jeho tupou stranou začal z krunýře zvířete seškrabávat přisáté parazity a nánosy soli.

Znovu se na Jona podíval. „Vy probuzení. Tváříte se, jako byste pro nás byli požehnáním. Představujete si, že jsme z vašeho příchodu celí pryč a děkujeme Bohu, když se narodí dítě s prázdnýma očima a nereaguje na okolní svět. Věříte, že je pro nás důvod k oslavě, když nám takové dítě seberou a uloží ho v hale plné živých mrtvol, nebo když si jeho schránku vybere některý z vás, ať už přicházíte odkudkoliv?“ Otřel čepel nože o látku kalhot. „Přicházíte a odcházíte, a co máme dělat my? Dál žít a umírat tady v Katharu?“

Jon neodpověděl, náhlý výbuch nenávisti však nechápal. Muž střenkou nože poklepal želvě po krunýři, stvoření se na mělčině neohrabaně otočilo, zamířilo do hlubší vody a jako stín zmizelo. Muž se posadil na molo, sledoval jeho dráhu a Jona si nevšímal.

Jon vzpomínal na svou matku, na to málo, co mu utkvělo v paměti, než zemřela, a na sirotčinec pana Lila, kde se poznal se Starbumem.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se muže.

„Lile.“

Jon nevěděl, co si má myslet. Netušil, jestli je pan Lile, který stál před ním, jen obrazem toho pravého, už dávno mrtvého pana Lila. Pokud je ale Kathar jen herní zónou a Labyrint se při zkoumání Jonovy minulosti k informacím o Liloví dostal, pak bylo klidně možné, že toho o jeho životě vědí víc, než by si přál. Zaplavila ho vlna vzrušení. Třeba se o jeho minulosti dozvěděli víc, než věděl Jon sám. „Harel a Showen,“ řekl. „Mí rodiče…“

„Harel i Showen jsou po smrti.“

Ta slova Jona zabolela jako rána dýkou. Na krátkou chvíli se mu dostalo naděje, hned mu ji však sebrali a v srdci mu po ní zůstala jen prázdnota. Hlava mu spadla do dlaní, a když ji zvedl, pan Lile ho pozoroval. Jon si otíral oči a přímo před sebou viděl pana Lila v jeho malé kanceláři s výhledem na hřiště zarostlé plevelem a křovím, jak mu vysvětluje, že jeho rodiče zahynuli a on že teď bude žít v sirotčinci. Tenkrát mu nevěřil, a když z kanceláře odcházel, ještě si poskakoval. Krátce nato se potkal s Markusem Leesem a společně vymysleli Starbuma i příběhy svých vlastních rodin, k nimž se budou moci vrátit ve chvíli, kdy budou síly zla poraženy a svět bude zase bezpečný.

Po smrti. Jeho rodiče jsou po smrti.

Poslouchal, jak Lile mluví, a v myšlenkách byl stále ještě malým děckem v kanceláři. „Harel a Showen zemřeli před rokem.“

„Jak?“

Pan Lile mu tehdy vysvětloval, že šlo o automobilovou nehodu, a tiše se zeptal: „Ty si, Jone, nevzpomínáš?“

Na nic se tehdy nepamatoval a ani se pana Lila na podrobnosti dál neptal, protože nechtěl, aby mu bláto všednosti pošpinilo zářivé fantazie. Tentokrát se ale rozhodl jinak a otázku položil.

„Calban odvlekl Harela při nájezdu. Showen se utopila během bouře o týden později. Byl jsi jejich jediným dítětem. Uměla sakra dobře plavat, jenže už neměla žádný cíl, ke kterému by se chtěla dostat.“

Lile vstal a rozpřáhl paže přesně tak, jak si na něho Jon vzpomínal. Když sevřel prsty jediné ruky v pěst, jizva na pahýlu se zavlnila, jako by litovala všeho, o co byla ochuzena.

Znovu se na Jona podíval, vyskočil na molo a vrátil se zpátky do člunu, pohupujícího se na drobných vlnkách. Předklonil se přes jeho příď a začal z vody vytahovat lano, na jehož konci bylo cosi jako postroj. Jonovi došlo, že želva loďku tahala.

Lile několikrát ponořil zdravou ruku do vody u boku lodi a prsty v pravidelných intervalech čeřil hladinu tak dlouho, dokud se z hlubiny nevynořil stín. Želva vyplavala, dotkla se hlavou jeho dlaně, znovu se ponořila, a když se opět objevila, sebral jí Lile z tlamy jednu z klecí. Poplácal zvíře po hlavě a to zmizelo kamsi do moře. Lile vylezl zpátky na molo a kolem Jona si to namířil ke břehu. V ruce držel klec, z níž kapala voda a nechávala za sebou v suchém písku jasnou stopu. „Nemáš hlad?“ oslovil zdráhavé Jona. „Je toho víc, než dokážu sám sníst.“

„Výborně,“ odtušil Jon. Pozoroval Lila, jak se vydal stezkou nahoru k mýtině, a po chvíli ho následoval.

U stěny chatrče byla narovnaná hromádka pečlivě naštípaného dříví. Jon si jí posledně nevšiml. Napadlo ho, že tu snad při jeho minulé návštěvě ani nebyla, nebo ji opravdu minul bez povšimnutí. Lile ji však stejně dobře mohl naštípat teprve včera. Spíš ho teď zajímalo, co se skrývá v útrobách proutěného koše.

Lile protáhl ruku oknem, odjistil závoru, a zřejmě mu vůbec nevadilo, že ho při tom Jon pozoruje. Ve dveřích se ještě otočil a vyzval Jona: „Rozdělej oheň.“ Pak za sebou zavřel.

Jon sesbíral třísky, udělal z nich malou hraničku a kolem nich a nad nimi utvořil vzdušnou pyramidu z polínek a větších větví. Pak mu teprve došlo, že nemá čím oheň zapálit. Lile byl stále uvnitř chýše a Jon neměl v úmyslu ho rušit. Raději si proto vybavil zaklínadlo a s pohledem upřeným na dříví ho začal pronášet.

Tentokrát kouzlo vypadalo jednodušeji. Možná to bylo dáno měřítkem, možná malou vzdáleností, ale třeba také jen tím, že už nebyl v zóně tak docela nováčkem. Ideogramy se stále ještě pokoušely rozplývat se mu před očima, do tváře mu opět začal foukat silný vítr, přesto však dokázal zaklínadlo vyslovit a s poslední slabikou se v základně hraničky objevil plamínek ohně. Pak, stejně jako posledně, cítil, jak ho přemáhá letargie a slabost, a musel si kleknout, aby neupadl.

Když otevřel oči, stál nad ním Lile. V ruce držel širokou sekeru a ve tváři měl prázdný výraz. Zvedl sekeru nad hlavu. Ostří se na slunci blýskalo.

„Probuzení,“ prohlásil dutě. „Podívej se na sebe. Jsi mrtvý. Vím, co s tebou tvá kouzla provádějí. Teď nemáš sílu se pohnout, co? Nevíš, kdo jsem, a tak se na mě snažíš udělat dojem těmi svými triky. Jenže mi také dáváš možnost tě zabít.“

Lile zaklonil hlavu a sekera opsala ve vzduchu zářivý oblouk.

Jon se pokoušel uhnout hlavou, jenže ho kvůli kouzlu všechna síla opustila a Lile tak na něho mohl těžké ostří bez problémů zacílit. V poslední chvíli Jon vykřikl a zavřel oči. Hlavou mu otřásl mohutný úder a na tváři cítil chlad kovu.

Prudce otevřel oči.

Ostří se zařízlo do země těsně vedle jeho lebky a Lile se otočil, takže k němu stál zády. Díval se do lesa, paže svěšené.

Jon se pomalu odkutálel dál od sekery, podařilo se mu zvednout se na kolena a vydržet tak dlouho, dokud se mu síla alespoň částečně nevrátila. Srdce mu pomalu, ale silně tlouklo a musel se dlouze nadechovat. „Proč jste to, sakra, udělal?“ vykřikl nakonec. Všiml si, že oheň zhasl. Zaklínadlo nefungovalo. Nedokázal se na plamen dostatečně dlouho soustředit.

Lilovi trvalo hodně dlouho, než se obrátil. Pohrdavě se pak na Jona podíval a prohlásil: „Podívej se na sebe.“ Chvíli hledal po kapsách a nakonec z nich vytáhl dvě kuželovité průsvitné mušle, poseté hrubými tmavými výrůstky. Pak od pasu odepnul cosi, co vypadalo jako pouzdro na dýku, a do větší z mušlí z něho nasypal trochu šedého prášku, připomínajícího popel. Na chvíli se zastavil, aby mohl Jonovi říct: „Na Katharu vás nepotřebujeme.“ Menší mušlí otáčel ve větší jako paličkou v hmoždíři, dokud se neobjevil dým a nezačaly sršet jiskry, pak se sklonil k hranici z polínek a teď již modrým plamenem hořící hmotu do ní vysypal.

Jon sledoval, jak se oheň rozhořel. „Obyčejné mušle a sušené guano. Je to jednoduché, když víš, jak na to. Jenže vy probuzení tady nic neznáte. Nemůžete pro nás udělat nic víc, než co zvládneme i sami.“

Oheň prskal a syčel. Jon neměl co říct. Lile z ničeho nic trhl hlavou a prohlásil: „Přišli si pro tebe tví přátelé. Jdi s nimi.“

Jon se otočil a uviděl Lapis s Lazuli, jak vcházejí na mýtinu. Lile si jich dál nevšímal, vyprostil sekeru ze země a odbelhal se s ní k chýši. Jon zjistil, že už dokáže vstát. Udělal krok směrem, kam odešel Lile, Lapis mu však položila ruku na rameno a řekla: „Nemá to cenu, Scilere. S Lilem není rozumná řeč.“

Lazuli ho vzala za druhou ruku a dodala: „Dneska odpoledne bude ve vesnici shromáždění. Musíme se rozhodnout, co uděláme s nájezdy.“

Když opouštěli mýtinu, Lapis se rychle ohlédla, pak se naklonila k Jonovi a zašeptala mu do ucha: „Raději se od Lila drž dál.“ Ucítil parfém, který měla na krku. Něco mu připomínal, nedokázal si však vzpomínku nikam zařadit.

„Proč?“ zeptal se. „Co o něm víš?“

Zvědavě se na Jona podívala. „O probuzených víš, že?“

„Lile k nim ale nepatří, nebo snad ano?“ zarazil se Jon.

Lazuli se zasmála a postrčila ho kupředu. „Lile? Kdybys ho z toho podezříval, Scilere, k smrti bys ho urazil.“

„Jhalouk mi už leccos vysvětlila,“ pokračoval. „Ta těla na nás čekají. Jsou jako naše vlastní těla tam v Londýně. Jako bychom tu existovali souběžně.“

„Správně,“ potvrdila Lapis. „Jenže nevznikají jen tak, samy od sebe. Musí se narodit, stejně jako my. A rodí se ve chvíli, kdy se rodíme i my. Ve stejnou dobu.“ Podívala se po Lazuli, jako by čekala, že její slova potvrdí.

Paralelní světy, napadlo Jona. Snaží se mi namluvit, že Kathar je paralelní svět.

„Čas od času se katharské ženě narodí mrtvé dítě. Jenže není tak docela mrtvé. Myslíme si, že je v jakémsi kómatu. Má základní reflexy. Když ho krmí, tak roste. A když se dostaneme do Katharu my, probudíme se v těle, které na nás čekalo.“

Lazuli se ozvala, jako by jí chtěla skočit do řeči. Zmáčkla Jonovi loket, aby k sobě přitáhla jeho pozornost. Na krátkou chvíli se mu zdálo, že mezi dvojčaty panuje jakési napětí.

„Na Katharu se považuje narození takového dítěte za velkou čest. Všichni ale stejné nadšení nesdílejí. Do spousty těl nikdo nevstoupí. Stárnou, chřadnou a umírají, aniž by se kdy probudila. Na pobřeží i ve vnitrozemí jsou stovky vesnic a v každé z nich mají svou halu s probuzenými.“

„Představ si, jaké to musí být, stát se rodičem takového děcka,“ dodala Lapis.

„Harel a Showen,“ zamumlal si Jon pro sebe.

„Cože?“ podívala se na něho Lapis.

„Lile říkal, že to byli mí rodiče. Zemřeli dřív, než jsem přišel.“

„My nevíme, kdo jsou naši rodiče,“ odtušila Lazuli. „Vlastně nás to ani nezajímá.“

„A je nejspíš také ne,“ navázala Lapis. „Většinou mají další děti a na probuzené, které přivedli na svět, zapomínají. Většinou.“

Mířili po pobřežní silnici směrem k vesnici. V opačném směru kolem nich projel koněm tažený povoz, naložený žíhaným žlutým ovocem velikosti melounů. Vůz zvířil do výšky prach. Jon zakašlal a všiml si, že si Lapis

i Lazuli skoro synchronizované nadzvedly cípy širokých límců, aby si před drobnými částečkami chránily ústa. Uvědomil si, že to bylo vlastně poprvé, kdy měl na Katharu potíže s dýcháním.

„Někteří probuzení se na Katharu dlouho nezdrží,“ ozvala se Lapis, když se prach usadil. „Třeba se objeví jen jednou na pár hodin a víckrát se už nevrátí. Myslíme si, že se sem dostávají ve spánku a po probuzení jsou přesvědčeni, že šlo o pouhý sen.“

Jon se podíval na Lapis a pak i na Lazuli. Obě dvě ho lehce držely za paže a bylo až nepřirozené, jak v okamžiku, kdy jedna stisk povolila, udělala druhá pravý opak. A také se mu dívaly do očí častěji než předtím. Jako by mezi sebou bojovaly o jeho pozornost. Pokoušel se soustředit na to, co říkají. Chtěly snad naznačit, že je možné se do Katharu dostat i náhodou? Ve spánku?

„Myslím, že někteří si na to nikdy nezvyknou,“ řekla Lazuli.

Na co? Jon si nebyl jistý, jestli má na mysli fakt, že je Kathar reálný svět, nebo právě na skutečnost, že reálný není?

„Lile k nim patří,“ pokračovala Lazuli. „Proto se od něho raději drž dál. Je nebezpečný.“

Jon si myslel, že se přeslechl. „Lile?“ zeptal se. „Vždyť jste přece tvrdily, že k probuzeným nepatří.“

Obě dívky zakroutily hlavami. Promluvila však Lapis: „Samozřejmě nepatří. Takhle jsme to nemyslely. Lilová žena ale umřela před lety během porodu.“

Teď už to začínalo dávat smysl. „A z dítěte se stal probuzený,“ dodal Jon pomalu.

„Přesně tak. Lile se od té doby už ve vesnici neukázal,“ vysvětlovala Lapis. „Před časem na něho ale náhodou narazil probuzený, který se ocitl v těle jeho dítěte.“

Odkudsi zezadu se ozval táhlý zoufalý výkřik. Jeho ozvěna se odrážela od kopců a koně zapřaženého do povozu vyplašila až k smrti. Jon se rychle otočil a pozoroval, jak se zvíře zvedlo na zadní a s vyceněnými zuby uskočilo z cesty. Hrůzou se třáslo. Kočí se postavil před koně, pokoušel se ho utišit a hladil ho po boku. Poryv větru ke skupince donesl vozkova slova. „Klid, už je to pryč. Nešel po nás.“ Vozík ležel převrácený na boku v příkopě a hromada rozmačkaných plodů již stačila přilákat hejno much.

„Jak jste mě našly?“ zeptal se Jon Lapis a přerušil nepřirozené ticho.

„Všichni jsme tě hledali. V noci ses nevrátil a měli jsme o tebe strach. Při tom, co se kolem děje… Kdes byl? Proč ses nevrátil?“

„Nechtělo se mi spát ve vesnici,“ omlouval se Jon. „Našel jsem si jiné místo. Nemusíte se o mě bát.“

Čekal, že se ho některá z nich zeptá na důvody, které k jeho rozhodnutí vedly, žádná se však neozvala. Šli dál.

„Jenže to vypadalo, že jdete najisto,“ podivil se Jon. „Jak jste věděly, kam se máte vydat? Mohl jsem přece být kdekoliv.“

„Lidé z vesnice tě včera ráno viděli mířit tím směrem,“ vysvětlovala Lapis váhavě. Jon se zastavil a pokoušel se jí podívat přímo do očí, uhýbala však pohledem.

Do hovoru se rychle vložila Lazuli. „Jen jsme si myslely, že bys tam mohl jít.“

Jon si jí nevšímal. „Tak do toho,“ vyzval Lapis. „Chystala ses něco říct.“

„Prve ses zmínil, že jsi znal Starbuma.“

Jon odhadoval, že si není jistá, zda neporušuje pravidla, když se s ním baví o věcech mimo zónu. Pokud samozřejmě nebyla jen částí programu, který se nedokázal rozhodnout, jestli mu může předat další informace. V jejím váhání však bylo určitě ještě něco jiného a Jon nedokázal přijít na to, o co jde. Na rameni cítil její teplou dlaň a dokázala s ním i srovnat krok. Lazuli za nimi lehce zaostávala.

„Starbum se probudil v těle Lilová syna,“ vzdala se Lapis. „Myslely jsme, že o tom víš. Proto nám došlo, kde tě máme hledat.“

Jon se rozhlédl po moři. Starbum byl Lileho synem. Pokoušel se ve sdělení najít smysl, pak se však vzdal. Možná to ani žádný smysl dávat nemělo, protože k tomu nebyl důvod. Šlo jen o Kathar. Hladina oceánu se ve slunci třpytila jako velká plachta nečitelného strojového kódu s tmavou plochou ostrůvku uprostřed.

„Povězte mi, co se stalo se Starbumem,“ dožadoval se Jon.

Díval se na Lapis, ta však z neznámého důvodu jen odmítavě zavrtěla hlavou. Odpověděla mu Lazuli.

„Calban ho zavlekl na svůj ostrov.“

Tak Calban, pomyslel si Jon. Matně si to jméno pamatoval ze Starbumova deníku. „Řekněte mi o Calbanovi víc,“ vyzval je.

„Počkej, až se vrátíme do vesnice,“ uklidňovala ho Lapis. „Až budeme všichni pohromadě. Pak si můžeme promluvit.“

Už tam skoro byli. Kolem panovala horečná aktivita, jakou na Katharu ještě nezažil. Nábřeží bylo plné lidí a povozů a také celý kopec životem jen kypěl.

* * *

„Takhle to začalo i posledně,“ prohlásil Janus, postavil hrnek s kávou na stůl a opřel se na židli. V hlase měl jízlivost a Jon netušil, o čem mluví.

„Co se stalo posledně?“ zeptal se.

Dusot se díval přes vodu směrem k ostrovu. Bylo kolem poledního, a přestože se celé moře lesklo, ostrov byl stejně temný jako vždycky. Vypadal, že světlo pohlcuje stejně tak, jako k sobě přitahoval pozornost všech obyvatel Katharu, ať už se právě zabývali čímkoliv. I lidé na ulicích neustále vrhali kradmé pohledy směrem k ostrovu, jako by šlo o ránu, která se nechce zhojit.

„Dochází k tomu pravidelně vždy po pár měsících,“ ozval se Pibald. „Calban napadne vesnici a odvleče s sebou muže. Bere i probuzené, ale nikdo neví proč. Muže z vesnice využívá coby otroky, ale probuzené už víckrát nikdo neviděl. Prostě zmizí někde na skále. Myslíme si, že je zabíjí. Jedině my ho totiž můžeme ohrozit.“

„Ha, ha,“ skočil mu do řeči Janus. „Čím bychom ho asi tak mohli ohrožovat?“

„Posledně. Co se, Janusi, stalo posledně?“ zopakoval Jon otázku. Janus se na něho jen ušklíbl.

Místo něho odpověděl Pibald. „Několik útoků na rybářské čluny během zhruba týdne. Muži byli uneseni stejně, jako jsi měl možnost vidět včera. Calban z nich dělá zombie a musí mu otrocky sloužit. Říkáme jim přízraky. Vypadá to, že je schopen kontrolovat jejich myšlení. Jenže netušíme, jak to dělá.“

„Taky umí kouzlit,“ doplnil informaci Dusot. „To víme. Podle Jhalouk neměl nikdo takovou sílu, jakou vládne Calban.“

„Calban je tedy probuzený?“ zeptal se ho Jon.

„Jhalouk tvrdí, že ne. Je jediným Kathařanem, který ovládá magii. Zřejmě proto se z něho stal vyděděnec. Když mu bylo dvanáct, zabil vlastní rodiče i starší sestru. Ubodal je k smrti, a než se těla našla, zmizel na ostrov. Vesničané vyslali člun s několika muži, aby ho přivedli zpátky. Člun se ale nevrátil. Poslali tedy další a ten první mu vyjel v ústrety. Včera jsi viděl opakování toho, k čemu pak došlo. Pak raději nechali Calbana na ostrově být a možná víc než deset let po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Vesničané se domnívali, že zemřel. Jak vidíš, ostrov je poměrně pustý. Stojí na něm jen dům, který mu musely postavit přízraky. Nikdo nemá ponětí, čím se živí.“

„Kouzla,“ ozvala se Lazuli. „Přežívá díky kouzlům. Občas je jeho magie přímo cítit ve vzduchu. Vesničané ale tvrdí, že pojídá maso unesených mužů. Není to nemožné.“

Chvíli nikdo nepromluvil. Ticho přerušil až Pibald. „Poprvé na Kathar zaútočil před několika roky. Jenže neúspěšně. Nájezd provedl za denního světla jen s několika čluny a byl odražen. Pak začaly být jeho útoky úspěšnější, v nepravidelných intervalech, pokaždé unesl několik mužů a čas od času také probuzeného.“

Odmlčel se a hřbetem ruky si unaveně třel čelo. Jonovi došlo, že Pibald tomu věří. A také byl zamilovaný do Jhalouk. Opravdu zamilovaný, jako by mohli mít na Katharu společnou budoucnost a on za ni musel bojovat.

„Všechno se to stalo dřív, než jsem se tady poprvé probudil,“ pokračoval Pibald. „Před pár měsíci pak zaútočil brzy ráno pod příkrovem mlhy. Pokaždé ráno se nad hladinou vznáší opar a Calban ho dokázal tlačit před svou flotilou. Mlha se rozptýlila okamžitě, jakmile jeho lodě přistály po obou stranách přístavu.“

Jon si všiml, že se Lapis s Lazuli vzaly za ruce. Prsty měly na desce stolu propletené a tiskly je k sobě tak silně, až jim zbělely klouby. Jako by se pokoušely jedna do druhé prorůst. Pohlédl jim do tváří. Snad si ani neuvědomovaly, že se jejich dlaně spojily. Lazuli se dívala kamsi daleko na mořský obzor, Lapis mu však pohled oplácela. Pocítil neklid a rychle se podíval jinam, přímo na Januse. Zvedl významně obočí a čekal, že se Janus alespoň ironicky ušklíbne, že prostě udělá něco, co by narušilo nepříjemnou atmosféru nervózních očekávání. Místo toho se však Janus rozpovídal.

„Obránci vesnice byli dokonale zaskočeni. Rozdělili se, aby mohli bránit oba konce přístaviště. Byl na to úžasný pohled. Jako by byli Rudým mořem a Calban Mojžíšem. Přál bych ti to, Scilere, vidět. Pibald s Dusotem se ocitli vlevo a děvčata vpravo, a když bylo jeviště připravené a nasvícené, proplul Calban středem a vystoupil ze své lodě přímo uprostřed nábřeží, na kterém nezůstala živá duše.“

„Jenže někdo tam přece jen zůstal, Janusi, že ano?“

Jonovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že to promluvila Lapis. Z jejího hlasu čišel hněv.

Janus zvedl bezmocně ruce. „Ježíši, kolikrát to ještě budeme probírat? Neměl ze sebe dělat podělanýho hrdinu. Tady nešlo o žádný film.“

„Nemusíš se kvůli tomu hned urážet, Janusi,“ okřikl ho Pibald. „Nemáš důvod.“

„Zůstal tam Starbum, že ano?“ zeptal se Jon.

„Nesnažím se před vámi ospravedlňovat. Před nikým z vás,“ protestoval Janus.

„Nebyla to tvá chyba,“ ozval se nečekaně Dusot. „Nikdo neřekl, že za to můžeš. Lapis?“

Lapis pomalu volnou rukou přejela po desce stolu a pak si dlaň dlouze prohlížela. Nakonec na tváři vyloudila neupřímný úsměv a podívala se na Januse. Jon byl rád, že tento úsměv nepatřil jemu.

„To je fakt, Janusi,“ odtušila Lapis. „Nikdy jsem to neřekla.“ Tak dlouho se na něho nepříjemně usmívala, až Janus nevydržel a podíval se stranou. Bylo to poprvé, co ho Jon viděl tvářit se nejistě.

„Je mi jedno, kdo z vás mi to řekne, ale chci se dozvědět, co se stalo,“ prohlásil Jon a měl co dělat, aby nezvýšil hlas. Cítil stejné napětí, jako když mu Lile řekl o Harelovi a Showen. Jako by se právě teď měl dozvědět celou pravdu o Katharu. Pokoušel se své pocity potlačit, ale nedokázal to.

Nikdo nepromluvil. Pibaldovi se v obličeji zračil nekonečný smutek. Dusot se tvářil, že myslí na něco jiného.

Pibald vzpomíná, napadlo Jona, a Dusot se ze všech sil snaží zapomenout.

Janus se znovu začínal ušklíbat. Byl nepoučitelný. Jona napadlo, jestli to není právě on. Mohl by být oním tajemným vrahem?

Kolem stolu zavládlo ticho. Šum denního života Katharu je obklopoval. Rozhovory a hádky, zvuky zvířat a hukot moře Jonovi připomínaly hlásky kouzla, které ho vedlo k závěru, že vše kolem něho je reálné.

Jon nevydržel jako první. „Řekněte mi to. Někdo z vás mi to musí říct.“

Bylo to šílené. V duchu zřetelně viděl Starbumovo tělo plavat v londýnské vodní nádrži a zároveň se rozhlížel kolem stolu tady na Katharu a napůl očekával, že mu někdo vysvětlí, jak se tam Starbum vlastně dostal.

„Dobrá. Proč ne?“

Jon nechtěl, aby to byl právě Janus, jenže s tím nemohl nic dělat. Posadil se a poslouchal.

„Starbum věděl, že se tu Calban objeví. A já věděl, že to ví. Rozdíl byl v tom, že já si byl jistý, že s tím nic nezmůžeme. Vůbec nic. Starbum se ale se situací odmítal smířit. Za každou cenu si musel hrát na hrdinu.“

„Mezi tebou a Starbumem bylo víc rozdílů.“

„Buď zticha, Lapis,“ napomenul ji Jon. Neviděl, že to promluvila právě ona, byl si tím však naprosto jistý. Zdálo se mu, že dvojčata od sebe začíná rozeznávat.

Janus na ni namířil prstem. „Jo, a tady máš ještě jeden. Já jsem naživu. Spokojená?“

„Prostě vyprávěj,“ vyzval ho Dusot neutrálně. „Nemáme moc času nazbyt.“

„To řekni jí,“ odsekl Janus. „No, stáli na nábřeží proti sobě a dívali se jeden na druhého. Vypadali jako pár nehybných soch.“

„Tys viděl Calbana?“ zeptal se Jon. „Viděl jsi mu do tváře?“

Janus zakroutil hlavou. „Byl jsem schovaný pěkný kus od nich. Viděl jsem jen, co se děje. Nemělo smysl chodit blíž. Hlavně potom, co jsem uviděl to, co jsem uviděl. Mlha se za Calbanem táhla na nábřeží jako cípy kabátu. Jako by s ním byla spojená. A měl ji i kolem hlavy, připomínala přilbu, jen hledí bylo zvednuté a z něj svítily jeho oči. Jo, Scilere, viděl jsem jeho oči. Žluté oči Kathařana, jenže tyhle se leskly jako chcanky za úplňku.“

Jon sledoval, jak se vzpomínka odráží v Janusově tváři, a pokoušel se z ní něco vyčíst. Mamě. Znovu ho napadlo, jaké důvody přivedly Januse na Kathar.

„Oba začali kouzlit,“ pokračoval Janus. Ztišil hlas, když si ty chvíle vybavoval, a třel si nos. „Smrdělo to jako kafr a zkažené maso. Vzduch toho byl plný. Ale jen na chvilku. Pak Starbum prostě popošel ke Calbanovi a mlha se k němu posunula blíž. Pak už jsem nic neviděl. Mlha se chvíli převalovala, a když se zvedla, abrakadabra, žádný Calban, žádný Starbum.“

„Doběhl nás,“ přiznal Dusot. „Pochybuji, že Janus mohl udělat něco jiného než se nechat také chytit.“

„Aspoň něco by udělal,“ zamumlala Lapis.

Dusot si jí nevšímal. „Starbum byl z nás ze všech v magii nejlepší,“ vysvětloval Jonovi. „Janus toho moc neumí a dvojčata…“ Jen pokrčil rameny. „Pibald má určité omezené schopnosti a já stejně tak. Ale podle toho, co jsi, Scilere, předvedl včera ty, jsi opravdu dobrý. Mohl bys být stejně dobrý jako Starbum.“

Pibald se zvedl. „Tak se tedy věci mají, Scilere. Starbum je pryč, ty jsi tady a Calban se brzy vrátí. Navrhuji, abychom se na něho my i celý Kathar tentokrát lépe připravili.“

Janus se pokoušel získat pozornost a odfrkl si. „Jo, jo, to bude ono. Všichni rychle hasit požár.“

Lapis vzala Jona za ruku a odvedla ho od stolu. Jon si znovu všiml, jak horké má dlaně.

„Je mrtvý. Vím, že je mrtvý,“ zašeptala. „Tohle musí přestat. Nesmí už, Scilere, docházet k dalším vraždám.“

Po tvářích jí stékaly slzy. Jon zvedl ruku a rukávem jí je otřel. Najednou k ní pocítil nečekanou něžnost.

„Už žádné umírání,“ vzlykla.

„Rozumím,“ ujistil ji.

Připojila se k nim i Lazuli. Vzala Lapis za ruku a hladila ji. Pohledem sklouzla ze svého dvojčete na Jona a řekla: „Musí to skončit, Scilere. Musíme Calbana zastavit.“

Přejel přes ně stín. Jon se podíval na oblohu a spatřil dalšího ohromného ptáka kroužit nad jejich hlavami. Klidně to ale mohl být tentýž, kterého zahlédl posledně. Zatímco ho pozoroval, dostal se pták do proudu teplého vzduchu a ve spirále stoupal výš, k jasnému blankytnému nebi. Po chvíli už z něj zbyla jen stěží patrná tečka a nakonec se ztratil úplně.

Když sklonil hlavu, dvojčata byla pryč. Dokud se Lazuli nezmínila o Calbanovi, měl Jon divný pocit, že se s Lapis vůbec nebavil o Katharu.

* * *

Když odtekly poslední zbytky gelu a zvedlo se víko, uviděl nad sebou tvář doktorky Lockeové. Netečný výraz očí, který si neustále udržovala, byl pryč a nahradilo ho cosi jiného. Tváře jí žhnuly. V jedné ruce držela svazek barevných sjetin z tiskárny a druhou svírala lem víka tak silně, až měla bílé klouby.

Jon se začal z lůžka zvedat. Vyplivl náustek a najednou cítil tak silný zápach strojního oleje, až musel zadržet dech a na pár vteřin si znovu lehnout.

Doktorka Lockeová se na něho zamračila. „Rychle, pane Scilere. Byla to velmi obsažná návštěva a její rozbor nám zabere hodně času. Oblékněte se a přijďte rovnou do mé kanceláře.“ Obvyklá netečnost se jí z hlasu nadobro vytratila.

Otočila se na podpatku a byla pryč.

* * *

Doktorka Lockeová se o jeho návštěvě v kanceláři minulé noci nezmínila. Jon se jí pokoušel vyčíst něco z očí, ale našel tam jen onen nový neobvyklý lesk. Možná o tom ani nevěděla, třeba jí to bylo jedno. Otevřela pouzdro bRilí, podala mu ho a gestem naznačila, aby se posadil. Pak se vrátila ke svým obrazovkám.

Nasazování bRilí mu už problémy nedělalo. Skoro ani necítil, jak se mu jejich vlákna prodírají kolem očních bulv.

„Dobrá, pane Scilere, tak spusťte.“ Znovu a znovu si prsty projížděla vlasy. Jona napadlo, že se třeba něčeho bojí, pak mu však došlo, o co jde. Byla vzrušená. V zóně se muselo stát něco, co nečekala. Tak to jsme dva, pomyslel si.

Cítil, jak se za jeho zády zapnula projekční stěna. V tmavých sklech skříně s disky viděl její odrazy, a zatímco na doktorku Lockeovou mluvil, uvědomoval si, že svou pozornost dělí mezi něho a projekční stěnu a očima neustále zaostřuje za něho, ať už se tam dělo cokoliv. Napadlo ho, jestli si snad souběžně s nasloucháním jeho zážitkům zároveň na stěně nepromítá záznam. Jak mohla vědět, že návštěva v zóně byla obsažná? Co tím vůbec myslela?

„Pokračujte, pane Scilere. Nemůžu s vámi strávit celý den.“

„Stál jsem vedle mola…“

Najednou to bylo o hodně živější než jen vzpomínka. Vším kvůli ní znovu procházel, připadal si, jako by byl opravdu zpátky, a ne v její kanceláři. Celou dobu si dělala poznámky a neustále cosi porovnávala s hromádkou výstupů na stole. Připomínaly tak trochu reliéfní mapy ostrovů, vyvedené v odstínech modré, oranžové a červené. Na každém listu byly tři. Horní dva vypadaly jako zrcadlové obrazy deformovaných oválů a spodní byl skoro kulatý, zmáčknutý nahoře a dole. Všechny listy byly stejné, lišily se jen odstíny barev a zvýrazněnými výsečemi. Najednou mu došlo, že se jedná o zobrazení mozku zleva, zprava a zezadu.

Když se poprvé zmínil o Liloví, nijak nezareagovala. Chtěl přestat a zeptat se jí na něho, ale nehodlal před ní dávat najevo slabost. Kvůli tomu, jak na něho Lile působil, začínal být naštvaný. Pokračoval tedy ve vyprávění a tvářil se, že ho považuje jen za další součást softwaru.

Dokud se nezmínil o příchodu Lapis s Lazuli na mýtinu, neřekla ani slovo. Pak ho však zvednutou dlaní zastavila.

„Vraťte se ještě k Liloví. Poznal jste ho, že?“

Jon přikývl. Došlo mu, že jí vlastně o Liloví vůbec říkat nechtěl. Do toho jí nic nebylo.

Zvedla hlas. „Řekněte mi všechno, pane Scilere. Úplně všechno. Nejenom co jste viděl nebo slyšel. Musím také vědět, co jste si myslel. Potřebuji se dozvědět všechno.“

Opřela se v křesle a čekala. Perem ťukala do hromádky papírů na stole.

Jon nakonec porušil příměří. „Lile,“ prohlásil, „nerozumím…“

„Už jsem vám přece, pane Scilere, říkala, že vy ničemu rozumět nemusíte. To není váš úkol, ale můj. A vy mi mou práci ani trochu neulehčujete.“

„Ulehčovat? Já vám mám něco ulehčovat?“ Jon se prudce otočil, aby viděl na projekční stěnu. Celou plochu vyplňoval Lile s napřaženou sekerou, připravenou udeřit. Jon se otočil na židli kolem dokola, vstal a ukázal na obraz. „Myslel jsem, že jde o hru. Ale tohle hra není. Netuším, co se tu, sakra, děje, ale tohle není žádná hra. Ano, Lila jsem poznal. Víte o něm všechno, že? Dali jste ho tam kvůli mně. Co to se mnou podle vás mělo udělat?“

Zabývala se svými monitory a snad ho ani neposlouchala. Odrazy ve skle za ní se teď změnily. Jon si uvědomil, že si prohlíží videozáběry činnosti jeho mozku. Barvy jednotlivých oblastí se měnily a stejně tak i vzor. Na všech třech pohledech se objevily výrazně rudé plochy s oranžovými okraji. Ze všeho nejvíc připomínaly terče na střelnici.

„Skončil jste, pane Scilere?“ zeptala se, aniž by se na něho podívala.

„Ne, ještě jsem neskončil. Pokud jde o hru, pak jsem jejím předmětem, nebo ne? Hrajete si se mnou.“ Vstal, předklonil se a opřel se rukama o hranu stolu. „Chci okamžitě mluvit s Kerzem,“ prohlásil.

„To nepůjde. Musíme pokračovat.“

„Že to nepůjde, doktorko Lockeová? Víte to jistě? Protože dokud si nepromluvím s Kerzem, tak s vámi nehodlám dál spolupracovat. Pokud tedy nechcete dál mrhat svým drahocenným časem, měla byste ho okamžitě zavolat.“

„Sundejte ruce z mého stolu, pane Scilere.“ Zmáčkla několik kláves a pozorovala monitor. „Pan Kerz teď není k dispozici. Už jsem vám to přece řekla.“

Jon pokrčil rameny. „Jak že si to nechával říkat ten chlápek v Katharu?“ zeptal se klidně. „Lime? Nikdy jsem neměl zvlášť dobrou krátkodobou paměť.“

Doktorka Lockeová se vztyčila, tváře měla rudé. Z mechaniky ve stole vytáhla disk, otevřela skleněná dvířka a odhodila ho na polici. Jednou rukou dvířka přibouchla, ze štěrbiny ve stole vytrhla svou identifikační kartu a zasyčela: „Pane Scilere, počkejte laskavě tady.“

Když za sebou s prásknutím zavřela dveře, monitory i projekční stěna potemněly a jejich odraz v jedné polovině skleněných dvířek se posunul. Jon vstal a udiveně zíral na rozšiřující se mezeru. Zámek nezapadl. Nechala skříňku otevřenou.

Obešel stůl a otevřel ji dokořán.

Na policích bylo šest jmen. Markus Lees mezi ně však už nepatřil. Četl si je odshora dolů. Jon Sciler. Yani Dromou. Kuta Chevalier. Teomera Sequierová. Anders Sosa. Daidalos.

Daidalos. Jonovi to jméno bylo povědomé. Mělo cosi společného s prvním projektem Dirangesept. Určitě s ním nějak souviselo.

Dvířka zavřel a rozhlédl se po stole. Hromádka výstupů z počítače ležela tam, kde je nechala. Mozkové skeny mu však nic neříkaly. V pravém horním rohu každého listu byly vytištěny sloupce čísel. Prohrábl se hromádkou a jeden z papírů vytáhl. Byl velmi jemný a barvy prosákly skrz. Jon ho poskládal, zastrčil do kapsy a pak se vrátil do křesla a čekal, až se doktorka Lockeová vrátí.

* * *

Chrye podvědomě změnila směr chůze, když před sebou zahlédla policejní trigu. Už kolem nich nedokázala klidně procházet. Jednou se za těma velkýma blýskavýma očima bude skrývat Hickey Sill a byla si jistá, že jeho úmysly nebudou vůbec čisté. Pokoušela se vybavit si fotografie v Hickeyově pokoji. Mohla by to být právě jeho triga?

Nedalo se rozeznat, jestli je stroj aktivní. Pokoušela se uklidnit. Dokud se nepohnuly, vypadaly všechny stejně. Jako kus mrtvého kovu.

Potlačila nutkání se otočit nebo alespoň přejít na druhý chodník a pokračovala přímo k ní. Nohy stroje připomínaly tři pahýly, udržující kulovité černé tělo jen pár centimetrů nad zemí. I hlavu bylo možné zasouvat. Chrye zahlédla svůj vlastní vyboulený obraz v černých plochách očí. Mrtvý kov. Byla už pomalu za ní a právě se dostala do jejího stínu, když se hlava stroje vynořila a za černými plochami očí se zablýsklo. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce, a ztuhla leknutím.

„Stát. Vy tam. Okamžitě stůjte.“

Přemýšlela, jestli má význam pokusit se utéct. Pak jí ale došlo, že nejspíš omdlí. Nohy se jí podlomily a srdce málem vyskočilo z hrudi. Čekala, co Hickey udělá. Nic jiného jí nezbývalo.

„Řekl jsem stát. Toto je poslední varování.“

Chrye se podívala na svá třesoucí se kolena. Co se to děje?

Přes ulici záhlédla jakýsi pohyb. Všichni lidé zůstali bez pohnutí, někdo se ale pokoušel utéct. Muž s kufříkem z leštěného hliníku se divoce hnal pryč. Lidé před ním rychle padali k zemi. Kdosi vykřikl a Chrye ztuhla krev v žilách. Upadla na chodník.

Za ní začala triga růst, všechny tři nohy se tiše vysunovaly. Chrye zahlédla světelný paprsek a za zvuku trhaného kovu začaly z hliníkového kufříku odlétat jiskry. Muž ho odhodil a za letu z laserem vypáleného otvoru začal vytékat purpurový pramen. Kufřík dopadl před ženu ležící na zemi, ta do purpurové loužičky namočila prst a opatrně si ho vložila do úst.

Triga už byla skoro před Chrye, nejprve se jen nekoordinovaně přesunovala, brzy však nabrala plnou rychlost.

Bylo jasné, že drogový kurýr nemá šanci. Nedoběhl ani za nejbližší roh. Chrye to však bylo v té chvíli jedno. Sama byla v bezpečí. Nebyl to Hickey. Sledovala, jak triga muže dohnala a prudce jím narazila o zeď. Muž vstal, jako by se mu nic nestalo, přestože jeho levá paže visela v nepřirozeném úhlu a bylo jasné, že ji musí mít zlomenou. V pravici svíral mohutnou šedou pistoli.

„Hej, člověče, znáš mě přece. Tohle bys neměl dělat.“ Chvíli váhal, pak však zbraň zvedl a zamířil na lesklý pás trigy.

„Odložte zbraň,“ vyzvala ho triga. Její zesílený hlas se odrážel od zdí. Vysunula mechanické paže a nechala je svěšené u boků jako závaží starožitných hodin.

„Vyser si voko,“ vykřikl kurýr do klapotu mechanických paží, odměřujícího čas. Jazykem s purpurovými skvrnami si olízl suché rty. Usmíval se.

Chrye slyšela, jak zbraň vystřelila, a také jak dopadla prázdná nábojnice. Hlupák, pomyslela si.

Přestože to čekala, mechanické paže trigy se vymrštily tak rychle, že jejich pohyb nedokázala očima zaznamenat. Sevřely mezi sebou ruku s pistolí a tentokrát už kurýr zaječel bolestí. Zvedl ruku a zíral na rozmačkanou zbraň. Po zásobníku začal stékat pramen krve. Dlaň jako by zmizela. Mezi zápěstím a zásobníkem byla jen rudnoucí směs kovu a kostí.

To nebylo nutné, pomyslela si Chrye. Zároveň však cítila úlevu, že je po všem. Čekala, až triga kurýra odvede.

„Odložte zbraň,“ ozval se znovu stroj, ještě hlasitěji.

Chrye se zvedla na kolena a rozhlédla se. Lidé na ulici se pomalu začínali znovu hýbat, s novým rozkazem však znovu ztuhli. Žena u rozbitého kufříku si olizovala dlaň, namočenou do lesklé drogy, a i ona najednou zkameněla s rukou u úst.

Muž prudce zatřepal rukou. To, co z pistole zbylo, však nedokázal z rozmačkané dlaně pustit. Kosti a kov se spojily dohromady. Začal kňučet. Droga a adrenalin byly odplaveny a zmocňovala se ho panika. Dál třepal rukou, jako by se pokoušel spolu se zbraní zbavit i bolesti.

Skoro lenivým pohybem udeřila triga muže mechanickou paží do tváře. Chrye nedokázala od výjevu odtrhnout oči. Zvuk tříštěných kostí byl slyšet přes celou ulici. Kurýr narazil zády do zdi, na tváři měl najednou hlubokou ránu, která se rychle plnila krví.

„Nemůžu ji pustit, parchante!“ V mužově hlasu se začínala ozývat hrůza. „Copak to. do prdele, nevidíš?“

Triga ho znovu udeřila, tentokrát do brady. Muž se pokoušel ještě cosi říct, ale už nemohl. Ústa se mu naplnila zpěněnou krví, po bradě mu lesklým pramínkem stékala na chodník. Rozmačkanou rukou se zbraní stále ještě mával ve vzduchu.

„Odložte zbraň. Toto je poslední varování,“ zopakovala triga.

Chrye odvrátila hlavu v okamžiku, kdy mechanická ruka naposledy dopadla. Slyšela, jak se triga vrací zpátky na svůj post. Když vstávala, celá se chvěla. V hlase stroje zaslechla potměšilost, když zašeptal: „Odložte zbraň.“

Chrye se otočila a podívala se do oválných černých očí Hickeyovy trigy. Hickey jí pohled oplatil a dodal: „Netušil jsem, že je bioinženýrství tak jednoduchý. Jsou dny, kdy člověka práce fakt baví, co? Co si takhle dohodnout rande, krásko? Nechtěla bys přece skončit podobně, nebo jo?“

„Pojďte dál a posaďte se, Jone,“ vyzval ho Kerz klidně. „Tohle není tak docela normální,“ dodal ještě. Počkal, až se Jon usadí, a pak pokračoval. „No dobrá. Chudinku doktorku Lockeovou jste pěkně rozčílil. Není zvyklá, aby se k ní hráči jejích her při hlášení chovali tak jako vy. Jak se vám vlastně podařilo ji takhle vytočit?“

„Lile,“ prohlásil Jon. „Co dělá, Kerzi, v zóně právě Lile? Jaký mělo smysl ho tam instalovat?“

„Aha. Tak kvůli tomu je všechen ten rozruch? Víte, Jone, nemáte se čeho obávat. Vadí vám, že jsme si prověřovali vaši minulost? Normální kontrola. Stejně se chovají třeba tajné služby při náboru budoucích agentů. Celé to proběhlo krátce poté, co jste se u nás začal ucházet o práci.“ Usmál se na Jona a rozpřáhl paže. „Snad vás to nepřekvapuje? Labyrint je největší herní společnost na světě a žárlivě si střežíme svá tajemství. Stejně pečlivě jako kterákoliv z vlád. Můžeme totiž hodně ztratit, jak jste si jistě sám všiml. O vaší minulosti toho víme celkem dost, Jone. Víme například, že nemáte přirozené sklony ke spolupráci. Nekritizujeme vás a nechceme to měnit. Prostě to víme. A určitě si to uvědomuje i doktorka Lockeová.“

Odmlčel se a hrál si s perem. Na stole měl sice pero, avšak žádný papír. Místo něho se po desce pohybovala jedna z nejdražších hraček, hologram malinkého psíka. Čas od času se zvíře zastavilo a potichu štěkalo na pero v Kerzově ruce. Jon přemýšlel, co asi tak může Kerz ve své kanceláři dělat, pokud právě svého psa necvičí. Za stolem byly další dveře, kterých si Jon při první návštěvě nevšiml. „Dáte si něco k pití?“ zeptal se Kerz. „Myslím, že doktorka Lockeová vydrží pár minut o samotě.“

„Nic nechci. Jen bych rád věděl, co se tu vlastně děje.“

„Chápu,“ přikyvoval Kerz. „Nechtěli jsme vás Lilem naštvat, Jone. Právě naopak. Mysleli jsme, že půjde o příjemné překvapení, něco známého, něco, co by vám pomohlo cítit se v zóně jako doma. Pokud vás šokovalo, že jste se s ním setkal, pak se omlouváme. Nakonec, jsme přece jenom omylní lidé.“ Kerz zvedl pero mimo psíkův dosah a pozoroval, jak za ním vyskakuje.

„Víme, jak se Kathar ve většině případů zachová,“ pokračoval Kerz. Psíka pomalu vedl k hraně stolu, ten stále štěkal a neúspěšně chňapal po špičce pera. „Testovali jsme prostředí opravdu hodně dlouho. Hodně pro nás znamená, a pokud by se cokoliv zvrtlo, nejspíš bychom se ocitli v existenčních problémech.“

O co jde? Zabil snad kdosi Starbuma proto, že objevil v programu zásadní chyby? To by ale nedávalo smysl. Nic nedávalo smysl. Stejně jako skutečnost, že v Katharu byl Lile. Jon se pokusil soustředit na to, co mu Kerz říká.

„Doktorce Lockeové jste si během krátkého výbuchu hněvu stěžoval, že spíš testujeme vás než hru jako takovou. No, do určité míry máte pravdu. Kathar působí velmi realisticky, že ano? Neuvěřitelně realisticky. Tato míra pravděpodobnosti může být občas až na škodu. Sám moc dobře víte, Jone, jací hráči bývají. Touží sami sebe utvrzovat v přesvědčení, že jde o realitu, alespoň tedy po dobu, kdy je hra zajímá. Ani na tom není nic špatného. Samozřejmě, všechno má své meze.“

Kerzův hlas byl měkký a vemlouvavý. Jon cítil, jak se jeho zloba vytrácí, ačkoliv na to ještě nebyl připraven. „Kde jsou ty meze, Kerzi?“ zeptal se. „Proč nepřejdete přímo k jádru problému, pokud tedy nějaký máte?“

Kerz se špičkou pera přiblížil k hraně stolu, pes po ní stále chňapal. Roztáhl prsty a nechal pero spadnout na podlahu. Pes za ním skočil. Když dopadl, zavyl a rozplynul se.

Kerz se ohnul, aby pero zvedl, a z límce košile se mu přitom povytáhl hubený krk. „Čas od času si hráči začnou namlouvat, že některé postavy z Katharu znají. Tomu se nedá zabránit. Musíme se ale přesvědčit, že se s tím dokážou vyrovnat. Musíme si být jistí, že nedojde k…“ Zabubnoval prsty do desky stolu a pak je zvedl. „Takže, Jone, opravdu testujeme nejenom hru, ale i vás. Vaše reakce na Lila byla důležitá a v jejím důsledku provedeme v programu změny.“

Odhodil pero na stůl. Pes se znovu objevil a začal ho ohryzávat. „Všechno by tedy už, doufám, mělo být v pořádku,“ dodal Kerz.

Jon cítil, jak se v jeho slovech ztrácí. Nedokázal odpovědět. V duchu znovu viděl drobný hologram padat, tentokrát však zobrazoval Starbuma, a když se znovu objevil, byl to právě on, kdo zbytečně a mamě na Kerze poštěkával.

Kerz vstal a ještě ho upozornil: „Doktorka Lockeová nechápe, že testovací hráči nemusí být tak odolní jako její hry. Abych pravdu řekl, sám jí někdy nerozumím. O hrách toho ví víc než my všichni dohromady a stejně nechápe jejich smysl.“

Pokrčil rameny. „Ještě něco, když už jste tady. Chtěl jsem se vám o tom zmínit už dřív. Rozmyslete si, jestli byste si pro nás o svých pocitech z Katharu nechtěl vést deník. Mám tady sešit, který byste k tomu účelu mohl použít.“ Vytáhl ze zásuvky knihu s pevnými koženými deskami a podal ji Jonovi. „A teď se vraťte k doktorce Lockeové. Požádám ji, aby na vás příště nebyla tak přísná. Snad se mou radou bude alespoň nějakou dobu řídit.“

SEDMNÁCT

Jon seděl v Angel Café, myslel na spánek a v dlaních svíral sklenici vody. Na sklo vedle něho dopadal déšť a stékal dolů. Pozoroval, jak stíny kapek kloužou po jeho rukách jako příznaky nemoci a pokračují dál po sklenici a kovové desce stolu. Chrye měla zpoždění a už tak špatný vzduch venku se čím dál víc zhoršoval. Začínala padat i mlha. Otřel orosené okno rukávem a přemýšlel, jestli by vůbec mohl zahlédnout, kdyby na protějším chodníku někdo stál, nehybný a bez respirátoru.

Od návratu z Dirangeseptu ho ve spánku ustavičně rušily noční můry. Pokaždé se probudil s výkřikem, pamatoval si však jen víry barev, modré a zelené, kroutící se kdesi uvnitř jeho hlavy. Teď když začal noci trávit na Katharu, spánek už vůbec nepotřeboval, chyběl mu však víc než kdykoliv předtím.

Díval se skrz deštěm bičované okno a vybavoval si další vzpomínky z Dirangeseptu, které byly poprvé za celou dobu podivně uklidňující. Za ten rozdíl mohla Chrye. Od chvíle, kdy ji potkal, byl ve stále větší míře schopný myslet na Dirangesept, aniž by ho začala stravovat panika.

Zvířata nebyla jedinými živými tvory na planetě. Představovala jen nejvyšší životní formu, druh alfa. Tříhvězdičkovou alfa formu. Kromě nich tam žila spousta dalších stvoření a ekosystém planety byl složitý a vyvážený. V myšlenkách se teď ovšem vracel především ke zvukům na Dirangeseptu, k nekonečným vrstvám hlasů nepřátelské džungle.

Za pronikavého hučení vzduchotechniky zavřel oči a dovolil vzpomínkám, aby se vynořily.

Poslouchat zvuky Dirangeseptu bylo jako vyjít z osvětlené místnosti pod noční nebe a začít pozorovat hvězdy. Nejdřív je vidět jen černočerná tma, z níž se však postupně vyloupne několik nejjasnějších hvězd, a pak se k nim přidávají další a další, dokud není nebe najednou plné světel a temnota se nezmění v pouhou nezřetelnou mřížku mezi nimi. Na Dirangeseptu bylo základním zvukem bzučení tak jednotvárné, že ho lidské ucho už snad ani nevnímalo. Dokud jste se nezastavili a nezačali poslouchat. Pak se dalo nejdříve rozeznat jemné tupé šustění krovek, ostré tření těl o kůru a kameny a jasné hrdelní křápání a křehotání. A za tím ještě slabší rytmické klepání, tiché hvízdání a kňučení, chrastění a šelestění. A když jste se propracovali i touto vrstvou, ještě za ní se ozývala nikdy nekončící směs takřka neslyšitelného čmuchání, funění, vzlyků a sténání, cupitání, klepání a dalších zvuků, které nebylo lidské ucho s to rozeznat. Varování, vábení, svolávání mladých, smečky, celého života na planetě.

Jona naslouchání nikdy nepřestalo bavit. V nocích na Dirangeseptu, když svůj autoid zajistil, jak nejlépe to šlo, a měl konečně možnost se odpojit, častokrát si bRile nechal a pod tmavou oblohou se dával unášet šumem a naplňovat životem.

Teď však v kavárně slyšel jen hukot klimatizace. Otevřel oči, mžoural oknem ven a pokoušel se proniknout stíny do stínů. Tam venku někdo byl. Nebo něco.

* * *

Chrye se ve dveřích rozkašlala. Po dvaceti minutách chůze potřeboval filtr v její masce vyměnit. A to na dnešek ani nehlásili vysoký stupeň znečištění. Jon už tam byl a zíral skrz okno, jako by ji ani nevnímal. Zavolala na něho a polekala ho. Dveře se za ní přibouchly, ale zámek nezapadl. Proto vstal a rychle k nim doběhl, aby je dovřel. Zatímco si sedala a vytírala oči, zahlédla ho stát v otevřených dveřích a dívat se ven do promoklé a větrem bičované ulice. Za ním neviděla nic než rozmazané obrysy postav bojujících s deštěm a špinavou mlhu. Vypadal, jako by se díval do jiného světa, do světa plného samoty a zoufalství. Možná začínala věci až příliš vnímat jeho očima.

Číšník mu zahrozil pěstí a křikl: „Prokristapána, koukej zavřít ty podělaný dveře.“

„Co tam bylo?“ zeptala se Jona, když se vrátil ke stolku. „Někoho jsi zahlédl?“ Tím někým vlastně myslela Hickeye Silla. Telefonní záznamník měla plný jeho vzkazů. Na ulicích se třásla strachy, a pokaždé když zahlédla policejní trigu, změnila rychle směr.

„Ne. Nikdo tam není.“ Posadil se. Viděla na něm, že jí lže.

„Co s ním uděláme?“ zeptala se.

„S kým?“ zatvářil se Jon zmateně.

„S Hickeyem. Mluvím o Hickeyi Sillovi. Víš, že ho mám v jednom kuse v patách. Nemůžu si na něho jít stěžovat policii, protože ho nejspíš považují za svou hvězdu. Bojím se, že se chystá spáchat nějaké násilí. Vyhrožoval mi i na ulici.“

„Hickey,“ zamumlal, nezdálo se však, že by ji poslouchal. Nebyla si jistá, jestli je v této chvíli schopný vnímat realitu. Odklopila uzávěr masky a vytáhla z ní filtr. Byl navlhlý, skoro černý a páchl sírou. Odhodila ho do popelníku na stole a do masky vložila nový.

Ke stolku přišel číšník a obořil se na Chrye. „Copak jste nikdy neslyšela o Zákonu o ovzduší? Mohl bych vás odsud hned vyhodit. Oba dva.“

Chrye se zhluboka nadechla a kdesi uvnitř jí najednou vybuchla bouře hněvu. „Vaše dveře mají porouchaný uzávěr. Klidně by vám to tady mohli celé zavřít. Tak na mě nevytahujte Zákon o ovzduší.“ Gestem ruky obsáhla celou prázdnou kavárnu. „Copak tady máte v takovém dni nějaké hosty? Ježíši! Chcete udělat aspoň nějakou tržbu, nebo máme jít jinam?“

Číšník zvedl popelník a podíval se na filtr. Najednou změkl. „Asi to bude pěkně hnusnej den. Tak si ho nebudeme navzájem ještě zhoršovat, co vy na to?“

Chrye přikývla. „Jasně. Špatný den.“ Podívala se na Jona. Zvedl právě k ústům skleničku s filtrovanou vodou a napil se. „Dám si to samé,“ objednala si.

Když číšník zmizel, zamyslela se, jestli má Jonovi říct o Hickeyovi, nakonec se však rozhodla, že by to v této chvíli nemělo cenu.

Otáčel na stole skleničku a upřeně pozoroval hladinu v ní. Podle Chrye však na ní nebylo nic zajímavého. „V kanceláři doktorky Lockeové jsem zahlédl kazety se jmény probuzených na Katharu,“ ozval se. „Starbumovo jméno už z poličky odstranila. Kromě mého tam bylo ještě pět dalších jmen. Musí jít o Januse, Pibalda s Dusotem, nějakou ženu jménem Teomera nebo podobně a muže jménem Daidalos. Jen Daidalos. Byl jediný bez příjmení.“

Podíval se na Chrye a pokračoval. „O Daidalovi jsem už slyšel. Byl členem původní výpravy na Dirangesept. Pokusil jsem se o něm zjistit nějaké podrobnosti, ale moc jsem neuspěl. Zřejmě se tenkrát zachoval jako hrdina a zachránil životy spousty kolonistů, nic víc jsem se ale nedozvěděl. A po jeho návratu už o něm nikde není ani zmínka. Ztratil se jako pára nad hrncem.“

Číšník se vrátil s vodou pro Chrye a s čistým popelníkem. Počkala, než odejde, a pak odpověděla: „O žádném Daidalovi jsem nikdy neslyšela. Bylo to jeho pravé jméno?“

„Nejspíš ano. Starbuma vedli v záznamech Dirangeseptu i v Labyrintu pod pravým jménem, jeho ale v obou případech jen jako Daidala. Vím o někom, kdo by to mohl zjistit. Asi se na něho obrátím.“

„Fajn. A co ta žena?“

„Teomera? Buď jsem se s ní ještě nesetkal, nebo je to Jhalouk. Což by znamenalo, že Labyrint může v zóně měnit i náš vzhled. Myslím si ale, že to nesvedou, protože by stejně změnili i nás ostatní.“

Nemyslíš si to, protože chceš, aby Kathar doopravdy existoval, napadlo Chrye. Jon se jí stále ještě nepodíval přímo do očí, což jí dělalo starosti. „Také jsou tam ta dvojčata, Lapis a Lazuli. Nemohla by Teomera být jednou z nich?“

Na chvíli zaváhal a Chrye nevěděla, co si o tom má myslet. Oči se mu na okamžik rozostřily. Raději se napila vody.

„Nevím,“ odpověděl pomalu. „Jejich pohyby jsou dokonale synchronizované.“ Chtěl ještě něco dodat, ale zarazil se. „Jenže kdyby patřily k probuzeným, musela by na policích být dvě jména. Opravdu nevím.“

Něco přede mnou skrývá, uvědomila si Chrye s překvapením. Před chvílí venku zahlédl Hickeye, neřekl mi o tom a teď přede mnou tají ještě cosi dalšího.

„Vraťme se k Daidalovi,“ vyzvala ho, když se vzpamatovala. „Kým je na Katharu?“

Znovu ten vyhýbavý pohled.

„Jone?“

„Nejsem si jistý. Nejsem si už vůbec ničím jistý.“

„Jak to myslíš? Jone, mluv se mnou. Musíme se dozvědět, kdo je opravdový a čím je, jinak se nikam nedostaneme.“

Čelo mu zbrázdily vrásky. „Nejdřív to bylo prosté. Ve hře byli hráči a softwarové postavy. Jenže z hráčů se stali probuzení a teď se zdá, že Kathar není jen hra.“ Zvedl dlaň a naznačil jí, aby ho nepřerušovala. Přijala jeho gesto takřka s úlevou. Nebyla si ani trochu jistá, jestli by mu dokázala přesvědčivě oponovat.

„Jenže jsem si myslel, že vím, kdo žil jen na Katharu. Ať už byl Kathar reálný nebo ne. Teď se i tohle zhroutilo.“ Zmlkl.

„Něco se stalo, že ano? Jone, pověz mi o tom.“

„Setkal jsem se na Katharu s někým, kdo nemůže být hráč a zároveň existovat jenom tam.“

Najednou se zarazil a Chrye ho musela vyzvat, aby pokračoval.

„Už jsem ti říkal, že po smrti rodičů mě poslali do sirotčince. Právě tam jsem se seznámil se Starbumem. Byl jsem na tom dlouho hodně zle. Ředitel útulku mi tehdy moc pomohl dát se znovu do kupy. Jmenoval se pan Lile.“ Když o tom Chrye vykládal, všechno se mu vracelo, ale najednou byly jeho vzpomínky ovlivněné Katharem. Viděl, jak mu pan Lile hrozí pahýlem ruky, poté co poničil vůz sociálního pracovníka, jenže loket se tentokrát změnil v topůrko sekery a její ostří zasvištělo vzduchem.

„Jone.“

Když ho pohladila po tváři, rychle ucukl. „Setkal jsem se tam s panem Lilem. Dokonce si tak i sám říkal. Nepoznal mě, ale byl to on. Řekl jsem o tom Kerzovi a on mě nakrmil nějakou historkou o testování mých reakcí. Jenže lhal.“

„Jak můžeš vědět, že lhal?“

„Hodně jsem o tom přemýšlel. Buď je pan Lile Daidalos, jenže já vím jistě, že zemřel, nebo je možné se do Katharu dostat i jinak, nezávisle na Labyrintu.“

Což by samozřejmě znamenalo, že je Kathar reálný, došlo Chrye. Pořád se motali kolem jediné otázky.

„Jak to myslíš, Jone? Kde jsi vzal jistotu, že Kerz lže?“ zopakovala Chrye otázku. Stále ještě neměla dost odvahy říct mu, ať nehloupne, že Kathar neexistuje.

„Lile měl kolem krku medailon. Starou šestipenci na stříbrném řetízku. Byla to jediná památka, která mi po rodičích zůstala. V sirotčinci ovšem platilo pravidlo: žádné ozdoby. Pan Lile mi ale dovolil si ji nechat. Sundal ji z řetízku a ten uložil do trezoru ve své kanceláři. Zbyla mi mince s přiletovaným očkem. Směli jsme si přivydělávat jako poslíčci a já si minci schovával spolu s penězi. Když jsem sirotčinec opouštěl, řetízek mi vrátil.“

Chrye si vzpomínala, jak mu poprvé hladila rameno a přejížděla prsty po okrajích hluboké jizvy. Jak jen mohla tehdy být tak bláhová a i po první konfrontaci s jeho složitou povahou doufat, že by mu snad mohla pomoci zapomenout na minulost. Teď ji pomalu vtahoval do svého šílenství a zdálo se, že jí nezbývá než se ho alespoň pevně držet.

„Už ho nemáš. Ten řetízek,“ řekla, protože ji nic jiného nenapadlo.

„Ne. Pan Lile zemřel, když jsem cestou na Dirangesept spal v CryoSysu. Oznámili nám to, jakmile jsme se se Starbumem probudili. Srdeční infarkt. Mohlo mu být k šedesátce.“

„Orionův šíp, „ vzpomněla si najednou Chrye. „To jsi napsal pro něho, že? Znetvořená paže hvězd nás nepřitáhla z dalekých cest. To byla jeho ruka, že ano?“ Sledovala, jak se mu oči plní slzami, které mu stékaly po tvářích ke koutkům úst. Teď konečně báseň pochopila. Jenže to bylo také jediné, čemu rozuměla.

„Vypustil jsem ho do kosmu nad Dirangeseptem,“ ozval se Jon. „Těsně předtím, než jsme se poprvé vypravili dolů. Chtěl jsem, aby tam na něho zůstala památka, něco jako talisman, pak se ale všechno zvrtlo. Ta mince musí planetu pořád ještě obíhat a s řetízkem nejspíš vypadá jako malá lesklá kometa. Jenže o tom nikdo neví. Nikomu jsem o tom, Chrye, neřekl. Labyrint se to prostě nemohl dozvědět. Nesvěřil jsem se dokonce ani Starbumovi. Ale Lile ho měl v Katharu kolem krku.“

Chrye zakroutila hlavou. K Dirangeseptu byla předlouhá cesta, kterou absolvovali v kryogenním spánku. Když se však Dobyvatelé Dálek probudili, byl tam. Kathar byl o něčem jiném. Kathar s největší pravděpodobností existoval jen po dobu spánku a zmizel, jakmile se cestovatelé probudili. Jak by tedy celá ta historka o Liloví mohla být pravdivá?

„Možná ten tvůj pan Lile není mrtvý,“ navrhla bezmocně, ačkoliv věděla, že je to hloupost. „Třeba jim o přívěsku sám řekl.“

„Kdepak. Muselo by mu být už hodně přes sto let. Každopádně jsem si ale dneska ráno prošel záznamy a zaručeně je po smrti.“

„Třeba tě zhypnotizovali a získali informace přímo od tebe.“

„Takové podrobnosti? Jak dlouho bych musel být v hypnóze? Spoustu hodin, dní. Určitě bych si ztraceného času všiml a věděl bych o tom.“

„Čím si tedy, Jone, tu minci vysvětluješ?“

„Nevím. Prostě nevím.“ Pokrčil rameny, pak najednou strčil ruku do kapsy, vytáhl pomačkaný list papíru a uhladil ho na stole. Drobná loužička vody se začala vsakovat do jednoho z rohů a se zaklením ji setřel.

Chrye mu papír vytrhla z ruky a dívala se na tři pohledy na mozek se zakreslenými vzory. „Odkud to, Jone, máš?“

„Sebral jsem to v kanceláři doktorky Lockeové.“

„Zaznamenávají mozkovou činnost,“ objasňovala nejistě. „Tohle je trojrozměrné zobrazení tvého mozku.“ Ukázala na tmavě rudou oblast ve středu obrazce a dál vysvětlovala: „Tady je oblast s vysokou spotřebou kyslíku. Když některá část mozku začne hodně pracovat, potřebuje víc kyslíku. A právě to u tebe pozorovali. Jenže jde jen o zobrazení jednoho políčka záznamu.“

„Jsem si jistý, že mají na videu nahrávky z celé doby, kterou jsem strávil na Katharu,“ ujistil ji Jon a po chvilce dodal: „Jenže to pořád ještě nevysvětluje, proč jsem během podávání zpráv napojený na UI.“ Podíval se na list papíru. „Dobrá, vyčteš z toho něco?“

Chrye zabodla prst do obrázku. „Podívej se,“ vyzvala ho. „Vsadila bych se, že právě v téhle chvíli nad tebou stál Lile se sekerou. Rudá oblast je při pohledu z levé strany o hodně výraznější a vidíš, jak je i na zadním pohledu umístěná více vlevo? No, tak to je tvůj levý spánkový lalok. Centrum strachu.“

Jon si rozmazaný obrázek pozorně prohlížel. „Vypadá to, že ho mám slušně vyvinutý,“ odtušil suše. „Kdybych sehnal celý záznam, uměla bys ho interpretovat?“

„Nemělo by to smysl. Nikdo by z něho nedokázal nic zjistit bez vizuálního a slovního popisu experimentu. Bez toho bych stejně úspěšně mohla věštit z vnitřností.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Pokud nemáš námitky, ukázala bych to své lektorce. Máme se sejít už zítra.“

* * *

Prst, kterým vyťukala na klávesnici vedle dveří bezpečnostní kód, měla teď celý ulepený a lehce potřísněný čímsi červeným. Byla však natolik zabraná do myšlenek na mozkový sken a Daidala, že si nebezpečí neuvědomila a zašpiněná tlačítka připsala na konto bavících se výrostků.

I pak, když zjistila, že má všechny dokumenty rozházené po podlaze a nábytek bez ladu a skladu mezi nimi, prostě se jen sehnula a začala papíry sbírat. Nebylo to poprvé, kdy ji vykradli a všechno pomíchali. Bude si ale muset pořídit nový počítač a vůbec netušila, jak ho tentokrát zaplatí.

Položila hromádku dokumentů na stůl a uvědomila si, že počítač je na svém místě. Srdce jí začalo rychle bušit. Zůstala bez pohnutí stát a zahlédla siluetu muže, sedícího na zemi před postelí. Musel ji vyklopit ze stěny.

Hickey pomalu vstal. Na tváři měl široký úšklebek. Chrye došlo, že se až příliš ohlížela za sebe a zapomněla se dívat také dopředu. Jon žádného Hickeye nezahlédl. Ten na ni totiž celou dobu čekal v jejím pokoji.

„Právě jsem tu našel důkazní materiály, slečno Roffeová,“ prohlásil Hickey vesele. Na rukách měl natažené tenké modré chirurgické rukavice a v jedné z nich držel igelitový sáček s lesklou rudou tekutinou. V druhé ruce svíral její výtisk Neverlandu. Upustil knihu na podlahu, otočil se na ní několikrát podpatkem a poničil vazbu. „A sakra, upadla,“ konstatoval jízlivě.

Chrye začala couvat směrem ke dveřím a potřísněné prsty si otírala o látku kalhot. „Vypadni odsud, Hickeyi,“ zasyčela. „Zmiz, nebo zavolám policii.“

Hickey doširoka rozpažil a zavrtěl prsty. „Sakra, holka, to je klika. Už jsme tady. Osobně a rychlejší než vystřelená kulka. Nikdy nespíme, Chrye. Jak by to mělo pokračovat? Scénář jedna: důstojník Sill zaregistroval, že se na ulici chováš divně, pozdravil tě – vždyť se vlastně známe a jsme přátelé – a pak si všiml stop po měsíčním paprsku na tvých prstech. Scénář dva: pozvala jsi důstojníka Silla dovnitř s tím, že se trochu pobavíme.“ Hickey Sill nejistě vstal. „Jestli můžu…“

„Vypadni, Hickeyi, a to svinstvo si koukej odnést.“

Podívala se na své prsty. Skvrny na nich stále ještě zůstávaly. Otočila se a pokusila se otevřít dveře, jenže jí nedal čas. Ruce v rukavicích jí podstrčil pod lokty, zvedl jí paže do vzduchu a přitiskl jí je za hlavou. Na krátkou chvíli cítila jeho dech. Už si určitě něco dal. Jednou rukou jí za hlavou spojil dlaně a přitlačil jí bradu až na prsa. Měl ohromnou sílu. Pokoušela se mu šlápnout na nárt, měl ale obuté mohutné policejní boty.

Slyšela, jak říká: „Takhle bys o tom superčistým fetu neměla mluvit. Jeden zasranej dealer kvůli němu zhebnul, vzpomínáš?“ Odmlčel se. „Hele, řeknu ti to na rovinu. Mohla bys za to dostat tak tři roky natvrdo. To jen abys věděla, proč to uděláš. Třeba se ti to pak bude víc líbit.“

Podkopl jí nohy a táhl ji směrem k posteli. Levým uchem vnímala jeho vzrušené nádechy a výdechy a sama přitom ze všech sil bojovala o dech. U postele poněkud změnil stisk svých paží a dovolil jí zvednout hlavu. Instinktivně začala lapat po dechu, sotva však otevřela ústa, přitiskla se jí na ně Hickeyova dlaň plná měsíčního paprsku, který jí okamžitě naplnil nejen ústa, ale pronikl i hluboko do plic.

Hickey jí mrštil na postel a chechtal se.

„Výborně, holka. Řek bych, že sis právě pořádně šlehla. Dobrý, co?“

Droga začínala působit okamžitě. Kůže ji brněla a cítila, jak se začíná potit. Pokusila se otočit a přihlouple se domnívala, že jí Hickey chce pomoct, ten se však jen snažil stáhnout jí kalhoty.

„Zmínil jsem se o scénáři tři?“ funěl. „Fajn, takže scénář tři: důstojník Sill si to rozdává s podezřelou. Jasně, to se mi líbí. A jak se to teprve bude líbit tomu tvýmu přítelíčkovi, co?“

Zpocené kalhoty se jí lepily na kůži a Hickeyovi se nedařilo přetáhnout jí je přes boky. Pokusila se dát nohy od sebe, aby mu to ještě ztížila, Hickey si však její úmysl špatně vyložil a jen roztáhl ústa v širokém šklebu. „Hej, holka, ne tak rychle, nestíhám.“

Před očima se jí začínala dělat mlha. Nedokázala promluvit. Hickeyovy oči viděla jen jako rudé žhnoucí měsíce vznášející se nad ní. Jazykem si zkoušela navlhčit rty.

„Tak pusu bys chtěla, jo?“ Naklonil se k ní, dech mu kysele páchl po čemsi, co mu dodávalo neskutečnou sílu.

Vydržela, dokud nepřitiskl své rty na její. Předstírala, že ho chce opravdu políbit, dokud ústa neotevřel, a pak mu do nich z posledních sil vyfoukla zbytky drogy z úst. Trochu se nadzvedl a pološíleně se zašklebil. „Ho hóó,“ vyrazil ze sebe. Slyšela, jak se nekontrolované směje, zvuky se jí uvnitř hlavy odrážely a míchaly, a pak na ni dopadl celou vahou těla. Pokusila se ho setřást, ruce jí však vypověděly službu a bez větší námahy ji přemohl. Nepřestával se smát.

Omdlela.

* * *

Když se probrala, hlavou se jí stále ještě honil Hickeyův smích, tentokrát ho však doprovázel hukot laviny padajícího kamení. Kalhoty měla stažené ke kotníkům a blůzu roztrženou. Jsem naživu, pomyslela si a zakázala si myslet na cokoliv jiného. Počkala, dokud nedokázala odhadnout pohyby stropu, a pak se opatrně skulila z postele na podlahu, která se neskutečně pohupovala. Kromě vnitřku hlavy žádnou jinou bolest necítila. Domnívala se, že za to může měsíční paprsek. Hickey ležel schoulený uprostřed papírů u stolu, chrápal a celé tělo se mu třáslo. Z jakéhosi neznámého důvodu se jeho polovina pokoje nevinila.

Chrye počkala, až se podlaha pod ní uklidnila, a pak teprve se dokázala doškrábat do koupelny. S vypětím všech sil ze sebe stáhla oblečení, nechala ho ležet na podlaze, posadila se na záchodovou mísu a důkladně se zkontrolovala. Hlavu si složila do dlaní a dlouhou chvíli zůstala bez pohybu. Hickey jí nic neudělal. Musel poměrně rychle odpadnout, napadlo ji. Díky bohu. Natáhla se k vaně, roztočila naplno kohoutek se studenou vodou a držela hlavu pod proudem nahnědlé tekutiny, dokud se jí z ní nevyplavil Hickeyův smích a lavina kamení se alespoň trochu neutišila. Pak se položila na záda a pila vodu přímo z kohoutku tak dlouho, dokud v ústech cítila chuť měsíčního paprsku.

Zabalila se do ručníku a vrátila zpátky do pokoje. Hlava se jí pomalu čistila. Podívala se na Hickeye, který se teď třásl ještě víc. Škubal rukama i nohama a oči se mu v nepřirozeném rytmu zavíraly a otvíraly.

„Stará pravda říká, Hickeyi,“ zamumlala, „že se pití nemá míchat.“

Neodpověděl. Oční víčka měl teď pevně sevřená, ústa otevřená a bledé rty ohrnuté. Najednou vydal hlasitý ječivý zvuk, který však stejně rychle ustal. Pomocí nohy od židle ho obrátila a přinutila se prohlédnout mu kapsy. Musela přitom potlačit nutkání ke zvracení z pomyšlení, že se ho bude dotýkat. Kromě peněženky objevila také několik blisterů s oválnými purpurovými tabletami, které nepoznávala. V dlouhé dodatečně našité kapse v podpaží objevila tenký kovový váleček, zhruba patnáct centimetrů dlouhý a o průměru asi čtyři centimetry. Podle lesku tipovala, že by mohl být vyrobený z titanu. Na jednom z konců byl opatřen gumovou vroubkovanou rukojetí, a když zmáčkla drobné tlačítko pod ní, z opačného konce vyjelo deseticentimetrové špičaté ostří. Chrye přejížděla pohledem ze zbraně na Hickeye, stále ještě chrápajícího na podlaze. Namířila mu hrotem ostří na spánek, pak se však celá roztřásla. Aniž by se ho vůbec dotkla, zbraň sklonila. Chvíli zhluboka dýchala, nakonec ale zatáhla ostří zpátky a váleček uložila do skryté kapsy.

Posadila se a vytočila Jonovo telefonní číslo, zavěsila však v okamžiku, kdy aparát na druhém konci linky poprvé zazvonil. Nechtěla se dozvědět, že není doma. I tak byla dost vyplašená.

Přemýšlela, jestli nakonec přece jenom nemá zavolat na policii, když si však připomněla, co jí o Hickeyovi prozradil Madsen, pochopila, že by si mohla jen pohoršit.

Raději se tedy oblékla a čekala, až se Hickey probere. Po další půlhodině nahodilých křečí se tělo na podlaze uklidnilo. Chrye kolem něho začala uklízet, rovnala pomačkané a potrhané stránky Neverlandu a sama pro sebe recitovala první řádky „Ódy na bRile“.

* * *

Na orbitě vlastních očí

V zrcadle svého vidění

Už se dál nepoznávám Ztratil jsem pojem myšlení.

Odrážím se v odrazu

Odrážím, odrážím, odrážím.

* * *

Verše ji uklidňovaly. 1 při pouhé vzpomínce na ně se jí zdálo, že je Jon s ní. Cítila, že se stal součástí jejího života.

Za další půlhodinu se Hickey probudil.

Chrye se přinutila neodvracet hlavu a podívala se mu přímo do očí. Tak klidně, jak jen byla v té chvíli schopná, mu řekla: „Bylo to výborné, Hickeyi. Jestli si to budeš chtít zopakovat, dej vědět. Musím za chvíli jít, takže bys asi měl zmizet.“

Dostrkala ho ke dveřím a sledovala, jak klopýtá po schodech, pak dveře zavřela a zajistila zevnitř. Předpokládala, že Hickeyovi budou dnešní události chvíli vrtat v hlavě, jenže si nebude natolik jistý, aby se během několika následujících dnů odvážil vrátit. Snad se jí do té doby podaří přestat se třást.

OSMNÁCT

Jon ještě v této oblasti Katharu východně od přístavu nikdy nebyl. Po pár minutách ho dvojčata nasměrovala na prašnou cestu, vedoucí ze silnice směrem k pobřeží. Dostali se až ke skupině neuspořádaných dřevěných chýší na samé hranici moře.

„Tohle je útes,“ vysvětlovala Lapis a ukazovala přitom na chatrče. „Tady žijeme.“

Útes tu však nic nepřipomínalo. Jon si nevzpomínal, že by sem z domu Jhalouk nahoře na kopci viděl. Jenže za domem stoupala stráň, která nejspíš výhledu tímto směrem bránila. Celá skupina staveb se jakoby vrtěla, linie střech se proti nebi hýbala. Po chvíli ho to však přestalo znervózňovat. Věděl, že na Katharu se dá vysvětlit všechno. Strach měl právě z vysvětlení.

„Tohle je Kathar stejně tak jako zbytek vesnice,“ prohlásila Lazuli. „Není to tu moc hezké, ale cítíme se tu v bezpečí. Odtud pocházíme, tady jsme se narodily.“

Jon se po ní ohlédl a nevěděl, jak má jejím slovům rozumět. Podíval se proto na Lapis, ta však jen přikývla a řekla: „Když Calban naposledy zaútočil na Kathar, byly jsme tady.“ Paží ukázala na shluk chýší, které vypadaly, že se jako nezadržitelná lavina sesouvají do moře.

Kamenitá stezka se změnila v dřevěný chodník, pod nímž bylo vidět zvlněný vlhký písek. Jon si uvědomil, že domy před ním jsou postaveny na pilotách a cestičky mezi nimi vedou nad vodní hladinou. Z břehu se nedalo rozeznat, kde končí pevná zem a kde začíná moře. Pomalu začínal chápat. Útes tvořila právě ta neuspořádaná skupina domků.

„Tudy,“ vyzvala ho Lazuli. Zdálo se, že na útesu převzala velení. Jon si uvědomil, že až do této chvíle byla z dvojčat lehce dominantní osobností Lapis. Když vešli na prkenný chodník, Lapis zakolísala, málem ztratila rovnováhu a chytila se Jona za paži. Už se ho nepustila. Jonovi to ale bylo jedno, dokonce se cítil o něco lépe, když se mohli jeden o druhého opírat. Lazuli šla stále o kousek před nimi. Zřejmě jí vůbec nevadilo, že se Lapis Jona drží. Čas od času přerušila jejich rozhovor, aby mohla na někoho z místních zamávat nebo se s lidmi pozdravit. Útes kypěl životem.

Lazuli je vedla mezi chýšemi, dokud nedošli k plošině se zábradlím na konci dlouhého osamoceného ochozu. Odtud měli dobrý výhled na moře i stavby kolem. Domy na konci vypadaly, jako by je poničila přívalová vlna.

„Jak jste se tu posledně bránili?“ chtěl vědět Jon.

„Nešlo to,“ odpověděla Lazuli. „Nevěděli jsme, co máme dělat. Kolem útesu jsme rozmístili prámy se dřevem, připraveným k zapálení. Calban ale před sebou poslal mlhu, v ní se jeho lidem podařilo přeřezat lana a pak vyvolal vítr, který prámy poslal proti útesu. Když nám došlo, co se děje, bylo na všechno pozdě. Domy na kraji útesu už stály v plamenech. Nemohli jsme udělat nic jiného než je shodit do moře.“

„A co Calbanovi muži?“

„Bezpečně přistáli nad útesem a dostali se nám do zad. Ocitli jsme se v pasti.“

„Odřízli vás od středu Katharu,“ došlo Jonovi. „I od Starbuma.“

„A v podstatě to samé se stalo Pibaldovi s Dusotem na opačné straně,“ potvrdila jeho slova Lapis. „Myslím, že Calban šel jen po Starbumovi. Všechno ostatní byl jen zastírací manévr.“ Stiskla Jonovi paži. „Nechci, Scilere, abys dopadl stejně.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Jon cítil, jak mezi oběma ženami narůstá napětí. Lazuli se nakonec na své dvojče krátce podívala a prohlásila: „Půjdu se podívat za Skainem. Za chvíli se vrátím.“

Ochoz pod jejími kroky duněl, dokud nezmizela v síti uliček mezi domy. Jon s Lapis pozorovali moře. V pozdním odpoledni byla jeho hladina skoro nehybná. Vypadala jako pokrytá tenkým filmem, pod nímž se lehce vzdouvala. Jon cítil, jak se útes na pilotách pohupuje do rytmu moře. Cítil, že všechno spolu souvisí a že se sám stává součástí celku. Lapis ho držela za ruku.

Po chvíli si povzdechla a beze slova ho zavedla labyrintem útesu do malého příbytku. Musel se ohnout, aby mohl vejít. Všiml si dvou úzkých postelí, stolu se židlemi a zavalitých železných kamínek s prasklým a očouzeným komínkem v rohu. Zbytek místnosti tonul v přítmí.

„Tady bydlíme,“ ozvala se Lapis. Posadila se na jednu z postelí a naznačila Jonovi, aby se posadil k ní.

Přístřešek se v pomalém rytmu pohupoval a Lapis se pohybu poddala. Prsty hladila Jona po hřbetu dlaně. Cítil k ní cosi, co s Chrye nikdy nepoznal.

„Je to opravdové?“ zeptal se, když sledoval, jak mu její prsty přejíždějí po liniích vystouplých žil.

„Sám nevíš, jestli jsem opravdová, a přitom se mě ptáš?“ zasmála se. Když se k němu naklonila, ucítil její parfém. Jemnou vůni růží. Políbila ho na rty. „Je tohle opravdové?“ zašeptala. „Nebo tohle?“

O kousíček se odtáhl. Znovu pomyslel na Chrye, která na něho čeká. Byl si tím jistý, protože to poznal v jejích očích i hlase. Ze začátku si nic podobného nepřál a později si to odmítal připouštět.

Lapis ho laskala na tvářích, prsty mu kroužila kolem očí, hladila ho po vlasech a dál v týle. Přitáhla ho k sobě a nedokázal jí odporovat, když mu rukama zajela pod košili a začala mu ji svlékat.

Chrye na něho čekala, trpělivě čekala a věřila mu. Tohle ale byl Kathar a Lapis mu přetáhla košili přes hlavu a rukama mu mnula ramena. Vzpomněl si na Chrye, jak mu ve stejných místech odháněla bolest. Jenže tentokrát to na něho působilo úplně jinak. Nebyl tehdy ještě dostatečně připravený, aby něco podobného mohl prožívat s Chrye, a ona si to uvědomovala. Teď už možná připravený byl, tentokrát však nešlo o Chrye.

Položil hlavu dívce na rameno a nechal ji, ať ho líbá na krku. Vzala ho za ruku a zavedla ji pod chladivou látku svých šatů.

Na chvíli zaváhal a Lapis se mu podívala do tváře. Oči jí zářily. Byly to oči probuzeného, stále tak světle modré, jenže tentokrát se mu zdálo, že se v nich na chvíli objevil žlutý záblesk, který však vzápětí zmizel. Slunce klesalo k obzoru a svítilo do oken, takže mohlo jít o pouhý odraz. Ruku teď měl na jejím stehně a Lapis mu na ni položila svou dlaň, držela mu ji a pohybovala jí, takže ji hladil po hebké kůži stále výš, až se dostal do štěrbiny klína. Dům se pohupoval v jejich rytmu, možná se však jen oni hýbali do rytmu s ním, do rytmu mořských vln. Tvář měla vzrušenou a lesklou potem. „Miluj mě,“ zašeptala. „Pokud nejsme v realitě, tak na tom přece, Jone, nezáleží. Copak se dopustíš něčeho špatného, pokud nejsem skutečná?“

Když vstal, stáhla mu kalhoty a vzala ho do rukou. Padla zpátky na postel a najednou byl nad ní a nakonec v ní, pohybovali se jako moře pod nimi.

Když cítil, že se blíží vyvrcholení, neubránil se výkřiku a v odpověď se jako ozvěna ozvalo její zasténání. Jakmile začala vášeň odeznívat, došlo mu, že ho oslovila Jone.

Celý domek se s nimi za doprovodu vrzání prken lehce pohyboval. Jon si všiml, že prkna na stropě se pravidelně rozestupují a mezi nimi se objevuje jasné nebe, jako proudy zářivé tekutiny. Všechno se hýbalo. Nic nebylo dostatečně pevné. Nic nezůstávalo v klidu.

Posadil se, podíval se na ni a zeptal se: „Ty jsi skutečná, Lapis, nebo ne?“

Rozplakala se a celá se třásla.

„Přece mě znáš,“ pokračoval Jon. Vzpomínal přitom na rakety stoupající nad kopec Primrose a došlo mu, že právě Lapis byla onou tajemnou ženou na Starbumově pohřebním obřadu. Starbum jí o něm určitě řekl.

„Řekni mi, Lapis, co se vlastně děje?“ požádal ji a položil jí ruce na ramena.

Přitáhla ho k sobě, pevně ho přitiskla a nepřestávala plakat. „Nevím. Jsem skutečná? Ani nevím, jestli jsem skutečná. Pro Starburna jsem ale byla a i on pro mě byl opravdový. Chci, aby to s tebou bylo stejné, Jone.“

„A co Lazuli? Co je ona?“

„Je mou součástí. Je stejně skutečná, jako jsem já.“

Jon se jemně vymanil z jejího objetí a přešel ke kamnům. Vedle nich na stěně visel soudek s vodou, z něhož vedla krátká hadice s kohoutkem. Naplnil konvici, postavil ji na kamna, našel dózu s kávou a trochu z ní do vroucí vody odsypal.

Slyšel, jak se Lapis za jeho zády obléká. Přešla k němu a dotkla se ho. „Udělám to,“ prohlásila a vypadala klidně. Našla dva hrnky, odnesla je ke stolu a posadila se k němu. „Ptal ses na Lazuli. Neumím to pořádně vysvětlit, ale měla jsem dvojče, které zemřelo při porodu. Vždycky jsem cítila, že je se mnou. Po celý život. Pak, když jsem nastoupila v Labyrintu, ji pro mě stvořili. Jakousi napodobeninu.“

Jon přikývl. „V té první zóně, kde jsme se setkali. Jasně. Jenže tenkrát jsem si myslel, že jste obě umělé.“

„Pak jsem se dostala sem do Katharu a tady jsme se znovu našly.“ Oči jí zářily. „Bylo to báječné. Cítila se totiž celou dobu stejně. Ona byla sama v Katharu právě tak jako já v Anglii. Jedna bez druhé jsme strádaly.“

Nalila jim oběma kávu a napila se ze svého hrnku. „Teď už jsme ale spolu.“

„Lazuliny oči,“ divil se Jon. „Obě máte oči probuzených.“

„Ne pokaždé. Možná sis toho všiml, občas v určitém světle…“

Jon přikývl.

„Lazuli není pravá probuzená, stejně jako já jsem nikdy nebyla v Londýně celá. Když jsme se tady v Katharu narodily, mysleli si, že je mrtvá, jenže nějakým způsobem přežila.“ Lapis se zvláštně pousmála. „Než jsem se tady probudila, byla Lazuli… vydaná na pospas osudu. Opravdu.“

„Co se děje, když se odpojíš?“

„Odcházím odsud jen kvůli hlášení a pokaždé v době, kdy spí.“

„A jak se bez ní v Londýně cítíš?“

„Vím, že je tady a že se sem vrátím. To je v pořádku.“

Jon rozpoznal lež, nic však neřekl. Ať už pro ni Starbum znamenal cokoliv, chtěla, aby ho nahradil. Zajímalo by ho, co od něho očekává.

Postavila hrnek s kávou na stůl a naklonila hlavu na stranu. Poslouchala.

„Někdo přichází. Něco se děje.“

Hladina kávy v hrnku se chvěla a Jon si všiml, že podlaha poskakuje. Moře za to ovšem nemohlo.

Venku se ozvaly rychlé kroky, které se zastavily ve chvíli, kdy se dveře příbytku rozrazily dokořán.

Lazuli si je prohlížela, pak se obrátila k Lapis. „Calbanovi muži,“ vyhrkla. „Přízraky, je jich asi dvanáct. Musely přistát na pobřeží. Blíží se k útesu.“

* * *

Malá skupinka mužů z vesnice ustupovala asi deset metrů před přízraky. Ty pomalu kráčely, v rukách svíraly dlouhé obušky. Nepochodovaly, ale udržovaly rovnoměrný krok. Když se skupinka dostala blíž k Jonovi, všiml si, že na obušcích jsou skvrny od krve.

Jeden z Kathařanů se odpojil, běžel k Lapis a Lazuli a cosi nesouvisle vykřikoval.

„Potřebujeme střelné zbraně,“ řekla Lazuli svému dvojčeti. „Nesmíme se k nim dostat tak blízko, aby mohli použít obušky.“

„Přines z útesu kuše,“ přikázala Lapis Kathařanovi. „Rychle.“

„Na to není čas,“ varoval ji Jon. „Podívej, jak jsou rychlí.“

Zdálo se, že si jeden z přízraků Jona všiml. Zastavil se a ukázal obuškem, načež celá skupina změnila směr.

Jdou po mně, napadlo Jona. Jen po mně.

„Uteč, Jone,“ ozvala se Lapis. „Nemůžeš nic dělat. Kdybys použil magii, moc bys riskoval. Kdyby nezabrala…“

Měla pravdu. Zůstal by bezbranný.

Nad nimi kroužil orel, nebo snad sup, který očekával hostinu smrti, jeden z Calbanových oddaných druhů. Jon se podíval nahoru a byl si jistý, že jde o stejného ptáka, kterého zahlédl již dřív. Sletěl o kousek níž a pak znovu vystoupal do výšky.

„Vrať se do vesnice, Scilere,“ poručila mu Lazuli. „My si s nimi poradíme.“ Tasila meč a Lapis udělala totéž. Dvojčata se na sebe podívala a Jon v té chvíli nebyl schopný určit, která je která.

„Ne,“ odporoval. „Zabijí vás.“

„Utíkej. Není moc času.“

Calbanovi muži nečekaně přešli do poklusu a Kathařané vyjekli a rozprchli se. Když běželi kolem něho, Jon jednoho zastavil a vytrhl mu meč z ruky. „Ne!“ vykřikla Lazuli. „Tohle není tvá parketa. Prostě uteč.“

První z přízraků sebou najednou cukl a padl na kolena. Sáhl si na rameno a vytrhl si z něho mohutný šíp z kuše. Pak vstal a pokračoval dál, aby dohnal své kumpány.

„Je možné je zabít,“ řekla Lapis. „Do hlavy, do srdce, nebo můžou umřít na ztrátu krve. Ale ty s nimi teď bojovat nebudeš. Utíkej, Jone.“

Obě dvě se bok po boku postavily před něho. První přízrak už byl skoro u nich.

Jon seběhl z ochozu a začal se prodírat podrostem. Chtěl se pokusit přízraky na sebe přilákat a alespoň je odvést od vesnice. Křoví mu sahalo jen po kolena, přesto mu v něm nohy vázly a zachytávaly se o hustou spleť větviček. Protivníci byli rychlí. Bez problémů se pohybovali podrostem a skoro nezpomalili.

Jon za sebou vnímal bručení a nohy, prodírající se křovím. Zvuky se blížily. Jeden z přízraků už byl tak blízko, že Jon slyšel, jak dýchá. Zem teď byla kamenitější a začínala stoupat. Jon prudce uhnul doleva. Přeskočil velký balvan, v letu se otočil a mečem opsal široký oblouk. Všiml si, že se první přízrak ještě pokusil uskočit, bylo však již příliš pozdě, meč mu přeťal krk a bezhlavé tělo padlo k zemi. Není to prý má parketa, napadlo Jona. Dobrá, stačí, když budu mít trochu štěstí.

Ohlédl se. Stále měl ještě blízko za sebou tři další. Lapis s Lazuli odřízly ostatním cestu a pokoušely se je udržet v uctivé vzdálenosti, dokud se skupina Kathařanů nedostane do takového postavení, aby je mohla postřílet, aniž by hrozilo, že zasáhnou i dvojčata. Dva z Calbanových přízraků padly, další se zakymácel, a jak si Jon všiml, z oka mu trčel šíp z kuše.

Zbývající se právě pokoušely vyrovnat se s děvčaty, obklíčit je nebo se alespoň stát méně příhodnými terči pro střely z kuší. Možná se však jen snažily dvojčata obejít a hnát se za Jonem.

A zatímco se zastavil a rozhlížel, tři, které ho sledovaly, ho málem dohnaly. Blbče, pomyslel si. Pohni.

Podíval se nahoru na svah a zavrhl ho. Byl příliš příkrý. Docílil by jen toho, že by mohl uklouznout a padnout jim přímo k nohám. Nahoře zachytil pohyb čehosi rudého, co mířilo dolů svahem do míst, kam směřoval. A také stín, plující dolů po svahu ještě rychleji než rudá skvrna.

Stín ptáka, napadlo ho. Chystá se hodovat na mrtvolách.

Pokračoval dál po úpatí svahu, lapal po dechu, stále se však vzdaloval od vesnice a dvojčat. Po pár metrech se ohlédl a zjistil, že tři přízraky teď v řadě za sebou postupují jeho směrem.

Ani na chvíli nezpomalily. Daleko vzadu se zbývající Calbanovi bojovníci semkli kolem dvojčat a už se nepokoušeli Jona pronásledovat. Nemusí, napadlo ho. Byli teď v přesile čtyř ku dvěma dívkám, přestože vesničané rychle odhodili kuše a spěchali dvojčatům s tasenými meči na pomoc.

Jon se z ničeho nic ocitl v pasti. Těsně před ním se objevila průrva v zemi, možná dva metry hluboká. Nedala se obejít a na druhé straně byla nejméně stejně vysoká. Nechtěl, aby ho dohnaly, protože by při boji mohl do příkopu nekontrolované spadnout. Neměl tedy na vybranou.

Přikrčil se a skočil dolů. Koleny se mu podařilo náraz utlumit a začal postupovat průrvou. Podrost na dně byl hustý, a přestože zvedal nohy vysoko, hodně ho zpomaloval. Mečem si klestil cestu a rozhrnoval křoví před obličejem.

Slyšel je nahoře nad sebou, praskání větví a dutou ránu, když jeden z přízraků seskočil dolů, aby ho pronásledoval úžlabinou. Zbývající dva mu horem, kde se dalo přece jen pohybovat s menšími problémy, nadbíhaly. Velká chyba, došlo mu. Jsem v pasti. Sakra. Znovu zaslechl praskání větví, to když další z Calbanových věrných seskočil do rokle kdesi před ním.

Nad ním se mihl stín, rudý stín, určitě to nebyl pták, a navíc byl příliš rychlý, aby mohlo jít o některého z pronásledovatelů. Instinktivně se přikrčil a rudá skvrna se ocitla před ním a rychle postupovala roklí vpřed. Muselo jít o jakési zvíře. V příštím okamžiku zaslechl výkřik, lidský výkřik, který se odrážel od stěn průrvy. Nemohl dělat nic jiného než pokračovat dál. Po několika krocích narazil na tělo mrtvého přízraku. Hlavu měl rozdrcenou na kaši a Jon ho jen překročil.

Zbyly tedy dva. Jeden za ním a druhý… kde? A také to zvíře, jenže s tím si Jon nedělal starosti.

O kousek dál se musel protáhnout kolem kořenů stromu rostoucího nad srázem, které byly tak mohutné, že průrvu skoro zatarasily. Za překážkou se zastavil a rychle se vmáčkl do úkrytu mezi kořeny. Nebylo tam dost místa, aby mohl švihnout mečem, a dokonce ho ani nemohl držet připravený, protože by ho zvenčí bylo vidět. Nechal ho proto skloněný u boku a čekal.

Přízrak se zastavil z druhé strany kořenů. Jon slyšel, jak dýchá, pomalu a pravidelně. Opatrně za sebou nabral do dlaně kousek hlíny a odhodil ho před sebe. Ozval se tichý zvuk.

Přízrak opatrně natáhl paži za kořeny a Jon se stáhl z jejího dosahu. Uviděl krátké prsty s okousanými nehty a zarostlou špínou. Po chvíli se objevilo i předloktí a nakonec hlava. V obličeji neměl přízrak žádný výraz, jen na Jona tupě zíral. Člověk v něm musel být již dávno mrtvý. Jon se rychle vymrštil a opřel se do paže celou svou vahou, aby ji dokázal přimáčknout k protilehlé stěně průrvy dřív, než se protivník stihne protáhnout mezerou.

Přízrak měl neuvěřitelnou sílu. Kořen musel být silný nejméně jako jeho stehno, přesto se otřásl a praskl pod úderem obušku, když se pokoušel prodrat z druhé strany skrz. Jon se nemohl pohnout natolik, aby dokázal použít meč. Jen stěží udržel protivníkovu ruku. Slyšel, jak se obušek po úderu do kořenu zlomil, přízrak se s ním dál nenamáhal a začal Jona tlačit zpátky ke stěně průrvy a volnou rukou rval kořeny před sebou. Jon ztratil rovnováhu, přesto však zvládl alespoň o kousek zvednout meč a jílec zapřít do stěny. Přízrak se teď na něho vrhl holýma rukama a chtěl ho začít škrtit.

Nevšiml si však špičky meče. Jon cítil jeho váhu a sevření prstů kolem krku, když se přízrak nabodl na meč. Pak sevření ochablo, meč se zlomil a protivník celou svou vahou padl na Jona a narazil mu do žeber. Stěží se dokázal nadechnout. Spočívala na něm ohromná tíha. Nedokázal mrtvé tělo odstrčit a jílec meče ho skoro připíchl ke stěně průrvy.

Zjistil, že se začíná dusit, protože plíce neměly prostor, aby se roztáhly a nabraly do sebe vzduch. Cítil jen kovový pach krve a sladkou vůni rostlin. Přestával vidět a najednou se nalevo od něho cosi pohnulo. Zvuk byl utlumený tělem přízraku, které na něm spočívalo, a najednou byl volný.

Jon si s vypětím všech sil klekl. Mohutně se rozkašlal, lapal po dechu, a když se ohlédl, zahlédl posledního z přízraků v roklině s napřaženým obuškem namířeným na jeho hlavu. Silueta hlavy a obušku se jasně rýsovala proti nebi a nebylo nic, co by mohl udělat, aby ránu odvrátil.

Všechno se pohybovalo jako ve zpomaleném filmu. Nad Jonovou hlavou zasvištěl stříbrný oblouk a přeťal přízraku paži. Vypadalo to, jako by se ruka sama oddělila pod loktem, když skrz ni meč prošel, spolu s obuškem odletěla pryč a zanechávala za sebou pramen krve. Oblouk, který meč opisoval, ani nezakolísal a zařízl se přízraku do krku.

Krev byla všude. Nebe připomínalo rudou lázeň. Uprostřed toho všeho se hlava přízraku otočila na stranu, jako by nevěděla, co má udělat, a pak prostě padla na zem a tělo ji následovalo. Najednou měl nad sebou jen modré nebe.

Do průrvy seskočila Lapis. Věděl, že je to ona.

„Nejsi zraněný, Jone?“ zeptala se. Hlas měla dutý. Všechnu energii vložila do rány, jíž nepřítele skolila, a na mluvení už jí síly nezbývaly.

Zavrtěl hlavou. Stále ještě lapal po dechu a každý pohyb hrudníku ho bolel.

Položila si jeho ruku kolem ramen, pomohla mu vstát a společně si proklestili cestu ven z průrvy. Vůbec nic k ní však necítil.

Než se dostali nahoru a spočinuli na rovné zemi, dokázal se Jon, i když s bolestí, nadechnout. Lapis celou dobu nepromluvila. Něco se muselo stát.

Jon se díval nahoru, zatímco šli směrem k útesu. Lapis mu silně tiskla zápěstí a táhla ho dopředu. Na břehu moře stála skupina Kathařanů. Těla přízraků byla naházena na hromadu kousek vedle, nikdo si jich však nevšímal.

„Lazuli,“ hlesl Jon a najednou mu bylo jasné, co se přihodilo.

Lapis ho táhla ke skupince vesničanů, kteří se rozestoupili, takže Jon uviděl Lazuli ležet v nepřirozené poloze na písku u hranice přílivu. Lapis si vedle svého dvojčete klekla a vzala je za ruku. Jen ji držela. Přes kotníky se jí přelévaly drobné vlnky a pohrávaly si s vlasy její sestry, rozprostíraly je dopředu a zase dozadu jako nádherný vějíř na hladkém písku. Jako by se nedokázaly rozhodnout, napadlo Jona. Jako by záleželo na tom, jakým způsobem bude mít vlasy upravené.

„Lapis,“ ozval se, další slova ho však nenapadala. Jako by ani jiná neexistovala. Pod Lazuliným břichem byl písek zbarvený do ruda, moře k ní připlouvalo světlé a odplouvalo zbarvené. Po každé vlnce se krvavá skvrna pod tělem obnovovala. Nad ránou se začalo shlukovat hejno drobných mušek a Jon se je mamě pokoušel rukou odehnat. V proudu vzduchu, který paží zvířil, se jich několik dostalo až k jeho obličeji. Pokoušel se je setřít, ale nechtěly se dát, poletovaly mu kolem očí, útočily na nos a sedaly do koutků úst.

„Zabily ji,“ vzlykla Lapis. Hlas měla bezvýrazný, nebyla v něm dokonce ani stopa pochybností. Jako by slova jen vybírala. Zkusila je ještě jednou. „Ony ji zabily.“

Několik vesničanů začalo Lazuli zvedat z písku, Lapis je však odstrčila. Slunce zapadlo za útes a stín nahloučených chatrčí se po písku pláže prodlužoval skoro až ke skupince kolem mrtvoly.

„Nech je udělat, co je potřeba,“ oslovil Jon Lapis měkce. Kolem hlavy měl stále ještě mušky a několik mu jich vletělo do úst ve chvíli, kdy promluvil. Na jazyku chutnaly jako kmín. Rozhlédl se po skupince kolem a zeptal se: „Co bude dál? Pohřbíte ji?“

„Postavíme hranici, Scilere,“ odpověděl mu muž za ním. „Oheň ji dnes večer odnese do země bez únavy. Připravíme ji na cestu.“

Další z vesničanů položil Lapis ruku na rameno a řekl: „Již není znavená.“ Ostatní udělali totéž, opakovali stejná slova a nakonec všichni šeptali. Lapis prvního z nich odstrčila, když se jí však začaly dotýkat ruce ostatních, rozplakala se.

* * *

Jon s Lapis dorazili k domu na kopci až za tmy. U stolu seděl Janus a nikdo jiný nebyl v dohledu. Na stole svítily svíčky a v míse s mastnou polévkou plavala velká ryba. Hlava a ocas jí přečnívaly přes okraj a v mihotavém světle svíček vypadala jako živá. Janus měl před sebou talíř s kostmi, podobnými světlým jehlám, prsty oždiboval plátky rybího masa, dával si je do pusy a ven vytahoval kosti jednu po druhé, jako by bílé rybí maso úzkými bezkrevnými rty měnil na průhledné kadeře.

„Kde jsou ostatní?“ zajímal se Jon. Mluvit dokázal jen s problémy. Hrudník ho bolel tak, až se bál, že má zlomených několik žeber. Znovu se mamě pokusil odehnat hejno mušek, které ho pronásledovaly už od pláže. Oči ho od nich pálily a musel si je vytírat i z nosu. Od chvíle, kdy konečně za počínajícího soumraku opustili pobřeží, Lapis nepromluvila. Ještě jednou se tehdy ohlédl a skrz mračno mušek zahlédl, jak vesničané balí Lazulino tělo do modré tkaniny a odnášejí ho po pláži směrem ke katharskému přístavu.

Janus rukou odehnal mušky. „Co se stalo s naší slečnou Chytrou? Když přišla o svůj zrcadlový obraz, ztratila snad i řeč? Nebo si už snad nechce hrát s velkejma klukama?“

„Drž hubu, Janusi!“ okřikl ho Jon. Posadil Lapis ke stolu a sám si sedl vedle ní. Byla jak hadrová panenka. Ani mu nepomáhala, ani se nezpěčovala. „Vypadá to, že nám Calban nehodlá poskytnout čas, abychom se na něj připravili,“ prohlásil Jon. „Cos, sakra, celý den dělal? A kde jsou ostatní?“ Zmlkl a bolestivě sípal.

, Janus byl se mnou, Scilere. Kontrolovali jsme obranu.“

Jon se pokusil otočit, aby na Dusota viděl, bolavá žebra mu ale v pohybu zabránila. Maska z mušek se pohnula zároveň s ním. „Člun s přízraky přistál u útesu,“ promluvil skrz ně. Mušky uhýbaly před jeho dechem.

„Slyšel jsem. A také jsem slyšel o Lazuli. Již není znavená, Lapis.“

Jon si Dusota ve světle svíček prohlížel a přemýšlel. Používá místní rituály. Je stejný jako Lapis. Tady teprve žije.

Dusot došel ke stolu a položil ruku Lapis na rameno. „Slyšel jsem, že zemřela hrdinskou smrtí.“

„Jenže stejně umřela, nebo snad ne?“ vyštěkl Janus. Z úst vytáhl dlouhou tenkou rybí kost a dodal. „Stejně byla jen přelud. Můžeš udělat něco s těma mouchama, Scilere?“ Posunul se až ke kraji stolu a mísu s rybou si odtáhl s sebou.

Jon si Januse zkoumavě prohlížel a přemýšlel, jestli ví, jak to s dvojčaty doopravdy bylo, a odkud by mohl znát pravdu. Janus mávl rukou. „Tak se pohneme, nebo ne? Calban určitě nevyhlásil příměří.“

Jon si všiml, že mu Lapis mačká ruku. Pokusil se z jejího sevření vysvobodit, ale držela ho pevně. Žebra ho začínala čím dál víc bolet a kůže na obličeji mu jakoby ztvrdla. Volnou dlaní si otřel čelo, aby se zbavil dotěrných mušek, a všiml si, že mu na ní zůstala vrstva zaschlé krve přízraku, kterého Lapis zabila. Mušky se mu shlukovaly kolem hlavy. Jon si dlaň otřel a pak si jí tak dlouho přejížděl po obličeji, až se zbavil veškeré zaschlé krve a s ní i zbývajícího hmyzu.

„Lapis mi zachránila život, Janusi,“ upozornil ho a sledoval, jak se mušky shlukují kolem šupinek zaschlé krve na podlaze.

, Jasně. A měl by ses teď sám sebe ptát, proč to udělala.“

Jon vstal. „Podle tebe se nic neděje bez příčiny. Je to tak, Janusi?“

„Správně. Velmi správně, Scilere. A proto jsem pořád ještě tady. Byl jsem tu předtím, než jsi se objevil, a budu tady i pak, až budeš dávno mrtvý.“

Za Janusovým ramenem se něco pohnulo. Dusot ten pohyb zachytil ve stejné chvíli jako Jon. Rychle se otočil a pak se Pibaldovi omluvil. „Promiň. Jsem trochu nervózní.“

„To jsme poslední dobou všichni,“ uklidňoval ho Pibald. „Lapis, je mi strašně líto, co se stalo Lazuli, ale…“

„Již není znavená,“ prohlásil Janus sarkasticky. Máchl rukou, rozhoupal plameny svíček a rozhýbal stíny. „O co tu, do prdele, jde? Jenom proto, že tentokrát zbylo tělo ke spálení, se z nás stanou domorodci?“

Jon se ohlédl po Lapis. Čekal, že něco řekne, nebo po Janusovi skočí, ale jen dál netečně seděla. Pak ho napadlo, o čem to vlastně Janus mluvil? Copak předtím nezůstala žádná těla? Calban je všechna unesl?

„Jhalouk vzkazuje, že hranice je připravená,“ oznámil jim Pibald. „Měli bychom jít, Lapis.“

Došli na vrcholek srázu a pokračovali dál do kopce nad domem a pak ještě další stezkou, než se dostali k vyhlídce na nejvyšším místě nad údolím. Dolina se rozprostírala vlevo i vpravo, rušená jen občasnými skupinkami kopců. Vyhlídka byla na mýtině, uprostřed níž se tyčila hranice dřeva. V jejím středu ležela konstrukce z větví a skrz polena Jon zahlédl Lazulino tělo, zabalené do bílého rubáše.

„Chci, aby oheň zapálil Sciler,“ pronesla Lapis s pohledem upřeným na hranici.

„Má na to právo,“ pošeptala Jonovi Jhalouk. „Je to pro tebe velká čest. Musíš použít magii. Takový je zvyk.“

Zdálo se, že Dusot chce něco říct, hned si to však rozmyslel. Jon si všiml, jak se podíval na Lapis a pak na něho. Něco spolu mají, napadlo ho. Nebo ještě lépe řečeno, něco spolu měli a Dusot čekal, že to bude on, kdo hranici zapálí.

Lapis se podívala na Jona a naznačila mu, aby začal. Zůstal stát a v duchu si představil hořící oheň, jako by si ho vyvolával z paměti, jako by si vzpomínal na cosi, co se už stalo, takže mu připadal skutečnější. Vybavil si horko na tváři, sálavý žár ho nutil přivírat oči. V plamenech zahlédl napsaná slova zaklínadla, oheň mu sám svým plápoláním napovídal a poprvé v životě si připadal jako čaroděj. Cítil, že kouzlo ovládá a že již není jen pouhým poloslepým horníkem, který se snaží cosi neznámého vykutat z blátivé hlíny. Tentokrát to bylo úplně jiné, než když se mamě snažil vyvolat malinký plamínek pod hraničkou dřeva na Lilově mýtině. Tentokrát poznal magii. Prýštila z něho, a i když se mu do tváře těsně před koncem zaklínadla opřel prudký vítr, rval mu slabiky od úst a snažil se vymazat mu kouzlo z mozku, udržel jak dech, tak i paměť a pokračoval až do konce.

Hranice plápolala a oheň prskal. Jon se zapotácel. Cítil, jak ho někdo zachytil, a věděl, že to byla Lapis. Posadila se vedle něho a mlčky ho vzala za ruku. Plameny šlehaly do výšky a proti večernímu obzoru stoupal sloup tmavého dýmu.

Na chvíli existoval jen oheň a rychle přicházející tma. Za pohřební hranicí nebe potemnělo a dým se na novém pozadí leskl. Lapis vstala, kousek poodešla a dívala se do údolí. Nebe nad ním bylo stále ještě modré, ale na opačném konci planiny rychle postupovala linie stínu. Úbočí kopců nad údolím se jedno po druhém ztrácela. Přicházela bouře, v jejímž hřmění praskání ohně zanikalo.

Vesničané začali ustupovat a v dosud čisté vůni kouře z hranice se objevil zápach síry a ještě čehosi jiného, podobného nejspíš lékořici. Jon se ohlédl po Dusotovi a všiml si, že něco naznačuje Janusovi. Byl však příliš pomalý, aby dokázal zachytit Janusovu odpověď. Janus i Dusot pohledem pečlivě zkoumali stráň za nimi.

Hranice teď hučela v jednom ohni a kouř z ní stoupal ve vysokém sloupci, zakončeném černým vírem. Nebe nad ní se zdálo být jasnější než kdykoliv předtím a jako předzvěst bouře se údolím proháněl silný vítr, zvedal kolem Jona listí ze země a začínal ohýbat stromy.

Údolím postupovala tma, zahalovala úbočí na levé i pravé straně a pohlcovala poslední zbytky dne. Nad hlavami jim přeletěla hejna drobných ptáků a zmizela směrem ke Katharu a k moři. Vesničané se vydali stejným směrem, vítr jimi cloumal. Jhalouk pomohla Jonovi vstát. „Pojď,“ vyzvala ho. Pibald si položil jeho paži kolem ramen a odváděl ho pryč od ohně. Lapis zůstala stát na místě a ničeho si nevšímala, oči upřené na hranici.

„Počkejte,“ požádal Jon Jhalouk a Pibalda.

Dusot s Janusem spolu mluvili na kraji mýtiny a rozhlíželi se po okolních kopcích.

Dolů do údolí sjel blesk a jeho odraz zůstal Jonovi po několik vteřin vypálený na sítnici. Tma se již rozprostřela úplně a připomínala pevnou masu, skrz kterou procházely další a další blesky. Jako by se nebe srazilo a proměnilo v pohyblivou substanci, z jejíchž prasklin odletují prameny jisker.

Oheň se ve větru divoce rozhořel a pomalu se stával nekontrolovatelným. Lapis seděla, rytmicky kývala hlavou, cosi si pro sebe mumlala a ústa měla roztažená v náměsíčném úsměvu. Bouře byla přímo nad nimi a stále ještě nezačalo pršet.

Jon odtáhl Pibalda pryč, rozhlížel se po stráni, čichal vůni korditu a lékořice, dokud nespatřil to, o čem byl přesvědčen, že objeví. Pak z posledních sil křikl na Dusota a Januse a ukázal prstem: „Tamhle je.“

Jejich oči se setkaly, Jon stál na mýtině a Calban nahoře mezi ohýbajícími se stromy v místě, kde se kopec začínal svažovat k vesnici. Než ho únava přemohla, všiml si Jon, že Dusot s Janusem zamířili Calbanovým směrem.

A pak se konečně spustil déšť.

* * *

Paní Schaeferová třepala v ruce mozkovým skenem. „Tohle je standardní záležitost, Chrye. Jak říkáte, jde o jeden ze snímků neuroloické mapovací procedury. Používají sice zastaralou, ale stále plně dostačující technologii kombinace pozitivní emisní tomografie a funkčního zobrazení prostřednictvím magnetické rezonance.“ Podívala se na Chrye.

Ta přikývla. „PET a fMR. Jasně.“ Stále ještě se jen s obtížemi soustřeďovala, protože musela myslet na Hickeye.

„Doplnili ji ovšem také infračerveným zobrazením. Vidíte tady ty rozmazané skvrny? Na zobrazení položili ještě další vrstvu.“

Toho si Chrye předtím nevšimla.

„Což je zajímavé,“ pokračovala Schaeferová. „Infračervené paprsky jsou neinvazivní, ovšem málo přesné. Není problém zabudovat do CryoSysu PET a fMR a monitorovat je, takže jsme se možná dopracovaly k dalšímu důvodu, proč tahle lůžka používají…“ Přiložila si list papíru ke rtům, lehce do něj foukla a nechala ho chvět se. „Proč ale používají infračervené zobrazení? To se přece jeví jako nadbytečné, nebo ne?“

„Testují přece jenom hru,“ ozvala se Chrye, která cítila, že prohrává. „K tomu nepotřebují ani jednu z těchto technik. Jaký to má smysl?“

Paní Schaeferová papír odložila. „Dobrá otázka,“ pronesla opatrně. „Velmi dobrá otázka, Chrye. Nabízí se vysvětlení, že prověřují reakce subjektu na hru, na software. Myslím, že je do toho nějakým způsobem zapojena i UI. Řekla bych však, že se za tím skrývá něco víc, nic z toho ale nevypadá neblaze. Jde o výzkum. Probíhá celá řada rozsáhlých výzkumů fungování mozku ve virtuálním prostředí, v Labyrintu se ovšem nejspíš pohybují v nezmapovaných vodách.“

„Jak to?“

„Přemýšlejte, Chrye. Malý mozek například koordinuje nevědomé aktivity, třeba rovnováhu a pohyb. Labyrintu se však podařilo tyto funkce obejít. Hráč s bRilemi už se nemusí vůbec hýbat nebo fyzicky přemísťovat. Což znamená, že jejich software dokáže nějakým způsobem přepsat signály malého mozku. Nebo se jim ho snad podařilo obejít?“ Mrkla na Chrye, aby si zkontrolovala, jestli s ní stále ještě drží krok. „Druhá otázka se týká vizuálních stimulů. Dokáže jejich program předávat signály nebo obejít oblasti mozkové kůry? Stejně tak další stimuly. U třetí otázky jde o Jonovy motorické reakce, řeč a jednání. V kterém bodě je software dokáže přečíst a kde je hranice, za níž je vypíná?“

Chrye vzala do ruky mozkový sken a pozorovala ho. „Nejsou si jistí, co se tam děje, že?“

Paní Schaeferová se nepříjemně zasmála. Chrye se dokonce zdálo, že se od ní odtáhla způsobem, kterému nerozuměla. „Ach, tak daleko bych si ve svých soudech zajít netroufla,“ prohlásila. „Prostě jen kontrolují nové systémy, nic víc. Nemělo by to nikoho ohrožovat.“

„Nikoho? Jak to můžete říct? Několik lidí bylo zabito.“

„To nevíte jistě, Chrye. A i kdyby se tam skrýval vrah, nic z toho, o čem jsme spolu až dosud hovořily, nenaznačuje, že za těmi vraždami stojí Labyrint. Labyrint prostě jen staví dráhu těsně před vlakem a na tom není nic špatného. Žijeme v neobvyklé době.“

„Posledně jste ovšem říkala…,“ spustila Chrye, vzápětí si však svá slova rozmyslela. „Nejspíš máte pravdu,“ dodala.

Lektorka se usmála. „Nejspíš ano. A než na to zapomenu, tady vám vracím ten deník.“

Chrye si ho uložila do tašky. „Komu jste ho ukázala?“ zeptala se.

Odmlka byla sice krátká, přesto si jí však Chrye povšimla a došlo jí, že mezi ní a lektorkou již nepanuje bezbřehá důvěra.

„Ani jsem se k tomu, abych pravdu řekla, nedostala. Jen jsem si ho přečetla. Autor zjevně trpěl paranoidními představami. Myslím, že jsme deníku posledně obě přikládaly zbytečně velkou důležitost.“

„Jak mám tedy pokračovat s Jonem Scilerem?“ chystala se Chrye k odchodu.

„Myslím, že byste měla jednoduše pokračovat v práci na svých tezích. Jako obvykle mne, Chrye, informujte o svém postupu. Samozřejmě, pokud by se něco objevilo, varujte mne. Například…,“ ukázala na mozkový sken, který Chrye držela v ruce, „…společně můžeme pana Scilera ochránit. Tedy ne že by mu něco hrozilo.“

DEVATENÁCT

Co tu, Jone, děláme?“ zeptala se Chrye, když za ním sestupovala po zastavených eskalátorech ve stanici metra Highgate. Na jejich dolním konci se rozkládalo nástupiště se zaoblenými stěnami tunelu, chabě každých deset metrů osvětlené pruhy neonového světla, které se odráželo v zeleném popraskaném obložení. Panovalo zde ticho a nikde nebylo ani živáčka.

„Chci ti něco ukázat,“ vysvětlil jí. Otevřel dveře budky dozorčího, vtisknuté do konkávní stěny. Průhledné vistenové boky již začínaly stářím nabírat zelenkavý odstín. „Pojď dovnitř.“

Přestože všechno vybavení budky již bylo dávno rozkradeno, místa uvnitř pro oba nebylo nazbyt. Jon jí neřekl nic víc, než aby byla potichu a měla trpělivost. Opřela se o vistenovou stěnu, prohlížela si otrhané inzertní panely u kolejiště a snažila se nevnímat jeho nervozitu. Jedna z reklam upozorňovala na kultovní knihu, kterou četla již před lety. Nejprve se zabij – Existenciální odpověď na virtuální svět. Kolem ní plandaly útržky plakátů na dýchací filtry s vůní, hry, tablety k čištění vody a další výrobky, nezbytné pro život na umírající planetě.

„Důvěřuji ti, Jone, ale co –?“

„Poslouchej. Už se blíží.“

Cítila, jak se pod náporem vzduchu z protilehlého tunelu visten prohnul. Současně s tím si uvědomila šustivý, štěbetavý zvuk a z ústí tunelu se směrem k nim začínal roztahovat hnědý koberec, který takřka okamžitě pokryl koleje.

„Krysy,“ vyjekla nahlas, a to jediné slovo v ní ve stísněném prostoru takřka vyvolalo paniku.

„Dovnitř se nedostanou.“ Hlas měl netečný. Takhle promluvit ho neslyšela už hodně dlouho. Nelíbilo se jí to. Položila ruku na kliku dveří, krysy však již dorazily až k budce a škrábaly po vistenu.

„Ježíši! Jone?“

Zvuky teď byly hlasitější a Chrye si uvědomila, že se mění. Objevovalo se v nich šelestění a pleskání. Koberec krys, myší a dalších neskutečných stvoření s dlouhými holými ocasy, které Chrye v životě ani nezahlédla, se rozprostíral od jedné zakřivené stěny ke druhé. Zvířata se pokoušela po stěnách vyběhnout nahoru, odpadávala však v celých vlnách na ta, která zůstala dole. Jako pěna na vlnách příboje se objevovaly vyceněné zuby a nakonec i krev, když se krysy v bezbřehé panice začaly napadat navzájem. Stěny budky se sice třásly, stále však náporu odolávaly.

Tlak vzduchu ve stanici se ještě zvýšil a již tak dost namáhané vistenové stěny se zachvěly. Otevřené ústí tunelu bylo najednou plné pohybu a šustění. Jeho útroby jako by se z ničeho nic začaly temně blýskat a letět kupředu, rostly a roztahovaly se nad kolejemi i nástupištěm.

Chrye konečně došlo, co se děje. Tunel byl zahlcený ptáky, kteří před sebou jako píst tlačili vzduch a všechnu ostatní havěť.

Ptáků bylo stále víc a víc a jejich skřehotání spolu s pištěním k smrti vyděšených krys pronikalo skrz vistenové stěny. V otevřeném prostoru opuštěné stanice se hejno zformovalo do tvaru vývrtky, vlevo obrácené dolů a vpravo nahoru. V zobácích a pařátech ptáci svírali myši i krysy. V závrať vyvolávající spirále přeletěli přes nástupiště směrem k budce. Chrye si připadala zmatená a dezorientovaná, jako by sama padala vstříc hejnu dravců. Namáčkla se na Jona a dlaní jedné ruky udeřila do panelu studeného mastného vistenu, okamžitě se však lekla, že by ho mohla rozbít a ocitnout se přímo na nástupišti.

Zdálo se, že špičce hejna trvalo nekonečně dlouho, než doletěla k budce. Chrye se zapřela o protilehlou stěnu. Cítila, jak ptáci do vistenu narážejí, a mohla se jen bezmocně dívat, jak vynášejí krysy do vzduchu a míří s nimi pryč. Uvědomila si, že ji Jon objímá kolem ramen, a zabořila tvář do jeho hrudi.

Nakonec se hluk ztišil, a když otevřela oči, uviděla, jak vír ptáků míří se svou kořistí přes nástupiště zpět do tmavého tunelu. Nakonec zmizel i úplně poslední pár křídel. Chrye se cítila jako znovuzrozená.

Jon ji stále pevně držel. Odstrčila ho a podívala se na něho, připravená se rozčílit. Uviděla však, že má pevně stisknutá víčka. Celý se třásl. Musel mít oči zavřené po celou dobu. Nic z toho, co se dělo venku, neviděl.

Třásla s ním, dokud je neotevřel. „Co… co to mělo znamenat, Jone?“

„Nebyl jsem za Otcem Hněvem. Chodím sem.“

„Proč? Co tu hledáš?“

Čekala, jasně však viděla, že jí není schopen odpovědět. Vyvedla ho ze stanice a nahoru na kopec. Snažila se najít nějaké klidné místo. Nakonec objevila lesopark na Highgate.

Do lesoparku zůstala otevřená jen jediná z bran a na ní bylo trvale pověšeno protipopílkové varování. Uvnitř se spadaný popel nikdy nepostřikoval gelem a ani neodvážel jako materiál pro zaplnění trhlin. Jen se tu po dlouhé měsíce ukládal.

Zavřela za Jonem bránu. Stále mlčel. Všude kolem nich se tyčily vysoké šedé stromy, z nichž na zem při každém sebemenším závanu větru padal další popílek. Poletoval jim kolem nohou. Chrye si vzpomněla na vír ptáků a pokusila se domyslet si, proč Jon chodil právě tam. Na žádný důvod však nepřišla. Otce Hněvá chápala, tohle však ne.

Vzdala se. „Mluv se mnou, Jone,“ poprosila ho. „Pověz mi o Katharu.“

„To nejde.“ Hlas měl plný beznaděje. „Calban je stále o krok před námi. Byl jsem příliš unavený, než abych pokračoval, a tak jsem se odpojil. Předtím jsem ho ale zahlédl. Chtěl, abych ho viděl. A já za ním poslal Dusota s Janusem.“

„A co je na tom špatného, Jone?“ Odtahoval se od ní jako popel u jejích nohou. Byli si teď stejně vzdálení jako při prvním setkání, kdy se zmínila o Dirangeseptu a on se zhroutil sám do sebe.

„Odpověz, Jone.“

Rozhlédl se kolem, jako by netušil, kde je. Začínala se o něho bát.

„Začni znovu, Jone. Řekni mi, co se stalo.“

Zhluboka se nadechl. „Lapis je skutečná,“ prohlásil. „Lapis je Teomera Sequierová. Její dvojče byla Kathařanka –“

„To znamená naprogramovaná, Jone.“

Jon jen netečně pokrčil rameny. „Ať už byla cokoliv, Lazuli nikdy neexistovala na Zemi. Teomera se narodila v Londýně jako jediná živá z dvojčat, ale na Katharu přežilo i její dvojče. Až do včerejška. Zabila ji skupina Calbanových přízraků. Málem dostaly i mě.“

Najednou se zarazil a Chrye by ráda věděla, co se právě chystal říct. Nakonec pokračoval. „Těsně předtím, než jsem se odpojil, se Dusot s Janusem vydali za Calbanem a obávám se, že šlo o past. Janusovi ani trochu nevěřím a o Dusota mám strach.“ Kopl do popela, který se mu zvedl kolem kotníků jako dým. „Je to divné, ale napůl jsem čekal, že Calbana poznám. Díval se na mě, jako bychom se už setkali.“

Jon zaváhal a Chrye se ho snažila povzbudit: „Ano?“

„A Lapis byla úplně mimo. Možná byla blázen celou tu dobu.“

Ani tohle není to nejdůležitější, domýšlela se Chrye. Úkosem se na něho podívala, otočil však hlavu a hleděl kamsi za ně. Chrye viděla jen holé kmeny šedošedých stromů. Její oči toužily po barvách.

„Nikdo jiný tu není, Jone. Kdo by sem taky chodil? Jsme blázni, že se tu zdržujeme. O co jde?“

„Myslel jsem jen… to nic.“ Pokračoval dál, zatímco Chry se zastavila u jednoho ze stromů, na jehož kmeni visela malá cedulka. Obrázek jakéhosi zvířete již pod nánosem prachu nebyl takřka rozeznatelný a Chrye musela přes text přejet prstem. „Ztracené zvířátko“ stálo tam dětským kostrbatým písmem. „Prosím, pomozte.“ Otřela celý lístek, kromě obrázku tam však již nic dalšího nebylo, barevná fotka černé kočky se stříbrnými znaky. Dokud se na obrázek znovu nenalepil popel, zdálo se, že si ji zvíře prohlíží. Ještě jednou mu prstem otřela oči a přemýšlela, jestli jí nejsou něčím povědomé. Nedaleko vpředu se zdálo, že Jon mizí v popelu, že se ho Země pokouší rozpustit, a Chrye musela přidat do kroku, aby ho dohnala a aby jeho postava znovu získala ostré obrysy.

„Jsem si jistý, že Lapis na Katharu spala se Starburnem,“ ozval se, „a mám dojem, že byla i na jeho pohřbu. Myslím, že ona je ten vrah.“

Chrye se snažila informaci vstřebat. „Teomera,“ zamumlala si pro sebe.

„Ani sama neví, jestli je opravdová. Vypadá to, že se pokouší na lidi přilepit, aby se ujistila, že není součástí programu.“

Chrye o tom přemýšlela, zatímco se dál brodila popelem. „A jakmile ji odmítnou, tak je zabíjí. Nebo se jim třeba nepodaří ji přesvědčit, že je reálná, nebo si myslí, že si uvědomili, že není. Možné je všechno. Co když je zabíjí kvůli odplatě? Třeba si díky tomu i na chvíli připadá opravdová. To by, Jone, mohlo dávat smysl.“

Procházeli mezi šedými stromy. Z větví se dolů snášely hromádky popela, dopadaly a zůstávaly po nich mělké krátery. Jon se neustále ohlížel, díval se na zem a pozoroval dvě řady stop, které za sebou v šedé mase zanechávali. „A jak je tedy zabíjí?“ přemýšlela Chrye nahlas. „Starbum nebyl první, to už víme. Podle Madsena neměli v těle žádné stopy po drogách a všechna úmrtí byla násilná. Copak by je mohla Lapis přeprat? Pochybuji, že by se nebránili. A co všechny ty pokusy zakrýt pravdu? To by také nezvládla. Určitě ne sama.“

„Janus o ní něco ví,“ ozval se Jon. „Ani trochu mu nevěřím, ale určitě něco ví. Vzájemně se nenávidí.“

„Co když ji odmítl a zůstal naživu?“

Jon pomalu přikývl. „Dává mu vinu za Starbumovu smrt v zóně. A ještě něco. Ani nemáme jistotu, že tam doopravdy zemřel. Víme jen, že ho Calban unesl na skálu.“

„Jak by ale, Jone, mohl stále ještě žít? Je mrtvý. Opravdu mrtvý.“

Jon celou minutu mlčel. Chrye ho sledovala a byla si jistá, že právě přemýšlí o Liloví. „Dobrá,“ přerušila nakonec ticho, „ať už zemřel v Katharu nebo ne, nevíme, co se tam s ním stalo. Deník končí o něco dřív. Starbum do něj přestal psát krátce předtím, než ho Calban dostal. A máš pravdu, Starburn v zóně s Lapis opravdu spal. Je to v deníku. Ani slovem se ale nezmiňuje, že by se setkávali i mimo zónu.“

„To je jasné,“ odpověděl. „Kontakty mezi hráči mimo zónu jsou zakázané a deník přece vedl pro Labyrint. Ani náhodou nešlo o jeho soukromé zápisky.“

Pohlédla na něho, a proto pokračoval. „Kerz mě požádal, abych si začal psát deník. Dokonce mi na něj dal i sešit. Přesně takový, jaký měl Starbum.“ Krátce se na Chrye podíval a dodal: „Musím se vyhýbat zmínkám o tobě. Není to jednoduché.“

Chrye nevěděla, jak se má tvářit. Nikdy se jí nesvěřoval se svými pocity. Doufala, že někde hluboko uvnitř přece jen něco je, alespoň náznak citů, nebyla si však jistá a bála se cokoliv říct, aby ho úplně neztratila. Možná se jen snažila chránit své pocity k němu a vybájila si místo v jeho mysli, které však neexistovalo. „Takže ničemu v deníku nemůžeme věřit,“ zamyslela se. „Celou dobu před Labyrintem něco skrýval.“

„Snažil se před nimi zamlčet vztah s Lapis. Pokud je ona tím vrahem, pokud zabila i ty před Starbumem, nemusí mít Labyrint sebemenší podezření, že by mohlo jít právě o ni.“

„O ty vraždy by se ale zajímat měli, nebo ne? Copak by je mohli jen tak ignorovat?“

„Ne…,“ odmlčel se. „Pokud… pokud už jim to nebylo jedno. Pokud oběti už předtím nezemřely v Katharu.“

Chrye o jeho slovech přemýšlela. „Možná jsme se na to od začátku dívali ze špatné strany,“ pronesla hloubavě.

„Jak to myslíš?“

Zpomalila. Nalevo měli dětské hřiště s klouzačkami a houpačkami pokrytými popelem. Vypadaly až nepochopitelně nově. „Pídili jsme se po vrahovi, pokoušeli se přijít na to, co se děje v Labyrintu, a najít mezi tím nějakou spojitost,“ odpověděla. „No a co když tam žádná není? Co když dochází současně ke dvěma dějům, které spolu nesouvisejí? Co jestli Labyrint provádí nějaký výzkum na Katharu, který se snaží ze všech sil utajit, a nezávisle na tom se někde uvnitř společnosti pohybuje sériový vrah? Řekněme, že dokud si ten vrah hledí svého a nijak vlastní práci Labyrintu nenarušuje, nechávají ho raději být. Určitě by to pro ně bylo jednodušší řešení než zavolat policii a riskovat, že někdo odhalí jejich výzkumy.“

Hřiště zůstalo za nimi. Jon se zastavil a špičkou boty tak dlouho odhrnoval popel, až vytvořil kruh čisté země. Matně hnědá hlína Chrye připomínala čokoládu, takřka okamžitě se na ní však objevil další popel. „Je také možné, že Labyrint sám provádí krycí operace, jen aby se vše podařilo ututlat,“ doplnil ji Jon.

„Možná,“ odtušila Chrye. „A ještě něco, Jone. Pokud je Lapis tím vrahem, věděla by přece, jestli Starbum v Katharu zemřel, nebo ne. Co myslíš? Jestli spolu opravdu něco měli, setkávali by se i po jeho smrti v zóně. Nikdo jiný by to neudělal. A pokud by si myslela, že se Labyrint opět pokusí zakrýt stopy, byla by si jistá, že ho v té chvíli může bez obav zabít.“

Světla začínalo ubývat, stromy se ostře rýsovaly proti večerní obloze a popel vypadal skoro jako dva dny starý sníh.

„A jestli ho znala opravdu tak dobře,“ rozvíjel myšlenku Jon, „mohla klidně vědět o jeho strachu z vody. A ještě něco ti, Chrye, musím říct.“ Zadržel dech a odvrátil od ní hlavu. „Jde o Lapis,“ dodal rychle. „V Katharu jsem se s ní vyspal.“

„Aha.“ Chrye kopla špičkou nohy do popela. Tak tohle před ní skrýval. V očích cítila horké slzy. Klekla si, protože cítila, jak jí nohy vypovídají službu, a rukou prohrábla jemný nános na zemi. Koledovala jsem si o to, napadlo ji. Chtěla jsem vědět, jestli ke mně něco cítí, a teď znám odpověď. Spal s vražedkyní ve světě, který nejspíš ani neexistuje. Ta potvora muže, s nimiž spala, zabíjí a jediné, co cítím, je žárlivost. Dává to vůbec smysl? Copak mám sebemenší naději?

Pokoušela se být naštvaná, ovládala ji však jen beznaděj. Otřela si slzy z očí a uviděla Jona, jak se opatrně pár metrů od ní předklonil a prsty se pomalu probíral nánosem popela.

„Co to děláš?“ zaječela na něho. Uvědomila si, že jí rozčílením přeskakuje hlas. „Co si, sakra, myslíš, že děláš?“

„Chodíme v kruhu.“ Ukázal na začátek jejich stop a rozhlížel se mezi stromy kolem nich. Chrye nic neviděla, jen několik spadaných lístků, které vítr hnal prachem. „Bál jsem se, aby mě nedali sledovat,“ pokračoval Jon. „Zdálo se mi, že za mnou někdo jde.“

Chrye se k němu rozběhla, vztekle kopala do popela, vířila ho a sledovala, jak naplňuje vzduch kolem nich. Postavila se do středu oblaku prachu a křičela: „O tom to celou dobu bylo, Jone, že ano? Šlo jen o tebe. Celou dobu šlo jen o tebe. A tvou vinu, o…“

Jon k ní oblakem popela prošel, objal ji a držel tak dlouho, dokud jí nedošel dech. „V Katharu jsem se s ní vyspal. Ale i tam jsem myslel jen na tebe,“ řekl.

* * *

„Hickey Sill ti chce, Jone, ublížit víc, než si myslíš,“ pronesla Chrye opatrně a podala mu hrnek s kávou. Vzpomněla si, jak se poprvé dělili právě o tento šálek a jak se jim tehdy všechny možnosti zdály být dobré. Připadalo jí, že od té doby uběhly celé roky. Cítila se o hodně starší a stejně zničená jako svět kolem. „Chce to udělat přese mě. Přišel ke mně domů a pokusil se mě znásilnit.“ Když si všimla, jak se Jon zamračil, rychle dodala: „K ničemu nedošlo, byl plný měsíčního paprsku. Zbavila jsem se ho. Jenže se vrátí.“ Lehce se otřásla. „Musíme s tím, Jone, něco udělat.“

„Víš jistě, že k ničemu nedošlo?“ zeptal se. „Jsi v pořádku?“ Když přikývla, pokračoval: „Nějakou dobu mě sledoval, pak s tím ale přestal. Říkal jsem si proč asi.“ Opatrně položil dlaň na Chryinu ruku a ji napadlo, že dál už nedokáže zajít, aby jí vyjádřil, jaký o ni má strach. Pokaždé když se k ní přiblížil, vždy se rychle stáhl.

I přesto ji jeho nejistý dotyk potěšil.

„Nemá cenu chodit si na Hickeye stěžovat na policii,“ vysvětlovala. „Probírala jsem to s Madsenem. Hickey je tam považován za hvězdu. Řekla bych, že vyřeší víc zločinů, než kolik jich sám napáchá. Buď se pohybuje těsně na hraně, nebo jeho nadřízení nemají ani ponětí o tom, jak tráví noci. A ty, Jone, nemůžeš udělat nic, čím bys ho zastavil. Jak jsi mi říkal, přesně na to čeká.“

„Jaké tedy máme možnosti?“

„Hickey musí mít věci pod kontrolou,“ vysvětlovala Chrye. „Když jsem se ho posledně zbavila, tak ji ztratil. V té chvíli jsem nad ním měla psychologickou převahu a musím v tom pokračovat, abych o ni nepřišla. Něco mě, Jone, napadlo. Pokusím se to zaonačit, abych se s ním setkala. To je to poslední, co by ode mě čekal. Tím ho vykolejím. A udělám všechno pro to, abych na něho byla připravená.“

Přemýšlela, jestli její nápad přijde Jonovi stejně šílený, jak se ze začátku zdál i jí. Vzala si od něho zbytek vychládající kávy a dopila ho. Na jazyku cítila hořkou pachuť sedliny. Znovu nad sebou viděla Hickeye, cítila váhu jeho těla a vnímala nadrogované oči, které si ji zblízka prohlížely z oteklé tváře. Žádnou převahu právě teď necítila.

„To má být plán, že?“ ozval se Jon. Vstal, aby dolil další kávu, a když přecházel přes místnost, spadlo mu z ramen prostěradlo. Stopy po biči Otce Hněvá už skoro nebylo vidět, hluboká jizva přes ramena však Chrye stále připomínala jeho minulost. I když se před půlhodinou milovali, uvědomila si najednou, že prsty stále nevědomky jizvu zkoumá. Alespoň že se neobjevovaly žádné nové, každopádně ne na těle. O Otci Hněvovi jí nelhal. Co pro něho ale znamenali ptáci v metru? Zavřela oči a vzpomněla si, jak na ní spočívalo jeho tělo, myšlenek na Hickeye se však zbavit nedokázala.

„Sešla jsem se se svou lektorkou, Jone,“ řekla, když před ni postavil hrnek čerstvé kávy. Počkala, až se posadí. Teď z jizvy viděla jen konec na vrcholku ramene, jako by mu tam někdo položil prst.

„Labyrint se k ní dostal. Řekla bych ale, že už to trvá nějakou dobu, určitě se s ní nespojili až teď. Tvrdila, že Starbumův deník nikomu neukázala.“

„Takže?“

„Ten den, kdy jsem jí ho půjčila, jsme spolu měly dlouhý rozhovor. Paní Schaeferová nemá herní průmysl ani trochu v lásce. Také se zmínila, že všechny herní společnosti zaměstnávají psychology. Což je jasné, že? Platí si celé univerzitní katedry. Financují jeden tým na univerzitě v Middlesexu. To mám ověřené. Prostě jsem nemyslela. Jenže později jsem si něco zjistila. Labyrint financuje její místo, Jone.“ Opřela se na židli, protože tomu stále ještě nedokázala uvěřit. „Předávala jsem jí všechny výsledky svého výzkumu a všechno to šlo rovnou do Labyrintu. O všem, co jsi zamlčel před doktorkou Lockeovou, se dozvěděla ode mě.“

„Ach bože,“ Jon zavřel oči a zasténal.

„Ano. Myslím si, že paní Schaeferová souhlasila s předáváním informací o tobě do Labyrintu do chvíle, než si přečetla Starbumův deník. Nejspíš ho považovala za bombu, která by mohla Labyrint zničit, a tím by se pro ni vše změnilo. Musela za nimi utíkat, hned jak ho dočetla. Určitě byla rozčílená. Ať už jí ale řekli nebo udělali cokoliv, rychle se uklidnila.“ Chrye se na Jona podívala a dodala: „Jsem si jistá, že k tomu mají dost prostředků.“

„A co to tedy znamená pro nás?“

„No, pořád ještě nevíme nic víc o těch vraždách, ale dostali jsme se o kus dál v otázce, čím se vlastně Labyrint zabývá. Dlouho jsem o tom přemýšlela. Katedrála je klíč. Právě ta je podráždila, nic jiného. Ani žádný Lile. Musíme zjistit, co se pod tím pojmem vlastně skrývá.“ Hrála si s hrnkem. „Nikdy jsem se nedostala k tomu, abych se paní Schaeferové zeptala. Takže Labyrint nemá ani ponětí, že o tom víme. A ještě něco, Jone. Vzpomínáš si na PI?“

„Ano.“

„Než ji varovali, poskytla mi paní Schaeferová několik nápadů. Samozřejmě se jich sama nechytla, ale já ano. Porovnala jsem jména psychologů, kteří se účastnili projektu Dirangesept, s těmi, kteří kdy pracovali pro herní společnosti.“

„A?“

„Objevila jsem jedno jméno. Anton Stuber. Hádej, pro kterou společnost dělal?“ Natáhla se a vzala Jona za ruku. „Takže se pomalu propracováváme dopředu, nebo ne? Jenže Anton Stuber umírá. Posledních pět let se léčí s rakovinou tlustého střeva a každý druhý týden prochází terapií, zatímco tělo leží v CryoSysu. Dneska je pátý den léčebného cyklu, takže budeme muset dva dny počkat. Pak se o PI možná něco dozvíme.“

„Výborně.“ Jon jí stiskl ruku. Chrye se líbilo, že už se nemračí. Zdálo se, že se jim poprvé za celou dobu podařilo být oproti hře o krok napřed. Cítila, že Jon je na její straně.

„Ještě něco bychom mezitím mohli udělat,“ prohlásil Jon. „Kerz možná neví, kdo Starbuma zabil. Určitě ale moc dobře ví, co se s ním stalo na Calbanově ostrově.“

„Ano. A co?“

„Vzpomínáš si, jak mi telefonoval z domova, aby mi řekl o herní zóně v autobusovém depu? Zahlédl jsem za ním skříň, stejnou jako má v pracovně doktorka Lockeová. Řekl bych, že nahrávku poslední návštěvy Starbuma v Katharu má schovanou doma.“

„A ty se za ním chystáš jít a jen tak se ho zeptat, jestli by ti ji laskavě nepůjčil?“

„Víš, mám asi tak stejně dobrý plán jako ty na večírek s Hickeyem.“

DVACET

Jon otevřel oči v domě Jhalouk. Celý se třásl zimou.

Přikrývku měl zmačkanou pod sebou. Aniž by přemýšlel, natáhl se po Chrye, a když tam nebyla, napadlo ho nejdříve, že se mu o ní tady v Katharu jen zdálo.

Ložnice byla potemnělá. Muselo však být již přinejmenším poledne. Ten, kdo ho sem donesl a uložil do postele, ho také svlékl a poskládal jeho oblečení přes opěradlo židle, přistavené ke krbu v rohu. Kde nebylo promočené od bouře, tam bylo ožehlé a byl z něho cítit kouř. Přesto si ho oblékl. Zablácené kožené boty se mu lepily k chodidlům jako kus mrtvého a studeného masa a na kamenné podlaze za ním zůstávaly zřetelné černé stopy. Zatímco vycházel ven na vzduch, cítil se jakoby obklopený smrtí.

Na verandě seděl sám u stolu Janus a Pibald se opíral o stěnu a se svěšenými rameny se díval přes moře.

„Kde je Dusot?“ zeptal se Jon.

Janus zvedl hlavu. „No to se podívejme, kdopak se nám to konečně vyspinkal? Dal sis, Scilere, sakra na čas. Už jsme se báli, že se možná ani nevrátíš. Při čekání na tebe jsme mohli všichni chcípnout. Konec hry.“

„Nech těch keců o hře. Kde je?“

„Copak jsem jeho chůva?“ zamumlal si Janus sám pro sebe.

Jon se otočil, když na rameni ucítil váhu čísi ruky.

„Nenašli jsme ho, Scilere,“ prohlásil Pibald. „Nejspíš ho odvlekl Calban, nevíme to ale jistě.“

Jon se znovu obrátil na Januse. „Co se stalo?“

Janus jen lehce pokrčil rameny. „Nic se nestalo. Vůbec nic. Pokoušeli jsme sejít za ním, ale v tom dešti to nešlo. Všude bylo najednou plno bláta a nemohli jsme se dostat na kopec. Zahlédli jsme Calbana, jak míří přes pole dolů k zátoce západně od vesnice, pak jsme ho ale ztratili. Dusot byl nejdřív se mnou, ale rozdělili jsme se. Došlo mi, že by nebylo vůbec dobré, kdybych na Calbana narazil samotný, tak jsem se vrátil. Říkal jsem si, že Dusot udělá to samé.“

Z domu vyšla Jhalouk, cosi žvýkala a tváře se jí vydouvaly. Když si všimla Pibalda, rychle polkla a začervenala se. „Pibalde?“ oslovila ho potichu, otočila se a zamířila k němu. „Nevěděla jsem, že jsi zpátky. Měla jsem o tebe strach.“ Jon si všiml, že na jazyku a v koutcích úst má rudé skvrny.

„Jhalouk,“ zamračil se na ni Pibald, „myslel jsem, že jsi s touhle věcí přestala.“

Sklonila hlavu a vzala ho za rukáv. „Promiň. Prostě jsem to potřebovala. Když ses nevracel…“

Pibald ji objal a potichu na ni promluvil: „Nechci, abys to ještě někdy brala. Určitě ne teď.“ Odvedl ji ke stolu a posadil ji k němu, sám si promnul oči.

„Řekni mi, Pibalde, co se stalo,“ naléhal na něho Jon.

„Když se Janus vrátil sám, vydalo se nás pár za svítání prohlédnout kopce. Muselo vydatně pršet celou noc, většinu úrody voda spláchla. Nenašli jsme ani pěšinu. A po Dusotovi nebo Calbanovi nezůstala sebemenší stopa. Sešli jsme dolů k vodě a zkontrolovali pobřeží. Ani tam jsme nic neobjevili, dokud jsme se nedostali k zátoce, kde žije Lile.“

Jon cítil, jak se mu rozbušilo srdce. „A?“

„Nebyl tam ani jeho člun, ani Lile.“

„Možná vyrazil na ryby,“ navrhovala Jhalouk.

„Neřekl bych. U mola plavala jeho želva.“

„A co Lapis? Kde ta je?“ chtěl vědět Jon.

Janus si odfrkl. „Když jsi se na nás tak příhodně vykašlal, Calbanova bouře uhasila náš táboráček a řekl bych, že naše slečna Zázračná to vzala jako znamení. Pořád je ještě nahoře a hlídá to, co zbylo z jejího dvojčete. Nikdo ani neví, jestli se náhodou od Katharu neodpojila.“ Vstal a ještě dodal: „Všechno se najednou podělalo. Teda ne že by mi slečna Zázračná nějak chyběla.“

„Zachránila mi život, Janusi. To moc dobře víš,“ snažil se ho umravnit Jon. „Nevím, jestli je tohle místo opravdové nebo ne, Lapis si ale myslí, že ano, a je přesvědčená, že ztratila pořádný kus sebe sama. Možná má pravdu, možná ne, jenže o tomhle je přesvědčená a my jí všichni hodně dlužíme.“

Janus se k němu jen otočil zády a zamířil dolů ze schodů. Když se za ním chtěl rozzlobený Jon rozběhnout, Pibald se ho pokusil zastavit: „Ne, Scilere. Nech ho být.“

„Ne. Tentokrát ne. Nemůže jen tak odejít.“

Januse dohnal v polovině cesty k lesu, chytil ho, držel ho za ramena a chvíli se díval, jak se jeho silueta rýsuje proti světle modrému nebi.

„Janusi, nevím, o co se, sakra, snažíš, ale jestli zjistím, že jsi nechal Dusota umřít stejně jako Starbuma, tak přísahám, že…“

Janus byl silnější, než Jon čekal, setřásl jeho ruce a odhodil ho do křoví u cesty.

„Kdo si, do prdele, myslíš, že jsi?“ zasyčel na Jona. „Nemusím se tu zpovídat ani tobě, ani nikomu jinému. Tohle není žádná podělaná armáda a já nejsem žádný hloupý vojáček v tvé soukromé válce. Nejsem v Katharu kvůli tobě a řeknu ti ještě něco, co tě nejspíš taky překvapí. Ani nikdo z ostatních tu není kvůli tobě. Lapis odsud změnila svůj software, aby si tu mohla zašukat. Určitě o tom víš. A nikdy jsem po Dusotovi ani po Starbumovi nechtěl, aby se chovali jako hrdinové. Myslíš si snad, že je Pibald týmový hráč? Víš, když to půjde, tak ti pomůže, ale určitě se kvůli tobě neobětuje. Ani já. Je mi víc podobný, než si, Scilere, myslíš. Nakonec se mu povedlo, že Jhalouk otěhotněla. Za nějakých osm měsíců se dozvíme, jestli tu můžeme mít děti. Pibald u toho určitě bude chtít být, takže nečekej, že se kvůli tobě vrhne Calbanovi pod meč.“

Jon pomalu vstal a oklepal si oblečení od prachu a listí. Z křoví se zvedlo hejno červených motýlů a odletělo kamsi pryč. Z blízkého lesíka větřík přinesl vůni citronů. , Je to opravdové, Janusi? Je to všechno opravdové?“

Janus se zasmál. „Jsi hlupák, Scilere. Vím to od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl. Vůbec nezáleží na tom, jestli je to opravdové. Copak si to neuvědomuješ?“ Ukázal zpátky na kopec. „Poslouchej, víš, co to Jhalouk žvýkala? Říká se tomu mesra. Jde o nějaký druh antidepresiva a je to návykové. Ne všechno v Katharu je dokonalé. Jsou tu i jiné drogy. Něco, čemu říkají takka. Ta ti dodá sílu a říká se, že zrychlí i tvé reakce. Povídá se, že ji – kromě toho, co s nimi udělal – užívají Calbanovy přízraky. Takku můžeš sehnat kdekoliv a není návyková. Nemá žádné okamžité vedlejší účinky. Víš, já jsem byl jedním z prvních probuzených z Labyrintu, a co pamatuji, nikdo z nás si tady nikdy nevzal takku ani žádnou jinou drogu. Proč myslíš, že to tak je?“

„To mi řekni.“

„Takka tě zabíjí. Jenže se její dopady začnou projevovat až po šesti letech užívání. Do té doby nemáš žádné symptomy. Už chápeš?“

Jon pomalu přikývl. „Jde o hru, která je tak reálná, že by tu člověk nejraději zůstal. Nechceš zbytečně brzy zemřít. Je to tady tak nádherné, že bys chtěl hrou strávit celý zbytek života.“

„Ne. Sakra, Scilere, ty jsi pořád ještě nic nepochopil, že? Kathar by mohl být opravdový, a to stačí. Mohl by být opravdový.“

Jon se podíval přes vodu na Calbanovu skálu a přemýšlel, jestli se tam právě teď nenachází Dusot. Možná oba leželi mrtví nebo zranění někde kousek od Lilový zátoky. Třeba je Calban mrtvý. O tom však dost pochyboval.

„Proč mi to říkáš? Zmínil ses o Labyrintu. O věcech z reálného světa bychom přece mluvit neměli.“

„Podívej, Scilere, už brzo se všichni na Zemi o Katharu stejně dozvědí, a až k tomu dojde, přestanou platit veškerá pravidla. Na řeči o Zemi si tu budou muset zvyknout.“ ,

„Mluvíš, jako by Kathar byl opravdový,“ nechápal znovu Jon.

Janus zvedl obočí a dodal: „Hele, Scilere, mně je úplně jedno, jestli je opravdový nebo ne. Vím jen, že je tou lepší ze dvou možností. A tu druhou sakra dobře znám, protože jsem v ní prožil polovinu života. Já prostě jen chci být v Katharu. Je mi úplně jedno, kdo tuhle malou válku vyhraje. Calban? Nejspíš ano. Raději budu Calbanovým otrokem v Katharu než hnít a chcípnout na Notting Hillu. Chápeš? Chci tu prostě být a sledovat, co se stane.“ V úšklebku vycenil zuby. „A navíc, jestli má v Katharu dojít k invazi probuzených, pak se Calban může jen hodit, protože sníží jejich počty. Piš si, že se tu spousta věcí změní. Může se stát, že Calban bude prvním katharským bojovníkem za svobodu.“

„Co se ale stane, když tu zemřeš? Nemůžeš se přece jen tak vrátit zpátky, nebo ano? Začít znovu v jiném těle?“

„Kdepak. Copak ti to nikdo neřekl? Smrt je smrt, Scilere. Nikdo se nikdy nevrátil.“

„Proč tedy zůstáváš s námi,“ nedal se Jon, „když ti záleží jen na sobě?“

„Protože by mě Calban mohl jednoho dne také zabít. Pokud ho tedy můžeme porazit, rád pomůžu. Jak jsem ale řekl, nehodlám se za nikoho obětovat. O Calbanovi sis už určitě udělal nějakou představu. Je něčím jiným. Představuje další úroveň. Starbum byl dobrý, ty možná také budeš, jestli ale chceš znát pravdu, Scilere, pořád ještě bych spíš vsadil na Calbana. Tím neříkám, že by se mi líbilo, kdyby zvítězil. Je to sadistickej parchant. Právě teď jsem na vaší straně. Jestli ale Calban začne vyhrávat, nehodlám kvůli vám chcípnout. Je ti to jasné?“ Janus se od něho odvrátil, odešel a nechal Jona zírat na dokonale modré nebe.

* * *

V zátoce nenašel po Lilovi sebemenší stopu. Dveře jeho chaty byly otevřené dokořán a uvnitř vládl nepořádek. O dveře se neopírala sekera. A ve vzduchu se vznášel pach magie.

Jon se vydal mezi stromy k potoku a zamířil ke svému nočnímu úkrytu. Šlo o jediné místo, které ho napadlo. Pibald již určitě všechno kolem prohlédl. Když ke skrýši dorazil, všiml si, že skrz propletené větve vyčnívá tupý konec dřevěné hole. Zastavil se ve stínu stromů, poslouchal a čichem kontroloval vzduch. Nic však neobjevil, proto došel až ke skrýši a vytáhl hůl ven. Nejdřív odolávala, pak ale najednou vyklouzla a přitom celou konstrukci zbořila. Zůstala po ní jen hromada větví a listí. Jon si uvědomil, že nešlo o žádnou hůl. Byla to Lilová sekera.

Nechápal to. Lile přece nemohl o jeho úkrytu vědět. Neměl o něm vědět nikdo. Přejel dlaní po mohutné sekeře a všiml si, že se na lesklém kovu začínají objevovat stopy rzi. Musela být mokrá dřív, než ji někdo schoval do úkrytu, takže k tomu muselo dojít v noci během bouře. I kdyby se Lile pokoušel Jona zabít, nenechal by za sebou tak zřetelnou stopu. Z čehož vyplývalo, že to Lile v žádném případě neudělal, a bylo jasné, že sám má nejspíš velké problémy.

Tohle má na svědomí Calban, napadlo Jona. Nalákal k sobě Dusota a něco provedl i Liloví. Jon odhodil sekeru mezi stromy a poslouchal, jak se prodírá hustým podrostem. Měl to být vzkaz. Počkal, dokud se mu dech nezklidnil, a pokračoval podél po dešti rozvodněného potoka směrem k moři. Ať již byl Calban hráč nebo probuzený, ať byl Kathar opravdový nebo ne, někdo v Labyrintu, kdo měl přístup k Jonovým záznamům, mu dával informace. Kathar měl problém.

* * *

Molo se mu pod nohama opět pohupovalo a i moře bylo stejně modré jako vždycky. V dálce z jeho vod vystupovala jako připomínka všech špatností světa skála. Obou světů. Jon pod sebou zkřížil nohy, posadil se a čekal. Věděl, že tohle je Kathar a že by se něco mělo stát.

Po pár minutách si všiml čehosi, co vypadalo jako skvrna ve vodě jen pár metrů od něho. Vstal ve chvíli, kdy se skvrna k molu přiblížila a tmavý stín se napůl vynořil nad hladinu. Objevila se před ním Lilová želva, která působila jako z jiného světa, jako by neměla nic společného ani se zemí, ani s mořem, ani se vzduchem. Zvedla k němu kožnatou hlavu s velkýma očima. Nejspíš okamžitě poznala, že na molu nestojí Lile, zmizela pod hladinu a dál konstrukci v kruzích obeplouvala.

Po chvíli se potopila hlouběji a zmizela. Jon si rukou zastínil oči a konečně si všiml loďky, zmítající se v dálce na vlnách. Zatímco člun pozoroval, začal se cíleně pohybovat směrem k molu. Jon věděl, že se želva sama zapřáhla do popruhu. Calban nejspíš nasměroval loď pomocí magie a nenamáhal se postroj odříznout.

Jon se vytáhl na špičky a snažil se zjistit, jestli v loďce, která se teď rychle blížila k molu, někdo není. Nic však neviděl, dokud se neocitla jen pár metrů od něho a nezahlédl Lila, zhrouceného na dně. Ani stopa po Dusotovi.

Jon do člunu skočil, aby ho mohl přivázat k molu, a pak na prkna vytáhl Lilovo bezvládné tělo. Byl prochladlý a skoro nevnímal. Jon ho opřel o úvazník a počkal, dokud se mu v očích neobjevil náznak života. Lile měl jen velmi slabý pulz a umíral. Nemohl pro něho nic udělat.

„Kde je Dusot?“ zeptal se Jon jemně. „Viděl jste ho?“

Lile odmítavě zakroutil hlavou a cosi zamumlal. Jon sklonil hlavu a slyšel, jak Lile vydechl: „Moc pozdě.“

„Co se stalo?“ zašeptal Jon otázku.

Lile sice pootevřel rty, ale nebyl již schopný mluvit. Jon mu zkontroloval hrudník a zjistil, že medailon zmizel. „Kdo vzal tu minci?“ zeptal se. Tolik otázek, pomyslel si v záchvatu beznaděje. Vždycky je moc pozdě.

Lilový oči se zamlžily. Jon přímo viděl, jak z něho život uniká. Molo se pojednou hýbalo víc a jeho skřípání začínalo být ostřejší a pronikavější. „Lile,“ snažil se Jon, „řekněte mi to.“

Ve vzduchu daleko nad mořem se objevila pohybující se skvrna. Na nebi letěl pták. Lile se pokusil otočit hlavu a ukázat rukou kamsi před sebe, snad na ostrov. Pak dlouze a pomalu vydechl, zavřel oči a zdálo se, že se mu všechny vrásky ve tváři vyhladily. Jon cítil, jak se mu oči plní slzami, a raději pevně stiskl víčka. „Lile,“ zamumlal si pro sebe. Moře dál lehce naráželo na molo a slunce na obloze hřálo. To nebylo správné.

Scilere.

Jonovi připadalo, že slyší tichý šepot. Znovu se sklonil k bezvládnému tělu, ale to mělo ústa zavřená. Lile byl mrtvý. Vedle mola začínala želva být zneklidněná, narážela do dřevěných pilířů a rozrážela vodu.

Poslouchej.

Stejný hlas. Měl ho uvnitř hlavy.

Vzpomínáš si, jak jsme hráli Mrtvé srdce v Esslerově herně na Wood Greenu? Jak jsme od hry neodešli po celé dva dny a dvě noci a jak nám děcka nosila sójové tyčinky a vitaminový džus? Jak jsme se nikdy předtím s tou hrou nesetkali a přitom jsme nepřišli ani o jeden život?

Víc než sto sedmdesát úrovní, napadlo Jona. Vzpomínám si. Jenže my jsme ne…

Nikdy jsme ji nedohráli. Ne…

Ten smích. Jon skoro viděl jeho obličej, naducané tváře a světle zelené oči, malé a zářící. Starbum. Široký úsměv s chybějícími zuby, vzrušení v hlase.

Všechny ostatní hry museli vypnout, aby pro nás zbylo dost energie. Ne že by se o ně někdo ještě zajímal. A vzpomínáš si, jak nám nakonec Essler vytrhnul konektor ze zásuvky a děcka se zbláznila a celé to tam rozbila? Vzpomínáš si, Jone?

„Vzpomínám.“ Jon zíral na Lilovo mrtvé tělo. Ten hlas mu přece nemohl patřit. Želva už molo málem rozbila, jak divoce narážela do podpěr. Jon jen stěží udržoval rovnováhu. Podíval se nahoru a přímo nad sebou spatřil ptáka, který byl sice stále ještě vysoko, snášel se však ve spirále níž a níž. Rychle se blížil s pařáty vystrčenými tak, že jeho hlava tvořila vrchol úzkého trojúhelníku, který měl v základně zahnutá ostří drápů.

Stále ještě v hlavě slyšel cizí hlas, když orel přistál Liloví na hlavě. Zatímco se pokusil odsunout mrtvé tělo stranou, zahlédl oči ptáka. Jasně žluté s černými diamanty panenek. Z ničeho nic se rozhlédl, nevěděl ani proč, a spatřil jakési zvíře, které po písku pláže běželo směrem k molu. Okamžitě se ale musel odvrátit a skočit do vody, protože orel zaútočil i na něho. Zobákem se mu zabořil do ramene, mohutně mával křídly a ve vzduchu se otáčel. V posledním okamžiku, než se ponořil pod hladinu, si všiml, že ohromný pták mění směr a přelétá nad molem s doširoka rozepjatými křídly, která na obou stranách přesahovala šířku mola, ani ne metr nad prkny.

Už byl ve vodě a pokoušel se vyplavat nad hladinu a nadechnout se. Vykašlával vodu. Rameno ho pálilo a z čerstvé rány se řinula krev. Nedokázal se zorientovat a sůl v očích ho oslepovala. Hřbety rukou si oči utřel, kvůli krvi ve vodě však viděl jen rudou mlhu. Po chvíli si uvědomil, že se nezraněnou paží drží plující části plošiny, kterou nejspíš svými údery uvolnila želva. Stále ovšem byl pod vodou, a když natáhl ruku, aby se přitáhl nahoru na plošinu, poznal, že se drží želvího krunýře. Neměl již dost sil, ale zvíře ho předními ploutvemi bez viditelné námahy dostrkalo nahoru na svůj hřbet. Byl teplý a na omak připomínal kůži. Želva minutu nebo dvě klidně plavala, pak se prudce otočila a Jon sklouzl na písek pláže.

Protřel si oči. Želva byla zpátky ve vodě a mířila pryč. Jon se podíval mezi stromy a rukou si držel poraněné rameno. Když se pohledem vrátil k molu, zjistil, že se hýbe víc než obvykle. Želva narážela do pilířů na vzdálenějším konci. Prkna se lámala a padala do moře. Lilovo tělo tam stále ještě leželo, zvíře však pokračovalo v úderech tak dlouho, dokud v kaskádě rozbitých prken nespadlo dolů. Želva se ponořila a vyplavala s mrtvolou položenou na krunýři. Jon si až dosud neuvědomil, jak je zvíře vlastně obrovské. Lilová ruka a ani nohy přes krunýř nepřečnívaly. Vypadal, jako když odpočívá. Jonovi připadalo, že si želva tělo ještě jednou lehce nadhodila, aby ho dostala přímo na prostředek krunýře, a pak pomalu odplavala na otevřené moře. Mohutným tělem lehce rozrážela vlny. Jon ji sledoval, dokud se mu téměř neztratila z dohledu, a právě když už se chtěl otočit, uviděl, jak se zvíře naklonilo, aby tělo mohlo sklouznout do vody. Jedna z ploutví se zvedla nad hladinu, jako by chtěla ještě naposledy zamávat na rozloučenou. Pak si jí želva přisunula mrtvolu pod sebe, ještě jednou zvedla hlavu, potopila se a úplně zmizela i se svým břemenem. Jon ještě dlouho stál a čekal, nakonec však odešel.

Když se dostal na mýtinu, měl oči stále ještě plné krve. A soli. Nepřestával myslet na Starbuma a Lila. Orel se dál vznášel vysoko na obloze, lehce plul nad pobřežím a o Jona se nezajímal, stejně jako předtím o želvu. Vzpomínej, napadlo Jona. Vzpomínej. Viděl orla, jak jako šíp přelétá nad molem, a ono zvíře, běžící proti němu, a pak cosi rudého. Nebyl však schopný říct, jestli se rudá barva objevila v kožichu zvířete, v peří ptáka, nebo jestli měl jen plné oči vlastní krve.

* * *

„Tentokrát podáte hlášení mně,“ prohlásil Kerz. „Doktorka Lockeová si nejspíš myslí, že už nemá vaši důvěru.“

„Nejenom ona, Kerzi. Nevím, jestli je Kathar opravdový nebo ne, a nechci, abyste mi znovu vykládal, že jde jen o hru. Abych byl upřímný, je mi to jedno. Janus má pravdu. Vůbec na tom nezáleží. Nevím, odkud máte všechny ty informace o mně, a je mi to vlastně taky jedno. Pokud mám ale v Katharu pobývat kvůli vám, chci se ujistit, že se mnou jednáte na rovinu.“

Kerz naklonil hlavu. „Nejspíš, pane Scilere, tak docela nechápete situaci. Začínáte být hrou velmi zaujatý, což je samozřejmě náš cíl. Jenže vy ji nehrajete. Nikdy nešlo o vaše osobní potěšení. Testujete ji pro nás. Jste jako krysa v bludišti, pokud to chcete slyšet, a my testujeme to bludiště.“ Na čele se mu objevily vrásky, a než znovu promluvil, zamračil se: „Možná to není ten nejvhodnější příměr. Nesnažíme se zjistit, jak rychle se dokážete z bludiště vymotat. Chceme vědět, jak dalece se tam můžete ztratit.“

„A jak rychle se taková krysa může zbláznit,“ dodal Jon tak klidně, jak jen dokázal. „Lapis asi nebyla tím pravým subjektem, co?“

„Řekl jsem, že jde o nevhodnou analogii,“ bránil se Kerz. „Lapis neměla štěstí. A pokud jde o jednání na rovinu, nic takového v bludišti neexistuje. Nejspíš jste rozčílený, že někdo objevil váš malý úkryt. Nehodlám se vám za to, pane Scilere, omlouvat. Takový Kathar jsme stvořili. Ve smlouvě stojí, že se tam setkáte se vším, s čím byste měl. Nic víc, nic míň.“

Hlas mu změkl. „Když jsme si to teď ujasnili, myslím, že vám budeme brzy schopni poskytnout více informací. Do té doby však s námi musíte mít trpělivost. Měl byste se dostat ještě o kousek dál. Tak, a protože vás dnešní výprava nejspíš opravdu vyčerpala, pokusíme se hlášení zkrátit a soustředíme se jen na scénu na molu. Většinu toho víme, když ale Lile zemřel, objevilo se jakési rušení. Nejspíš kolísání napětí. Mluvil jste, říkal jste cosi o vzpomínání. Jenže jsme neslyšeli ani vás, ani odpověď.“ Kerz čekal.

„O nic nešlo,“ prohlásil Jon. „Jen jsem vzpomínal na pana Lila. Na toho opravdového. Lile, myslím ten na Katharu, zemřel a já myslel na pana Lila, kterého jsem znal v dětství. Jenže vy už o něm stejně všechno víte, že? Sami jste ho tam dosadili.“

Kerz váhal. Jon si byl jistý, že by na něho nejraději přitlačil, jenže to nemohl udělat, aniž by musel prozradit víc, než v této chvíli chtěl. Jon se na něho usmál a přemýšlel. Nevíš, co mi kdo řekl, Kerzi, že? Vsadím se, že ani nevíš, kdo to řekl. Víš jen, že jsem na něco odpovídal, a moc bys chtěl vědět na co. Nevíš o Katharu tolik, jak předstíráš.

„Pak je to všechno,“ uzavřel rozhovor Kerz, vstal a přinutil se k úsměvu.

Jon za sebou zavřel dveře. Stále však netušil, s kým to vlastně na molu mluvil o Mrtvém srdci.

DVACET JEDNA

Náměstí Piccadilly se během posledních týdnů stalo centrem černého obchodu s technologiemi. Jon tam dojel na svém novém půlkilogramovém tmavě modrém skládacím kole se širokými pneumatikami, které si koupil za první výplatu od Labyrintu. Složil ho a přehodil si ho přes ramena, která však měl tak široká, že ho do nich mohutné gumy tlačily. Na Leicesterském náměstí ho raději rozebral, uložil do batohu a začal si razit cestu mezi stany a spacáky trhovců do přecpaného a osvětleného srdce tržiště.

Lidé, prodávající technologie, se nikdy dlouho nezdržovali na jednom místě a jejich tržnici nikdy nezasáhlo zemětřesení. Pár z nich mělo příliš mnoho cenného zboží, a navíc i techniku, která jim umožňovala včas zmizet, takže tato omezená skupinka žila v jakési auře bezpečí. Většina však už stejně na Zemi o všechno přišla. Zbylo jim jen to, co dokázali unést na zádech, a hluboká potřeba usnout a spát v bezpečí.

Jon Chrye neřekl, kam má namířeno, a teď si to vyčítal. Stále před ní cosi tajil. Nakonec se ve změti přístřešků a tarpaulinových stěn ztratil, musel se zeptat jakéhosi mrzáka s maskou, kde by mohl sehnat bezpečnostní hardware, a nechal se od něho dovést ke stanu se zrcadlovými stěnami, skrytému ve stínu kina Eros. Musel ho třikrát obejít, než se mu podařilo najít vchod. Domníval se, že ho mezitím kontrolovala čidla a nakonec došla k názoru, že je v pořádku.

Žena uvnitř se vyhýbala tomu, aby se mu podívala do očí, hrála si se stříbrnou stužkou v havraních vlasech a očima sledovala všechno možné, jen ne Jona. Chvíli si prohlížel skříňky se zbožím, pozoroval její odraz ve zbytcích pochromovaných zrcadélek, postavených na poličkách. Po chvíli si od ní koupil dlaňový generátor štítu a ani se nepokoušel smlouvat. Pak se jí zeptal, kde by si ho mohl nechat upravit.

Položila přístroj před něho na pult. Leskl se tam jako bronzový oblázek. „Zkuste Ghillieho,“ poradila mu. „Jižně od Sundownu. Ten je dobrý.“

„A co Slepák Jacob?“ zeptal se Jon jakoby mimochodem. „Pořád ještě pracuje?“

Její tvář najednou ztratila jakýkoliv výraz. Strčila do přístroje dlouhým nehtem na palci a roztočila ho. Po plátěných stěnách přístřešku se rozběhly odrazy světla. „Ne. Jacob se odstěhoval.“

Jon přikryl štít dlaní ruky. „Škoda. Možná bych pro něho měl nějakou práci.“

„Vy jste Slepáka znal?“ Podívala se stranou, a když se rychle otočil ke zbytku zrcadla, do kterého hleděla, opřeného o polici mezi hromádkami pružin, zachytil tam její pohled a na krátkou chvíli se jeden druhému dívali do očí. Rychle odvrátila tvář, když se však na něho znovu podívala, již očima neuhýbala.

„Jednu dobu jsme s Jacobem pracovali společně,“ vysvětloval Jon. „Hodně dávno.“

Oči se jí zúžily a znovu se dívala jinam. „Slepák Jacob. Znal jste ho, když ještě viděl?“

Jon palcem objížděl křivky generátoru. „Znal jsem ho dřív, než mu jiskry vypálily oči.“

„Taková škoda,“ pokrčila rameny. „Jestli vám Ghillie nepomůže, zkuste to v řecké čtvrti. Ptejte se na Bezův mikrobazar. Tam by vám mohli vyhovět.“

Bezův mikrobazar vypadal, jako by ho zavřeli už před dávnými lety, poté co ho někdo vyraboval. Reproduktor interkomu visel ze zdi na jediném drátku, plastový kryt byl vyrvaný, a když se Jon opřel do dveří, ani se nepohnuly. Okna byla zatlučená prkny a ta již začínala tlít. Předklonil se k reproduktoru a zmáčkl tlačítko, nebyl si ale jistý, jestli vůbec funguje. „Jacobe? Tady je Jon Sciler. Pamatuješ se na mě? Byli jsme spolu na Dirangeseptu.“

Odpovědi se nedočkal, když se však znovu do dveří opřel, otevřely se. Proklouzl dovnitř a nechal je za sebou zaklapnout. Zvuk zámku byl čistý a jistý.

V místnosti panovala černočerná tma a Jonovi chvíli trvalo, než se zorientoval. Filtr větrání nebylo skoro slyšet a vzduch uvnitř byl tak čistý jako v Labyrintu. Nalevo po chvíli zahlédl obrysy zdi a po nějakém čase ještě vpravo rozeznal stůl a židli. Zároveň s tím si uvědomil, že stín za stolem je lidská postava. Udělal několik pomalých a nejistých kroků vpřed, oči postupně tmě přivykaly, panenky měl rozšířené.

Došel skoro až ke stolu, když vtom se světla v místnosti prudce rozsvítila a magnéziový záblesk byl tak silný, že nahlas zaklel a prudce stiskl víčka. Chvíli jen stál, pomalu otevíral oči a vytvořil tak jen úzkou štěrbinu v obnovené temnotě. Z postavy za stolem jeho zábleskem oslepený zrak vnímal jen siluetu. Doklopýtal ke stolu, a zatímco si sedal, víc, ale stále opatrně oči otevíral.

Právě když se oči začínaly vzpamatovávat, rozeznávat podrobnosti a ze sítnice mizely poslední zelené skvrny, udeřilo ho světlo znovu.

„To stačí, Jacobe,“ prohlásil Jon a opřel se na židli. „Jestli na tom trváš, nechám oči zavřené.“

Chvíli bylo ticho a pak se ozval známý hluboký hlas. Ten se nezměnil. „Nemusíš, jen jsem si tě kontroloval. Monika si tebou nebyla jistá. Bála se, abys nebyl policajt. Tak kde máš ten generátor, za který jsi zaplatil zbytečně moc?“

Jon pomalu otevíral oči.

Naproti němu seděl Slepák Jacob, hlavu lehce nakloněnou, horním obloukem očního důlku se opíral o špičku ukazováčku. Oko měl mléčně bílé jako tvaroh. Pravý důlek vyplňovala lesknoucí se šarlatová kupole, podobná oku hmyzu. Právě za ní Jacob ukrýval biologické zařízení, které mu alespoň částečně nahrazovalo zrak. Na Dirangeseptu byl jeho autoid napaden a zničen přes vizuální receptory a nahoře na lodi Jacob ječel a ječel, až si nakonec násilím vyrval bRile a sám sebe oslepil. Z tohoto důvodu však komise posoudila jeho zranění jako částečné sebezohavení. Za pravé oko dostal jakousi kompenzaci, za levé však nikoliv. Tak se teď všem autoritám mstil a živil se jako tvůrce malých zařízení k páchání velkých zločinů. Ani kdyby chtěl, nemohl by sehnat pořádnou práci, protože žádný z bezpečnostních senzorů by nebyl schopný zkontrolovat otisk jeho sítnice.

Jon položil přístroj na stůl a posunul ho k Jacobovi. Ten ho nechal ležet, naklonil se k němu svým hmyzím okem, pomalu hýbal hlavou a zkoumal ho. Jona napadlo, jestli vidí jen hladké obrysy nebo snad dokonce jakýmsi způsobem vnímá, co je uvnitř. Říkalo se, že se kdysi někdo Slepáka Jacoba zeptal, co vlastně vidí, a on prý tehdy potichu odpověděl: „Vidím budoucnost. A budoucnost, příteli, by neměl vidět ani slepý.“ Teď si pro sebe cosi brumlal a prstem se drbal kolem levého očního důlku a zadumaně přejížděl přes bílou bulvu bez života. Jon se raději podíval stranou a přemýšlel, jestli Slepák Jacob může jeho reakci vidět.

Nakonec Jacob generátor zvedl a otevřel. Přidržel si ho těsně před hmyzím okem, pak se sehnul pod stůl a vytáhl odtud hrst drobných zažloutlých pytlíčků. Prsty přejel po jejich popiscích v Brailově písmu, jeden vybral a roztrhl ho nehtem na palci. Čip, který se uvnitř ukrýval, si opatrně položil na dlaň.

Zatímco Jacob pracoval, Jon sledoval, jak se mu mléčně zakalená duhovka spolu s temnou černou zřítelnicí bezcílně pohybuje všemi směry. Mrtvé oko se na chvíli zastavilo na Jonovi, odrážel se v něm odlesk stropního neonového světla, které se promítalo do jakoby nekonečné hlubiny a připomínalo vzdálenou galaxii. Jon nedokázal odtrhnout zrak a hlavou se mu honila myšlenka, jak je podivné, že nejvzdálenější galaxie může zahlédnout ve slepcově oku. Jacob tam stále má odraz Dirangeseptu, důvodu jeho slepoty. Všichni jsme neodvratně spojeni se svým osudem.

„Hotovo,“ prohlásil Jacob. Rychle přístroj zavřel a podal ho Jonovým směrem. „Fajn. Máš ho trochu vylepšený. Hlavně ho neotevírej, jinak vybuchne. A ani se ho nesnaž dobíjet.“

„Jak to myslíš, že je vylepšený?“ zeptal se Jon. Dlaňový generátor štítu byl prostředkem osobní obrany. Když ho majitel jen volně držel v dlani, připomínal spíš mrtvý kámen. Jakmile ho však sevřel do pěsti a zmáčkl, objevily se mezi prsty plastové paprsky zakončené kovovými špičkami a vytvořily elektromagnetické pole. Při zásahu v sebeobraně pole odráželo kov. Pokud ho však někdo použil přímo proti druhé osobě, pole protivníka na dlouhé minuty ochromilo.

„No?“ domáhal se Jon odpovědi. „Jak je vylepšený?“

„Prostě ho nepoužívej, dokud to nebude opravdu nutné,“ ušklíbl se Jacob. „Mám ale dojem, že jsi za Slepákem Jacobem nepřišel kvůli obyčejnému vířiči prachu, co?“

Jon uložil generátor do kapsy. „Ne. Mám tu seznam. Potřebuji se někam dostat a myslím, že to místo bude silně chráněné.“

„Nemůžeš si najít lepší práci?“

„Já práci mám. Dělám pro Labyrint. Testuju jejich hry.“ Tvář Slepáka Jacoba se zakabonila. „Teda, teda. Buď opatrný, Jone. Musí tam mít nějakou opravdu fajnovou hru, protože lidi, co tam vejdou, už snad ani nechtějí odejít. Raději se zabijí. Vím o dvou veteránech, kterým se to stalo. Dost divná náhoda.“

Jon chvíli přemýšlel. „Byl jedním z nich Starbum?“

Jacob stiskl rty do úzké linky. „Tak to už vím o třech.“ Pokusil se o úsměv. „Proti tomu se mi nějaké vloupání zdá být skoro bezpečné. Počkej tady.“

Slepák Jacob vstal, odešel dozadu do skladu a za chvíli se vrátil s drátěným košíkem, který postavil na stůl. „Fajn,“ prohlásil, „letos budou Vánoce o něco dřív.“

Z košíku vytáhl plastovou destičku a držel ji v ruce. „Podívej se na tohle. Není to krása?“

Jon se na Slepáka podíval a přemýšlel, co na obyčejném kusu plastu může vidět tak krásného, pokud tedy vůbec něco vidí.

„Takže,“ pokračoval Jacob, „existuje vloupání, ale také je možné někam prostě jen vstoupit. Vloupání je sranda. Každý hlupák s kladivem se dokáže někam vlámat.“ Tázavě naklonil hlavu. „Řekl bych, že pro kladivo jsi sem nepřišel.“

Jon zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Dobrá. Než budeme pokračovat, musíme si něco ujasnit. Předpokládám, že se nesetkáme s nějakými rozpoznávači hlasu nebo otisků prstů, co?“

„Nevím.“

Jacob se posadil na židli. „Předpokládejme, že ne. Moc se už nepoužívají, protože se dají lehce ošálit.“ Ušklíbl se. „Nikdy jsem je neměl rád. Nepředstavují žádnou výzvu. Jako by ti přímo nabízely klíče. Stačilo sehnat si mikrofon a foťák a byl jsi uvnitř. Ty foťáky, co se dneska prodávají, dokážou zachytit mapu sítnice na deset metrů.“ Uchechtl se, promnul si oko, vyhodil kartu do vzduchu a zase ji chytil. „Víš, tohle je fakt zajímavý kousek silikonu. Říká se tomu úhoř. Je to tvůj klíč ode dveří, který stačí jen zasunout. Když ho zámek odmítne, hledá jiné kombinace. Samozřejmě tím nemůžeš strávit celý den, protože většina systémů spustí poplach, když se během čtyřiadvaceti hodin objeví dva neoprávněné pokusy o vstup. Vždycky ale tolerují jednu chybu, protože si je do baráku dávají i naprostí pitomci.“

Znovu se ušklíbl a pohodlně se na židli uvelebil. „A právě díky těmhle pitomcům je život tak nádherný. Dobrá. Takže tenhle úhoř přestaví hodiny alarmu a posune je o nanosekundu dopředu. Právě hodiny jsou slabým místem, chápeš? Většinou lidi zaplatí spoustu peněz za alarm a na hodinách se snaží ušetřit. Takže to zkusíš znovu, a pokud se ti nepovede otevřít, máš už druhou chybu. Jenže mašina o tom neví, protože si myslí, že alarm už spustil, a nenamáhá se sepnout ho znova. Blbá mašina. Tak to máme první fázi.“

Slepák Jacob poklepal úhořem o stůl. „Fajn, a teď přijde fáze druhá. Tenhle úhoř je pěknej chytrák,“ pokračoval. „Hezkej podvodník. Měří při každém pokusu časovou prodlevu do odmítnutí a porovnává ji s předchozími. Čím pomalejší odmítnutí, přičemž se ale bavíme o zlomcích nanosekund, tím blíž je k cíli. Samozřejmě, každý pokus trošičku posune hodiny. Než se dostaneš dovnitř, budou se předcházet tak o dvě třetiny vteřiny. Při příští kontrole systému by někdo mohl dostat podezření. Můžeš je sice doběhnout na pravidle jedné chyby, ale nemůžeš to udělat víckrát. Máš jen jeden pokus.“

Úhoře odložil a natáhl se pro košík. „Fajn, takže jsi za brankou a dostal ses do parku. Teď musíš zapřemýšlet o dvou věcech. Co tě může vidět a co tě může zastavit.“ Zatímco mluvil, posouval koš po stole a vyndával z něho věci. „Můžu ti nabídnout elektromagnetický monitory, infračervený a ultrafialový čidla, snímače paprsků, cokoliv si přeješ. A budou ti stejně platný jako tepelný snímače v pekle. Budeš sice stát v oku hurikánu informací, ale nebudeš ani vědět, jestli můžeš mrknout.“

Skoro všechno odsunul stranou a vybral jen jednu z věcí. Širokou konvexní plochou desku na dlouhém vroubkovaném držadle. Několikrát ji obrátil sem a tam a pak ji odložil zpátky na stůl. Přístroj tak trochu připomínal přerostlou muchomůrku z plexiskla a uhlíku. „Díky bohu se ale s někým znám,“ začal vysvětlovat. „Ten chlápek je odborník. Tohle je sovička. Všechny informace přefiltruje, přežvýká a podá ti zprávu. Řekne ti, s čím se budeš muset vypořádat a čeho se bát nemusíš. Upozorní tě na pasti pod koberci, ve zdech a dírách, najde prostě všechno.“

Podal přístroj Jonovi. „Takže teď se můžeš po parku procházet. Chtěl by sis ještě hrát na houpačkách?“

„Jen na jedné,“ potvrdil Jon. „Ta by ale mohla znamenat problém. Řekl bych, že má kamerový systém. Můžu se přes něj dostat?“

Slepák Jacob začal uklízet zboží zpátky do košíku. „Všechno se dá, Jone, obejít. Jenže to chvíli trvá a nejspíš za sebou necháš stopy. Záleží ti na tom?“ Odkašlal si. „Asi ano, co? Nevím sice, Jone, a ani nechci vědět, kam se chystáš, ale myslím, že mezi tebou a pokladem je toho víc než jen hradní příkop a vařící olej. Taková ochrana, aby obsahovala i kamerový systém, to není jako cedulka Vstup zakázán!, že?“ Postavil košík na podlahu vedle židle. „Podívej, nejlepší bude to rozbít. Zaprvé, kamera je tam napevno, jde o otázku hardwaru. Musel bys ji odpojit a pustit do okruhu vlastní film. Zadruhé, jakmile bys to udělal, musel bys celý systém znova naprogramovat.“

Slepý muž se na židli opřel. „Dokonce i se sovičkou a úhořem si tě všimnou a nebudeš mít víc jak tři a půl minuty, než dorazí policie v plné zbroji. Prostě to rozbij, Jone. I kdybys věděl, kde mají kódovací uzel, bude ti trvat půl minuty, než se k němu dostaneš. A přeprogramování kamerového systému by trvalo i mně nejmíň dvě minuty. Pak musíš pustit svůj záznam. Jak dlouho ti to bude trvat? A ještě něco udělat a zmizet? Kdepak! A myslíš si snad, že by tě nechali z jejich kouzelného zámku odejít s něčím, co jim patří? Asi ne. Takže ti radím, zapomeň na to. Jinak to udělat nejde.“

Vážil v dlaních sovičku a úhoře. „Dobře. Tohle budeš ještě chtít, Jone, nebo jsme si tu jen tak hráli na obchod?“

* * *

„Koukám, že už sis na křeslo zvykl,“ konstatovala Chrye.

Kei se pousmál. „Lepší než nohy.“ Rychle se otočil dokola. „A podívej.“ Křeslo pomalu stoupalo, až bylo skoro metr nad zemí. „Jenže tohle dost žere baterky,“ dodal.

Chrye přešla ke křeslu a přejela pod ním rukou. Trochu se zhouplo, okamžitě však výkyv vyrovnalo. Kei ho znovu spustil dolů.

„Tak jak jde život?“ zeptal se.

„Záleží na tom, kdo se ptá.“

„Jak to myslíš?“

Ukázala na křeslo. „Tohle ti dali Veteráni, že? Čím sis to, Keii, zasloužil? Je spousta takových, kteří jsou úplně ochrnutí nebo taky na vozíčku, a dostanou nanejvýš pohlednici a plechovku polévky k Vánocům. Tak proč právě ty?“

„Bylo to zvláštní vyznamenání,“ ohradil se Kei a zamířil s křeslem dál od ní, k rampě. „Nevím, co to s tebou dneska je, ale já jdu spát, Chrye. Promluvíme si zítra.“

Byl právě v rohu místnosti, odkud začínala stoupat rampa. Lustr se ve vzduchu zvířeném křeslem jemně chvěl a po stěnách přebíhaly temné stíny.

Chrye se vydala za ním. „Pověz mi, Keii, o Jonu Scilerovi. Pověz mi o Labyrintu. Chci slyšet pravdu.“

Předběhla ho, stoupla si na rampu a zahradila mu cestu. Křeslo zůstalo stát nad nakloněnou rovinou, klouzalo dolů a zase nahoru a tak dlouho Keiem zmítalo, až byl přinucen sjet nad podlahu. Seděl tam a po obličeji se mu míhaly stíny.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš,“ řekl.

„Nikdy dřív jsem si to nespojovala. Dokud jsem nezačala pracovat na svých tezích, ani slovem ses mi nezmínil, že Jona Scilera znáš. Pak mi moje lektorka navrhla téma a řekla mi, že na takový výzkum dokáže sehnat peníze. A z ničeho nic jsi se objevil ty a prohlásil, že znáš Jona Scilera. Nikdy předtím o něm nepadlo ani slovo. Proč?“

„Nerad o Dirangeseptu mluvil. Ani o svých básních. Je to můj přítel a snažil jsem se ho respektovat.“

„A pak jsi najednou změnil názor. Tomu právě nerozumím, Keii. Poprosil jsi ho, aby si se mnou promluvil o mém výzkumu. A muselo ti být jasné, jak těžké to pro něho bude.“ Čekala, nijak však nezareagoval. „Tak proč jsi to udělal?“

„Myslel jsem si, že by mu to mohlo pomoct. Jsem unavený, Chrye. Nech mě, abych se vyspal.“

„Kontaktoval tě Labyrint, že ano? Řekli ti, že by velmi ocenili, kdybys ho při nejbližší příležitosti požádal, ať se mnou spolupracuje.“

Udeřil pěstí do područky křesla. „Dobrá, ano. Co na tom bylo špatného? Sama jsi to chtěla, nebo ne? Jenže sis s ním, Chrye, neměla nic začínat. Varoval jsem tě. O Dobyvatelích Dálek leccos víš, že? Mělo ti být jasné, že se máš držet stranou.“ Zakryl si tvář dlaněmi. Světlo lustru po nich přebíhalo, dokud je nedal pryč. Prázdným hlasem dodal: „Věděl jsem, že k tomuhle dojde.“

Povzdychla si. „Nepřišlo ti divné, jak mohli v Labyrintu vědět, že tě poslechne? Vždyť přece Jona znáš. Muselo ti být jasné, že to není moc pravděpodobné. Copak ses nikdy nezamýšlel nad tím, jak si mohli být jistí, že za tebou vůbec zajde? Nepřemýšlel jsi o tom?“

„Tvrdili, že si se mnou bude chtít promluvit o hrách. Taky si byli jistí, že dříve či později bude souhlasit se schůzkou s tebou. Jen mě nenapadlo, že se do toho takhle zamotáš.“

Zavrtěla hlavou. Labyrintu to bylo jasné. Nejdřív si připravili pole díky jejímu výzkumu a pak se ujistili, že se Starbumův deník dostane Jonovi do rukou. Nemohli vědět, že se o něho již nějakou dobu zajímá, udělali ale všechno pro to, aby je dali dohromady.

Kei se v křesle zavrtěl. „Řekli mi, že pokud jim nepomůžu, v životě už neprodám ani jednu jejich hru. Co jsem měl dělat? Jon se o sebe, Chrye, umí postarat. Nikdo ho do ničeho nenutil. A pak mi dali tohle křeslo. Co je na tom špatného? Nikomu jsem přece neublížil, nebo snad ano? Něco není v pořádku?“

„Ne, Keii,“ odtušila. „Nic špatného jsi neudělal. Řekni mi jen jedno. Vědí v Labyrintu, že jsi za mnou poslal Mary Ann? Potřebuji vědět, jestli můžu věřit tomu, co mi prozradila.“

„Té věřit můžeš,“ uklidňoval ji Kei. „Mary Ann u mne po škole pracuje jako technik a s Labyrintem nemá nic společného. Myslím, že dokonce na částečný úvazek dělá i pro Id/Entity. Nějakou dobu jsem ji už neviděl.“ Zamračil se. „Ode dne, kdy jsem ji, Chrye, poslal za tebou.“

* * *

Nebe mělo barvu staré plísně. Mikroflit se z něho snesl dolů a ztěžka přistál u Marble Arch, proud vzduchu z trysek přitlumeně hvízdal. Na chvíli byla jeho dvojitá kondenzační stopa jasně viditelná, brzy se však začala trhat a rozpouštět. Pak se znovu zvedl a zmizel v dálce. Jon se o něj přestal zajímat. Pokud by ho sledovali, určitě by nepoužili mikroflit.

V Covent Garden byla většina obchodů zabedněná. Přes mapu v poničené stanici podzemky kdosi nastříkal JSTE TADY? Jon šel dál a nespatřil ani živáčka, dokud jeho pohled neupoutal pohyb v jednom ze vchodů. Mávala na něho otevřená dlaň.

Když se tím směrem podíval, zjistil, že ve vchodu kdosi stojí. Nedalo se rozeznat, jestli jde o muže nebo o ženu. Místo respirátoru měla postava hlavu omotanou ošklivým hadrem. Ve štěrbině mezi pruhy látky zahlédl oči, nebyla v nich však ani stopa života. I napůl otevřená dlaň, zbrázděná rýhami a pokrytá zatvrdlými mozoly, vyjadřovala beznaděj. Jon vytáhl z kapsy minci a položil ji žebrákovi do ruky. Ta se okamžitě sevřela v pěst, stáhla se zpátky a stala se součástí beztvaré hromady hadrů. Klidně by si teď postavu mohl splést s větrem nafoukanými odpadky. Jon se zachumlal do kabátu. V Londýně vždycky byli bezdomovci, to věděl, pokud si ale vzpomínal, v dobách před Dirangeseptem bývali nápadnější. Vždy žili své beznadějné životy na ulicích a o hladu, oblečení do špinavých cárů. Teď se okolí změnilo a přizpůsobilo se jim. Teď představovali budoucnost.

Trvalo mu skoro hodinu, než ji našel, Miřina bouda tam však stále ještě byla, vmáčknutá mezi stany astrologů a vykladačů tarotových karet. Dveře byly odýhované pravým dřevem, skrz které však již začínala prosvítat železná konstrukce. Žádné filtry. Mira spoléhala na zastaralý systém těsnění, který již dávno všichni považovali za překonaný. Než jste vešli do její svatyně, připadalo vám, že se vracíte o století zpátky.

Jon si stáhl respirátor a otevřel vnitřní dveře. Pod náporem zápachu exkrementů, neúspěšně překrývaného bohatými dávkami aerosolového osvěžovače vzduchu, se rozkašlal. Všude kolem seděli Miřini návštěvníci a každý z nich v rukách svíral buď lahvičku s močí, nebo krabičku se stolicí. Do jednoho byli pohublí a bledí, nebo seděli vedle hubeného a pobledlého dítěte. Rada z nich si přes nos držela naparfémovaný kapesník. Když Jon vešel dovnitř, všichni na něho zůstali zírat.

Jediný k nim nepatřil. Po pár minutách se otevřely dveře a z nich vyšel pokašlávající muž a v rukách svíral kousek zeleného křišťálu a malou tmavou lahvičku, v níž cosi chřestilo. Jon se na židli předklonil a podařilo se mu zachytit Miřin pohled. „Pusťte, prosím, nejprve onoho neznámého,“ požádala ostatní. „Cítím, že jeho čas se krátí. Všichni budete za svou dobrou vůli odměněni.“

Proklouzl kolem ní a ona za ním zavřela dveře. V její ordinaci nebylo kromě zapálených svíček nic cítit a Jon se mohl konečně zhluboka nadechnout. Když ho k tomu gestem vyzvala, posadil se se zkříženýma nohama k osmihrannému stolu, pokrytému vyrytými runami a znaky zvěrokruhu. V jeho středu stál na trojnožce tyglík, který z dálky vypadal jako přerostlý pavouk.

Mira se na něho usmála. „Jon Sciler.“ Jeho jméno pronesla způsobem, jako by jednotlivá slova cítila v ústech a jejich chuť se jí líbila.

„Jak se máš, Miro? Koukám, že pořád věštíš budoucnost z hoven.“

Lehce ho pokárala. „Vždycky bychom se měli, Jone, o budoucnosti poučit z minulosti. Lidé za mnou nechodí, abych jim prozradila barvu očí jejich osudové lásky, nebo abych zaklela jejich soka. To je nezajímá. Nosí mi sem včerejší stolici a já z ní poznám, na co zítra zemřou.“

Prstem přejela po desce stolu, odkašlala si a pokoušela se z hlasu odstranit hořkost. „Začínám být dost známá, takže za mnou chodí o něco dřív. Nebo je třeba zajímá mé vlastní utrpení. Geniální a přitom postižená ženská.“

Sáhla pod stůl. „Mám teď PathLab. Podívej.“

Dub se rozplynul a stůl byl najednou z kouřového skla. K tyglíku vedla síť pipet a trubiček, která se táhla až k podlaze a kamsi pryč. Zvedla dlaň a iluze se vrátila.

„Je to nejlepší diagnostické zařízení. A někteří si dokonce nechají odebrat krev, pokud to udělám tímhle.“ Ukázala mu dýku, celou od rzi. Jen proto, že dával dobrý pozor, si všiml, že se jí ruka třese. „Dvakrát tak drahá než chirurgická ocel, ale co se dá dělat. Kdybych na ně vytáhla stříkačku s jehlou, už bych je nikdy neviděla.“

„Takže si vedeš dobře,“ znělo to neupřímně, protože mu slova nešla z úst, ona však jen přikývla.

„Jsem teď právě v remisi. Nevím, jak dlouho to vydrží, a legální praxi by mi nikdy nedovolili. Kdo by taky chtěl v téhle době normálního doktora, že? Nejspíš se tu setkávám s více pacienty než většina mediků na Klinice. A nejde jen o patologii. Léčím, koho dokážu, a Klinika nad tím přivírá oči. Všechno tohle vybavení mám od přátel, kteří mi tam zbyli. Peníze si žádné nevydělávám. I kdyby tihle lidé medikům věřili, neměli by nikdy dost kreditu, aby si mohli hradit léčbu.“

Odmlčela se a pokusila se o chabý úsměv. „Promiň, Jone. Jen nemám nikoho, komu bych se mohla vybrečet na rameni, to je celé. Co pro tebe můžu udělat? Nepřinesl jsi mi žádné vnitřnosti, ze kterých bych mohla věštit?“

„Ne. Aspoň o tom nevím. Říkáš, že budoucnost vždycky záleží na minulosti. A právě minulost je to, co mě zajímá. Dirangesept.“

Mira se opřela a povzdechla si. „Máš pravdu. To je minulost. Dirangesept smrdí víc než všechno tam za dveřmi.“ Ukázala směrem k čekárně.

„To moc dobře vím, Miro. Musím se tě ale na něco zeptat. Na něco o první kolonii.“

„Víš, že ti toho moc říct nemůžu,“ upozornila ho. „Tam dole jsem nikdy nebyla. Byla jsem jen palubní medička.“

Prsty levé ruky se jí začaly křečovitě svírat. Přemýšlel nad tím, nakolik ji už virus zasáhl. Původně si ani nebyl jistý, jestli vůbec ještě žije. Nedalo se předpovídat, co nemoc udělá. Když se s ní viděl naposledy, byla upoutaná na lůžko.

„Jsi ve spojení s ostatními?“

„Ne,“ zavrtěla odmítavě hlavou.

„Vzpomínám si, žes mi jednou říkala o člověku, který se projektu účastnil spolu s tebou. Šlo o nějakého hráče, o němž se předpokládalo, že je geniální. Říkalo se, že jenom díky němu alespoň pár kolonistů ze základny přežilo.“

„Myslíš Daidala.“

Jon se předklonil. „Ano, Miro. To je on. Pověz mi o Daidalovi.“

„Daidalos byl mezi námi jediný, koho bys označil za hrdinu. Jenže Dirangesept pro něho byl jen hrou. Vybombardoval les a vůbec ho nezajímala spoušť a smrt, kterou za sebou zanechal. Zabil víc kolonistů, než jich zachránil, a možná se mu podařilo usmrtit i pár Zvířat. Vím, že jinak to nešlo, jenže on nikdy neprojevil ani trochu lítosti, výčitek svědomí. Jako by neměl žádné pocity. Byl naprosto vyrovnaný. Možná že právě takhle se má hrdina chovat. Být si jistý sám sebou. Jenže mně to bylo hodně nepříjemné.“

„Nevíš, Miro, jestli je ještě naživu? V původním seznamu posádky jeho jméno je, ale nemůžu ho najít. A nikde není žádný záznam o jeho smrti. Podle seznamu se jmenoval jen Daidalos. Žádné příjmení. A není v žádném telefonním seznamu.“

„Pokud vím, jmenoval se opravdu jen Daidalos. Nikdy nepoužíval jiné jméno, a pokud nějaké měl, nikdo ho neznal. To bylo součástí jeho nadutosti. Proč se o něho zajímáš, Jone?“

Prstem obkresloval pentagramy na stole a nakonec vzal do dlaní tyglík. Měl teplotu lidského těla. „Zajímám se o hry, Miro. Mého přítele zabili, právě když pracoval pro Labyrint. Potřebuji pomoc a docházejí mi nápady. Říkal jsem si, že kdybys o Daidalovi něco věděla…“

„Zapomeň na to, Jone. Daidalos se vypařil, jakmile jsme se vrátili na Zem. Ještě předtím, než jste vy dorazili k Dirangeseptu. Nechtěl být poslem špatných zpráv. Řekla bych, že by raději zemřel. Nejspíš už je po smrti a je to tak lepší.“

Jonovi začínalo být jasné, že tudy cesta nevede. Byl si jistý, že mu nelže a že mu říká všechno, co ví. Jenže nevěděla skoro nic.

„Pořád ještě léčíš toho klučinu s neskutečnou pamětí?“ zeptal se. „Jak se jmenuje?“

Mira si viditelně oddechla. „Irfan Culchic. Ano, pořád ho ještě léčím.“

Irfan Culchic byl mentálně retardovaný, měl však zvláštní dar. Dokonalou vizuální paměť. Mohli jste mu ukázat cokoliv, pak ho odvést pryč a celý děj vám dokázal přehrát stejně, jako byste ho měli nahraný na pásce. Pro Irfana, který jinak měl IQ padesát pět a miloval jen sladkosti a oranžovou barvu, to žádný přínos nebyl. A vlastně ani pro nikoho jiného, protože kamery se vyráběly stále menší a jednodušší na obsluhu. Jon však měl Irfana vždycky rád a i on se k němu okamžitě upnul.

„Pořád ještě bydlí v tom útulku, Miro? Třeba bych za ním mohl zaskočit.“

Miře se ruka třásla stále víc. Pokoušela se to zakrýt druhou paží, ale tik už kontrolovat nedokázala. „Bude rád,“ řekla. „Už o něho nepečují jako dřív. Změnilo se tam totiž vedení. V jednom kuse se na tebe ptá. Věřil bys tomu? Na mě si nevzpomíná, a to ho vídám každý týden, po tobě se ale shání v jednom kuse.“

Jon se pousmál. „Na světě není žádná spravedlnost.“

Miře se začalo třást zápěstí, jak se jím ze všech sil pokoušela udržet ruku v klidu. „To máš pravdu. Není.“ Trhla sebou a pak se chabě pousmála. „Alespoň to stále ještě vnímám,“ dodala.

Jon se cítil podivně. Mira vypadala staře a unaveně. Nikdy ji takovou neznal, dokonce ani v dobách, kdy se její nemoc projevovala daleko hůř. Alespoň před ním se vždy snažila vypadat neohroženě.

„Ještě k tomu Daidalovi,“ pronesl Jon, zatímco vstával. „Byl někdy dole na Dirangeseptu? Propojený bRilemi?“

„Ano. Jen jednou a ani trochu se mu tam nelíbilo.“

„Proč? Nevíš náhodou, co se stalo?“

Mira si unaveně mnula ruku. „Jeho autoid měl poruchu. Částečné systémové selhání. Zůstal tam dole jako v pasti s plně funkčními senzory, ale bez možnosti pohybu. Komunikační kanály mu fungovaly normálně, ale hlasová linka odešla spolu s motory, takže nemohl poruchu ohlásit. Bezpečnostní okruhy na lodi také přestaly fungovat. Myslím, že šlo o nějakou skrytou vadu. Nikdo nevěděl, že se něco děje. Muselo mu to připomínat narkolepsii, jako když jsi paralyzovaný a přitom dokonale při smyslech. Nikoho nenapadlo, že by mohl mít problémy. Přišli na to až po dvanácti hodinách. A protože mu nefungoval hlasový kanál, nemohl se ani odpojit.“

„O to tedy šlo?“

„Ne. Zůstal svalený na zádech hluboko v džungli. Něco se dostalo do několika jeho hlavních kloubů, do pánve hned u slabin a do krku. Víš, jak rychle na Dirangeseptu všechno roste. No a tohle stvoření – ať už to bylo cokoliv, protože nešlo o Zvíře, ta totiž Daidalos vnímal jako nějaký druh opic – tak tohle stvoření mu do kloubů nakladlo vajíčka. Larvy se vylíhly rychle a začaly se prožírat jeho okruhy a spoji. Musel zažít příšernou bolest. Příšernou. Nikdy víc si bRile nenasadil. Pak už všechno dělal jen přes dálkové ovládání. Myslím, že by byl nejšťastnější, kdyby tam dole prostě mohl všechno zničit a začít znovu. Možná právě o to se ke konci snažil. Až doteď jsem o tom vlastně ani nepřemýšlela.“

Zdálo se, že se na chvíli ztratila sama v sobě, ve svých vzpomínkách. „Pomůže ti to, Jone?“

„Možná. Kdo ví?“ Předklonil se a políbil ji na tvář. „Musím už jít, Miro. Moc rád jsem tě viděl. Příště se zastavím určitě dřív.“ Aniž by chtěl, musel se jí ještě podívat na ruku. Křeč již postoupila až k lokti.

Pochopila jeho nevyřčenou myšlenku. „Jsem stejně nemocná, Jone, jako Země. Možná mi zbývají dva roky, možná že Zemi zůstává ještě míň času. Není žádná naděje. Zapomeň na přátele, zapomeň na Dirangesept. Neznamenají víc než včerejší hovna. Teď už je důležitá jenom ta bolest.“

* * *

Když se díval na její obraz, zkreslený objektivem bezpečnostního kukátka, nejprve Lapis ani nepoznal. Opírala se o dveře a bušila do nich pěstí. Slyšel, jak křičí: „Pusť mě dovnitř, Jone. Vím, že tam jsi. Musíš mě pustit dovnitř.“

Už tak měl při odchodu do Labyrintu zpoždění. Nemělo smysl nechávat ji stát za dveřmi, stejně s ní potřeboval mluvit. Tak proč ne teď? A navíc se jí v této chvíli ještě nemusel bát, pokud ho, samozřejmě, Calban neunesl v době jeho nepřítomnosti.

Když vešla dovnitř, posadil ji ke stolu a čekal, až přestane plakat. Oči měla rudé a opuchlé. Na sobě měla krátkou červenou sukni a blůzu rozepnutou tak, že bylo vidět na křivky ňader. Vzpomněl si, jak se její tělo pod ním zmítalo na útesu, pak ale pomyslel na Chrye a nechal vzpomínky odejít. „Odkud víš, kde bydlím?“ zeptal se.

Rukávem si utřela nos. „Starbum o tobě hodně mluvil. A navíc jsem za tebou šla po rozptylu.“

„A od té doby mě sleduješ?“

Překvapeně se na něho podívala a pak se krátce zasmála. Cítil se nepříjemně. „Mám žízeň, Jone,“ řekla. „Zapomněla jsem si vzít respirátor a pálí mě v krku. Nemáš tu něco k pití?“

Rychle natočil do sklenice vodu z kohoutku a otočil se. Nechtělo se mu k ní stát dlouho zády. Sledovala ho, ale ani se nepohnula. „Co se stalo Starbumovi, Lapis?“ zeptal se jí a postavil před ni sklenici. Voda byla zakalená a hnědavá. Lehce jí zamíchala a pak ji jedním hltem vypila. Na rtech jí zůstaly rezavé skvrny.

„Když ho Calban unesl, šla jsem ho navštívit. Nechtěl mi říct, co se stalo na skále. Vím, že jsme o tom spolu nesměli mluvit, myslela jsem si ale…“ Hrála si s prázdnou sklenicí a otáčela jí v dlani. „Říkal, že není v bezpečí, že má někoho neustále v patách. Vystrčil mě z pokoje a zamknul mi dveře před nosem.“

Postavila sklenici na stůl a zle se na Jona podívala. „Vůbec mu na mně nezáleželo. Věřil bys tomu, Jone? Nic nechápal. Neměl ponětí, jak těžké je být sama.“ Zvýšila hlas a nehtem začala škrábat do desky stolu. Jon ji chtěl zastavit, proto překryl její ruku svou. Okamžitě si však uvědomil, že udělal velkou chybu. Chytila se jeho dlaně, přitáhla si ji k sobě a odevzdaně se na něho podívala.

„Ty mi rozumíš, Jone, že? Na Katharu jsem měla alespoň Lazuli. A teď jsi mi zůstal jen ty.“ Oči měla rozšířené, šílené a dokonale, dokonale modré.

Jon se pokusil odtáhnout, pevně mu však svírala prsty. „Řekl ti Starbum něco o Calbanovi?“ chtěl vědět.

„Jak to myslíš?“ podívala se na něho bez výrazu.

„Prozradil ti, jak Calban vypadá?“

Vůbec na jeho otázku nezareagovala a on se po chvíli rozhodl dál nenaléhat. Napadlo ho, že to třeba ani nebyl Calban, tam nahoře na kopci nad Lazulinou pohřební hranicí. Mohlo jít jen o některý z jeho přízraků, vyvolaných magií. Falešná vějička pro Januse s Dusotem.

Nebo jen pro Dusota. Jon si uvědomil, že dokud se Janus poprvé v Katharu neprobudil, byl Calban pouhou pohádkou na strašení zlobivých dětí. Možná tam Calban zemřel už před mnoha lety. Možná se Janus snažil vytvořit si vlastní říši.

„Calban nevypadá a ani se nechová jako Janus, co?“

Nejdřív se začala instinktivně smát, pak jí však úsměv zamrzl na rtech. „Ne,“ řekla a ještě jednou, tentokrát tišeji to zopakovala. „Ne.“ Tvář měla najednou prázdnou, svaly povolené a oči bledé a zamlžené. Jon si vyčítal, že se o Janusovi vůbec zmínil. Dlouho jen potichu seděla a Jon netušil, co se jí honí hlavou.

„Pověz mi o Starbumovi, Teomero,“ ozval se nakonec. Pokoušel se ji probrat.

Rychle zamrkala a najednou byla zpátky. „Jmenuji se Lapis,“ prohlásila. „Tak se jmenuji.“ Zvedla hlavu, jako by ji právě cosi napadlo. „Třeba bys ji mohl přivést zpátky, Jone. Ovládáš přece magii, nebo ne? Dusot si myslí, že máš z nás ze všech největší sílu.“

„Lazuli je mrtvá. A ty se nejmenuješ Lapis. Jmenuješ se Teomera. A teď chci, abys mi řekla o Starbumovi. Je to moc důležité.“

„Víc toho už nevím. Když ho Calban unesl, muselo se stát něco strašného a úplně ho to, Jone, změnilo.“ Znovu se rozplakala. „A pak se zabil. Spáchal sebevraždu, jen aby mi dokázal, že pro něho nic neznamenám. Vůbec mu na mně nezáleželo. Nebyla jsem ničím.“

Odsunula židli, nečekaně vstala a vrhla se k Jonovi. Stačil ještě vstát, to ho však už objímala a tlačila směrem k posteli. Hlas měla přerývaný a tichý. „Jsem opravdová, Jone? Dokaž mi, že jsem opravdová. Ukaž mi, že ti na mně záleží. Už jsi mi to jednou dokázal. Chci to znovu. Prosím, Jone!“

Podařilo se mu vymanit se z jejího objetí. „Jsi opravdová, ale nejmenuješ se Lapis. Jmenuješ se Teomera Sequierová. Nepotřebuješ mě.“

Najednou se od něho odtáhla, jako by ji udeřil, zvedla ruku a namířila na něho prst. „Zemřeš, Jone. Zemřeš jako Starburn a víckrát se do Katharu nevrátíš.“

Jon o krok ustoupil. „Zabila jsi Starbuma?“

Znovu se zasmála. „Sledují tě, Jone, nebo snad ne?“

„A sledují také tebe?“

Otevřela dveře a zůstala stát mezi nimi. „Kdepak, já jsem nebyla vybraná. Na mně jim nesejde. Je jim jedno, jestli žiju. Třeba ani nežiju, protože jinak by mě sledovali, Jo…“

Zbláznila se. Jon udělal několik rychlých kroků ke dveřím, zabouchl je a s úlevou se o ně opřel. Znovu do nich začala bušit pěstí a každý úder se mu přenášel do zad. Čekal, jestli toho nechá. Ještě chvíli naslouchal jejímu vzlykání a pak se konečně rozhostilo ticho. Jon se narovnal, moc dobře však slyšel, když zašeptala: „Můžeš se po nich ohlížet, Jone, ale nikdy je neuvidíš.“ Hlasitě dýchala, když ještě dodala: „Potřebuješ mě, Jone. Uvidíš. Počkám na tebe v Katharu.“

Přešel k oknu a sledoval, jak se motá na ulici. Jakmile zmizela z dohledu, vypravil se do Labyrintu. Najednou měl o Dusota strach. Všichni ostatní byli zabiti, poté co je Calban unesl na ostrov. A po Dusotovi v Katharu také nezůstala ani stopa.

DVACET DVA

Jon se probudil v Lilově posteli. Alespoň na ni tak při probuzení myslel. Musel mít ještě čas. Dusot ještě nebyl mrtvý, a dokud na Katharu nezemřel, měl by být v reálném světě před Lapis v bezpečí. A zatímco Dusot stále ještě přežíval kdesi na skále, musel se na něho Calban soustředit a na Jona mu nezbýval čas. Takže ještě měl šanci.

Vesničané začali z pobřežní silnice odklízet bahno, které na ni z kopce splavila bouře. Lopatami a košťaty ho odmetali ke straně. Měli před sebou hodně práce. Na kopci totiž zbyla ještě spousta obnažené hlíny a jílu. Liják odplavil dokonce i vzrostlé stromy. Rozsahem pohromy mu Kathar poprvé připomínal Zemi, beznadějný pokus o ustavení řádu v šířícím se chaosu. Myšlenky na Zemi mu v mysli vyvolaly obraz Chrye. Podíval se nahoru na modré nebe, v němž se odrážela vodní pláň, a rozběhl se. Byl tu už nejméně půl hodiny. Lapis by měla také být v Katharu a již dávno vzhůru.

U stolu seděl někdo, koho Jon neznal. Když jeho boty zaduněly na kamenech terasy, žena vstala. Jon se na okamžik lekl, že je to Lapis, tato dívka však byla mohutnější a nepohybovala se s takovou grácií. Jon okamžitě poznal, že jde o Dobyvatelku Dálek.

„Právě se probudila,“ oznamovala Jhalouk, ruku položenou na ženině rameni. „Jmenuje se.

„Herta,“ představila se dívka sama a dívala se přitom na Jona. Vysoká byla jako Jhalouk, tělo však měla samý sval a z koutků očí se jí rozbíhaly vějíře vrásek. Vlasy měla hnědé a neupravené. Dlaně tiskla k desce stolu, jako by se bála, že jí musí každou chvíli zmizet pod rukama. Právě to Hertě nejspíš v této chvíli našeptával její vlastní mozek.

„Lapis neměla moc velkou radost,“ uchechtl se Janus.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Jon. Když se ale na Januse podíval, bylo mu vše jasné. Lapis přišla o své dvojče, Dusota unesl Calban a i Jon ji odmítl, takže Lapis bude potřebovat novou vrbu pro své problémy.

Zaujalo ho, že Herta patřila k Dobyvatelům Dálek, a přemýšlel, proč se mu to zdá být natolik důležité. Pak mu to došlo. Lapis se vázala pouze a výhradně na Dobyvatele Dálek. Právě proto se s Janusem navzájem tak nenáviděli. Janus ji neodmítl, jinak by ho už zabila. Muselo to být obráceně a Lapis nechtěla jeho. Proto ji nesnášel. Jenže Lapis měla zálibu v mužích, a když se teď objevila Dobyvatelka, zůstala dvojnásobně sama.

A ještě něco si uvědomil. Když se tu Jon poprvé probudil, Dusot tu už byl a Starbum krátce předtím zmizel. Pak se na scéně objevil Jon a Dusotovy dny se začaly naplňovat. A teď dorazil někdo další. Kathar přinášel smrt a řada byla právě na Jonovi.

Jhalouk s Pibaldem ukazovali Hertě na Calbanovu skálu. Jon si je prohlížel a přemýšlel. Ostatní, Janus, Pibald – přestože Lapis mu do obrazu nezapadala – nepatřili k Dobyvatelům Dálek a nic jim tedy nehrozilo. Calban se o ně nezajímal. Jon vyklouzl z verandy a vypravil se dozadu za dům.

* * *

„Co děláš?“ zeptala se Lapis.

Jon ji neslyšel přicházet mezi stromy a až dodatečně si uvědomil, že zvuky větru ve větvích se již před chvílí ztlumily. Pokusil se, aby jeho hlas zněl co nejnormálněji: „Jak jsi mě našla?“

„Magii sice provozovat neumím, občas ji ale cítím. Zkoušel jsi tu zaklínadla.“ Nasála nosem vzduch. „Nějaká silná kouzla.“ Došla až k němu, vzala ho kolem pasu, a než se odtáhla, políbila ho zezadu na krk. Uvědomoval si, že reaguje jen zpomaleně, a věděl, že za to může magie, která mu zřejmě i otupila smysly, takže nezaslechl, jak se Lapis blíží. Jako by počítač nezvládal obojí najednou, převáděl většinu výkonu jinam a omezoval některé z běžných funkcí.

S problémy se vymanil z objetí jejích paží a poodešel o kousek stranou.

Podívala se na špičky svých bot a pak znovu na něho. „Proč to děláš právě tady?“ zeptala se ublíženě. „Skoro jsem tě nenašla. Měl jsi mi něco říct. Bála jsem se o tebe.“

„Lapis, včera jsem ti řekl…,“ začal, ale uvědomil si, že vůbec neví, o čem to mluví. Co se stalo na Zemi již pro ni neexistovalo. Změnil raději směr. „Teď by mě neměl nikdo rušit, Lapis. Calban drží Dusota a já musím získat sílu, abych s ním dokázal bojovat. Musím zjistit, jaká kouzla zvládám, a také jak moc mě vysílí, když je použiji. Kdybych nevložil tolik energie do zapálení Lazuliny hranice, mohl Dusot…“

„Lazuli to věděla,“ řekla Lapis.

Jon z jejích očí nedokázal vyčíst, jak svá slova myslela. Znovu vykročila jeho směrem. „Je mrtvá, Jone. Hodně jsem o tom přemýšlela. Zemřela, aby tě zachránila. A jak říkáš, Dusota unesl Calban. Něco mi dlužíš, Jone.“

„Nic ti nedlužím. Pokud už někomu něco dlužím, pak je to Lazuli. Nic by za to, co udělala, nechtěla. Znalas ji stejně dobře jako sebe a moc dobře to víš. Tak ji nech alespoň po smrti v klidu. Nevydírej.“

„Přišla jsem kvůli tobě o sestru. Dlužíš mi polovinu života.“ Sedla si, opřela se o strom, založila ruce na prsou a s kamenným a nečitelným výrazem ve tváři se na něho dívala.

Je to zbytečné, došlo mu. Odvrátil se a pokoušel se zbavit myšlenek na ni. Soustředil se na svah na druhé straně údolí s bílou kamenitou cestou, po níž právě mezi dvěma ostrými kamennými štíty přejížděl povoz a zanechával za sebou oblaka zvířeného křídového prachu. Poskládal piktogramy do řetězce a začal mumlat kouzlo. Pohledem při tom klouzal po remízcích mezi úzkými políčky, zoranými tak, že brázdy připomínaly vlákna odkryté země.

Když připravoval podobná kouzla, zdálo se mu, že staví na reálných základech, jako by Kathar pevněji stmeloval. Připadalo mu, že Kathar je opravdovější, pokud ho má v paměti uložený včetně sebemenších podrobností. Jako by ho nejenom zkoumal, ale zároveň tvořil. Vstřebával jednotlivá políčka, zvlněná dlouhými, tmavými a rovnoměrnými brázdami mezi řádky rostlin, jiná jen uvláčená s drobnými fialovými výhonky na černém pozadí. Jon nechal zaklínadlo rozvíjet se uvnitř hlavy a nespouštěl oči z farem, živých plotů, potoků a upravených sadů v katharském vnitrozemí. Mlha, kterou chtěl vytvořit, se začínala pomalu zvedat z údolí, začal vát vítr, naplnil mu ústa a v hlavě mu sfoukl piktogramy dohromady, přestože listí na stromech kolem Jona se ani nedotkl. Dokončil zaklínadlo a pozoroval, jak mlha zakrývá celý kraj.

Neustále se zlepšoval. Zkušenost a cvik zřejmě celý proces zjednodušovaly. Na Calbana nejspíš ještě připraven nebyl, nebude to již ale dlouho trvat. Dokázal teď zvládat i větší kouzla, aniž by se mu rozplývala uprostřed a aniž by posléze zkolaboval.

„To jsi udělal ty?“

Jon se otočil a uviděl Hertu, jak stojí za ním a dívá se do údolí. Mlha se již začínala zvedat. Vlasy teď měla upravené, nakrátko zastřižené a sčesané za uši. Drbala se na hlavě. Vypadala sice klidnější, ale jen o málo.

„Ano,“ přitakal. „Dlouho to ale nevydrží. Pro mlhu nejsou právě nejvhodnější podmínky. Příroda se velmi rychle navrací k normálu. Magie vydrží jen chvíli a pak se rozplyne. Jakékoliv změny musí být okolím naprosto přijatelné, aby vydržely.“ Viděl, jak Herta o jeho slovech přemýšlí. Nejspíš ji zarazilo, že mluví o přírodě a okolí místo o programu.

Jon se podíval nahoru a vyzval ji: „Podívej.“ Tady na kopci se již stromy z bouře takřka vzpamatovaly. Větve však zůstaly holé, bez listí, které odfoukly a vysušily obvyklé katharské větry. Soustředil pohled, pronesl zaklínadlo, kterým zlomil pokroucenou haluz vysoko v koruně, a sledoval ji, jak spolu se zbylým listím padá dolů jako vlajka po kapitulaci.

„Tys ji jen zlomil,“ odtušila Herta. „Dolů ji stáhla gravitace. Prostředí.“

Čekala, Jon však nijak nereagoval a hluboko uvnitř si přál, aby se ho nezeptala, jestli je svět kolem nich opravdový.

Zpoza stromů vystoupila Lapis s rukama založenýma v bok. Jon si ani nevšiml, že tam stále ještě je. Zvedla spadlou větev, podívala se na Hertu a pak i na Jona. „Prostředí není to, co by ti mělo dělat starosti. Proč jí to, Jone, neřekneš?“ Ukázala prstem na Hertu. „Neztrácej s ním čas. Je poznamenaný. A ty budeš další na řadě.“ Oběma rukama větev zlomila a pak odešla. Jon ji pozoroval, dokud se mezi stromy neztratila.

* * *

Stále ještě se nerozednívalo. Slunce mělo vyjít už za necelou hodinu, byla však zima a tma a k zemi se spouštěly prameny deště. Jon se díval na Dusota. Labyrint byl jen tmavou siluetou za nimi, obklopenou bezpečnostním kordonem a orámovanou neustávajícím deštěm. Někde z dálky se ozvalo zaječení, podobné pískotu pneumatik na mokrém asfaltu, a k nízkým mrakům se za záclonou vody vzneslo jiskřící světlo. Rozptyl na kopci Primrose, došlo Jonovi. Ta světlá šmouha na pomezí dne a noci znamenala čísi poslední cestu. Stopa rakety se odrážela ve sklech Dusotovy masky a její hvízdot ještě dlouho zněl Jonovi v uších.

„Fajn,“ prohlásil Jon. „Nemusíš mi nic říkat. Ani slovo.“ Tentokrát si byl jistý, že je Dusot mimo Kathar úplně jiný. Když ho dohnal minule, mohl se cítit třeba jen zaskočený a polekaný, bát se porušení přísných pravidel Labyrintu, dnes se však v jeho chování odráželo cosi jiného. Najednou ho nic nezajímalo.

„Vrátíme se k tobě domů a tam si promluvíme,“ pokračoval Jon. „Budu za tebou chodit klidně celý den, jestli to bude nutné, ale nakonec se mnou mluvit budeš.“

Nečekal, že bude Dusot tak rychle souhlasit. Jen odevzdaně pokrčil rameny, otočil se a nechal Jona za sebou.

Dovedl ho až k troskám Barbicanu a vylezl na jednu z hromad sutin. Jon se držel za ním a přemýšlel, kde by na tomto zbořeništi mohl Dusot žít. Obyvatelé betonových a plátěných přístřešků si Dusota nevšímali, před Jonem však ustupovali. Drobná zvířata mizela ve štěrbinách mezi betonovými deskami. Dusot cestou jednou podklouzl na uvolněném kameni a podrážkou odkryl nános omítky z červené smaltované cedulky, označující původně vstup do podzemky. Nakonec se zastavil před vzpříčenými dveřmi, které jakýmsi zázrakem zůstaly uvnitř rámu, a odemkl. Přidržel je, aby mohl Jon projít dovnitř, a pečlivě je za nimi znovu zamkl. Ocelový rám dveří byl zpevněný oranžovým visgelem a dveře do něho perfektně zapadly. Jon dokonce zaslechl zasyčení vzduchového uzávěru. Funkční uzávěr na takovém místě, napadlo ho, to je šílenost. Pak se obrátil a rozhlédl se po Dusotově bytě.

Nevěřil svým očím. Podlaha byla nakloněná v úhlu dobrých dvaceti stupňů, stále však neporušená a v jednom kuse. Praskliny ve stěnách Dusot překryl visgelem a přes okna natloukl pláty vistenu. Ruiny za pláty ztratily barvy i tvary, takže vypadaly jako dětská čmáranice. Všude visely obličejové masky a povalovaly se krabice náhradních filtrů. Snad tucet orezlých kyslíkových bomb se skutálel do nejnižšího rohu místnosti. Dusot se pokusil vyrovnat stoly a ostatní nábytek podloženými prkénky a odřezky, jenže místnost se nejspíš stále více nakláněla.

Po stoupající podlaze Dusot přešel k ohromné filtrační jednotce v nejhořejším rohu pokoje a zapnul ji. Přístroj se nejprve jen zachvěl a jeho mřížka zadrnčela, aby se pak bez varování rozběhl s ohlušujícím jekotem, ze kterého Jona v první chvíli zabolelo v uších.

Dusot klidně pár minut čekal, dokud se jednotka nezastavila. Pak si stáhl z tváře masku a zamumlal: „Teď je to v pořádku.“ Ze skříňky vyndal kyblík visgelu, přešel ke stěně, prohlédl si čerstvé praskliny a přes starší vrstvy visgelu začal klást nové. Filtrační jednotka se v pravidelných několikaminutových intervalech zapínala a vypínala a pouštěla dovnitř proud přečištěného vzduchu. Jon chvíli čekal, než Dusot skončí s opravami stěn, brzy mu však došlo, že se jedná o nekonečný proces. Jeho společník se touto prací hodlal zabývat až do chvíle, kdy bude muset znovu odejít do Labyrintu, do Katharu.

Pokud se tam tedy ještě někdy vrátí.

Když se jednotka na stěně již po několikáté vypnula, zeptal se Jon do nepřirozeného ticha: „Co se ti stalo, Dusote? Unesl tě Calban? Rád bych ti pomohl. Kde teď v Katharu jsi?“

Nebyl si ani jistý, že si Dusot uvědomuje, kde se nachází v reálném světě. Jon opatrně přešel k filtru, a když se na chvíli vypnul, přečetl si údaje na výrobním štítku: FILTRACE OBJEMU 150 000 – 200 000 M3. Šlo o průmyslový filtr a byl nastavený na maximální výkon.

Dusot rytmickými pohyby roztíral visgel po stěnách. „Kathar je, Jone, opravdový. A ty to víš, že? Dostal jsem v něm šanci a zklamal jsem. Nemůžeš se tam po smrti vrátit. Není to hra. Jsem si jistý. Nemysli si, že jde o pouhou hru. Nemůžeš se vracet na začátek. A Calban nás tam nechce.“

Jon se odvrátil od filtrační jednotky. „Fajn, zapomeneme na to, co se stalo tobě. Co ale bylo se Starbumem, když ho Calban odvlekl na skálu? Řekl ti to?“

Dusot zavrtěl hlavou, jako by soustřeďoval myšlenky. Vstal a začal přecházet po místnosti, z háčku na stěně sundal drobnou bronzovou medaili a prohlížel si ji, jako by ji viděl poprvé v životě. Po chvíli si povzdechl, jako by nedokázal přečíst slova, která na ní byla vyrytá. Lesknoucí se hvězda byla Jonovi povědomá a nakonec si uvědomil, že musí jít o Dusotovu čestnou medaili za službu na Dirangeseptu. Sám si nedokázal ani vzpomenout, kam tu svou založil, jasně si ovšem vybavoval, co na ní je vyryto ozdobným skloněným písmem. Nikdo nedocení tvou oběť. Medaile dnes neměla ani cenu kovu, z něhož byla vyražena. Pro Dusota kdysi musela něco znamenat, když si ji pověsil na zeď. Poslední dobou ji ale leštil už jen ze zvyku.

„Nevím, co se stalo se Starbumem,“ zamumlal Dusot a pověsil medaili zpátky na zeď. Visela nakřivo a ani trochu se do místnosti nehodila. Filtrační jednotka znovu spustila, a dokud se nevypnula, viděl Jon jen pohyb Dusotových rtů. „…odešel z Labyrintu, když v Katharu zemřel. Možná ho pak ještě viděla Lapis, protože do něho byla zamilovaná. Říkalo se, že je po smrti. Je šílená, Scilere. Vyspal jsem se s ní, a to byla ohromná chyba.“ Dusot prudce zakroutil hlavou a z čela mu odlétaly kapky potu. Strhl ze zdi nejbližší respirátor, pevně si ho přitiskl k obličeji a odložil ho až po chvíli. Jon jasně viděl vytlačenou linii obruby dýchacího přístroje na jeho tvářích a u kořene nosu. Dusot masku znovu zvedl a ztěžka dýchal.

„Podívej, nesmíme spolu mluvit. Sledují mě. Začali s tím ve chvíli, kdy jsem se poprvé dostal do Katharu. Poslechni, Scilere, svět umírá. Kathar je jedinou nadějí. Dirangeseptem to neskončilo a Kerz to ví. Možná můžeme v Katharu začít znovu, pro mě je ale už moc pozdě.“ Oči se mu divoce koulely, jako by chtěly vyskočit z důlků. Filtrační jednotka se zapnula a znovu vypnula, její jekot útočil na Jonovy smysly tak silně, až se mu zachtělo proskočit vistenem pobitým oknem do dětské malůvky, do okolního světa. „Calban,“ ozval se najednou znovu Dusot. „Musíš zabít Calbana. Je to šílenec. Nenech se od něho zatáhnout na skálu. A taky ten pták, Scilere, na toho si dávej dobrý pozor.“

„Co se ti tam stalo, Dusote? K čemu došlo na skále? Zabil tě?“

„On…“ Dusot jen zavrtěl hlavou a znovu si nasadil respirátor. Zrychleně dýchal a na čele mu vyvstávaly žíly.

„Jen přikývni. Jsi na skále, že? Už tě zabil?“

Jednotka se zapnula právě ve chvíli, kdy Dusot zakroutil hlavou. Jon si z čela otřel souvislou vrstvu potu a přemýšlel, jestli Dusot spal s Lapis v Katharu, na Zemi, nebo v obou světech. Přečištěný vzduch čpěl po kyselině a kovu. Dokonce jeho chuť cítil na jazyku. Náhlé ticho připomínalo vakuum.

„Dusote,“ naléhal Jon, „tohle je důležité. Viděl jsi Calbana. Myslíš, že by jím mohl být Janus?“

Dusot si však jen něco urputně mumlal sám pro sebe.

„Dobrá, poslouchej,“ vzdal Jon svou snahu. „Mám kamarádku, je psycholožka. Chci, aby ses s ní setkal. Nechci, aby ses vracel do Katharu.“

„Musím.“ Dusot měl ve tváři přesvědčení a Jonovi bylo jasné, že nemá cenu se s ním hádat.

„Dobrá,“ prohlásil a dál na něho nenaléhal. „Dobrá. Řekl bych, že dokud tě tam nezabijí, budeš v bezpečí.“

Dusot přikývl, výraz obličeje však nezměnil.

„Pokud k tomu dojde, budeš muset podat v Labyrintu hlášení a pak chci, abys šel rovnou sem a zůstal tady. Chci, abys za sebou pořádně zamkl dveře a nikoho nepustil dovnitř. Vůbec nikoho. Jako v těch filmech o policajtech, jenže ty nebudeš tak hloupý, abys otevřel padouchům. Rozumíš mi? Myslím, že s tebou v Katharu něco provedli. Nebo možná Labyrint něco změnil, když jsi byl napojený na bRile, takže teď o tom nemůžeš mluvit. Dobře na tom ale nejsi.“

Zdálo se, že se Dusot zklidňuje. „Něco se mnou udělali, ano. Kerz mi to říkal.“ Znovu zvedl respirátor k obličeji a pevně ho tam držel. Hruď se mu zdvíhala a klesala. „Jenže oni už jsou stejně tady. Zamykat dveře nemá smysl.“

Jon z ničeho nic pocítil strach. „Kerz s tebou něco udělal? Řekni mi o tom.“ Jenže Dusot se vrátil k opravování stěn.

„Dusote, mluv se mnou.“

Cosi si pro sebe mumlal, protože však k němu byl obrácený zády, Jon mu skoro nerozuměl. „Kerz nic neudělal, Scilere. To oni. On mi o tom jen řekl. Pořád jsou tady. On se pokouší…“ Filtrační jednotka znovu sepnula a Jon nahlas zaklel. Když se po chvíli vrátilo ticho, věnoval se Dusot jedné ze stěn, nanášel na ni další vrstvu visgelu a předstíral, že Jona neslyší.

Jon otevřel dveře na záchod. Místnost páchla po splašcích a plísni. Stěny byly oplácané visgelem a pokryté zkondenzovanou párou. Žádné okno tam nebylo a Dusot visgelem překryl i mřížku ventilátoru. Jon se odvrátil, dveře však nechal otevřené, aby se mohla filtrační jednotka se zápachem a vlhkostí vypořádat. V těsné kuchyňce to rovněž páchlo, byla ale stejně prázdná jako toaleta. Jediné další dveře byly kompletně překryté ocelovým plechem, přišroubovaným ke stěnám, a to vše ještě navíc utěsněné visgelem. Jon se vrátil zpátky do pokoje a zeptal se: „Co je, Dusote, za těmi dveřmi?“

„Nic,“ prohlásil oslovený, pak se však pousmál. „Svět. Zbytek bytu se rozpadl asi před měsícem. Stejně jsem ho už nepotřeboval. Takhle je to o něco jednodušší.“

„Nikdo tu není, Dusote. Jsi v tomhle místě zapečetěný jako ve vejci. Jediné okno je dvacet metrů nad hromadou

suti a jediná cesta sem, kromě dveří, vede přes filtrační jednotku. A tou se nikdo protáhnout nedokáže. Takže se sem nikdo nedostane, pokud ho sám nepustíš. A to ty neuděláš, že?“

Dusot zakroutil hlavou a s kyblíkem visgelu v ruce se vrátil k práci na stěně.

Jon se ještě přede dveřmi otočil a dodal: „Do Labyrintu se vracet nemusíš, Dusote. Proč tam chodit, když víš, že tě zabijí?“

Dusot měl na obličeji nasazenou masku a jen Jonovi mávl na rozloučenou. Do očí se mu vrátil nepříčetný výraz. Zatímco se dveře zavíraly, zamumlal ještě do respirátoru: „Ještě to neskončilo. Kathar nás, Scilere, zachrání. Kathar nás všechny zachrání.“

* * *

Jon čekal, až dozorce najde správný klíč. „Když jsem sem přišel posledně, byl tu jiný strážný,“ ozval se. „Říkali mu Smoke. Co je s ním?“

„Vyhodili ho. Pašoval chovancům drogy a znervózňoval je. Dělali pak moc velkej randál.“ Dozorce se natáhl, aby dosáhl na horní zámek, a funěl při tom námahou. Příliš malé sako uniformy se mu vykasalo nad pásek těsných kalhot a poskytl tak Jonovi výhled na pobledlou pneumatiku tuku kolem pasu.

„A odkdy se tu zamykají pokoje? V zahradě také nikdo není. Proč?“

Strážný se ohýbal ke spodnímu zámku, umístěnému těsně nad podlahou. „To samý. Chovance to rozčilovalo a pak štvali personál.“ Narovnal se, námahou funěl a dveře konečně otevřel.

„Irfane,“ zavolal Jon.

Irfan to musel cítit. Stál uprostřed místnosti a oči měl rozšířené očekáváním. „Pomeranč,“ zašeptal jako u vytržení.

„Chcete, abych tu zůstal?“ zeptal se dozorce. Zvedl ruku a svazkem klíčů zlomyslně zamával Irfanovi před obličejem. Irfan uhnul a rukama si zakryl uši.

„Copak se Irfan někdy choval násilnicky?“ zeptal se Jon dozorce.

„Jednou je to vždycky poprvý. Až skončíte, zabouchejte na dveře.“

Jon počkal, dokud se dveře nezavřely, vyndal z kapsy pomeranč a podal ho Irfanovi. Stál ho skoro týdenní výplatu, za výraz štěstí v chlapcově tváři mu to ale stálo. Irfan svíral pomeranč v dlaních a upřeně na něj hleděl, jako by se z něj snažil vyčíst budoucnost. Pak si ho zvedl k nosu a pomalu a zhluboka se nadechoval ovocné vůně.

„Pomeranč,“ zašeptal v extázi.

„Správně. A kdo jsem já?“ zeptal se Jon.

Irfanovi se na tváři objevily vrásky úsilí. „Můj kamarád Jon. Viděl jsem tě včera.“

Jon se usmál. Irfanovo včera mohlo stejně tak znamenat před deseti minutami jako před deseti roky. Včera znamenalo minulost. Včera bylo předtím, než Irfan naposledy mrknul. Všechno ostatní bylo dnes. V Irfanově životě nebylo žádné zítra. Pokud to Jon dokázal posoudit, nebyl to tak špatný přístup k životu.

„Vzpomínáš si, Irfane, jak jsme spolu chodili na procházky a hráli si na kameru?“

Irfan pomalu zabořil prsty do pomeranče, až slupka praskla a mezi klouby mu začala vytékat sladká šťáva. Oči měl blahem přivřené. „Včera,“ zamumlal zasněně. „Pamatuju.“

Když spolu chodívali ven, napojil Jon Irfana na bRile a ten byl schopný celou procházku přehrát na monitoru. Všechny výlety s Irfanem byly stejné, přechodové sekvence mezi pohledy na jakékoliv oranžové objekty. Pouliční osvětlení, světla tramvaje, záďové motory mikroflitů, prostě cokoliv oranžového.

Irfan teď držel pomeranč pod nosem, prsty obou rukou uvnitř, nadechoval se vůně a polykal kapky šťávy, která mu stékala do úst. Pomeranč už byl celý pomačkaný. Na chvíli přestal polykat a zopakoval: „Pamatuju.“

„Říkali mi, že už tě ven nepouštějí,“ pokračoval Jon. „Chtěl by sis se mnou zase vyrazit?“

Irfan si olízl rty a nadšeně přikyvoval. „Dneska.“

„Jasně, někdy dneska.“ Jon se chvíli přehraboval v kapse a nakonec z ní vytáhl pero s diamantovým hrotem, zabalené do tenkých listů glassitu. „Viděl jsi ty ošetřovatelovy klíče? Ano?“

„Klíče.“ Irfan zvedl ruku, stejně jako to předtím udělal dozorce, a zatřepal s ní. Když si vzpomněl na zvuk chřestícího svazku, zašklebil se.

„To je ono. Jenže nevím, které budu potřebovat. Budeš mi je muset nakreslit všechny. Dokážeš to, Irfane?“

Irfan opatrně odložil pomeranč na stolek vedle úzké postele a olízl si prsty. Vzal si od Jona pero a na stole narovnal první list glassitu. Jon pozoroval, jak začal kreslit všech jedenadvacet klíčů, pěkně jeden po druhém. Každý ze tří pohledů, všechny v přesném měřítku. Kladl je na list glassitu bez ladu a skladu, jakoby náhodně. Na první pohled to vypadalo, že jen obtahuje tvar, který byl na listu již předkreslen. Před každou kresbou se na chvíli zamyslel, jakmile však začal, pokračoval rychle a jistě. Jon si uvědomil, že Irfan jen nepřenáší jednotlivé obrazy ze své mysli, ale vybírá ty nejlepší z dokonalého záznamu pohybu dozorcovy ruky. Podle jeho nákresů by dokázal přesné kopie klíčů vyrobit kterýkoliv zámečník.

Když Irfan skončil, Jon listy glassitu znovu opatrně sroloval a spolu s perem uložil do kapsy. Zabušil na dveře a ještě jednou Irfana oslovil: „Vrátím se, no, ještě dnes, a přinesu klíče. A snad se mi podaří sehnat pro tebe ještě jeden pomeranč.“

Irfan se celý rozzářil.

DVACET TŘI

Chrye strhla celofánový kryt ze SiliCote-Pro antikoncepčního kužílku a roztáhla nohy, aby mohla překážku zasunout na místo. Napadlo ji při tom, jaký druh lidí může něco podobného používat denně. Pak si vzpomněla na Hickeye Silla a začala se bát, jestli bude tato ochrana stačit. Třeba to celé nebyl zase tak dobrý nápad.

Podívala se na hodinky a kdesi uvnitř začínala z nadcházejícího večera pociťovat obavy. Jenže teď už se nedalo couvnout. Zbývaly jí tři hodiny do chvíle, kdy se membrána začne rozpouštět, pokud ji nevyjme ještě dřív. Jestli bude mít alespoň trochu štěstí, Hickey Sill se nikdy nedozví, že se chránila, a ani ho nenapadne, že tam uvnitř cosi bylo. Ani sama nic necítila. Hickey Sill navíc nejspíš nebude mít dostatek zkušeností, aby poznal rozdíl, stejně jako neví, který konec kartáčku na zuby je ten správný. Určitě nechtěla s Hickeyem otěhotnět, a kdyby došlo na nejhorší, mohl by ji klidně napadnout třeba i laserem a klobouček SiliCote by zajistil, že útok přežije.

Odevzdaně sklouzla z postele, a zatímco se pro něho oblékala, nepřestávala o Hickeyovi přemýšlet. Pokud by se jí už na začátku podařilo získat nad průběhem večera kontrolu, měla by dost velkou naději, že ho stejným způsobem také ukončí. Hickey byl sice ošklivý parchant, nicméně jeho reakce se daly předvídat. Zatím na ni působil dojmem, že možnost opravdového sexu se vstřícným partnerem by ho mohla vystrašit až k smrti, proto se pro něho oblékla jako tvrdé děvče na lovu. Bude vypadat jako Hickey ova nejhorší noční můra, jako sexy panenka, a bude se chovat jako nadržená děvka. Jestli jsou její odhady správné, měl by před ní začít couvat od chvíle, kdy otevře dveře a poprvé se na ni podívá.

Vlasy si vyčesala nahoru do měkkého drdůlku, který se vrtěl, jakmile se pohnula, a pak se nasoukala do rudých krajkových šatů. Byly úzké a střižené tak, aby zvedaly a zdůrazňovaly její prsa, pás i boky. V rozkroku měly hluboký rozparek. Vůbec se v nich sama sobě nelíbila, svůj účel ve vztahu k Hickeyovi však určitě splní.

Boty byly dokonce ještě nepohodlnější než šaty, funkci ale měly v podstatě stejnou. Uzounké titanové podpatky byly takřka neviditelné a zbytek pozornosti k sobě poutaly zrcadlovým leskem. Chrye chtěla, aby se Hickeyovi zdálo, že se k němu blíží na špičkách jako baletka, že její úmysly jsou naprosto jasné a že o nich nebude ani na chvíli pochybovat.

Prohlédla se v zrcadle, nedokázala se však podívat sama sobě do očí. Uvědomila si, že z boku šatů trčí bílá etiketa. Odtrhla ji a přečetla si, co na ní bylo napsáno. RUČNÍ PRANÍ. NESTÁLÁ BARVA. Zahodila etiketu do koše. Stejně je na sebe už víckrát nevezme.

Byl už skoro čas. Potřebovala se uklidnit, proto odešla do kuchyně, otřela linku a umyla nádobí od včerejška. Vzpomněla si, že tímtéž se zabývala i před odchodem do Nirvány, kde se měla poprvé sejít s Jonem. Tehdy ovšem byla nervózní z jiného důvodu. Nakonec to dopadlo nad očekávání dobře, přestože místo podkladů měla jen vyplněný dotazník a sbírku básní. Tenkrát však nepředpokládala, že ho přivede hned první večer k sobě domů.

Jenže věci se postupně komplikovaly a Hickey Sill byl úpině jiný než Jon Sciler. Nic se nevyvíjelo tak, jak původně očekávala. Například Jon a Lapis. Zajímalo by ji, kde je Jon právě teď. Přestože mu řekla, k čemu se ohledně Hickeye Silla chystá, nebyla si jistá, jestli ji tak docela pochopil. Všechno záleželo na něm.

Voda z dřezu odtekla do odpadu. Chrye utřela poslední talíř, a když se natáhla, aby ho uložila do skříňky, jehlový podpatek jí na hladké podlaze podklouzl. Pak vzala malou skleněnou dózičku s práškem z chilli, uložila ji do pevného plastového obalu a paličkou vše rozdrtila na jemný prach. Zvuk tříštěného sklají připomínal lámající se kosti. Když se jí zdálo, že již je sklo rozbité na dostatečně malé kousky, opatrně plast rozbalila, natáhla si gumové rukavice a směs střepů a chilli lžičkou vybrala. Hmota měla přesně tutéž barvu jako její šaty.

* * *

Chrye si ověřila, že časovač osvětlení chodby je na začátku dvouminutového intervalu, a pak se nadechla tak zhluboka, jak jí to jen šaty dovolily. Stěží stihla ode dveří ustoupit, když je Hickey otevřel.

„No kurva!“ Na nic jiného se nezmohl, a to byl ten nejlepší začátek večera, jaký si Chrye dokázala představit. Nedokázal od ní odtrhnout oči, přejížděl pohledem odshora dolů a nevěděl, kde začít.

Ještě o kousek poodstoupila. Už jen z jeho pohledů se cítila poskvrněná. Znovu ji napadlo, kde asi je Jon, neodvážila se však podívat směrem k jeho bytu. Šaty se jí při chůzi vykasaly, pohupovala boky a lesklá zrcadlová podšívka sukně upoutala Hickeyův pohled na odraz jejích stehen.

Fajn, pomyslela si. Zatímco si ji Hickey dál prohlížel a lapal po dechu, v duchu si vybavovala obrázek Jona s Lapis, obou spolu v Katharu. Pokusila se představy zahnat. Hickey už na ni zíral déle, než jí bylo milé. Vůbec jí už nepřipadalo chytré poutat k sobě jeho pozornost.

Lehce se na titanových podpatcích předklonila a Hickey se soustředil na její nohy. To bylo jednoduché.

„Jdeš pozdě,“ ozval se nakonec. „Ještě pět minut a musel bych si pro tebe dojít.“

„Ne, ty bys nemusel, Hickeyi,“ opáčila a snažila se, aby se jí netřásl hlas. Ještě chvíli se před ním předváděla a sledovala jeho oči, které se soustředily na všechno ostatní, jen ne na masivní náramky, které by si mohl podvědomě spojit s pouty. Musela zaplašit vtíravé myšlenky a přání být někde daleko odsud, nic jiného se totiž nedalo dělat. Hickey Sill nikdy nezmizí jako zlý sen.

Ukázal směrem za sebe. „Trochu jsem tu poklidil. Dáš si nejdřív něco k pití?“

„Ani ne, Hickeyi. Stejně se sem ještě vrátíme, nebo ne?“ Přikývl a ušklíbl se. „To si piš. Tady to uděláme.“ Tohle nebyl ten typ reakce, který od něho čekala. Nedokázala přijít na to, o co jde, cosi se však změnilo. Zašel dovnitř, z gauče sebral popraskané kožené sako a přehodil si ho přes ramena. Chrye se rychle rozhlédla. Místnost vypadala jinak. Uklidil na posteli. Vedle kamen se válelo něco, co v první chvíli považovala za starý poštovní pytel, pak jí však došlo, že je to svázané prostěradlo, plné odpadků a zbytků jídla. Tak tomu tedy Hickey říká úklid. Na stolku v rohu stále ještě trůnila kukačka s vypnutým monitorem. Chrye si představila nehybnou trigu kdesi na rohu ulice, připravenou ožít a řídit se příkazy.

„Jasně, nejdřív si vyrazíme,“ prohlásil Hickey a zavřel dveře. Strkal Chrye po schodech před sebou a v té chvíli si uvědomila, že se nemotá a ani se mu neplete jazyk. To ji polekalo. Opatrně na jehlových podpatcích scházela po sešlapaném schodišti a Hickey jí celou dobu dýchal na záda. Nakonec však připustila, že nemusí jít o špatné znamení. Musel si dát hodně záležet, aby odolal pokušení naládovat se drogou. Pořád si asi nebyl jistý, k čemu došlo posledně. Netušil, jestli je panic nebo hřebec, a toužil to zjistit stejně silně, jako chtěl ublížit Jonovi. Chrye se cítila o maličko jistější. Hickey Sill byl stále ještě vyvedený z rovnováhy, na což nebyl zvyklý, navíc v sobě neměl žádné drogy, což u něho bylo rovněž neobvyklé. A i přes svou vyzývavou taktiku určitě nečekal, že Chrye bude s jeho návrhy tak nadšeně souhlasit a domluví si s ním schůzku. A už vůbec nepředpokládal, že se objeví a bude vypadat právě tak, jak vypadala. Kdepak, Hickey neměl události pod kontrolou.

„Kam mě tedy vezmeš, Hickeyi?“

„To bude překvapení.“

„Fajn. Mám ráda překvapení.“ Dál tlačila na pilu. „Slib mi ale, že se sem vrátíme.“

„Už jsem ti to říkal, nebo snad ne?“

Byl si příliš jistý, a to se jí ani trochu nelíbilo. Třeba ale byla jen přehnaně podezřívavá. Odpovídal správně. Tentokrát ji bude Hickey chtít znásilnit na vlastním hřišti. Hlavně proto, že jeho hřiště je tak blízko Jona Scilera. Znovu pocítila osten žárlivosti, protože nevěděla, kde Jon právě je a co dělá.

* * *

Jon znovu zkontroloval teplotní čidlo sovičky, přejel jím přes čelní stěnu domu a pak ho zaměřil na Irfana, aby se ujistil, že mu Slepák Jacob neprodal zmetek.

Bylo v pořádku. Pokud uvnitř někdo byl, pak mohl jedině ležet pod krytem CryoSysu nebo mít teplotu okolí. Jon se rozmáchl, aby rozbil bezpečnostní vizor, dříve než zasune úhoře do údržbářského vstupu hned vedle klávesnice pro zadávání kódu. Kotníky prstů ho sice krátce zabměly, když se sklo rozbilo, ale nebylo to nic proti tomu, co očekával. Jsem moc navyklý na bRile, napadlo ho. Cítil, jak se mu do těla rozlévá adrenalin, a ohlédl se po Irfanovi. „Tak jdem na to, Irfe. Jen ty a já. Velké dobrodružství.“

Chlapec prostě stál vedle dveří a urputně žvýkal bonbon.

„Všechno je v pořádku,“ uklidňoval ho Jon. „Jen si pamatuj, že se tam nesmíš nikde motat. Drž se blízko mě a dělej přesně to, co já.“ Vzal Irfana za ruku a čekal, až úhoř od Slepáka Jacoba oznámí bezpečnostnímu čipu, že se potřebuje dostat do budovy, aby mohl opravit bezpečnostní vizor. Pak dveře otevřel.

„Dobrá, Irfe, teď dávej pozor.“

Když za nimi vchodové dveře zavřel, ocitli se před dalšími, přesně jak Jacob předpovídal. Z mřížky pod monitorem hned vedle nich se ozývalo: „Nemáte povolení vstoupit dál. Všechny systémy údržby jsou umístěny na označené konzoli. Prosím, proveďte úkon a před odchodem vložte svůj fakturační kód.“

Konzole údržby blikala. „Výměna vizorové jednotky Bs 986R. Stiskněte ANO pro uvolnění jednotky.“

Jon stiskl ANO a pak obrátil svou pozornost k vnitřním dveřím. Jacob mu vysvětlil, že jakmile dojde k poruše u hlavních dveří, vnitřní se okamžitě zajistí. Pokračovat dál znamenalo buď obětovat čas, nebo použít fyzickou sílu.

„Fajn, Irfe, co myslíš? Čas, nebo síla? Asi se rozhodneme pro sílu. Na chvíli ustup a zakryj si oči.“

Konzole údržby za ním se znovu rozblikala. „Vadná jednotka odstraněna. Vložte novou vizorovou jednotku Bs 986R“.

Jon nechal sednout prach kolem dveří a zapnul sovičku. Její displej se chvíli míhal a pak se ustálil do barevné mřížky, kryjící se s vchodem Kerzova domu. Hala byla úzká a dlouhá, na stěnách visely obrazy a každý z nich osvětlovala vlastní lampička. Šlo o oleje s nánosy tlumených barev popraskanými stářím. Jon opatrně prošel kolem obrazu dávno mrtvého muže v šedivé paruce a s přísným pohledem. Pak se zastavil. Lampička nad obrazem zároveň vysílala infračervený paprsek ke skrytému čidlu na podlaze u protější stěny. Zařízení však nemělo chránit obraz. Kerzovi na umění nezáleželo. Pro člověka, který se dostal tak vysoko, se stávalo běžným spotřebním zbožím. Jon se opřel o stěnu, opatrně paprsek překročil a sledoval Irfana, jak jeho pohyby opakuje. Pak pokračoval dál do kuchyně. „Jen dělej všechno po mně, Irfe.“

„Moc hezké věci, Jone,“ rozhlížel se Irfan kolem sebe.

„Máš pravdu. Plná skříň oranžových talířů. Libůstka šéfkuchaře, že, Kerzi? Nejspíš tu servírují lidské maso. Jenže my se teď o vaření nezajímáme.“

Jon vyšel z kuchyně. Nic tam nebylo. Na mřížce sovičky uviděl žluté skvrny, označující nášlapné senzory na schodišti. Kamery vypadaly jako zelené kuličky hrášku, a pokaždé když se dostali do jejich zorného pole, musel je Jon odklonit. Celý dům byl prošpikován bezpečnostními zařízeními.

Nejraději by si nasadil bRile. Cítil se zmatený a zranitelný a na práci se sovičkou nebyl zvyklý. Nejistě se zastavil u paty schodiště a uvědomoval si, jak vteřiny ubíhají.

V přízemí byly dvě místnosti, obě se zamčenými dveřmi. Sovička je zobrazila jako jasné purpurové obdélníky s červenými panty. Rozhodl se, že si jich zatím nebude všímat.

„Dobrá, Irfe, pokračujeme. Drž se za mnou.“ Zkontroloval, jestli má Irfan stále ještě plná ústa bonbonů, a pak začal stoupat po schodech. Sovička začala vibrovat v okamžiku, kdy se dostal k prvním nášlapným senzorům, a oznámila jejich aktivaci krátkými modrými záblesky. Sakra. Opatrně překonal několik posledních stupňů a světla a barvy na displeji ho začínaly mást.

Zastavil se na podestě. Nalevo ústily dvoje dveře, napravo jen jedny. Dveře vlevo byly otevřené a nechráněné. Za prvními byla ložnice, a když do ní nakoukl, zahlédl neustlanou postel se zmuchlanou červenobíle proužkovanou přikrývkou. Druhé vedly do koupelny. Vlhké ručníky se tam válely na vykachlíkované podlaze.

Dveře vpravo byly zamčené. Jon se podíval na displej sovičky a zjistil, že jsou zároveň napojeny na poplašnou sirénu. To bude ono.

Času už moc nezbývalo. Laserem vyřízl do dveří otvor a sirénu vypnul.

„Hezký světýlka,“ prohlásil Irfan.

„Líbilo se ti to, že ano?“ Jon ho prostrčil dovnitř.

Irfan šťastně přikyvoval, z kapsy vydoloval další bonbon a rozbalil ho.

Uvnitř byl monitor a policová stěna s kazetami, které Jon zahlédl, když mu Kerz volal. Přejel přes ni sovičkou. Byla zabezpečená neviditelnými paprsky. Zkontroloval i zbytek pracovny a zastavil se u skříňky v rohu, která byla bezpečnostními systémy přímo nabitá.

„Vidíš, Irfe,“ zamumlal si spíš pro sebe, „tohle je naše holka.“

Odpojit zámky mu trvalo déle, než čekal, nakonec se mu však dvířka podařilo otevřít a konečně je uviděl. Starbumovy kazety, označené a uložené v průhledných plastových obalech.

Vytáhl je ven a zkontroloval čas. Minuta dvacet pět. Moc dlouho. Strašně dlouho. Krk mu ztuhl. Musel si za hlavou proplést prsty obou rukou a promasírovat si ho. Pak vyndal jednu z kazet z obalu.

„Teď je to na tobě, Irfane. Máš ještě ty bRile, které jsem ti dal?“

Irfan si sáhl dozadu na hlavu a svítivě oranžové ůponky senzorů přiložil k očím. Jon zasunul kazetu do systému a nastavil zrychlené přehrávání. Irfanovy čelisti se dál hýbaly. Jon napojil jeho bRile přímo do přehrávače a čekal.

Sakra, napadlo ho, nefunguje to. Vtom se Irfan narovnal. Na chvíli přestal žvýkat, vzápětí se ale jeho čelisti daly znovu do pohybu.

„Mám tě,“ zašeptal Jon. „Dostal jsem tě, Kerzi.“ Znovu se podíval na hodinky. „Dobrá, pusť se do práce, Irfe.“

Obrazovka byla chráněná proti nahrávání, a jak Slepák Jacob předpokládal, i čip byl nastaven tak, aby neumožňoval kopírování obsahu pásek. S vypnutou obrazovkou však systém nic nenamítal a fungoval bezchybně. Jon poklepal Irfanovi na rameno a ten jen lehce přikývl. Kabel spojující jeho bRile se systémem se napnul a rozkmital.

Jon nechal Irfana být a vrátil se do haly. Teď už na tom, že spustí alarm, ani trochu nezáleželo. Pomocí detektoru titanu našel trezor a pustil se do jeho zámku i stěny kolem, dokud mu nepřipadalo, že vypadá jako při opravdovém vloupání.

Znovu zkontroloval čas. Dvě minuty pětadvacet. Policie musí každou chvíli dorazit. Moc rád by věděl, co se odehrává v Irfanově hlavě.

To bude ono, napadlo ho, když zezdola zaslechl zvuky. Byli už za dveřmi. Určitě se dovnitř nijak nepohrnou, protože si všimnou rozbitých dveří a dojde jim, na co by v domě mohli narazit. Jon se vrátil k Irfanovi a netrpělivě přecházel po místnosti. Už by měl pomalu končit. Irfan stále rytmicky žvýkal a hlavu nakláněl ze strany na stranu. Pospěš si, nabádal ho Jon v duchu.

Rozhlédl se kolem sebe a najednou se zamyslel nad Irfanovými bRiletni. Vedle počítače stál drtič organického odpadu, Kerz by tu však měl mít i drtič plastů.

Jasně. U stěny hned pod srolovaným zrcadlem. Výborně.

Dvě minuty čtyřicet osm. Už byli na schodech a stará prkna pod vahou spousty kovu skřípala.

Irfan si stáhl bRile.

„Hotovo?“ zeptal se Jon, vytáhl kazetu ze zdířky a opatrně ji uložil zpátky do skříňky. Skříňku zavřel a resetoval její bezpečnostní zámek.

Irfan přikývl.

„Dobře, Irfe. Teď si musíme pospíšit.“ Jon si od něho vzal bRile a poslouchal zvuky z podesty. Postupovali jen velmi opatrně. Odhodil bRile do drtiče a poslouchal, jak se jeho nože rozběhly. Poslal za nimi i sovičku a pak spustil zrcadlo zpátky dolů. Matné kmitání a symetrie jeho odrazu ho na chvíli překvapily. Také tam byl. Rychle se rozhlédl po místnosti. Irfan se chvěl a Jon mu raději hodil další sladkost. Obal zničil v drtiči. Zkontroloval, jestli po nich v pracovně nic nezůstalo.

„Fajn, Irfane, pohyb.“

Vyběhli na podestu. Všechny alarmy již ječely naplno. Tři minuty deset. Policisty stále ještě neviděl. Vešel do ložnice, vzal jednu ze židlí, aby ji prohodil oknem.

Slyšel je sice za sebou, ale židli nepustil. Otočil se. Byly tam dvě, obě měly ramena paží vztyčená a spuštěná světla. Najednou se zarazily, což Jon očekával, a jedna z nich se ozvala: „Co ty tady, do prdele, děláš, Hickeyi?“

DVACET ČTYŘI

Objednal jsem pro nás stůl v M-patii,“ oznámil Hickey. „Bylas tam někdy?“ Nečekal na odpověď a v jeho hlase nebylo nic, čeho by se mohla chytit. Už si ani zdaleka nebyla jistá, že dokáže Hickeye Silla ovládat.

„Něco mi tam dluží,“ pokračoval. „Nabízejí zvláštní menu a já jim sháním dost neobvyklý přísady. Hodně těkavý koření.“ Dech mu zamlžil přední okno mikroflitu, a když se proplétal přes přecpaný Centre Point, málem se křídlem otřel o zeď. Klesl na necelých dvacet metrů a zamířil směrem k Oxford Street.

„Vadilo by ti moc, kdybychom šli jinam?“

Hickey se otočil a jen na ni zíral. „Cože? Víš, kolik tam stojej ty podělaný blafy, když za ně musíš platit?“ Sešlápl pedál, mikroflit prudce poskočil dopředu a rychle zahnul vlevo, aby se vyhnul pyramidě z lešení. Hickey zaklel a znovu stroj vyrovnal. „Tahle zasraná mašina potřebuje spravit. Komu ta hromada sraček vlastně patří? Hned zítra ho nahlásím. Vytáhni doklady…“ Ukázal prstem k přihrádce na dokumenty.

„Hickeyi, tenhle flit jsi ukradl,“ upozornila ho Chrye. „Možná by bylo nejlepší přistát a trochu se projít.“ Situace se jí vůbec nelíbila. Možná je to tím, že se v mikroflitu cítí jistější, napadlo ji. Snad to bude jen tím.

„Nikam jinam, sakra, chodit nebudeme. Co je špatnýho na M-patii?“

„Proč se nevypravíme na Mail? Můžeme zajít na trh v Buckinghamu a najíst se u Stánku. To by se mi líbilo.“ Na vteřinu mu položila dlaň na koleno, aby ho uklidnila. Kalhoty měl tak špinavé a mastné, že si musela ruku ihned otřít o pěnu, která vylézala z prasklého koženkového potahu sedadla. „Pak se můžeme vrátit k tobě.“

Hickey na její návrh nijak nezareagoval. „Zamluvil jsem pro nás ten zasranej stůl,“ zopakoval.

„Nechci strávit celý večer v restauraci,“ zkusila to ještě jednou. „Chci se jen najíst a vrátit se k tobě.“ Naklonila se k němu a zašeptala: „Jon bude možná doma, Hickeyi. Mohl by nás spolu zahlédnout. To přece chceš, nebo ne?“

Chvíli počkala, pak se jemně dotkla jeho ruky na joystiku a uhnula s mikroflitem na jih. Hickey směr nesrovnal, a nakonec pluli nad Regent Street tak dlouho, dokud se před nimi v záplavě mihotavých světel neobjevil Mali.

Přestože se bála, aby naléhání nepřehnala, Chrye ještě dodala: „Možná bychom mu mohli ublížit oba. Co ty na to?“

„Jasně,“ zamumlal si pro sebe nakonec. „Dobře. Tak teda jo.“ Klesl dolů a nechal mikroflit přistát hned vedle ICA. Chrye se při vystupování ve dveřích předklonila, aby měl Hickey dobrý výhled do výstřihu. Klíče od stroje odhodil směrem ke skupince žebráků, ukrytých ve stínu budovy.

„Tak jo,“ prohlásil Hickey. Otáčel hlavu a rozhlížel se po Mailu, jasně osvětleném ghettu levného jídla a sexu.

Chrye ho vzala za paži. Podpatky se jí bořily do bláta a měla problémy s udržením rovnováhy. Nechala se odvést k betonovému chodníku pod zavěšenými girlandami výbojek. V jejich světleji vlastní odhalená kůže připadala horká a nepříjemná. Všimla si, jak si Hickeye pohledem změřilo několik místních prostitutek, a zahlédla i jejich pasáky, proplétající se davem, jako by se nic nedělo.

„Mohli jsme teď sedět v tý podělaný M-patii,“ skuhral Hickey.

Chrye si myslela totéž, jenže se s ním cítila bezpečněji v místech, kde se kolem nich pohybovala spousta lidí. „Je mi tu s tebou hezky, Hickeyi,“ odpověděla. „Dáme si něco k pití?“

„Tak jo,“ zareagoval. „Počkej, něco vymyslím. Jasně, už vím kde.“

Rychle se vydal hlavní ulicí a nechal ji za sebou klopýtat na vysokých jehlách. Viděla, jak se zastavil u jednoho ze Stánků, předal majiteli hrst bankovek, a právě když ho dohnala, otočil se k ní a v rukách držel pár červených odměrek z pálené hlíny. Jednu jí podal, zaklonil hlavu a svou vypil. Pohárek zahodil na beton, rozdrtil ho podrážkou na prach a nutil ji, aby si svůj přiložila k ústům. „Je to nestabilní,“ obořil se na ni. „Musíš pít rychle, jinak se to odpaří.“

Chrye váhala. Ohlédla se po Stánku, ale nikde nenašla sebemenší náznak, podle kterého by se dalo poznat, co v pohárku je. Muž za pultem míchal v soudku dávku hustého zeleného fluoreskujícího gelu. Chrye ho pozorovala, jak ze soudku vytáhl velkou měchačku a naklonil ji tak, aby většina gelu stekla zpátky do nádoby. Zbytkem pak naplnil hliněný pohárek a rychlým pohybem ho podal dalšímu zákazníkovi. Ten ho okamžitě vyprázdnil. Ať již prodával cokoliv, nemělo to rádo vzduch. Jenže lidé na tom byli v podstatě stejně, a pokud to mohla posoudit, Hickey právě vypil totéž.

Hickey se na ni díval, ústa roztažená v úsměvu. „Sakra, holka,“ prohlásil, „ty mi snad nevěříš? Vždyť si to sama navrhla.“

Muselo to být bezpečné. Hickey by se přece o nic nepokusil tak brzy. „Tak na dnešní večer,“ pronesla přípitek a prolila si tekutinu hrdlem. Měla tělovou teplotu a byla o něco hustší než voda. Chutnala lehce po mentolu. V ústech jí nejprve vyschlo a pak v nich na chvíli ztratila cit. Hickey vzal její pohárek a rozšlápl ho.

Když ji vedl dál, ještě se rychle ohlédla. U Stánku nakupovaly jen dvojice a všechny ženy byly zmalované a vyšňořené prostitutky, které pozorovaly, jak do sebe jejich zákazníci házejí panáky, a pak je odváděly pryč. Asi nějaké afrodiziakum, napadlo Chrye. Zajímalo by ji, jestli Hickey nedůvěřoval jí nebo sobě.

Zamířil s ní dál do spleti uliček tržnice a Chrye začínalo docházet, že nad vývojem událostí již dočista ztratila kontrolu. Sucho v ústech vystřídala záplava slin. Stěží je stíhala polykat. Cítila žízeň a hlad a všechny smysly měla v jednom ohni. Tržnice na ni útočila ze všech stran zápachem přepáleného oleje a falešných přísad, potu, hniloby a laciných parfémů. Chrye si připadala směšně, celé tělo ji svědilo a Hickeyova ruka, kterou jí zasunul pod sukni, tento pocit jen zvýrazňovala. Když si uvědomila, jak se jí dotýká, pokusila se odtáhnout, najednou to však nedokázala. Nemohla odolat pokušení otírat se zadkem o jeho dlaň, a tento pocit sílil, až se stal nutností. Uvědomovala si svrbění, které nešlo zapudit, a i pouhé tření šatů o kůži ji vzrušovalo tak, že potichu vzdychala, zatímco se dál potácela na svých titanových podpatcích.

„Jak se cítíš?“ zašeptal jí Hickey do ucha. Jeho hlas jí připomínal škrabku, pod jejímiž doteky se celá rozechvěla.

Polkla a dokázala ze sebe vypravit jen: „Divně. Ach bože…“ Jakmile přestala při mluvení polykat, naplnila se jí ústa slinami a další slova už ze sebe vypravit nedokázala. Hickey se na ni šklebil a jí začínalo docházet, že takhle by to být nemělo. Vypadal naprosto sebejistě. „To pití…“

Výraz v jeho tváři se najednou změnil a Chrye okamžitě došlo, že je ztracená. Naklonil k ní obličej a prohlásil: „Neexistuje místo, kde bych někoho neznal, holka. Neexistuje. Myslela sis, že jsem v tý podělaný hospodě nachystal něco, co bych jinde nedokázal, co? Nevím, co se dělo posledně, ale podruhý už se to nestane. Tamhle Toby pomáhá děvkám z Buckinghamu, aby si jejich kunčofti pořádně užili a nepřemejšleli, jak zdrhnout bez placení. No a to samý teď udělal pro mě. Tentokrát budu mít hlavu dokonale čistou.“

Šťouchal do ní prstem a bláznivě se ušklíbal: „Nemůžeš, holka, pořádně mluvit a nejspíš ani myslet. Jenže vnímáš až moc dobře. Jestli se ti to líbí nebo ne, to je tvůj problém. Buď si můžeš začít užívat, nebo se jen klepat strachy, jak chceš. Jenže seš plná Tobyho sraček, holka, a navíc ti tam ještě nakapal zvyšovač požitků, takže dokavaď s tebou neskončím, budeš o všem sakra dobře vědět.“

Hickey měl pravdu. Chrye nedokázala odpovědět. Cítila horkost a chtěla, aby ji hladil a zahnal tak nesnesitelné svědění. I ruce ji svrběly a nejraději by se i ona dotýkala jeho, aby je nějak zaměstnala, dokázala však nutkání odolat. Zároveň se toužila škrábat po celém těle, raději proto ruce sepjala a silou držela u sebe. Stačilo, aby se jí o sebe otřely vnitřní strany stehen, a celá se rozechvěla vzrušením.

Hickey se dál smál a pokračoval. „Začínám mít hlad a koukám, že ty taky. Vedlejší účinky. Strašně slintáš a nedokážeš přestat, co? Nebo snad myslíš na to, co se stane?“ Když jí stiskl stehno, pocítila neskutečnou úlevu. Nebyl to však vůbec příjemný pocit, spíš si připadala, jako když narkoman konečně dostane svou dávku. Nedokázala vzdorovat. Nohy se jí podlomily, když dal ruku pryč. Nikdo kolem nich se o ně nestaral. Ocitla se špatně oblečená na špatném místě a prožívala špatné pocity. S Hickeyem sem nikdy neměla chodit.

Málem již nedokázala ani stát, jak se jí celé tělo chvělo. Hickey ji vzal za paži a jí připadalo, že mezi nimi proběhl výboj vysokého napětí. Uvědomila si, že Hickeye podcenila. Špatně si vyložila náznaky i to, že ve svém pokoji neměl žádné vzpomínky na ženy. Hickey sex znal. Věděl o něm všechno. Věděl, jak si co nejvíc užít. Jen to nepotřeboval.

„Sakra, holka, tak si říkám, jestli to starej Toby trochu nepřehnal. Radši do tebe nacpeme ňáký jídlo a trochu to rozředíme, jinak mi tu pojdeš rozkoší a ke mně do bytu se ani nedostáném.“ Šťastně se zasmál. „Teda, tohle je ale fajnovej večer. Ani si nepamatuju, kdy jsem něco podobnýho naposled zažil. Taky se ti to tak líbí, Chrye? No jasně, dyť z toho máš husí kůži.“ Pomalu jí prstem přejel po paži. „Mělas pravdu, holka, tohle je o moc lepší než ňáký podělaný šampaňský. Tak co si dáš? Italskou, čínskou, indickou, francouzskou…“

Soustředila se na myšlenku na jídlo a zjistila, že tím dokáže alespoň částečně zahnat příšerné svědění, slabost v nohách a zvrácenou touhu, aby se jí Hickey dotýkal. Zkoumala vůně jídel kolem, které jí bičovaly všechny smysly kromě hmatu.

„Thajskou,“ prohlásila a myslela přitom na citrónovou trávu a koriandr, na všechno ostatní, jen ne na zoufalství. Přestože pronesla jen jediné slovo, začaly jí sliny stékat po bradě. Hickey je nejprve prstem otřel a pak se jí dotkl ve výstřihu. Bezděčně mu vyšla vstříc, chtěla to a současně Hickeye nenáviděla.

„To víš, že to budeme dělat, Chrye,“ zazubil se Hickey. „Jak jen budeš chtít. Nejdřív se ale najíme.“

Odvedl ji k volnému stolku v Thai Chi a nechal ji svíjet se na hrubé ratanové židli, dokud se nevrátil s podnosem plným falešného piva Tiger a šizeného thajského jídla. „Ňák mě přešel hlad,“ prohlásil. „Právě jsem totiž viděl, jak to kuchtěj. Tobě to ale nejspíš vadit nebude, co? Nemám pravdu?“

Chrye popadla červený plastový příbor a začala si cpát jídlo do úst. Chutnalo ještě hůř než to, které před časem přinesla Mary Ann, vůbec jí však na tom nezáleželo. Důležité bylo, že mohla něco polykat, cítit něco v ústech. Hickey pomalu upíjel pivo a pozoroval ji.

„Víš, kdybych ti teď řek, že do sebe cpeš smažený krysí vocasy, stejně by ti to bylo jedno,“ zamyslel se a Chrye si uvědomovala, že má pravdu. Začínala se cítit přejedená, nedokázala ale přestat, protože pocit plných úst ji nesmírně uspokojoval.

„A úplně stejný to bude, až se dostaneme ke mně,“ pokračoval. „Dneska si budu fakt užívat, protože ať udělám co udělám, tobě se to bude líbit a budeš si přát nášup.“ Zasmál se a dopil pivo. „No, možná to nebude tak docela pravda. Možná se ti to nebude ani trochu líbit, jenže, holka, stejně mě to necháš udělat. Co necháš, ty to budeš přímo chtít.“ Naklonil se k ní, naznačil, že se jí chystá sáhnout na prsa, a bavil se, když si všiml, že mu vyšla bezděky vstříc. Pak ruce rychle stáhl zpátky a zachechtal se. „Teď se najez, za chvíli budeš potřebovat spoustu energie.“

Najednou ztišil hlas. „Víš, kdysi jsem viděl takový video,“ pokračoval skoro zasněně. „Dost vostrý. Teda původně asi takový bejt nemělo, jenže ta holka byla narvaná Vomakem. Mimochodem, právě to máš v sobě i ty, teda možná ne tolik jako ona, ale pořád dost. A ten chlap jí strčil ptáka do huby. Nic lepšího ho nenapadlo. Asi viděl všechny ty horký sliny a myslel, že právě tohle jí udělá dobře. Uhodneš, co se pak stalo? Jasně, už ti to došlo, stejně ale nepřestaneš jíst, co? Nejspíš to udělat nechtěla, jenže si nedokázala pomoct.“ Hickey stáhl rty, několikrát o sebe zaklapal zuby a pak se uchechtl. „Nedobrovolné ublížení na zdraví. Holka, ten soudce to řek přesně. Prostě mu ho sežrala. A víš, co ještě? Když ho spolkla, eště ho zapila krví, co mu z tý díry crčela. To ti povim, měla bys vidět, jak se tvářila porota.“

Postrčil k Chrye láhev piva. Vypila ji na jeden zátah a dál se pokoušela myslet jen na jídlo.

Hickey vstal a zvedl i Chrye. „Takže se tentokrát, holka, vo nic nepokoušej. Dneska sem čistej. Rozumíš?“ Přejel jí klouby po páteři. Zasténala a prohnula záda do oblouku jako kočka. Nic jiného dělat nemohla. Chvěla se, když jí z ruky stáhl černý náramek a tak dlouho si s ním hrál, až se mu podařilo ho neškodně vybít do vzduchu.

„Myslela sis, že ti na tohle skočím?“ Přejížděl náramkem Chrye pod bradou. Třásla se strachy, nedokázala se ale odtáhnout. Dovedla si představit bolest, která bude následovat, neměla však dost sil. Otevřela ústa, ta ovšem měla stále ještě plná slin.

„Myslíš, že by to bolelo?“ zeptal se Hickey.

Bezmocně přikývla, bradou se však nepřestala k náramku tisknout, dokud ho nedal pryč. I přes smrtelný strach nedokázala myslet na nic jiného.

„Tohle by tě, holka, na fleku zabilo. Když seš takhle nabuzená, dostala bys okamžitě mrtvici. Pořád ještě to chceš?“ Přiložil jí náramek ke tváři. Cítila, jak se třese. Zvedla ruku a chtěla náramek dát pryč, místo toho ji nakonec jen položila přes Hickeyovu a náramek k obličeji ještě více přitiskla.

„Tak se podíváme, Chrye, jak moc to chceš. Spustím to na tři. Raz, dva…“

Nedokázala se bránit.

„Tři.“

Pod stiskem její dlaně pohnul prstem, nic se však nestalo. Náramek se nevybil.

Hickey se šklebil. „To bylo dobrý,“ prohlásil. „Moc se mi to líbilo. Tobě taky? Jako některá z těch her na důvěru, co se jima bavěj čerstvý milenci. Takže si, Chrye, navzájem věříme? Myslím, že už víš, co ode mě můžeš čekat, a já vím to samý o tobě.“ Vzal její tvář do dlaní, pevně ji držel a políbil na rty. Aniž by ji pustil, ještě zašeptal: „Sou tu děvky, co si nechaly vytrhat všechny zuby. Přej není nic lepšího než bezzubá děvka na Vomaku. Jenže to mi přijde trochu moc. Zkusíme vymyslet něco jinýho.“

Pustil ji a Chrye se rychle rozhlédla kolem. Několik lidí zachytilo její pohled, okamžitě však odvrátili oči, protože v nich viděli jen další prostitutku se zákazníkem. Nemohla nic dělat a nikdo nemohl nic udělat pro ni. Hickey počkal, dokud se neobrátila zpátky k němu, a pak řekl: „Myslím, že nebudeme potřebovat ani ten druhý náramek. Ať už je to, co chce.“ Stáhl jí ho ze zápěstí a oba dva nechal ležet na stole.

„Teď si seženeme další flit a tentokrát si užijeme něco, na co budeme oba dlouho vzpomínat. A až toho budeš mít dost, tak tě vezmeme k tomu tvýmu kamarádíčkovi, aby ses pořádně vyspala. Jo a ještě vám oběma dám na památku videokazetu. Aspoň budete mít nějakou památku.“

* * *

Hickey šel do schodů za ní, rukama jí mačkal stehna, tlačil ji před sebou a pochechtával se. Celou dobu se o něho pokoušela otírat, jen aby zahnala nekontrolovatelné svědění. Nedokázala přemýšlet a skoro ani dýchat. Pokoušela se soustředit na myšlenky na jídlo a hlavou se jí honila kurkuma spolu s kardamomem, chilli a zázvor, stále však cítila Hickeyovy ruce, jak jí přejíždějí po těle, a nemohla se jich nabažit. Když došli ke dveřím, zvedl Hickey ruce a prohlížel si je. Prsty měl rudé.

„Hele, holka,“ prohlásil, „buď ti pouštěj šaty, nebo máš zrovna svůj tejden.“ Znovu se uchechtl. „Nejspíš to tak bude, holka. Špatnej tejden.“

Do zdířky vsunul čipovou kartu a zatlačil na dveře. Než se otevřely, zámek dvakrát cvaknul. Hickey se zamračil, na chvíli se zarazil a prohlížel si mechanizmus i svou kartu. Chrye se o něho otírala. Podívala se na hořejší podestu a pokoušela se soustředit. Po Jonovi tam nebylo ani památky. Kde může být?

„Tak jo, teď si budem užívat,“ ozval se Hickey a zavřel za nimi. Přešel přes pokoj, klekl si u protější stěny a ze zamaskovaného otvoru pod parketami vyndal kameru. Chrye zůstala stát vedle postele, nehty zatínala do dlaní, třásla se a nebyla schopná dělat nic jiného než sledovat Hickeye, jak vstal a umístil kameru na malý stativ v rohu. Nebránila se ani ve chvíli, kdy ji začal svlékat a odhazoval její oblečení na podlahu, dokud před ním nestála nahá. Když cítila, jak jí po těle přejíždí látka šatů, jen zasténala, jakmile však pohyb ustal, nečekaná prázdnota, která následovala, byla nesnesitelná. Nic jiného už ji nezajímalo. Najednou se jí nic nedotýkalo a přitom celé tělo po dotecích toužilo. Byla jako omámená. Otevřela ústa a z nich jí přes bradu až na prsa stékaly sliny. Skoro neslyšitelný hlas uvnitř ji nabádal, aby před Hickeyem co nejrychleji utekla, zároveň se ale chvěla touhou. Chilli, vzpomněla si najednou a soustředila se na ostrou chuť.

Hickey jí něco ukazoval. Touha po dotecích byla nesnesitelná a všestravující. Ruce měla mokré a lepkavé, protože si nehty rozedřela kůži na dlaních až do krve. Slyšela Hickeye, jak říká: „Chci, Chrye, aby sis tohle dala na obličej. Chci, abys to na sebe natáhla a Jon věděl, že sis to chtěla vzít kvůli mně.“

Dokázala odmítavě zakroutit hlavou, Hickey ale stál mezi ní a kamerou. Přistoupil až k ní a koženými pásky náhubku jí přejížděl po tvářích. Ten pocit byl neskutečně příjemný. Když si ho od něj vzala, stoupl si za ni a rukama se jí dotýkal. Pokusila se náhubek odhodit, Hickey však okamžitě ruce odtáhl, a to nesnesla. „Nasaď si ho,“ zašeptal jí do ucha.

Sepnula konce pásků za hlavou a cítila, jak jí po tváři stékají slzy. Mezi zuby měla malý kožený kroužek a nedokázala odolat pokušení ho žvýkat. Pod náhubkem bylo dost místa, klidně by mohla mluvit, alespoň natolik, nakolik by jí to dovolil proud slin. Těch ale bylo přinejmenším tolik co na trhu, a navíc měla tak neuspořádané myšlenky, že by je stejně nedokázala slovy vyjádřit. Pokoušela se soustředit na chilli, přestože už vůbec netušila proč.

„Hickeyi,“ podařilo se jí ze sebe vypravit skrz sliny a koženou mřížku. Uvědomovala si, že její hlas zní roztouženě. „Udělej mi to, prosím.“

„Hlasitěji, Chrye,“ pobízel ji. „Kvůli kameře. Kvůli Jonovi.“ Zatlačil ji na gauč. Když pod zády ucítila studenou popraskanou kůži, jen zalapala po dechu.

„Dělej. Rychle,“ vybízela ho. Myslela na chilli a se vzlykáním se na něho připravovala.

Hickey se podíval nejdřív na ni a pak na kameru. V příštím okamžiku ucítila, jak do ní vniká. Membrána SiliCotu sice měla pocity ztlumit, droga je však znovu posílila. Chtěla ho odstrčit, jenže látka jí kolovala v žilách a zbavovala kontroly, rukama ho objímala a držela v sobě. Hlavu měla zakloněnou, takže jí viděl do očí.

„Vůbec mě nechceš, Chrye,“ zasyčel. „Vím to. Ani na chvíli jsi mě nepřesvědčila. Až se ale Jon…“

Najednou se mu ve tváři objevil překvapený výraz a celý ztuhl. Zůstal naprosto nehybný a chvíli bylo jen absolutní ticho. Chrye se silně zakousla do koženého výstupku v ústech a pevně Hickeye držela. Vzpínala k němu boky.

Nejistě se pousmál, v očích však měl naprosté soustředění. Viděla, jak mu v žilách na čele pulzuje krev. Začínal se potit a kysele páchl.

„Co…?“

O kousek se pohnul, pokusil se z ní vyklouznout a pak už vnímala jen křeč bolesti, která mu proběhla celým tělem. Stále ho pevně držela rukama a v pase ho objala stehny. Uvědomovala si, že tlak, který uvnitř sebe cítila, náhle zmizel. Znovu se začal hýbat, tentokrát naléhavěji, vyl a snažil se dostat ven, její drogou vyvolaná touha však byla silnější než on a nehodlala se jen tak vzdát.

„Co to, do prdele…?“ vypravil ze sebe přiškrceným hlasem a pak zaječel a odskočil tak rychle, že neměla sílu ho zadržet.

Mezi stehny cítila krev, a když se schoulil do rohu pokoje, uviděla, že jeho penis je jen změtí pořezané kůže. Zároveň se jakoby blýskal, když se v zadřených skleněných střepech odráželo světlo.

Chilli, napadlo ji. Droga pomalu přestávala působit. Napůl při smyslech si začala z ochlupení vytahovat kousky skla, většinu si jich ale vzal s sebou již Hickey. Stále ještě ječel, nevěřícně zíral na svůj zkrvavený úd a nedokázal přestat.

Hickey sténal tak hlasitě, že Chrye v první chvíli ani neslyšela, že někdo vyrazil dveře. Pak zahlédla v jejich rámu stát dvojici policejních trig. Jedna z nich vstoupila dovnitř a pokračovala ke stolku s Hickeyovou kukačkou. Opatrně ji zvedla jednou ze svých mechanických paží a obrátila se k Hickeyovi.

„Do prdele, Hickeyi,“ ozvala se, „vždycky jsem věděla, že jsi divnej, tohle jsi ale opravdu přehnal.“

Chrye se konečně podařilo zbavit zbylých střepů a teď se pokoušela dostat ke svému oblečení a obléknout si ho, zatímco ji triga pozorně sledovala. Skrz sliny ze sebe dokázala vypravit: „Můžu odejít, prosím?“

Triga ve dveřích se ani nepohnula, ta, která držela kukačku, ji však přemluvila. „Jasně. Nech ji jít. Hickey už je i tak po uši ve sračkách. Tohle by mu jen přitížilo.“

Po čtyřech se doplazila ke dveřím a podívala se nahoru na schodiště.

Jon tam stál. Dvěma skoky byl u ní a zvedl ji do náruče. Celé tělo se jí pod jeho doteky třáslo a poprvé za celou dobu se při tom cítila dobře. Napadlo ji, jestli vypadá opravdu tak špatně, jak se dohadovala z výrazu jeho tváře.

„Panebože, Chrye. Co ti udělal? Chtěl jsem…“

Zakroutila hlavou a jen stěží dokázala říct: „Dohodli jsme se. Všechno je v pořádku.“

Když ji odnášel po schodech nahoru, zaslechla Chrye, jak jedna z trig říká: „Je čas to s tebou vyřídit, Hickeyi. Budeš litovat, že s tebou neskoncujeme hned.“

* * *

Chrye nevěděla, jak dlouho ležela v Jonově vaně, po nějaké době však už vodu na kůži vnímala jen jako vodu a nemusela usilovně polykat záplavu slin. Jon opatrně vytáhl zbytky SiliCotu spolu se střepy a chilli, které si na památku neodnesl Hickey, a ukázalo se, že kromě několika škrábanců a bolesti v čelistech od dlouhých hodin usilovného žvýkání, je Chrye v pořádku.

Opatrně vystoupila z vany s vychladlou vodou a Jon ji utřel. Do očí se jí však nepodíval a tak usilovně ji třel opraným ručníkem, až jí kůže začínala červenat a musela ho zastavit. „Jone,“ řekla mu, „nic se mi nestalo. Neublížil mi. Sama jsem souhlasila, vzpomínáš? A teď ho odvedli přesně tak, jak jsme si to naplánovali. Všechno je tak, jak má být.“

Uvědomovala si ale, že ji vlastně neposlouchá, a věděla, že se cítí odpovědný za to, jak vypadala, když se po kolenou plazila z Hickeyova bytu.

„Jone,“ zkusila to ještě jednou a tlačila ho před sebou k posteli. Ani teď jí neodpověděl. Právě jeho pocit viny jí jasně naznačil, co k ní cítí. Netušila, jestli si to vůbec sám uvědomuje, jestli vůbec tuší, jak moc ho miluje. Chtěla mu vysvětlit, že to udělala kvůli němu, jenže moc dobře věděla, jak by se pak cítil. Takže si k němu lehla a jen mlčela.

V noci se vzbudila a uviděla ho stát nahého u okna a dívat se ven. Když na něho promluvila, vrátil se beze slova zpátky, lehl si a přitiskl ji zády k sobě, stejně jako to udělala ona s ním během jejich první společné noci. Když se k němu ale otočila, aby jí pomohl odehnat vzpomínky na doteky Hickeyových rukou, po nichž tehdy tak toužila, jen se odvrátil. Zůstala sama, pozorovala prázdnou obrazovku, na které Jon trénoval svou magii, a za slabého svitu měsíce si byla jistá, že zahlédla jakéhosi velkého brouka, jak přelézá přes obrazovku. Když si protřela oči a chtěla se ujistit, že viděla správně, zbyl tam už jen zapisovač v rohu monitoru a Jon tvrdě spal. Napůl ve spánku ještě přejela opatrně prsty po jizvách na Jonových zádech, jako by se v nich mohla skrývat její budoucnost, zapsaná podivnou a bolestivou formou slepeckého písma. Nic z nich ale nevyčetla, a když usínala, nerozuměla mu o nic víc.

O několik hodin později se znovu vzbudila, měla prsty zamotané do vyhřáté přikrývky, která voněla jeho potem. Tentokrát však u okna nestál. Věděla, že před ní znovu utekl do Katharu.

DVACET PĚT

Do Katharu se tentokrát dostal příliš pozdě. Slunce již stálo vysoko na obloze. Záda ho brněla, a když vstal, měl podobný pocit jako kdysi na Dirangeseptu. I tehdy se napojoval na bRile a nebyl si jistý, co se mu po dobu jeho nepřítomnosti mohlo stát s tělem.

Jenže se nic nedělo. Nadzvedl kryt z větví a celý rozlámaný vstal, protahoval se a snažil se z očí vytřít zbytky spánku. Uvědomoval si, že katharská realita pro něho pomalu ztrácí své kouzlo a stává se prostou rutinou.

Vydal se k vesnici, přes moře pozoroval skálu a přemýšlel, co se tam asi může odehrávat. Myslel na Dusota. Panovalo horko a dusno a nic se nehýbalo. Moře bylo mrtvé stejně jako tmavá skála. Na vodě se pohupovalo několik rybářských člunů, plachty v bezvětří splihlé, stožáry namířené k nebi.

Vyvíjí se to špatně, napadlo ho. Zklamal Chrye. Zklamal Starbuma. Nezbývalo mu nic jiného než pokračovat dál.

Těsně před vesnicí uhnul na stezku, mířící do kopce mezi stále ještě zabahněnými keři, o kterých se domníval, že jde o citrusy. Vůně ovoce byla silná jako těžký parfém a neznámo proč mu zlepšovala náladu.

Herta již seděla spolu s Pibaldem a Jhalouk na terase. Právě ona si Jona všimla jako první. „Lapis a Janus zmizeli,“ oznámila mu, když vstala. Úplně se třásla nevybitou energií. „Není po nich ani stopa. Nerozumím tomu.“

Jon kolem ní přešel a znovu se podíval směrem ke skále. Skrývala v sobě poslední zbytky tmavé noci a veškerá tajemství Katharu.

„Měli bychom zkontrolovat, jestli nechybí nějaký člun,“ navrhl. „Lapis mohla…“

„Ne,“ zarazila ho Jhalouk vyčerpaným hlasem. „Čluny vyplouvají před svítáním. Kdyby si některý vzala, už bychom to věděli. Včera večer se s Janusem pohádali. Slyšeli jsme je. Něco se muselo stát.“

Odmlčela se a ve vyprávění pokračoval Pibald. „Přišel do jejího pokoje a ona ho vyhodila. Jenže tím to nejspíš neskončilo. Ne pro Januse.“ Ušklíbl se. „Už se dlouho k něčemu podobnému schylovalo a nakonec se to stalo. Varoval jsem ji. Před nějakou dobou znásilnil Lazuli. Lapis měla matné podezření, jenže Lazuli nikdy nic nepřiznala. Dnes ráno byl Lapisin pokoj prázdný a postel netknutá.“

„Kde Janus přespává?“ zeptal se Jon.

„To nikdo neví. Je jako ty, Scilere, nikomu nedůvěřuje. Tady nikdy nenocoval.“

Samozřejmě že ne, napadlo Jona. Nemůže, když se musí sebrat a hrát Calbana. Nejspíš odchází na skálu.

„Co to je?“ vyjekla Herta tak nečekaně, že Jon rychle zapomněl na své myšlenky a podíval se směrem ke skále. Stoupal z ní tenký sloupec kouře, proti blankytně modrému nebi byl ale zřetelně vidět. Lehký větřík vál jen ve větší výšce a tam se kouř začínal kroutit, rozšiřovat a tmavnout.

„Dusot. Je mrtvý,“ hlesl Pibald. „Takhle to bylo i dřív. Calban nám dává znamení.“

Samozřejmě, pomyslel si Jon. Znamení pro Lapis. Právě takhle se dozvěděla, že je čas je zabít, že je to bezpečné, že s nimi Kathar již skoncoval. Teď by mohl umíráček zvonit Dusotovi, pokud ji Janus nezabil a ještě mohla kouř vidět.

Herta se rozhlédla a čekala, jestli jí někdo vysvětlí, co se děje, nikdo se k tomu ale neměl. Nikdo ani neříká, že Dusot již není znavený, napadlo Jona.

Jhalouk vzlykala Pibaldovi na rameni. Jon pozoroval sloupec dýmu a myslel na Dusota, na Starbuma, na Chrye. Kouř dál stoupal k nebi a ve vesnici pod nimi se zastavil všechen život. Těch několik člunů, které v ranní bríze napnuly plachty, je teď mělo podkasané a jen se pohupovalo na moři.

Dým ze skály už byl pouhým sloupcem našedlého vzduchu.

„To je divné,“ podivila se Herta postávající vedle Jona. Dívala se opačným směrem. Jon se otočil a uviděl další stoupající proužek dýmu.

„Lazulina hranice,“ uvědomila si Jhalouk.

Lapis, došlo Jonovi. Jestli je živá, bude právě tam.

„Scilere?“ obrátil se na něho Pibald, jenže to už Jon utíkal pryč.

Z hřebene skály uviděl zbytky pohřební hranice. Už by se z ní dávno kouřit nemělo, a určitě ne po tak prudkém a vydatném dešti. A vedle hromady ohořelého dřeva leželo tělo, které zcela jistě nepatřilo Lapis.

Pospíchal dolů, podklouzával na blátě a zakopával o kameny, dokud nedoběhl k hranici.

Ležel tam Janus, mrtvý, a z hrudi mu trčela střenka Lapisina nože. Rána musela být vedená ohromnou silou, protože měl dokonce prasklá a rozevřená žebra. Jon si klekl a dotkl se jeho tváře. Zřejmě byl mrtvý již celé hodiny. V sevřené pěsti svíral pramen Lapisiných dlouhých vlasů. Jon silou studenou dlaň rozevřel a nechal katharský vítr, aby vlasy rozfoukal. Janus sem musel Lapis sledovat, poté co se pohádali, a pokusil se ji znásilnit. Podcenil ale sílu, kterou jí šílenství dodávalo, a ona ho zabila. Takže Calban musí být někdo jiný. Janus byl jen obyčejný pitomec a násilník.

Kde je ale Lapis?

Hranice za ním zapraskala. Kouřilo se z ní jen velmi slabě, takže musela být znovu zapálena teprve před chvílí. Polena na jedné straně popadala a Jon mohl nahlédnout dovnitř. Před žárem musel mhouřit oči. Skrz změť dřeva zahlédl cosi, co vypadalo jako hromádka lehce ohořelého šatstva. Uhlíky byly stále ještě žhavé a vnitřek hranice plný kouře. Jon obcházel kolem, dokud nenašel pevnou neohořelou větev, kterou se mu podařilo vytvořit otvor, a konečně pořádně uviděl, co se skrývá uvnitř.

Byla to Lapis. Na krátký okamžik si myslel, že je ještě živá, dívá se na něho a pokouší se osvobodit, byla to však jen iluze, vyvolaná chvějícím se horkým vzduchem. Její tělo leželo vedle kostí dvojčete. Skrz ohořelou kůži na sevřené pěsti prosvítaly bílé kosti v místě, kde se oheň již stačil rozhořet, jinak však stále vypadala nedotčeně. Jon opatrně vytáhl nalezenou větev a křehká hranice se zhroutila do sebe, pohřbila obě dvojčata a do vzduchu se rozptýlil oblak jemného popela. Odvrátil se a na zemi si všiml matné loužičky zasychajícího vosku. Lapis se musela dovnitř rozpadající se hranice nasoukat se zapálenou svíčkou. Chtěla být s Lazuli a pokusila se oheň znovu zapálit, aby s ní byla ve smrti, navlhlé dříví však hořelo nerovnoměrně a celá konstrukce se na ni sesypala. Musela ležet v bezmocné agónii, dokud se neudusila, dokud se jí plíce nenaplnily kouřem a ruka neohořela.

Jon se podíval nahoru na nebe, sledoval pohledem rozplývající se sloup dýmu a všiml si, že úplně nahoře se v horkém vzduchu vznáší obláček popela. Tmavá skvrna se chvíli míhala a uhýbala stranou, až si Jon uvědomil, že jde znovu o ptáka, o orla, který se od něho v poslední době ani na chvíli nevzdaloval. Sledoval ho, dokud mu nezmizel z dohledu, a pak se vydal mezi stromy za hranicí.

Hluboko v lese potom do prudkého větru pronesl zaklínadlo, kterým dal vzniknout mělké prohlubni, do níž si mohl lehnout a přikrýt se listím. Jeho tělo tu bylo v bezpečí jako kdekoliv jinde v Katharu. Na nic jiného mu čas stejně nezbýval. Janusova mrtvola musela vedle hranice ležet po většinu noci, soudě podle měkkého vosku však Lapis zemřela jen před chvílí. Musela být naživu dost dlouho, aby ještě mohla zahlédnout kouř, stoupající z Calbanovy skály. Nejspíš právě na toto znamení čekala. „Chryzantéma,“ zamumlal.

* * *

Přišel pozdě. Jon si byl jistý, že je Dusot po smrti, jakmile zahlédl dvojici policejních trig, usazených jako černé signální věže mezi ruinami před Dusotovým poničeným domem. Filtrační jednotka stále ještě pracovala na plný výkon a cítil, jak se mu trosky pod nohama chvějí jako při slabém zemětřesení.

Po chvíli se jednotka vypnula a rozhostilo se ticho. Dusotův dům připomínal cosi, co se zřítilo z kosmu a havárii nikdo nepřežil. Jon zůstal stát, dokud znovu nezačal pravidelně dýchat, pak se otočil a zamířil pryč. Vzadu za ním dvojice mužů vynášela černý nylonový pytel, uložila ho do mikroflitu, který se vznesl nad trosky, zamířil na sever a stoupal do výšky, dokud nezmizel v nahnědlé dusivé mlze nad městem.

* * *

Madsen se znovu tahal za vlasy. Chrye napadlo, jestli s tím vůbec někdy přestane, jestli totéž dělá, i když leží v posteli, i když spí. Když vešla do kavárny, vstal a v první chvíli ji napadlo, že to udělal proto, aby si ho všimla. To však nebylo vůbec nutné. V Bejvávalo bylo skoro prázdno.

Madsen stál u malého kulatého stolku v rohu a tvářil se podezřívavě a nepříjemně. Alespoň že na sobě neměl policejní uniformu. Světle modrý svetr, který si vzal, mu byl v ramenou úzký a skrz pletená oka prosvítala blátivě hnědá sportovní košile.

Posadil se až po Chrye a ji toto gesto podivně dojalo. Nějak cítila, že v jeho případě nejde jen o dodržování etikety.

„Kolumbijská,“ prohlásil místo pozdravu. Přestal se tahat za vlasy a mávl na servírku. „Připlula zásilka z Jižní Ameriky. Deset tun. Bylo to o chlup. Loď se málem potopila v atlantických přílivových bouřích.“ Udělal pochybovačné gesto. „Stejně je zajímavé, jak se lidé drží, co? Nikdo neví, kolik jich tam vůbec přežilo, dál ale pěstují kávovníky a my dál posíláme lodě. Pokud víte, jak na to, a máte možnost zaplatit, seženete všechno, co potřebujete. Jeden by řekl, že už budeme pomalu na dně, že? Kmenová společenství, sklopené pohledy, ponížení.“

„Tak to není, Madsene,“ vysvětlovala mu Chrye. „Lidstvo prostě není takové. Jen tak se nevzdáváme. Pud sebezáchovy je hodně silný. Místo abychom se vzdali, začneme se prát. Samozřejmě kávu k životu nepotřebujeme, stejně jako banány, čaj a všechen ostatní přepych. Jenže káva z Jižní Ameriky nám dává naději. Doufáme, že když lodě stále ještě dokážou přeplout Atlantik, nebude to se světem tak zlé. A také jde o rutinu, pocit pevného řádu. Děláme svou práci, pokračujeme. Pokaždé když se loď vrátí, říkáme si, že to všechno nakonec dobře dopadne a svět že bude stejný, jako býval předtím. I když moc dobře víme, že to není možné.“

Zmlkla. Za zády jí stála servírka. Vypadala na osmnáct a hnědé vlasy měla stažené do copu. „Dvakrát, Ursie,“ oslovil ji Madsen. „Bez mléka. A taky dvě tyčinky čokolády. Dobře?“

„Ano, kapitáne Madsene. Jen se musím podívat po té čokoládě. Kávu máte rád hodně praženou, že ano?“

Usmál se na ni. „Velmi správně.“

Chrye si všimla, že se přestal tahat za vlasy.

„Nehrbíme se,“ pokračovala, jakmile se děvče vzdálilo. „Když člověk strádá, nestává se menším. Pohubne, to ano, ale tělo ještě nějakou dobu normálně funguje. Dokud budou někde lidé ochotní pěstovat bobule, najdou se i tací, kteří riskují všechno, jen aby je dostali přes Atlantik.“

„Přijde čas,“ ozval se Madsen, „kdy už nebudeme schopní cestovat přes oceán. Kdy už nebudeme cestovat nikam.“

„Ano. Ale někteří lidé dokážou přežít jen s tím, co zvládnou vypěstovat a vyrobit tady. Všude vzniknou jakési ostrůvky života. Třeba budeme schopní dostatečně rychle se přizpůsobit, třeba se svět postupně vrátí k normálu. K novému začátku,“ nedala se Chrye. „Je vám asi jasné, že tu nemluvím o tom, čemu věřím, ale jen o tom, v co doufám. A pořád ještě se čas od času objevují zprávy o dalším Dirangeseptu.“

Madsen začal zvedat ruku k vlasům, pak ji však jen položil na stůl a pozoroval své mozolnaté prsty s krátkými, až skoro do masa okousanými nehty. „A do té doby nemůžeme dělat nic jiného než popíjet kávu,“ dodal.

„Správně.“ Chrye už ji cítila. Lekla se, kolik to bude stát. Nikdy v životě ještě nepila kávu, která by takhle voněla, ani zblízka, natož na celou kavárnu.

„Víte, začínám se bát,“ zamyslel se Madsen nahlas, „aby ten nárůst sebevražd neměl cosi společného s evolučním procesem. Jakési darwinistické nutkání k sebeobětování omezením počtu hladových krků. Většinou jsou ti lidé přesvědčeni, že odcházejí na lepší místo. Kdo ví, třeba to tak opravdu je a neměli bychom jim to rozmlouvat a ani jim bránit.“

„Už se to nese, kapitáne Madsene, vaše káva.“

Ursie položila tác na stůl, přendala z něj dva malé bílé šálky s velkými oušky a posunula je před Madsena a Chrye. Do poloviny je naplnila kávou z bachraté konvice a i tu nechala stát na stole. Vedle každého šálku ještě položila tenkou tyčinku čokolády, zabalenou do celofánu. Ustoupila, aby mohla stůl pohledem zkontrolovat.

„Díky, Ursie, vypadá to nádherně.“

„Ta čokoláda je z Belgie,“ upozornila je. „Dvaasedmdesát procent. Táta mi kladl na srdce, abych vám to nezapomněla říct.“

Madsen se předklonil a nasál vůni kávy. „Vyřiď mu, že si toho velmi vážím. A jak se vůbec máš, Ursie?“

„Ale, docela dobře.“ Začervenala se a stydlivě se pousmála. Pak odešla. Chrye si všimla, že při chůzi lehce kulhá.

Po chvíli začal Madsen vysvětlovat: „Když byla Ursie ještě malá, pokusili se kavárnu vyloupit. Mysleli si, že její táta kromě kávy z Kolumbie dováží i jiné zboží, a chtěli získat podíl. Ursii prostřelili koleno, aby mu usnadnili rozhodování. Právě v tom okamžiku jsem vešel dovnitř.“

Rozbalil čokoládu a jeden obdélníček z ní odlomil.

„Mluvili jsme o sebevraždách,“ připomenula mu Chrye.

Madsen spláchl kousek čokolády douškem kávy. „Pokud jste se mnou chtěla mluvit o práci, měla jste za mnou raději zajít do kanceláře. Co tedy máte na srdci?“

„V Labyrintu došlo k dalšímu úmrtí,“ oznámila mu Chrye. „Ten člověk se jmenoval Anders Sosa. Nechával si také říkat Dusot. Asi o něm víte, že?“

Nic neřekl, jen upíjel kávu a přes okraj šálku a stoupající páru si ji prohlížel. Vůbec mi to neulehčuje, napadlo Chrye. Proč by ale měl? „Váš počítač, Anal, vás na tento případ upozornil a vy jste ho hned vrátil zpátky, stejně jako už několikrát předtím, že?“

„Pokračujte.“

„Mluvili o něm i ve zprávách. Našli ho zadušeného s igelitovým sáčkem pevně podvázaným kolem krku a rukama spoutanýma za zády.“

Madsen držel šálek v obou dlaních jako kněz kalich a vdechoval aroma kávy. Vydechl a zeptal se: „Proč by to mělo být neobvyklé? Strčíte hlavu do pytlíku, a protože si nevěříte, že ho v poslední chvíli nestrhnete, raději si ještě spoutáte ruce, dokud můžete.“

Chrye se poprvé napila ze svého šálku a najednou na všechno zapomněla. V první chvíli nedokázala ani promluvit. Nepamatovala si, že by kdy pila něco tak lahodného. Slastně přivřela oči. Když je znovu otevřela, Madsen se potutelně usmíval. Mám ho na své straně, napadlo ji. Nemusím už nic víc říkat.

„Dobrá, že?“ zeptal se.

Přikývla a dolila si. Opatrně naplnila do poloviny nejdříve svůj šálek a pak i jeho.

„Pokračujte,“ vyzval ji.

Už to ví, uvědomila si. Jen to chtěl slyšet od ní. „Dobrá,“ souhlasila. „Prozatím zapomeneme, že existují i jednodušší způsoby, jak se sprovodit ze světa. Sosa byl astmatik. Moc dobře věděl, jaké to je, když člověk nemůže popadnout dech. Je to…“

„Více či méně podobné fóbii,“ přitakal Madsen. „Ano.“

„Jenže nic nenasvědčuje násilnému činu, že? Stejně jako u těch před ním. Musel jste případ vrátit. Budu hádat. Na zápěstích neměl žádné odřeniny, takže se nesnažil bojovat. Nejspíš ale šlo jen o zakrytí stop, jako u všech ostatních. Máme tu sériového vraha a ani tentokrát se s tím nedá nic dělat.“

Dveře se otevřely a zavřely a Chrye do nosu udeřil závan zkaženého vzduchu z ulice. Vůně kávy ho však brzy překonala. Dovnitř vešel pár, muž a žena, kteří si spolu povídali. Chrye na ně sice neviděla, slyšela však hluk odsouvaných židlí na prkenné podlaze, když si sedali. Pozorovala Madsena, jak si je prohlíží. Přišla Ursie, zapsala si objednávku a odkulhala do kuchyně. Jedno chodidlo tahala po zemi. Pár na chvíli zmlkl, když ji sledoval, pak však pokračoval v rozhovoru. Chrye rozbalila svou čokoládu.

„Fajn,“ ozval se Madsen po chvíli. „Takže je řada na mně. Jen několik dílků skládačky. Sosa pracoval pro Labyrint. Hickey Sill se včera s pomocí policejního autoidu, ovládaného nelegálním zařízením, vloupal do ředitelova domu. Hickey se vás pokoušel použít jako své alibi, vy jste to ovšem odmítla. Tvrdila jste, že jste celou dobu byla s Jonem Scilerem, a ten vaši výpověď potvrdil. Jon Sciler rovněž pracuje pro Labyrint a bydlí v jednom domě s Hickeyem Sillem.“

Opřel se na židli. „Neřekl bych, že tahle hádanka je příliš složitá, slečno Roffeová.“

„Kerz ale nechce vznést obvinění, nebo snad ano? Mám pravdu? Nic nebylo ukradeno, trezor zůstal nedotčený, vloupání bylo hodně zfušované.“

Madsen přikývl. „Dokonce se nebude ani vyšetřovat. Labyrint má naprostou imunitu. Netuším, jak a proč se k ní dostali. Prostě přišel příkaz od vlády. Jediná informace, kterou jsem oficiálně dostal, byl rozkaz nepátrat a ten přišel z Ministerstva informatiky. Pokud jde o nás, nachází se Labyrint na úplně jiné planetě.“

„A co se stane s Hickeyem?“

„Obžalovali ho z držení kukačky. Na nějakou dobu se ho nemusíte bát. Raději bych se ale na vašem místě držel někde dál, až ho pustí. I váš kamarád Sciler.“

Madsen nic víc neřekl, proto ho musela Chrye lehce postrčit. „Prý kromě něho chytili v Kerzově domě ještě někoho dalšího.“

„Ano,“ připustil Madsen neochotně a zkoumavě si ji prohlížel. Dokonce opatrně odložil šálek kávy na talířek. „Vůbec jsem to nepochopil. Irfan Culchic. Mentálně retardovaný, utekl z léčebny spolu s ostatními chovanci jen pár hodin před vloupáním ke Kerzovi. Všichni měli klíče, a jen Bůh ví, jak k nim přišli. Policisté na Culchice narazili, jak bloumá kolem Kerzova domu, když hledali Hickeyovu trigu. Vůbec nic z něho ale nedostali. Nakonec usoudili, že s vloupáním nemá nic společného.“ Madsen si vložil do úst kousek čokolády a začal ho žvýkat.

Chrye čekala.

„Propustí ho,“ dodal Madsen. „Jak jsem řekl, Kerz nehodlá vznášet žádná obvinění. Hickey se samozřejmě tváří, že o žádném Culchicovi v životě neslyšel. Mohli by mu přišít útěk, jaký by to ale mělo smysl? Ne, Culchice brzy propustí.“

Čokoláda v Chryiných ústech byla sladká a přitom i hořká a káva jí bystřila všechny smysly.

„Nechtěla byste mi teď něco vysvětlit vy?“ zeptal se Madsen.

„Zajímalo by vás to?“

Napil se kávy. „V Labyrintu se něco děje a nikdo se nemůže dozvědět co. Oficiálně s tím nedokážu nic udělat, pokud ale máte nějaké informace, třeba bych věděl, jak s nimi naložit.“

„Domnívám se, že vraždy spáchala jedna žena, která rovněž pracuje v Labyrintu. Jmenuje se Teomera Sequierová.“

Madsen si poposedl a přikývl. Ruku měl znovu ve vlasech.

„Slyšel jste o ní?“ chtěla vědět Chrye.

„Ach, samozřejmě. O té jsem už slyšel.“ Nahlas se zasmál. Ten zvuk se k němu ani trochu nehodil. „Víte, už jsem si začínal myslet, že máte přístup k nějakým interním informacím. Teomera Sequierová je mrtvá, slečno Roffeová. Našli jsme její mrtvolu rovněž včera. Spáchala sebevraždu.“

Chrye na chvíli nebyla schopná slova. Pak jen nevěřícně zopakovala: „Spáchala sebevraždu?“

„Správně. Naházela do sebe všechno, co našla doma v lékárničce. A věřte mi, že šlo o plnohodnotné tři chody. To celé ještě zapila koktejlem z bělidla a vodky s příchutí černého rybízu. Jenže, slečno Roffeová, její případ je úplně jiný než ostatní. Slo o jasnou a nezpochybnitelnou sebevraždu. Dokonce zanechala i dopis na rozloučenou, i když pouhá tři slova. Tohle je důkaz. Jenže o její smrti nebyla ve zprávách ani zmínka. Byla příliš obyčejná.“

Chrye si začínala postupně urovnávat myšlenky. Podobný vývoj sice neočekávala, byl však logický. Stále si byla jistá, že ona žena vraždy spáchala. Jen ji nedokázali včas dopadnout. Smrt jejího imaginárního dvojčete byla poslední kapkou, kterou již nedokázala unést. Zabila nejprve Dusota a pak sama sebe. „Důkaz, že neexistuji,“ zamumlala si pro sebe.

„Také mne to napadlo,“ odtušil Madsen.

Chrye se na něho letmo usmála a znovu se v myšlenkách vrátila k ženě, s níž Jon v Katharu spal a která teď byla mrtvá. Jon byl v bezpečí. Všechno bylo v pořádku. Cítila sice výčitky nad skutečností, že má z její smrti takřka radost, s těmi se však dokázala vypořádat. „Pak je to jasné,“ prohlásila. Vložila si do úst kousek sametové čokolády a konečně se začínala uklidňovat. „Jen se už nikdy nedozvíme, jak je všechny zabila.“

„No, ne tak docela,“ překvapil ji Madsen. „Zemřela nejméně o dvě hodiny dřív než Anders Sosa.“ Napil se kávy a chvíli počkal, než dodal: „Pojďme si teď, slečno Roffeová, promluvit o Irfanu Culchicovi.“

* * *

„Irfe, tohle je má kamarádka Chrye. Chrye, tohle je Irfan.“

Irfan vzal Chrye za ruku a zvedl ji k ústům, aby ji mohl políbit. Chrye se musela jeho galantnosti, kterou projevoval s ústy od čokolády, pousmát. „Díky, Irfane. Moc ráda tě poznávám.“

„Krásná dáma,“ rozplýval se Irfan. „Šťastný Jon.“

„Ano,“ potvrdil Jon jeho slova, aniž by nad nimi musel přemýšlet. Ano, napadlo ho. Ohlédl se po Chrye a ta se na něho usmála. Nikdy dřív si nevšiml, že by se smála. Vlastně k tomu neměla žádný důvod. Najednou jí v očích zářily jiskřičky. Přemýšlel, co pro něho může znamenat, že u ní jeho pohled vyvolal milý úsměv. Určitě hodně. Pokud by nebylo Katharu a vzpomínek na Starbuma, zřejmě by ho nic jiného nezajímalo.

„Takže šťastný Jon Sciler, je to tak?“ prohlásil muž, který Irfana přivedl, a očima přitom Jona podrobně zkoumal. Jon si nebyl jistý, co si má o něm i o tónu jeho hlasu myslet. Ať již o něm Chrye říkala cokoliv, Madsen přece jen zůstával policistou. Vytáhl sice Irfana z vazby a zařídil, aby se změnilo vedení útulku, dokonce Irfanovi přinesl tabulku Lindtovy čokolády s pomerančovým krémem, který teď měl chlapec rozšmudlaný po celém obličeji, pro Jona však nepřestal být policistou.

„Posaďte se,“ vyzvala Madsena Chrye. „Nabídla bych vám kávu, jenže by nebyla…“

Madsen cosi hledal v kapse. Nakonec vytáhl malý balíček ve stříbrné fólii a podal jí ho. „Pozornost od Ursiina otce,“ prohlásil. Jonovi se ani trochu nezamlouval způsob, jakým Madsen dívce dárek předal, ona neskrývaná důvěrnost, jenže Chrye se dál vesele usmívala, fólii roztrhla a rychle ho Jonovi strčila pod nos, aby se mohl nadechnout vůně čerstvě umleté kávy.

Jako ranní káva na Katharu, napadlo Jona. Jenže ne tak plná, silná a bohatá. Zneklidnilo ho, že vzpomínky na Kathar jsou silnější a bohatší než reálný svět. „Díky,“ obrátil se k Madsenovi, zatímco Chrye dávala vařit vodu.

„Ursie se do Irfana skoro zamilovala,“ vysvětloval Madsen, zatímco ztěžka usedal ke stolu a očima stále opatrně Jona zkoumal. „Myslím, že i jemu se líbila. Řekl jí i pár věcí, o kterých se policistům ani nezmínil.“

Jon se ohlédl po Irfanovi, který pomáhal Chrye s přípravou kávy. Madsen svá slova dál nerozváděl. Vlastně ani nemusel. „Moc oceňuji, co jste pro Irfana udělal,“ prohlásil Jon s vděčností v hlase. „Hlavně to, jak jste zamával s vedením léčebny.“

„Už bylo načase. Potřeboval jsem jen vhodný důvod. Jenže vy jste s tím počítal, nebo ne? Byl jsem posledním článkem řetězu, který jste poskládal,“ kývl směrem k Irfanovi. „Stejně jsem to ale udělal rád.“

Jon se na Madsena usmál. Co mu Chrye neřekla, si domyslel sám, a teď dával Jonovi najevo, že je vše v pořádku.

Madsen ztlumil hlas, přitáhl si židli blíž ke stolu a opřel se o lokty. „Shodou náhod ve chvíli, kdy Hickeye zatýkali, běžela v jeho bytě kamera. O tom filmu jsem něco zaslechl, sám jsem ho ovšem neviděl. Někdo ho zničil. Rozumíte? Dávejte na ni dobrý pozor, pane Scilere. Hodně toho pro vás udělala. Nejspíš si myslí, že jí za to stojíte, a já doufám, že se nemýlí. Kdybych byl o něco mladší, nikdy bych vám nic podobného neříkal a místo toho bych se sakra snažil vám ji přebrat. Jestli se ovšem některý z vás dvou dostane do problémů, a jsem přesvědčený, že pokud v nich ještě nejste, tak hodně brzy budete, určitě mi zavolejte.“

„O čem je řeč?“ zajímala se Chrye a postavila na stůl konvici s kávou. Voněla sice stejně, jako když mu k ní dala před chvílí přičichnout, jenže ve společnosti Chrye a Madsena a se zubícím se Irfanem, celým od čokolády, mu najednou připadala o hodně lepší, než jakou kdy v Katharu ochutnal.

„Jone?“ obrátila se na něho Chrye ještě jednou. Madsen rozléval kávu do čtyř šálků.

„Pan Madsen mi právě vysvětloval, že je na světě stále ještě dost místa i času pro lidskou důstojnost a čest.“

Madsen s úsměvem zvedl svůj šálek. „Sakra, tohle že jsem řekl?“

* * *

„Irfane,“ oslovil chlapce Jon, „potřebujeme, aby sis vzpomněl, co jsi viděl včera v tom domě s oranžovými talířky. Pamatuješ?“

Irfan přikývl a natáhl se pro bRile.

Jon odmontoval z obrazovky zapisovač a aktivoval ji. Připomínala teď chvějící se bílý tunel, do kterého by klidně mohl vstoupit a odejít pryč. „Fajn,“ prohlásil, cítil se však omámené a musel se podívat stranou. „Hotovo.“ Když si teď vzpomněl na Starbuma, uvědomil si nečekanou nervozitu.

Chrye přístroj zapnula a v horním rohu obrazovky se krátce rozsvítil nápis „PLAY“. Irfan seděl za stolem, napojený přes bRile do vstupní konzole, pokyvoval hlavou a cosi si pro sebe mumlal.

Obraz byl rozdělen na tři segmenty. Na levé straně byly nad sebou dva obdélníky, v horním z nich se promítaly mozkové skeny s jasnými rudými a oranžovými skvrnami. Tohle se musí Irfanovi líbit, napadlo Jona. Pod skeny se táhlo několik linek, které odhadoval na zápisy EEG, dvě z nich byly aktivní, třetí však sestávala jen z rovné čáry. Vpravo se pomalu ukazoval vlastní obraz.

Chrye ukázala na čáry EEG. „Ta horní je Starbumova, alespoň myslím, a ta druhá bude nejspíš nějaký záznam herních aktivit. Čeho se týká třetí, to netuším. Není funkční, takže půjde třeba o záložní systém.“

Obraz se zaostřil. Starbum ležel na palubě plující lodi, ruce a nohy spoutané, přes oči měl pevně ovázaný pruh hnědé látky. Zdálo se, že je v bezvědomí, jen se lehce přetáčel ze strany na stranu do rytmu pohupování lodi. Člun mířil přímo ke Calbanově skále, která byla stejně temná jako vždycky.

„Je to tak realistické,“ zašeptala Chrye. „Nikdy bych bývala neřekla…“

„Už mi to ani nepřijde,“ přerušil ji Jon.

Dívali se několik minut a nic se nezměnilo, jen skála se pomalu přibližovala. Chrye požádala Irfana, aby přehrávání zrychlil. Jon krátce zahlédl mezi vlnami červený záblesk, nejspíš trosky nebo odpadky. Madsen vstal, aby uvařil další kávu, a dokázal to, aniž by spustil oči z obrazovky.

Loď konečně začala obeplouvat skálu. Než jim ostrov zaclonil výhled, objevila se na chvíli linie pobřeží Katharu a posádka přízraků člun nasměrovala do mělké skalnaté zátoky. Starbuma předali jako mrtvé zvíře další skupině Calbanových služebníků, která ho přenesla přes beztvarou skálu do dlouhé úzké komory bez stropu, vytesané do kamene. Přízraky s ním seskočily do prohlubně a řetězy ho připoutaly k balvanu, umístěnému zhruba uprostřed. Jon si všiml pramínku vody, protékajícího mezi Starbumovýma nohama směrem od spuštěného železného stavidla na horním konci komory. Odtékala skrz otvor po dalším stavidlu, tentokrát vytaženém a umístěném na opačném konci cely.

„Tamhle je,“ musel si odkašlat Jon. „Calban.“

Madsen se ještě více soustředil na obrazovku a Chrye ze sebe dokázala vypravit jen tiché „Ach“. Rytmus Irfanova pokyvování se zrychlil.

Calban stál nad Starbumem na vrcholu stěny, obklopující komoru. Nedalo se říct, jak je vlastně vysoký. Oči měl žluté, vystouplé lícní kosti je ještě více zdůrazňovaly a vítr si mu před obličejem pohrával s pramenem dlouhých hnědých vlasů. Kostnatými prsty si ho odhrnul z čela a pramen se již zpátky nevrátil, přestože mu stále ve větru povlával kolem hlavy, jako by se snažil utéct. Druhou paži měl nataženou před sebe a na ní silnou koženou rukavici. Na rukavici trůnil orel, neustále skláněl a zvedal hlavu a přešlapoval sem a tam. Pařáty s drápy měl tak mohutné, že jimi dokázal předloktí v rukavici skoro obemknout. Jon se snažil představit si, jakou v nich musí mít neskutečnou sílu.

„Poznáváte ho, Scilere?“ zeptal se Madsen.

„Ne. Ale až donedávna jsem si myslel, že vím, o koho jde.“

„Dobrá. Jsem si ale jistý, že pokud ho dopadneme, budete ho schopný identifikovat. I bez té andulky.“

Pták si teď mohutným zobákem probíral peří na křídlech. Zdálo se, že mu Calban cosi pošeptal, a orel se takřka okamžitě narovnal.

Pak Calban promluvil. Jeho slova se v komoře rozléhala, pomalu a klidně, jako by ani nezvýšil hlas.

„Vím, že vnímáš, Starbume. Nezapomínej, že já vím o všem. Radím ti, abys dával dobrý pozor, co ti říkám.“

Starbum ožil. Vstal a opatrně zvedl spoutané ruce, aby si mohl strhnout pásku z očí. Promnul si je a chvíli se rozhlížel, dokud nespatřil Calbana.

„To už je lepší,“ prohlásil Calban. „Budeme teď spolu hrát hru. Zvláštní hru, kterou jsem si vymyslel jen pro tebe. Vím, že máš hry rád.“

Starbum zvedl chodidla z vody a rozkročil se nad pramínkem tak zeširoka, jak mu to jen okovy dovolily. Ústa měl otevřená a oči matné. Jon si všiml, že začíná zrychleně dýchat.

Ví to, napadlo ho. Calban ví, že Starburn má panickou hrůzu z vody.

Chrye mu položila dlaň na hřbet mky.

„Nemusíš pospíchat,“ prohlásil Calban a čekal ve větra, dokud se Starbum, vratce rozkročený nad stékající vodou, nepřestal cukat.

„Co ode mě chceš?“ zeptal se Starburn a v hlase se mu začínala objevovat panika. Jon ho takhle mluvit nikdy neslyšel, dokonce ani na Dirangeseptu. Stiskl Chrye ruku. „Kdo jsi?“ vypravil ze sebe Starbum další otázku.

„Jsem tvůj spasitel. Teď se připrav. Hra začíná.“

Calban pohnul volnou rukou, cosi zamumlal a spodní stavidlo se zavřelo. Voda do něho začala narážet a ve vlnách se vracela zpátky až ke Starbumovým nohám.

„Pravidla jsou jednoduchá,“ pokračoval Calban. „Hrajeme s mořskou vodou a nemusíš mít strach, že by jí bylo málo. Zvlášť pro dnešní příležitost jsem nechal naplnit nádrž až po okraj. A takhle se hraje. Tohle byl první krok a teď přijde drahý.“

Horní stavidlo se začalo zvedat a z otvoru se dovnitř vřítila masa vody. Starbum vykřikl, a když ho vlna udeřila, sklonil hlavu. Než zpěněné čelo vlny dorazilo ke druhému konci, spodní stavidlo se vysunulo nahoru, voda začala odtékat a hladina klesat.

Jon zvedl volnou ruku a sevřel ji v pěst. Starbum musel použít kouzlo, aby stavidlo zvedl.

Calban se nahlas zasmál. Starbum, oslabený kouzlem, se zapotácel a Calban mohl výpusť opět zavřít. Hladina se znovu začala zvedat, tentokrát však pomaleji, protože Starbumovi se přece jen podařilo o kousek přivřít zábranu u vtoku.

Chrye se podívala na Jona a gestem naznačila Irfanovi, aby záznam přehrával rychleji. Hladina vody postupně kolísala, jak se Calban se Starbumem snažili jeden druhého kouzly překonat, nakonec však Starbumovi sahala až do pasu.

Jon viděl, že jeho přítel začíná být unavený. Na nohou ho již držela jen hrůza z vody.

Calban se najednou obrátil k dravci a zamumlal: „Nepřichází někdo, Arle? Leť se podívat.“ Rychlým máchnutím ohromných křídel se pták zvedl a zmizel z dohledu. Calban sledoval, jak odlétá, a pak se znovu soustředil na hru. „Copak tě nikdo nepřijde zachránit, Starbume?“ vykřikl vztekle.

Obě stavidla teď byla otevřená a komorou protékal silný proud. Řev vodní masy byl ohlušující a Starbum ji měl až k hrudi. Křičel a prudce sebou cukal, jak se snažil osvobodit nohy z okovů. Voda se začínala barvit krví. Silný proud ho v jednu chvíli strhl pod hladinu, a když se znovu vynořil, kašlal a nemohl popadnout dech.

„Postav se a klidně stůj,“ křičel na něho dolů Calban. „Tak déle vydržíš.“

Jon se již skoro nemohl dívat. Starbum byl hysterický. Už se ani nepokoušel zvedat nebo zavírat stavidla, hladina však dál nestoupala. Calban nastavil výpustě tak, aby zůstala na jedné úrovni. Jon jeho počínání nechápal.

Když se orel vrátil na Calbanovu paži a složil křídla, všiml si Jon pohybu na cimbuří. Hrbilo se tam jakési stvoření. Okamžitě ho poznal, šelmu s mohutnými tesáky a hřívou rudých chlupů na krku. Jon se předklonil a řekl: „Chrye, tohle je Starbumův vlk. Ten z komiksů.“

I Calban ho zahlédl. Vykřikl a setřásl dravce z rukavice. Orel se oklepal, pak rozepjal křídla proti větru a zamířil k vlkovi.

Voda znovu začala stoupat a Starbum musel zaklonit hlavu, aby vůbec mohl dýchat. Jon sledoval orla, blížícího se k vlkovi s roztaženými pařáty, připraveného uchopit kořist.

Soustředil se ale raději na Starbuma, který se právě z posledních sil snažil pronést zaklínadlo, voda se však nad ním začínala zavírat. Najednou zmizel pod hladinu, okamžitě se ale znovu objevil a s hlavou nataženou lapal po dechu. Dokonce i ramena měl nad vodou.

Stáhl si okovy, napadlo Jona. To bylo ono kouzlo. Nakonec to zvládne.

Nad Calbanem vlk uskočil, když se na něho dravec vrhl, pták ale jen ve vzduchu lehce mávl křídly a zaťal drápy zvířeti do šíje. Pak se zvedl a obloukem se chystal znovu zaútočit.

Voda teď burácela ještě hlasitěji a vlkovi se podařilo přikrčit a před dalším útokem uskočit. Tentokrát se pařáty nezaťaly, vlk však spadl do proudu vody a zmizel.

„Ne!“ vykřikl Calban a Jon si uvědomil, že Starbumovi se podařilo zvednout stavidlo výpustě až nahoru, zatímco Calban byl zaujatý pohledem na vlka. Hladina rychle klesala. Starburn ani vlk se nad ní ale neobjevovali.

Obě stavidla se po Calbanově výkřiku zavřela a voda přestala proudit. Když se hladina uklidnila, nadzvedl Calban o něco málo stavidlo výpustě. Vody začalo ubývat.

„Utekl,“ zašeptal Jon. Byl si jistý, že zahlédl pohyb. Periferním viděním si všiml Madsena, jak lehce vrtí hlavou. Calban nijak nereagoval, a když škvírou ve výpusti odtekla i poslední kapka vody, zahlédl Jon to, co i ostatní.

Starbumovo tělo zůstalo naplavené na kovový plát jako kus promočeného hadru. Po vlkovi nezůstala sebemenší stopa. Vlk unikl.

„Orle!“ vykřikl Calban a Jon zahlédl dravce kroužit vysoko na obloze. Vystrčil hlavu, složil křídla a řítil se z modré oblohy k zemi jako mohutný šíp.

Calban se vyškrábal nad komoru do míst, kde se vlk poprvé objevil. Objektiv záznamového zařízení stoupal spolu s ním.

Rudý vlk se snažil utéct směrem k moři, na mokrých kamenech se však nemohl pohybovat rychle a neustále podkluzoval. Bylo jasné, že to nemůže stihnout. Orel padal dolů, dostal se až za vlka a v poslední chvíli roztáhl křídla, aby pád zbrzdil.

Zvíře muselo dravce vycítit, obrátilo se a vycenilo tesáky. Orel mu zaťal pařáty do krku, povalil ho a udeřil jím o skálu. Pták se rychle vzpamatoval, mávl několikrát křídly a znovu začínal nabírat výšku, zatímco vlk se s námahou zvedal. Úder dravce ho odhodil o něco blíž k hraně útesu. Byl už jen pár metrů od vody, ošklivě však kulhal a levou přední nohu měl viditelně zlomenou.

„Dělej, dělej,“ povzbuzoval ho Jon.

Pták znovu zaútočil a tentokrát se vlk nestačil obrátit, aby mu mohl čelit. Pařáty se mu zaťaly hluboko do šíje a nepustily. Orel vydal vítězný výkřik, který Jonem projel jako tupý nůž, a pak začal stoupat k obloze s vlkem, bezmocně se kroutícím pod ním. Dravec již byl daleko nad mořem, stále stoupal a rozmáchlým obloukem se začínal obracet k pobřeží. Když právě neměl roztažená křídla, pokaždé o kousek klesl, několika mávnutími mohutných perutí se však dokázal zvedat stále výš a výš. Když už byl skoro nad pevninou, podařilo se vlkovi nadzvednout hlavu a zakousnout se orlovi do peří na hrudi. Dravec vydal bolestivý skřek, povolil pařáty, vlka pustil a začal prudce stoupat. Poraněná šelma dopadla na mělčinu a zůstala ležet se zlomeným vazem. Vlnky si pohrávaly s její bezvládnou hlavou, otáčely jí ze strany na stranu a pomalu splavovaly tělo zpátky na moře.

Calban zvedl tvář k obloze a zlostně vykřikl. Dravec se obrátil a začal znovu klesat, opisoval nad pobřežím mohutné osmy, mrtvola vlka však byla nenávratně pryč, ztracená ve vlnách. Na další Calbanův příkaz vyletěl orel výš a pátral i v moři dál od pobřeží, nic ale nenašel. Po chvíli se vrátil, usadil se Calbanovi na předloktí a složil křídla. Krev z dravcových pařátů stékala po kožené rukavici a kapala na zem.

Calban na chvíli vypadal zamyšleně, obrácený sám do sebe, a pak znovu zvedl hlavu. V komoře se objevil dým, který pomalu začínal v úzkém sloupci stoupat vzhůru k obloze.

Obrazovka chvíli šuměla, v rohu se objevil nápis „KONEC ZÁZNAMU“ a nakonec pohasla docela. Irfan si stáhl z očí bRile a oddychl si. „To je celé,“ prohlásil.

Chrye zkontrolovala ovládací panel. „Máme to nahrané,“ prohlásila. Když se obrátila, podívala se krátce na Jona a pokračovala: „Pokud tedy není Kathar opravdový, pak Calban musí být hráč. Kterýkoliv. Jinak by záznam skončil okamžikem Starburnovy smrti.“

„Ten vlk,“ ozval se Jon. Cítil se omráčený, jako by Starbum znovu zemřel. Už potřetí. Závojem tajemství však zůstávala opředená jen jeho opravdová smrt. „Ten vlk je pořád ještě v Katharu. Viděl jsem ho.“

„Nebo nějaký jiný,“ odtušila Chrye. „Jestli jde o hru – chci říct, protože jde o hru –, pak do programu klidně mohli vložit dalšího.“

„Pokoušel se ho zachránit. A myslím, že pomáhá i mně.“ Odmlčel se a myslel na Starbuma a na vlka z jeho dětských snů, který pro něho na Katharu položil život. Zbytečně.

Chrye pásku přetočila na začátek a pustila. „Podívejte se na vlny EEG,“ ozvala se z ničeho nic. „Ke konci se úplně zbláznily.“

Jon záznam chvíli pozoroval. „Jenže tou dobou už byl Starbum mrtvý.“

Chrye odmítavě zakroutila hlavou. „Jeho postava byla po smrti. Starbum, tedy Marcus, byl v té chvíli ještě naživu, nebo ne? EEG by ukazovalo jen rovnou čáru, kdyby byl opravdu po smrti. Ne, chci říct, že ty vlny jsou opravdu podivné. Žádné z vrcholů nepoznávám.“

„Tou dobou se kolem pohyboval ten vlk, že?“ ujišťoval se Madsen.

„Ano.“

Madsen se předklonil a prstem bodal do vzduchu. „Vraťte záznam o kousek zpátky, Chrye. Do místa, kde byl stále ještě na člunu, který ho převážel na ostrov.“

Chrye pomalu převíjela pásku až do chvíle, kdy ji Madsen přikázal zastavit: „Stát.“

„Proč?“ zajímala se Chrye. „Nic tam nevidím. Jen moře.“

„Pusťte to ještě jednou. Tady,“ upozornil ji Madsen. „Ten rudý záblesk ve vlnách.“

Jon pomalu přikývl a řekl: „Ano. Myslel jsem si ale, že je to jen kus hadru nebo něco, co plavalo ve vodě. Jenže to musel být vlk a plaval za člunem. Takže tam byl.“

Chrye záznam zastavila a zkoumala vlny EEG v obdélníku vedle obrazu.

„Kdys toho vlka prvně v Katharu zahlédl, Jone?“ zeptala se najednou.

„Nikdy jsem ho vlastně pořádně neviděl. Jen červené skvrny. Ale poprvé to bylo ještě v hale, kde jsem se probudil. Doktorce Lockeové jsem o tom neřekl. V jednom kuse se ale ptala, jestli jsem na něco nezapomněl. Nezmínil jsem se o tom, protože mi to připadalo naprosto nedůležité. Úplně jsem na to zapomněl. Stejně šlo jen o barevný záblesk, který jsem vnímal stěží koutkem oka, a všude kolem se dělo tolik zajímavějších věcí.“

„Jenže ona nejspíš věděla, že tam byl, že?“

Jon si všiml, že Chrye začíná být rozčílená. Nechápal proč. „Nevím,“ odpověděl popravdě.

„Říkám ti, Jone, že o tom věděla. Podívej se na tu křivku. Vlčí křivku. Pořádně si ji prohlédni.“

Čára stoupala prudce nahoru, pak pod stejným úhlem klesala, v polovině cesty se však napřímila a běžela chvíli vodorovně, než znovu vertikálně spadla až na základní úroveň.

„Vidíš to, Jone?“

Jon na obrazovku tiše zíral. „Katedrála,“ pronesl nakonec. „Po tom se sháněla. To je ta jejich katedrála. Vlk.“

„Ano,“ odmlčela se.“Jenže to nedává smysl. Předpokládejme, že do programu vložili Lila a také vlka. Doktorku Lockeovou ale překvapilo, když se na tvém grafu katedrála objevila poprvé, a přitom ji vůbec nezajímalo nic ohledně Lila a medailonu, který prostě naprogramovat nemohli.“

Projížděla záznam dál. „Tyhle mozkové skeny,“ pronesla zamyšleně, „moc toho o nich sice nevím, ale nedávají mi žádný smysl. Aktivita probíhá v nezvykle široké oblasti. Možná mají jen hodně citlivé senzory, nebo pracují na základě kritérií, která neznáme. Stejně mi ale připadá, že je tam toho nějak moc.“

„Nějak moc? Ježíši, Chrye, Starbum byl až po uši ve hře, nebo co Kathar vlastně je, trpěl nezvladatelnou hrůzou z vody a topil se. A ty se divíš, že mu mozek nějak moc pracoval?“

„A ještě něco,“ dodala. „Dostal se do fobické situace, zaslechl jsi ale, že by řekl něco neobvyklého?“

„Nějaká zaklínadla, předpokládám, jenže jsem je nepochopil. Proč?“

„Jeho heslo. Copak nemáš heslo, kterým můžeš ze hry kdykoliv vystoupit?“

Chryzantéma, uvědomil si Jon. Moje výstupní heslo. Něco, na co nikdy nezapomenu.

„Proč ho tedy nepoužil?“ pokračovala. „A pokud snad ano, proč nefungovalo?“

„Chyba programu?“ navrhl Jon. Sám však moc dobře věděl, že v programech Labyrintu chyby nejsou.

Ignorovala ho. „A tady,“ upozornila. „Když se poprvé objevil ten pták, tehdy se poprvé aktivovala třetí čára. Ta, o které jsme si mysleli, že je jen záložní. Přitom šlo o záznam EEG orla.“

„Takže?“

„Tohle je Starbumův záznam, Jone. Calban je hráč, ale pták – Arei – i ten vlk, musejí být součástí programu.“ Ukázala na obrazovku. „A přesto je vlk na Starburnově EEG a orel má svůj vlastní signál. Nedává to žádný smysl.“

„V Katharu je ještě něco, Chrye,“ zamyslel se Jon. „Kromě probuzených a Kathařanů. Musí být. Ještě něco a věřím, že to může přecházet z Katharu na hráče.“

„Jak to myslíš?“

„Ten vlk, stopař. Zní to sice bláznivě, ale vzpomínáš si, jak mi připadalo, že mě někdo sleduje? I Starbum se o tom ve svém deníku zmiňoval. Takže v zóně to byl vlk, jenže co to je tady?“ Přešel k oknu a zadíval se ven. „Než ho zabili, řekl mi Dusot, že už jsou tady. A přesně to samé cítím i já.“

Z neznámého důvodu ho začaly svědit tváře a musel se na nich podrbat hřbetem ruky. Začínal tu jen mrhat časem. Už měl být dávno zpátky v Katharu.

„Třeba vás sledují lidé z Labyrintu,“ přemýšlel Madsen nahlas.

„Ne. Není to Labyrint. Ten pocit je úplně jiný. Nejde jen o fyzickou stránku. Je to…,“ poklepal si kloubem prstu na hlavu, protože žádný lepší popis ho nenapadal.

„Do Katharu už se, Jone, nevrátíš,“ prohlásila Chrye. „Každý tam zemře. Nechci, aby ses tam vracel.“

Vzal ji za ruku. „Jak bychom se jinak dozvěděli, o co vlastně jde? Nemůžu se jen tak vzdát, Chrye. Nedokážu to. A jestli je to tu se mnou tak, jako to bylo s Dusotem a Starbumem, pak už je vlastně jedno, jestli jsem tady nebo v Katharu. Nemohu se před tím nikde skrýt.“

Chrye se ohlédla po Madsenovi, ten však jen řekl: „Do toho vám nemůžu mluvit. Nezapomeňte ale, Jone, co jsem vám říkal.“ Vstal, oblékl si kabát a obrátil se k Irfanovi: „Chceš odvézt domů, Irfane? Cestou bychom se mohli zastavit ještě za Ursie.“

DVACET ŠEST

Vítr zesílil a opíral se do Jona, mířícího k Labyrintu. Foukal mu do tváří, které měl najednou nezvykle citlivé, jako by je měl poškrábané nebo odřené.

Práce v okolí budovy se pomalu chýlily ke konci, bezpečnostní ohrada tu však dál stála, pevná jako stavba samotná, a za ní se začínala zvedat zeď. Labyrint dělal pro vlastní bezpečnost, co jen šlo, a jeho sídlo teď připomínalo spíš vězení. Zábor na ulici za budovou byl posunutý ještě dál a objevovaly se i čerstvé výkopy. Stráže v okolí nosily odznaky Ministerstva informatiky. Jon se chtěl rozhlédnout po okolí, vítr ve tváři mu však byl natolik nepříjemný, že se obrátil zpátky k Labyrintu. Ukázal propustku a mohl projít dál. Přemýšlel, jestli v oblasti opravdu došlo k zemětřesení, nebo jestli šlo jen o výmluvu a způsob, jak Labyrint izolovat od zbytku světa.

Prošel kolem Kerzovy kanceláře a znovu si uvědomil, že na podání zprávy po opuštění Katharu nemusel nikdy čekat. Pokud nebral v potaz Calbana, pak se v zóně pohybovali vždy nanejvýš dva hráči, kteří patřili k Dobyvatelům Dálek. Starbum a Dusot, Dusot a Jon, Jon a Herta. Doktorka Lockeová tedy mohla zpovídat jednoho a Kerz druhého. Nikdo jiný v Katharu je nezajímal. Další hráči mohli podávat hlášení kdykoliv jindy a v podstatě komukoliv, kdo byl součástí projektu.

Jon se uprostřed chodby zastavil. Celý katharský projekt spočíval na Dobyvatelích Dálek. Všichni ostatní byli jen součástí kulis.

„Je všechno v pořádku, pane Scilere?“

Jon se rychle otočil. Ve dveřích své kanceláře stál Kerz. Jon nedokázal odhadnout, jestli se chystal odejít, nebo zda právě přišel.

„Proč by nemělo?“ odpověděl otázkou.

„Také nevím,“ odtušil Kerz. „Posledně jste mi připadal trochu rozčílený a pak jste zmizel, aniž byste dokončil hlášení. A přestože vám nenařizujeme, kdy máte do Katharu vstupovat a kdy odcházet, očekáváme, že svou práci budete brát vážně. Přicházíte ale čím dál později.“

„Svou práci bera velmi vážně,“ odporoval mu Jon a třel si tvář. Nejspíš se mu na ní objeví vyrážka.

„Také jste začal odbývat hlášení. Ve smlouvě jsou však, pane Scilere, jasně stanovená pravidla.“

„A co ještě je ve smlouvě, Kerzi? Proč mi neřeknete, co je napsáno na zadní straně drobným písmem?“

Kerz zvedl obočí. „Není tam nic, o čem byste nevěděl, pane Scilere.“ Předpažil a manžety košile si povytáhl vysoko na předloktí. „Žádná esa v rukávech neschovávám.“

Jon se od šklebícího se Kerze odvrátil a vydal se do místnosti s lůžky CryoSysu. Na tohle neměl čas.

* * *

Ten hlas mu vstoupil do hlavy snad ještě dřív, než se víko CryoSysu zavřelo. Z jakéhosi důvodu ho tváře stále pálily. K tomu by ale docházet nemělo. Žádné smyslové pocity se přenášet nemohly.

Nemluv nahlas, Jone. Kdybys promluvil nahlas, mohli by tě zaslechnout.

Kdo jsi?

Probuď se, musíš se probudit. Jsi v nebezpečí. Pokouším se tě probrat už několik hodin. Musíme si promluvit, dokud je ještě čas. Vzpomínáš si, jak nás pan Lile vzal do Brightonu, k moři?

To jsi ty, Starbume?

Jon držel víčka pevně zavřená, říkal si, že jde nejspíš jen o sen, a nechtěl se probudit, aby ho neztratil, aby znovu neztratil Starbuma, jenže tváře ho pálily. Někdo na něho pouštěl horký vzduch a třel mu obličej hrubým mokrým hadrem.

Stiskl víčka ještě pevněji a pokoušel se nevšímat si fyzického nepohodlí. V Brightonu jsme hráli Temný meč, napadlo ho, a nikdy jsme neztratili ani jediný život. Jenže teď jsi o svůj přišel a nejde jen o hru, že? Tohle se mi snažíš naznačit. Jak ale můžeš být živý? Jak se mnou můžeš mluvit?

Hadr z obličeje zmizel a teplo také. Na jeho otázky nikdo neodpovídal, a proto otevřel oči.

Když vstal ze svého úkrytu, nikdo tam nebyl, jen spousta zářivých barev všude kolem. Přes noc se vše změnilo. Zatímco spal, listí dostalo jasné barvy a spadalo z větví. Holé stromy se nad ním tyčily k nebi, ozdobené jen posledními zbytky ještě včera zelené nádhery. Jinak byla všude kolem jen záplava zlaté, červené, oranžové a žluté.

Ať uděláš cokoliv, Jone, nemluv nahlas. Nesmí se o mně dozvědět.

Jon si promnul tvář. Hlas v jeho hlavě zeslábl. Někdo však stál nedaleko, přestože ho neviděl. V rohu zorného pole zaregistroval pohyb listí, záblesky barvy v ostatních odstínech, připomínající maskování. Jazyk, napadlo ho. Jazyk a horký, zraňující dech.

Co jsi? Kdo jsi? ptal se v duchu.

Zpoza stromů se najednou ozvalo nejprve nezřetelné šustění, jako by se zvedal vítr, zvuk však byl stále zřetelnější a v okamžiku bylo jasné, že se k němu cosi rychle blíží.

Není čas, Jone.

Jakoby odnikud se najednou zhmotnily dva přízraky a prodíraly se k němu křovím. Jon se otočil a utíkal, nohy mu na spadaném listí podkluzovaly, chytal se kmenů stromů a spěchal dál. Změnil směr příliš rychle, nohy mu sjely po stráni, upadl, a když vstával, ohlédl se, aby zjistil, jak daleko jeho pronásledovatelé jsou. Ve spadaném listí na svahu vyryl podrážkami dvě matné rýhy až do hlíny. Byli blízko. Musel utíkat dál.

Za ním se vzduch zachvěl nelidským výkřikem a Jonovi došlo, že jeden z přízraků již mu neublíží. Les před ním začínal řídnout. Dostával se pomalu k jeho hranici a bůhví proč se domníval, že jakmile se ocitne na volném prostranství, bude v bezpečí. Zbývající přízrak se však k němu stále více přibližoval. Aniž by zpomalil, podařilo se Jonovi složit zaklínadlo a soustředit se na jeden ze stromů před sebou. Když byl od kmene necelých dvacet kroků, začal zaklínadlo pronášet, očima se vpíjel těsně nad kořeny kmene a jen doufal, že neupadne. Poslední slovo mu vyrvalo z plic dech a musel na chvíli zpomalit, aby neomdlel. Přesto se již dostal na samotný kraj lesa a zlomený kmen přimáčkl přízrak k zemi.

Jon zůstal stát, čekal, až bude znovu schopný normálně dýchat, a pozoroval přízrak, jak se snaží polámanýma rukama i nohama kmen odvalit.

Blízko za Jonem se cosi pohnulo, a přestože stále ještě nemohl pořádně popadnout dech, rychle se otočil.

Stál tam Calban, vysoký a se zlým úsměškem na tváři. Musel tu na Jona čekat. Přízraky byly jen jeho ovčáckými psy, jeho lovčími. Jon vůbec nikam neutekl.

Neměl sílu se Calbanovi bránit, když ho chytil oběma rukama pod krkem a zvedl do výšky. Dlouhými kostnatými prsty ho pevně svíral, takže Jon nemohl dýchat a začínal pomalu omdlévat. Všiml si ještě, jak se nad hradbou lesa vznáší dravec. Z lesa se ozvalo zvířecí zavytí, následované dlouhým vyzývavým skřekem orla, stoupajícího v kruzích vysoko k obloze.

Jak Jon postupně ztrácel vědomí, začala se mu Calbanova tvář před očima rozplývat a přes závoj mdlob pronikaly jen jeho pichlavé, žhnoucí žluté oči. Jon se pokusil promluvit a semknuté prsty o něco málo povolily.

„Chceš snad něco říct?“ slyšel z dálky Calbana.

„Ano,“ dostal ze sebe Jon. A odpojil se.

* * *

„Je hodně zesláblý. Můžete u něho zůstat deset minut a ani o vteřinu déle,“ oznámila jim sestra a ustoupila ze dveří. Podezřívavě si Jona a posléze i Chrye prohlížela. „Za chvíli se vrátím.“ Krátce zaklepala a dveře otevřela.

První, čeho si Jon všiml, bylo lůžko CryoSysu, které pokoji dominovalo. Vypadalo stejně jako ta v Labyrintu, mělo však bílou barvu, barvu zdraví. Lůžka v Labyrintu byla stříbrná, podobně jako na lodích, převážejících Dobyvatele Dálek k Dirangeseptu. Stříbrná barva měla vyvolávat dojem vrcholné technologie, domýšlel se Jon, jenže co lůžka dokážou, bylo důležitější, než jak vypadají.

Myšlenky mu přerušil chraplavý hlas. „Vždycky jsem si říkal, že jsou podobná sarkofágům. Staří Egypťané si kdysi představovali, že v nich mohou přecházet mezi světy. Ze světa ruin a neštěstí do jiného, v němž se stanou bohy. Jmenuji se Anton Stuber.“

Jon se otočil. Anton Stuber seděl v křesle, opřeném o zeď, celou pokrytou policemi s monitory a infuzními automaty. Gestem ruky je přivítal a pak ji položil na opěradlo křesla. To poodjelo ode zdi a část stěny ho v uctivé vzdálenosti následovala, spojená s Antonem Stuberem změtí hadiček a drátů.

Stuber natáhl třesoucí se paži, aby mohl pohladit bílé víko lůžka. Zdálo se, že na ní už nemá vůbec žádné svaly. Hadička končící v zápěstí a opěrka lokte se při jeho pohybu třásly, takže vypadal tak trochu jako loutka. Jon si nebyl vůbec jistý, jestli jeho pohyby přístroje sledují nebo řídí. Na hlavě už mu nezůstal ani jediný vlas, celou ji měl pokrytou stařeckými skvrnami, a když jí otáčel, třásla se, takže neustále vypadal, jako by měl lehký záchvat.

„Je to hanba, že už naše mrtvé nepohřbíváme v rakvích, nemyslíte?“ zeptal se. „Jen proto, že Země už nemůže zaručit, že nám je okamžitě nehodí zpátky. Jak symbolické pro období, které všechny symboly odmítá.“ Objel lůžko a léčebná stěna se všemi dráty a hadičkami jeho pohyb následovala.

„Tahle rakev mi prodlužuje život, chrání mě před jinými světy. Udržuje umírajícího člověka na hynoucí planetě. Co by si o tom asi tak pomyslel třeba Tutanchamon, že? Souhlasil by s tím? Hmm?“

„Jedno takové lůžko mě dostalo až na Dirangesept a zpátky,“ ozval se Jon.

„Další jiný svět,“ přikývl Anton souhlasně. „Dobyvatel Dálek. Samozřejmě. Proto jste nejspíš přišli.“

Jon myslel na Kathar, jak leží v lůžku CryoSysu a probouzí se v Katharu. Ohlédl se po Chrye, která se na něho také podívala, a byl si jistý, že přemýšlí o tomtéž. Světy ve světech.

„Takže víc než symbol,“ dodal Anton. Otočil se i s křeslem, aby viděl Jonovi a Chrye do očí. „Poslední dobou nemám moc návštěv. Většinou jen mediky nebo údržbáře. Ne že by mezi nimi byl velký rozdíl. Všichni se zajímají především o přístroje.“ Namáhavě zvedl ruku a hadičky i dráty se začaly jemně chvět. , Já jsem tady v tom v podstatě tím nejslabším článkem. Až zemřu, budou hodně naštvaní. Budou to totiž muset všechno rozebrat.“

Ještě jednou poklepal na víko lůžka a pak jim pokynul ke skrumáži plastových a kovových židlí. „Posaďte se, prosím. Úplně jsem zapomněl. Já sedím, v noci ležím, ale nikdy nevstávám. Pokaždé se rád dívám, když tu lidé přecházejí a postávají. Zdají se mi sny, že mohu běhat, donekonečna běhat.“

„Rádi postojíme,“ ozvala se Chrye. „Pokud se vám to bude víc líbit.“

Anton se pousmál. „Také byste mi mohla zatancovat. Třeba tarantellu, tady, kolem křesla.“ Promnul si ruce. Vydávaly zvuk, jako když se někde v dálce mačká starý papír. „Hloupě žvaním. Asi máte naspěch, že? Určitě vám zbývá víc času než mně, samozřejmě, jenže to je jedno. Co? V dopise jste psala, že se zajímáte o PI.“

„Správně,“ potvrdila Chrye.

„Výborně. Jenže nejdřív se budu muset vrátit o pěkný kus do minulosti. Měl bych vám říct něco o virtuální realitě, jak tomu tehdy říkali. Nebude vám to vadit?“

„Ne,“ ujistil ho Jon.

„Dobrá. Pokud jde o virtuální realitu, musíte si uvědomit, že jsme dlouhou dobu naráželi na dva velké problémy, lim prvním bylo nepatrné zpoždění motoriky. Prostě jste se hýbali vždy o něco dřív než scéna kolem vás. Jasné? Sledujete mě? Bylo to podobné jako ještě v dnešní době dálkové hovory. Ta mikrosekunda vás štve, nebo snad ne? Pokoušeli jsme se zpoždění alespoň částečně vyřešit potlačením senzorů, jenže za mých dob se to příliš nedařilo.“

Odmlčel se. „Tím druhým a větším problémem byla celistvost virtuálního zobrazení. Požadavky na procesor jsou i u těch nejjednodušších interaktivních scénářů s omezenou možností volby takřka nepředstavitelné.“ Naklonil hlavu a dodal: „Ale ne tak docela. Cílem bylo vytváření obrazů v reálném čase a podařilo se nám ho vyřešit dvěma způsoby. Zaprvé nám pomohla sedmá generace nezávislých ultrapočítačů a zadruhé jsme použili uživatelské vstupy.“

V této chvíli lehce zvýšil hlas a Jon musel zvednout ruku, aby ho zastavil. „Uživatelské vstupy? Můžete nám to vysvětlit?“

„Ano. Co není pro program životně důležité, je zpětně vyvoláváno z uživatelovy vlastní paměti. Tímhle způsobem se může program soustředit jen na podstatné otázky.“

„Počkejte chvíli. Jak se k těm informacím dostává?“ přerušila ho Chrye. „Vědomě, nebo nevědomě?“

Anton uznale pokýval hlavou. „Správná otázka. Většinou jde o skryté informace, zasunuté kdesi hluboko v paměti. Když jsme je začali využívat, popisovaly nám subjekty překvapivě často pocity podobné déjá vu. Ze začátku nás to lehce znervózňovalo, jenže se ukázalo, že scénáře se tím jeví ještě zajímavějšími.“

„Jak to myslíte, jeví?“ chtěl vědět Jon.

„Subjekty tvrdily, že jim připadaly opravdovější.“

Do hovoru se vložila i Chrye: „Zkoumali jste zdroje informací nějak podrobněji?“

„Ach, ano, samozřejmě. Vlastní vzpomínky obvykle pocházely ze zajímavých nepřímých zdrojů. Z filmů, videí. Dokonce i z knih, představte si to.“

„Nemuselo tedy jít jen o vizuální vzpomínky?“ zajímal se Jon.

„Správně.“

„Na tom není nic moc překvapivého,“ vysvětlovala Chrye Jonovi. „Někteří lidé dokážou uchovávat sluchové nebo literární stimuly ve formě vizuální paměti. Po nějaké době pak není problém je přesvědčit, že jde o místa, o nichž jim někdo jen vyprávěl. Zpracují to, co jim bylo řečeno, a v duchu to vidí. Nic nového. Nevzpomínáš si na syndrom falešných vzpomínek?“ Podívala se na starce. „Vsadila bych se, že takoví lidé byli pro váš výzkum nejpoužitelnější. Lidé s představivostí.“

Plaše se na ni usmál a tváře mu zčervenaly. Na něco jsem narazila, napadlo Chrye. Jenže na co?

„Jinak řečeno,“ mumlal si pro sebe Jon, „čím víc toho do hry vložíš, tím víc z ní dostaneš.“

„Přesně tak.“

Jon se naklonil k Chrye a řekl: „V tom případě ale musí být Dirangesept neskutečným zdrojem.“

Anton mu rozčíleně skočil do řeči, dokonce popojel dopředu, aby ho mohl chytit za ruku. „Přesně! Přesně! Poslechněte si ale ještě něco. Po čase jsme zjistili, že někteří lidé dodávají takové množství informací, že programové rozhraní, určené k pronikání do jejich paměti, se samo změnilo, aby jim lépe vyhovovalo. Dokázali ho změnit! A nejúžasnější na tom všem bylo, že program si pak i u méně schopných lidí dokázal tyto změny udržet.“ Musel se opřít. „Šlo o nepatrné změny, samozřejmě.“

„Ach bože,“ hlesla Chrye.

„Ano. Měli jsme problém. Samozřejmě, nikdy není dobré, když je program příliš přizpůsobivý, co? Jenže tou dobou se objevily jiné priority. Začínaly práce na projektu Dirangesept, tedy na tom druhém, a většina naší výzkumné kapacity se zaměřila na vojenské typy bRilí a hardware autoidů.“

„Ty nás ale nezajímají,“ přerušila ho Chrye.

„Počkej,“ zarazil ji Jon a dotkl se její ruky. „Pokračujte.“

„Ano. Na Dirangeseptu jsme začali autoidy ztrácet a u operátorů, kteří byli vybraní především s ohledem na jejich herní dovednosti a zkušenosti, se objevily příznaky čehosi, čemu se později začalo říkat stigmata. Tady na Zemi jsme vyvinuli metodou pokusu a omylu způsob, jak alespoň orientačně zjistit náchylnost ke vzniku stigmat. Pojmenovali jsme tento test SZ, stigmatická způsobilost.“

„O tom jsem slyšela,“ přikývla Chrye. „Dával ovšem jen velmi hrubé výsledky a navíc už bylo stejně pozdě, aby měl pro projekt jakýkoliv užitek, že?“

„Správně. Spíš jen náhodou jsme ale zároveň s tím zjistili, že subjekty s nejnižší hodnotou SZ jsou nejlepšími operátory autoidů a také vynikajícími hráči.“

Jon se podíval na Chrye, ta se však soustředila jen na Antona.

„Když pak projekt Dirangesept zastavili,“ pokračoval Anton, „museli jsme přerušit i náš výzkum. Většina z nás začala pracovat pro herní společnosti, pro Labyrint, Sedmou dimenzi, Id/Entity. Já jsem si našel místo v Labyrintu, kde pokračování výzkumu SZ dostalo zelenou, především kvůli vztahu mezi hrami a řízením autoidů. Dostali jsme za úkol používat SZ k výběru těch nejlepších adeptů pro testování her. K našemu překvapení jsme si ale uvědomili, že náš výzkum má vazby i na další projekty. Už jsem vám říkal, že vstupní zdroje pozadí mohou být jak písemné materiály, tak i vizuální vjemy, a že u některých osob, jak jste správně poznamenala, jsou přečtené nebo zaslechnuté informace ukládány ve formě vizuálních vzpomínek,“ pokývl hlavou směrem k Chrye. „To jsou ti vaši lidé s vyvinutou představivostí, že?“

Chrye přikývla. Trefa do černého. Dostávali se k tomu nejzajímavějšímu. Rychle se ohlédla po Jonovi.

„Míra této schopnosti u zkoumaných osob,“ pokračoval stařec, „byla nepřímo úměrná jejich hodnotě SZ. Vysoká schopnost ukládání vizuálních dat znamenala nízkou SZ.“

Odmlčel se a zhluboka se nadechl. V krku mu chrčelo. „A dostali jsme se ještě dál. Náhodou jsme zjistili, že nízká hodnota SZ je v některých případech doprovázena zvýšenou pravděpodobností, že hráčův vstup změní program, takže jsme SZ využili k hledání hráčů, s jejichž pomocí bychom mohli přijít na způsob, jak ochránit náš software. Rozumíte mi?“ obrátil se na Chrye.

„Takže jste test poněkud upravili a tohle nadání jste pojmenovali PI.“

Anton se usmál. „Přesně tak. Psychická inerce. Mám ale dojem, že začínám být poněkud unavený.“

„Už budeme končit,“ uklidňovala ho Chrye. „Povězte nám víc o psychické inerci.“

„Víte, zjistili jsme, že nejlepší způsob, jak program otestovat, je využít nebezpečné situace. Cím větší ohrožení, tím spíš se hráčům s nízkou hodnotou PI dařilo program upravit a udělat ho pro sebe bezpečnější.“

„Takže jste využívali strach a fóbie, abyste je do těchto situací vmanipulovali.“

„Ano. A nakonec jsme měli úspěch. V programech jsme značně přitvrdili a hráče testovali až za práh smrti. Zabíjeli jsme je. Jenže jenom ve hře, opravdu jen a jen v rámci hry.“

Cosi v Antonových očích přimělo Chrye, aby na něho dál naléhala. Na vteřinu se odmlčela a pak do problému skočila rovnýma nohama. „Jenže někteří z nich později zemřeli doopravdy, nebo ne?“

Anton nijak nezareagoval, a to stačilo jako důkaz. „Někdo je zabil,“ pokračovala, „a vy jste se nikdy nedozvěděli kdo.“

Anton sklopil zrak. „Říkalo se, že snad má na programu zájem i vláda a že nechtěli, aby se informace mohly dostat na veřejnost. Nakonec projekt ukončili.“

„Kdy k tomu došlo?“ Chrye na sobě cítila Jonův pohled, když otázku kladla.

Dveře za nimi se otevřely a bylo slyšet kroky přicházející sestry. Podívala se na Antona a pak i na Jona s Chrye. „Nechala jsem vás tu déle, než jsem měla. Tak teď koukejte rychle zmizet.“ Začala je vyhánět z pokoje.

„Začalo to znova, že? A vy jste v tom namočený,“ oslovil Anton znenadání Jona.

„Ano,“ přitakal Jon.

„A jste Dobyvatel Dálek. Samozřejmě, vždyť jste o tom mluvil.“

Jon čekal, jestli bude pokračovat, Anton ale nejspíš už myslel na něco jiného. S odevzdaným povzdechnutím se vrátil zpátky ke stěně. Oddělená jednotka se zasunula zpátky a monitory jeden po druhém ožívaly. Jon měl pocit, jako by se celý jejich rozhovor přehrával zpět na počátek.

Chrye se ve dveřích zastavila a otočila. „Antone, kdo další s vámi tenkrát v Labyrintu pracoval?“

Anton pokrčil rameny, zatímco světla všude kolem něho blikala jako pestrobarevná aura. „Vystřídalo se tam hodně lidí, ale výzkumný tým vedl Kerz. Myslím, že tam stále ještě pracuje. Můžete si to ověřit. Daidalos Kerz.“

* * *

Chrye promluvila až ve chvíli, kdy se již vzdalovali od budovy. „Ten výzkum nikdy nezastavili, Jone. A vraha nikdy nechytili. Prostě jen začali zametat stopy a probrali tým. Zbavili se lidí jako Anton Stuber. A dělají to tak i dál. Ať se děje cokoliv, je to pro ně velmi důležité.“

„Pokud ta úmrtí nejsou součástí plánu,“ odtušil Jon. „Pokud hráči nesmějí dál žít, když je v zóně zabili. Třeba je to z nějakého důvodu důležité.“

„Je to jen hra, Jone. Teď už to víme naprosto jistě. Víme, že jde o hru, a také víme, že Kerz hraje roli Calbana. Jde tady o obchod. Labyrint se snaží vše udržet v tajnosti do chvíle, než ji uvolní na trh. I za tu cenu, že musí krýt vraha.“

„Mýlíš se,“ oponoval jí Jon. „Jde určitě o víc. Tím jsem si jistý.“

Chrye zavrtěla hlavou. „Ať je to, jak chce, právě takhle Starburn a Dusot zemřeli. Nejdřív v zóně a pak i doopravdy. A jestli se tam vrátíš, staneš se dalším v řadě. Podívej, myslím, že jsme zašli už dost daleko. Třeba s tím Madsen něco dokáže udělat.“

Jon se jí nedokázal podívat do očí. „Sama víš, že Madsen nemůže dělat vůbec nic. Nanejvýš si tak vytrhat zbytek vlasů. A nikdo jiný mne, Chrye, nenapadá. Zůstali jsme jen ty a já. A já se chci dozvědět, co se v Labyrintu děje a o co tam jde.“ Natáhl ruku a pohladil ji po krku. „Pořád ještě nevíme nic o tom, kdo mne sleduje. Starbum je sice mrtvý, ale co ten vlk s jeho vzpomínkami? Kerz vlka nezabil a zdá se, že toho o něm moc neví. A o to tady nejspíš půjde. O vlka. O Katedrálu. Vlk chce, abych se vrátil, Chrye. Myslím si, že by dokonce mohl být Starbumem.“

Setřásla jeho ruku. „Jone, vůbec si nemůžeš být jistý, že s tebou mluvil právě ten vlk. Dokonce i v zóně se ten hlas ozýval jen v tvé hlavě. Neexistoval.“ Uvědomovala si, že začíná křičet a hlas se jí třese. „Třeba sis ho tam sám dosadil, jak říkal Anton. Třeba si jen podvědomě nechceš přiznat, že je po smrti. Jak jsi sám řekl, na Kerzově nahrávce se jeho tělo nenašlo.“

Čekala, Jon však nijak nereagoval. Bylo naprosto zbytečné snažit se ho přesvědčit. Stejně věděla, co odpoví.

„Nemůžu ho znovu zradit, Chrye.“

„Jone, tys ho nikdy nezradil,“ pokoušela se ho uklidnit, moc dobře si ale uvědomovala, že jen mami čas. Zbytek slov spolkla, v hlavě jí však zněla dál. Na záchranu Starbuma je pozdě. Je pozdě na záchranu světa. A zřejmě je už pozdě i na to, aby ses zachránil ty sám.

„Fajn,“ prohlásila. „Pokusí se využít tvou fóbii nebo podobný strach a v zóně tě zabít. Třeba s tím ještě můžeme něco udělat.“

„Jenže já žádnou fóbii nemám. To už jsme probírali. Věř mi.“

Nešťastně si povzdechla. „Žádné úzkostlivé stavy, nic, z čeho bys měl strach? Něco takového musí existovat. Třeba je to skryté někde v tvém podvědomí. Nevím…“

Vzal ji za ruku. Oči se jí leskly slzami. „Neztratíš mě, Chrye,“ slíbil. „Nic takového není, vím to jistě. Z ničeho nemám takový strach, abych se s ním nedokázal vypořádat.“ Zasmál se a naklonil se, aby ji mohl políbit. „Jsem katharu odolný.“

DVACET SEDM

V místech, kde se kapky deště promíchaly s vrstvou neodklizeného popela, se na chodníku utvořila mazlavá břečka, která nepříjemně klouzala. Vypadalo to, jako by se Země začala rozpouštět.

Bezpečnostní zeď kolem Labyrintu již byla dokončená. Z kraje vyčištěné oblasti teď nebylo na střechu budovy skoro vidět. Ze všech rohů stavby se tyčily přímo nahoru vysoké pilíře a výřezy oblohy mezi nimi se zdály být lepkavé a matné. Když Jon došel ještě o něco blíž, již na Labyrint přes zeď neviděl.

Než ho pustili dovnitř, musel dvakrát ukázat svůj průkaz. Druhý strážný ho zastavil zdviženou rukou v rukavici u vnitřní brány, která tam ještě den předtím nestála.

„Pan Sciler? Máte jít nejdřív do nejvyššího patra. Pan Kerz je v bazénu a chce s vámi mluvit.“

Dveře na střechu se otevřely, aniž by se ozvalo cvaknutí vzduchového zámku, a Jon bezděčně ustoupil zpátky a zadržel dech. Pak si však všiml mohutných šedivých MagNetů na pilířích v rozích. V baldachýnu magnetického pole se odrážela hladina bazénu a světlo, lámající se na jejích vlnkách, soupeřilo s rozmazanou oblohou. Nebe mělo skoro modrou barvu, jenže pole mohlo být i jemně tónované. Jon cítil jen chlor z bazénu.

Nechal dveře, aby se za ním zavřely. Ve vodě plaval dlouhými tempy Kerz, rukama pravidelně zabíral a nohama jako by uhlazoval hladinu za sebou. Snad ani nezvedal hlavu z vody, jen ji nakláněl na stranu při každém třetím tempu. Zdálo se, že dýchat vůbec nemusí. Jona si nevšiml.

Bazén měl spodní osvětlení a Kerzův stín, zachycený na magnetickém poli, Jona upoutal. Zdálo se mu, že polyká andělíčky někde hluboko pod plavcem a odrazy světla z neklidné hladiny dělaly z obrysu Kerzova těla neostrý a skoro iluzorní zjev.

Jon ho tak pozoroval několik minut, než se rozhodl na něho křiknout.

Kerz se zarazil uprostřed bazénu. Tvář měl bledou, vlasy se mu jako mrtvé vodní řasy lepily na lebku a bílé tělo, zkrácené lomem paprsků o vodní hladinu, se jakoby rozpouštělo a měnilo. „Pan Sciler,“ odtušil potichu.

Jon pokrčil rameny. „Jak bych vám měl říkat? Snad Daidalos? Nebo Calban? Nevrátím se zpátky do Katharu, dokud mi neřeknete, o co v Labyrintu jde.“

Kerz se nadechl, ponořil se, a když se znovu objevil nad hladinou, několikrát prudce trhl hlavou, aby si vytřepal vodu z vlasů. Voda mu změnila účes a vypadal teď nezvykle jinak.

„Jon Sciler,“ prohlásil. „Jon Sciler. Pod tímhle jménem vás všichni znají, že? Všude. Prostě Jon Sciler.“ Zvedl ruku a zajel s ní pod hladinu. „Myslíte si, že jste díky tomu důvěryhodnější než my ostatní? Jste si jistější sám sebou? Víc… jak to říct, víc opravdový? Cítíte se opravdovějším, Jone Scilere?“

Nečekal na odpověď, rychle nabral do plic vzduch a ponořil se až ke dnu bazénu. Vyplaval v rohu, pár metrů od Jona, a zhluboka se nadechl. „Ano, pane Scilere. V Katharu jsem Calbanem. Mění se tím ale pro vás něco? Řekněte mi, co to mění. Vůbec nic. Jste přesvědčený, že Calban je ztělesněním zla, a teď si, pokud budete chtít, můžete myslet to samé i o mně. Dokud ale hrajete hru…“

Jon se snažil nezvyšovat hlas. „Takže jde jen o hru.“

Kerz si položil lokty na obrubu nádrže a zasmál se. „Co jsem to zaslechl ve vašem hlase? Úlevu? Rozčarování? Obojí? Nic z toho? Opravdu, pane Scilere, jsem se nikdy před vámi pravdu skrývat nepokoušel.“ Hladina kolem jeho hrudi se pomalu uklidňovala, a když se znovu od kraje bazénu odrazil a několika rychlými tempy doplaval na zádech až do jeho středu, opět se lehce rozvlnila.

„Co byste chtěl slyšet? Že je Kathar opravdový a že tam budeme moci jeden jako druhý ze Země přesídlit? Nebo že jde jen o krycí manévr pokusu vydělit se z běžné populace, abychom my, vyvolení, měli větší šance na přežití? Tohle by se vám líbilo? Nebo že je Kathar jen předstupněm na cestě k ještě vyvinutější zóně jménem Dirangesept, která splňuje obojí, co jsem právě naznačil? A co třeba, že Dirangesept, kam jste se vypravil, byl jen předstupněm Katharu? Že ve skutečnosti žádný Dirangesept neexistoval, že Zvířata byla jen výplody vaší vlastní fantazie, vašeho ducha, a že hráče pro projekt nevybírali kvůli jejich dovednostem, ale proto, že šlo jen o další hru? Že celý projekt Dirangesept byl jen snahou udržet vášně pod kontrolou v době, kdy se všechny vlády světa pokoušely ze všech sil nějaký opravdový Dirangesept najít? Co vy na to, pane Scilere?“

Jon nijak nereagoval. Stejně nešlo o rozhovor.

„Samozřejmě že nic z toho není pravda, jenže všechny tyhle možnosti vás napadly, stejně jako dříve či později napadnou ostatní lidi. Smůla, Kathar vážně není opravdový. A říkal jsem vám to od začátku.“ Kerz zavrtěl hlavou. „I přesto je ale pro nás a pro celý svět stejně důležitý, jako býval Dirangesept. Ten vlastně na důležitosti ani trochu neztratil. A vy jste, pane Scilere, v této chvíli klíčovou osobou.“

Kerz svižně vyskočil z bazénu, stál proti matnému chvění magnetického pole a kapala z něho voda. Hladina se začínala uklidňovat. Kerz zvedl dlaň, aby Jonovi zabránil promluvit. „Počkejte, pane Scilere. Poslouchejte. Řeknu vám něco, co ví jen pár lidí na světě. Po návratu z první expedice se některým z nás zdálo, že by magie – lepší slovo jsme nikdy nevymysleli – mohla na planetě fungovat. Samozřejmě že nejde o magii. Magie je totiž jen to, co dosud nedovedeme vysvětlit. Vrátili jsme se se staženými ocasy a vy jste už byli na cestě, jenže jste nebyli o nic víc připravení na boj se Zvířaty než my. Věděl jsem to, jenže v době, kdy jsem vylézal z CryoSysu, už jste měli na očích bRile, tvořila se vám stigmata a jeden za druhým jste umírali.“

Kerz obešel bazén a vlhké stopy jeho nohou se takřka vzápětí odpařovaly. Z kovové lavičky zvedl velkou bílou osušku, a než si jí jako pláštěnkou zakryl ramena, řádně ji roztřepal.

„Nastoupil jsem u Labyrintu, jenže zároveň jsem pracoval pro státem placenou výzkumnou základnu. Nejspíš jste již hovořil s mým starým přítelem Antonem. Ten ale měl jen nejnižší stupeň bezpečnostní prověrky. O co méně se dozvěděl, o to více se domýšlel. Současně s podezřeními se dopracoval také k rakovině. Vždycky jsem byl přesvědčený, že to spolu souviselo.

Tenkrát jsme se v herní společnosti začali zabývat vývojem softwaru, který by hráčům v zóně dával schopnost provozovat magii. Zjistili jsme, že je o hodně jednodušší u hráčů tuto schopnost vyvolat než ji posléze kontrolovat. Proto jsme ji nazvali psychickou inercí. Těžko se spouští, ale ještě hůř se zastavuje.“

Hladina už se skoro dokonale uklidnila. Odraz oblohy v ní byl rozostřený spíš magnetickým štítem než pohybem vlnek. Jon si připadal jako v pasti, chycený pod pomalu klesajícím lisem.

Kerz pokračoval. „Když jsme začali do her zavádět magii, vysledovali jsme, že nízká hodnota PI znamená větší schopnosti a obráceně. Šlo o jedno ze základních pravidel, která nejdou obejít. Někteří lidé prostě v zóně čarovat nedovedou, zatímco jiní, jak vám Anton jistě prozradil, ji dokážou měnit.“ Mávl rukou směrem k Jonovi. „Jako když do ní Starbum přivedl Lila a vy jste ho změnil. Z obchodního hlediska jde o ničivou schopnost.“

„Skoro tak ničivou, jako že vaši zkušební hráči umírají. Neboje snad zabíjíte vy?“

Kerz se lehce pousmál. „Vůbec nic nechápete, pane Scilere. Žádný vrah v tom smyslu, jak ho chápete vy, nikdy neexistoval. Během pár hodin, nejdéle dnů, poté, co zemřeli v zóně, je prostě našli mrtvé za podivných okolností. Zemřeli pokaždé způsobem, který se velmi podobal jejich smrti v zóně. Myje nezabíjíme. Kdepak.“

„Proč jste ale, Kerzi, pokračoval ve výzkumu? Na jedné misce vah jste měl nepoužitelnou hračku, zatímco na misce druhé několik mrtvých lidí. Proč se tím dál zabývat?“

Hladina vody v bazénu teď byla dokonale hladká a připomínala zrcadlo. Jon přemýšlel, kolik visgelu by bylo potřeba, aby se podařilo podobně vyžehlit povrch celé planety. Zároveň ho napadlo, jak důležité musí toto místo být, aby opravňovalo všechny s ním spojené výdaje. Včetně rozsáhlých bezpečnostních opatření kolem.

„Nic nechápete,“ pokračoval Kerz ve vysvětlování. „Okolnosti jejich úmrtí nebyly jen nezvyklé. Byly přímo bizarní. Takže jsme začali být zvědaví. Nakonec jsme zjistili, že oběti umíraly v důsledku nečekaných a smrtelných projevů nějaké formy telekinetických sil. A když jsme se pak vraceli postupně zpátky k tomu, co se dělo před jejich úmrtími, objevili jsme určitý vzorec. lesně před svou smrtí začali projevovat cosi, co byste nejspíš nazval opravdovou schopností ovládat magii. Tato schopnost se dala jen těžko ověřit, proto také zůstávala tak dlouho skrytá. Příliš se nechávali unést scénářem zóny a ztráceli nadhled, stávali se lehkomyslnými a tím pádem i náchylnějšími k nehodám. A přitom se jim jakýmsi nevysvětlitelným způsobem nehody dost dlouho vyhýbaly. Mohli klidně vstoupit do jízdní dráhy a povozy by je pokaždé dokázaly minout.“

„Předpokládám,“ skočil mu do řeči Jon, „že jste je ještě podněcovali ve víře, že je zóna opravdová.“

„Ano. To jsme dělali. A pak nám najednou začalo docházet neuvěřitelné. Že je to právě náš program, který jim dodává opravdové schopnosti magie. Bohužel se tato schopnost absolutně nedala kontrolovat. Proto jsme ve výzkumu pokračovali dál, třebaže bez Antona, který nás opustil. Nakonec jsme na to přišli. Celou dobu jsem tušil, že tam musí být ještě něco jiného, že musí existovat nějaké jiné spojení mezi mrtvými hráči, které jsme si neuvědomili. Ne všichni s nízkou úrovní PI zemřeli a na druhou stranu se objevila i řada úmrtí u osob s relativně vysokým PI. Nedávalo nám to žádný smysl.“

Jon si najednou uvědomil, co se blíží. „Dirangesept,“ konstatoval.

Kerz vypadal potěšeně. „Velmi správně, pane Scilere. Velmi správně. Většina z naší první várky pokusných objektů se rekrutovala z mé skupiny takzvaných kolonistů. Když jich začalo ubývat, nahradili jsme je civilisty s ověřenou nízkou hodnotou PI a výsledky testů začaly být zmatené a nedůvěryhodné. V té době byl výzkum oficiálně pozastaven. Já jsem v něm ale tady, v Labyrintu, pokračoval. Jakmile se pak vrátily lodě s vámi, oslovil jsem vládu, ukázal výsledky mého výzkumu a požádal ji, aby financovala jeho pokračování. Vyhověli mi. Samozřejmě, oním chybějícím článkem byl Dirangesept.“

Kerz si klekl na hranu bazénu, sepjal dlaně a ponořil je do vody. „Podívejte se, Jone. Voda se zdá být modrá, protože stěny a dno bazénu jsou modré. Sama o sobě ale, samozřejmě, modrá není. Proč ale chceme, aby byla modrá? Přemýšlel jste o tom někdy?“

Jonovi bylo jasné, že jeho odpověď by Kerze stejně nezajímala. Proto jen zůstal stát a počkal, dokud Kerz nepokračoval.

„Řeknu vám proč, pane Scilere. Líbí se nám, když je voda modrá, protože moře bývalo modré v dobách, kdy se nad ním ještě klenula modrá obloha. V dobách našeho zapomenutého a skoro neuvěřitelného dětství. Kdy nebe bylo čisté, neznečištěné, plné kyslíku a bez patogenů. Kdy svět byl ještě skoro dokonale zdravým místem.“

Voda mu protékala mezi prsty. Vstal, došel k okraji střechy a máchl spojenými dlaněmi před sebe. Zbývající kapky proletěly magnetickým štítem a zmizely. ‚Jenže nebe nikdy modré nebylo,“ pokračoval. „Určitě i vám ve škole mezi prvními věcmi vysvětlovali, že modrá je prostě jediná barva námi vnímaného spektra, která se odráží zpátky. Nebe modré nikdy nebylo. Nepochopení a iluze, Jone.“

„Co se mi tím snažíte říct, Kerzi?“

„Jaké vám připadalo, Jone, nebe nad Dirangeseptem?“

„Modré.“

„A jak jste viděl ta Zvířata?“

„Já…“ Jon se odmlčel, přestože v Kerzových očích viděl, jak moc mu na jeho odpovědi záleží. „Každý jsme je vnímali jinak,“ prohlásil nakonec. Vzpomněl si na Starbumův hlas v Katharu, a aniž by přesně věděl proč, ještě dodal: „Já viděl vlky.“

Zdálo se, že Kerze odpověď uspokojila. Jako by Jon právě prošel dalším z testů. Možná tím posledním.

Kočky. Ostatní viděli také kočky, jenže ty Jonovy byly zvláštní. Celá léta o tom nepřemýšlel, najednou si však v duchu jednu z nich naprosto přesně vybavoval, barvu i lesk jejího kožichu, plnost očí. Vídal je už v dětství a z ničeho nic si v hlavě přehrával i automobilové neštěstí, při němž zahynuli oba jeho rodiče.

Seděl zase na zadním sedadle a prudce otevíral oči z mělkého spánku, probuzený otcovým polekaným zvoláním, které však okamžitě zaniklo ve výkřiku matky. Kočka, stočená až dosud na sedadle vedle něho, jeho mazlíček, se vymrštila a zaštítila ho před letícími kousky skla. Jasně viděl, jak se zrzavý kožíšek zvířete v prudké záři reflektorů změnil na stříbrný a pak najednou zčernal, když se vůz převrátil a světla zmizela. Černá a stříbrná. Tak si teď na kočku vzpomínal. Bylo to poprvé za celý život, kdy si nehodu dokázal vybavit. Jenže i na Dirangeseptu vnímal Zvířata jako kočky s čemostříbmými kožichy.

Kerz Jona chvíli pozoroval a čekal. „Pokoušela se v nás vyvolat sympatie, aby nám to ještě více ztížila. Měla tu schopnost, Jone. Dokázala se proměnit v cokoliv si usmyslela.“

Jon vzpomínky zahnal a s nimi i slzy, které se mu draly do očí. „To přece není nic nového. O co tedy jde?“

„O dvě věci, Jone. Zaprvé, viděl jste modré nebe stejně jako všichni ostatní. Jenže nebe nad Dirangeseptem by v žádném případě modré být nemělo. Tamní atmosféra je dost odlišná od naší. Měli bychom ho vnímat spíš jako fialové. Jenže tohle vám nevsugerovala Zvířata, ale vy sám.“

Jona nenapadalo nic, co by mohl říct.

„Byla ve vaší hlavě. Proto věděla, jak mají ve vašich očích vypadat, a proto také byla tak rychlá. Věděla, co uděláte, jakmile jste na to jen pomyslel. Nikdy nereagovala na to, co děláte. Reagovala na vaše myšlenky, které činům předcházely.“

Kromě Starbuma, který se řídil instinktem, napadlo Jona.

„Nechala vás ale, abyste si udělal nad sebou modré nebe,“ pokračoval Kerz. „Chápete? Udělal jste to vy, ona vám to ale dovolila. V podstatě jim na tom nijak nezáleželo. Což byla jejich velká chyba, Jone. Byla to stopa, která nás přivedla na myšlenku, že potenciálně vládneme stejnými schopnostmi. Něco v atmosféře Dirangeseptu je iniciovalo, jenže dál už jsme to dokázali jen my sami. Takže na rozvoji téhle dovednosti pokračujeme, abychom se mohli jednou na Dirangesept vrátit a tentokrát zvítězit.“

Oči měl jasné a rozzářené. „Teď k té druhé záležitosti. Zvířata se obávala, že bychom to mohli dokázat. Proto se vypravila zpátky s vámi, stejně jako předtím s námi, a poskytla mi tak pro můj výzkum ohromný zdroj infikovaných hostitelů. A tentokrát se mi podařilo získat i plnou podporu od vlády.“

Jon na něho jen nevěřícně zíral a Kerz se rozhodl trochu ubrat. „Myslíte si nejspíš, že jsem šílený. Ale nejsem. Zabila už, Jone, stovky Dobyvatelů Dálek. Všechny ty oběti sebevražd za celé dlouhé roky, většina z nich byla zavražděna Zvířaty.“

„A poslední řetězec sebevražd v Labyrintu?“

„To samé. Zvířata zabíjela své hostitele způsobem, jakým umírali v Katharu. Váš přítel Starbum byl jedním z nich. Samozřejmě jsme se to snažili udržet v tajnosti, na ulicích už je i tak dost paniky a hysterie.“

„Takže Lapis…“

„Teomera byla naším obětním beránkem, když už to musíte vědět. Jenže bychom ji stejně nepotřebovali. Její dvojče bylo psychologickým experimentem doktorky Lockeové, který se vymkl zpod kontroly. Rozhodl jsem o jeho ukončení. Doktorka Lockeová ovšem nepředpokládala, že spáchá sebevraždu. Ani že zabije vašeho přítele Januse. Pouhá nešťastná shoda náhod. Teď si budeme muset najít jiného obětního beránka.“

„Ale co ty fóbie? Co ty mají společného s PÍ a dotazníkem?“

„Fóbie Dobyvatelů Dálek byly prokazatelně vyvolány fantomovými úmrtími na Dirangeseptu. Například Starbumova hydrofobie byla reakcí na utopení. My jsme jen v Katharu vyvolávali fobické situace, abychom urychlili rozvoj schopností k provozování magie.“

„A Zvířata pak vaše pokusná morčata likvidovala stejným způsobem doopravdy.“

Kerz se zatvářil dotčeně. „Naše dobrovolníky, Jone, prosím. Jenže jsme se alespoň k něčemu dopracovali. Jsme teď blíž než kdykoliv předtím k pochopení a ovládání magie. A to je zneklidňuje. Za běžných okolností jsou spíše netečná, ale v Katharu se projevují.“ Udeřil sevřenou pěstí do dlaně druhé ruky. „Navádějí nás tímto způsobem správným směrem a přitom si to vůbec neuvědomují. Nejsou zase tak chytrá.“

Jen pomalu se zklidňoval. „Jde o vzájemné ovlivňování. Určitě znáte teorii, podle níž pozorovatel ovlivňuje to, co vnímá, že, pane Scilere?“

Jon přikývl.

Kerz byl znovu nabitý emocemi, přímo se chvěl. „Je to podivné. Zdá se, že existují jako nezávislé entity uvnitř našich mozků a přitom o sobě fyzicky nedávají vůbec vědět. Mozek hostitele využívají stejně, jako to my děláme s počítači. Naučí se s ním pracovat a ze začátku používají ta mozková spojení, která my normálně neaktivujeme, pohybují se kolem a snaží se nám co nejvíce vyhýbat.“

Jon si vzpomněl na mozkové skeny, které Chrye nedokázala vysvětlit, na viditelně bezvýznamné a zbytečné pochody. „Jako hra na schovávanou v poloprázdném domě.“

Kerz se nejdříve zamračil, za chvíli se však pousmál. „To se mi líbí, opravdu. Příležitostně se vám zdá, že jste je na chvíli zahlédli. Hostitelům připadá, že je někdo sleduje. Také jste ten pocit měl? A také se vám vybavují podivné vzpomínky, že?“

„Správně.“

„Vidíte? A v zóně se projevují ještě výrazněji, takže dokážeme zachytit jejich stopu. Navíc, když jsou aktivní, nechávají za sebou nová synaptická spojení, vyvolávající magické schopnosti.“

„Vlk je tedy jedním ze Zvířat,“ ozval se Jon, který najednou začínal chápat. „Katedrála.“

„Byl jste velmi pilný, pane Scilere. Vy i slečna Roffeová. Ano, Katedrála je specifická mozková vlna Zvířete. Od Starbuma převzalo podobu vlka a pokouší se vypadat navenek přátelsky. Nakonec se nám ho podařilo zabít, bohužel ne dřív, než zabilo Markuse.“ Kerz si Jona zkoumavě prohlížel přivřenýma očima. „I na vás jeho podoba zabírá, že? Buďte velmi opatrný, pane Scilere. Vaše Zvíře se už dostalo k vašemu řečovému centru. Nejspíš se pokusí s vámi komunikovat přímo. Nevěřte ničemu, co vám řekne. Velmi dobře ví, jak vás oblafnout. Může se vydávat za někoho, koho znáte. A stejně jako my, pane Scilere, i ono si uvědomuje vaše sklony k paranoie a pokusí se jich zneužít. Pokusí se vás zneužít. Vůbec nepřeháním, když řeknu, že vás Zvíře zná o hodně lépe, než se znáte sám.“

Jon chvíli váhal, pak se však zeptal: „Proč jste tedy Starbuma v Katharu zabili, když vám bylo jasné, co s ním pak Zvíře provede?“

„Museli jsme to udělat. Zvířata se bohužel projevují naprosto zřetelně pouze v okamžiku, kdy se jejich hostitel v zóně ocitne v reálném ohrožení života. A teprve pak je může náš lovec, Arei, napadnout. Vaše Zvíře již k vám promlouvalo, že, pane Scilere? Pokud nám nepovíte o všem, co se v Katharu dělo, pak vám jen těžko můžeme pomoci. Sám sebe vystavujete ohromnému nebezpečí. Co vám říkalo?“

Jon myslel na Starbuma a na to, jak mu Lile umřel na molu v náručí. „Orel je program vaší UI, nebo ne, Kerzi?“ zeptal se.

„Ještě není tak docela perfektní. Kdyby se nám bývalo podařilo zabít Zvíře dřív, než Starburn v zóně zemřel, bylo by to vynikající. Pokaždé se o to snažíme. Pokud budeme schopni vám pomoci, uděláme to. A myslím si, Jone, že teď už můžeme. Jen s námi musíte spolupracovat.“

„Proč by se ale mělo Zvíře snažit chránit Starbuma v zóně, když se ho stejně chystá zabít, jakmile se odpojí? To mi přijde divné.“

„Stále ještě jste to nepochopil, pane Scilere. Když vstupujete do zóny, Zvíře tam vstupuje s vámi. Pokud byste v zóně zemřel, hrozí mu, že tam zůstane uvězněno a nebude moci splnit svůj cíl.“

„Svůj cíl? Jaký cíl, Kerzi? O co se pokoušejí?“ Jon se podíval skrz magnetický štít na zamračené nebe. Nic nevypadalo opravdově.

„Zabít vás,“ odpověděl Kerz. „Aby uchovala tajemství své síly. Bohužel pro nás, když zemřete v zóně, nezůstane tam vaše Zvíře uvězněné. Ani náhodou. Drží se vás. A pak, když vás mimo zónu zabije doopravdy, prostě zmizí. A to není ani trochu dobré.“

„Určitě není,“ prohlásil Jon sarkasticky. „To chápu.“

„Protože nemají fyzickou podobu, ztrácejí se, když váš mozek zemře. Pokud bychom je ale dokázali zabít dříve, než zabijí vás, a pokud by do té doby přeprogramovala váš mozek tak, aby zvládal magii, pak bychom získali dvě výhody. Měli bychom výkonného zabíječe Zvířat tady na Zemi a zároveň s tím software, který bychom mohli odvézt zpátky na Dirangesept a napotřetí konečně tu prokletou planetu obsadit.“

„A také byste měli živý materiál pro výzkum.“

„To také. Takže, jak vidíte, nemáte jinou možnost než pokračovat. Pro záchranu Země.“

„A co vy, Kerzi? Také máte uvnitř sebe Zvíře? Co se stane s ním? Proč jste stále ještě naživu?“

Kerz se uchechtl. „Protože mě zná, Scilere. Ví, že mě nedoběhne. Takže zůstává skryté. V této chvíli jeden druhého zkoumáme. V Katharu jsem se nikdy nevystavoval riziku, takže se nedostalo k mým synaptickým spojením a nemohlo je přepracovat tak, aby zvládala magii. A také si uvědomuje nebezpečí, které by mu hrozilo od Arla, kdyby se začalo projevovat. Se svým Zvířetem se vypořádám, až nastane vhodná chvíle.“

„Až to bude bezpečné,“ dodal Jon.

Kerz rozpřáhl ruce a prohlížel si je. „Jak myslíte. Domníváme se, že už jsme postoupili dostatečně daleko, abychom vás mohli zachránit, a vy byste se mohl stát spasitelem Země. Projekt Dirangesept není mrtvý, ani náhodou. S pomocí Arla a magie bychom tentokrát mohli vyhrát. Mohli bychom je pozabíjet.“

Jon se díval Kerzovi do tváře a měl chuť se k celému Labyrintu obrátit zády. Byl rozčarovaný. Dirangesept za tohle nestál. Kerzovi nevěřil. Pak si ale vzpomněl na Starbumovu smrt a bylo mu jasné, že nemůže jen tak odejít. Na to bylo moc pozdě.

Kerz se osušil a odhodil osušku zpátky na lavičku. „Brzy se vrátíme do Katharu, pane Scilere. Pokud ale chcete, můžete si ještě předtím zaplavat.“

„Nejsem si jistý, že bych to, Kerzi, ve vodě po vás dokázal,“ odsekl Jon.

DVACET OSM

Tohle přece není nutné, Kerzi,“ protestoval Jon.

„Myslel jsem, že cílem je zabít Zvíře.“ Teď v Calbanovi Kerze jasně rozeznával, i když tady měl ostře žluté katharské oči. Z tváře, orámované kápí, jasně vystupovaly Kerzovy ostře řezané lícní kosti a i mrazivý úsměv byl nezaměnitelný. Kápě se ve větru chvěla a za ním bylo nebe plné rychle plujících mraků. Jon se pokoušel vyprostit z lan, kterými měl svázaná zápěstí a kotníky. Pod sebou cítil ostré kamení, které ho přes košili tlačilo do zad.

„Naopak, Scilere, je to nutné. Je to naprosto nezbytné.“ Mávl rukou a kdosi Jonovi zezadu přetáhl přes hlavu kuklu.

Cítil, jak ho někdo zvedá do vzduchu a přehazuje si ho jako balík přes rameno. Chvíli se dokonce nemohl ani nadechnout. Po pár krocích si uvědomil, že s ním stoupá do schodů. Vítr kolem ještě zesílil a v jeho svištění Jon slyšel jen hluboké a namáhavé dýchání přízraku. Myslel na Starbuma na skále, předtím než tu zemřel, i na to, jak se ve chvíli smrti v Katharu choval Dusot. Jenže on se od nich přece lišil. Oba dva trpěli fóbiemi. Jon sice neměl rád výšky, ale nepřekonatelný strach z nich neměl. Pokud si to Kerz myslel, pak se dopouštěl chyby.

Zatímco dál stoupali, pokoušel se rozpomenout na pohled na Calbanovu skálu, který viděl na záběrech Starbumovy smrti. Tenkrát tu nebyla žádná vyvýšená místa, kromě stěn nádrže, v níž jeho přítele mučili. Jenže Kerz si mohl v Katharu vytvořit, cokoliv se mu zamanulo. Pro něho žádná pravidla neplatila. Ty schody mohly vést kamkoliv. Jon se je snažil spočítat, plně se na počítání soustředil a došel až k číslu sto osm, když přízrak udělal několik kroků po rovině a zastavil se, aby Jona složil na zem.

Museli být na otevřeném prostranství, protože vítr byl silnější a trvalý. Jon se cítil dezorientovaný a nejistý. Přízrak stál kousek od něho, mohutnou dlaň mu položil na rameno a pomáhal mu udržovat rovnováhu. Pokoušel se nemyslet na výšku, změnit ji na čísla a přestat se zabývat otázkami, kde se mohl ocitnout. Počítat začal po zhruba deseti schodech, takže teď mohli být nějakých třicet metrů nad zemí.

Ruka ho z ničeho nic přestala podpírat a provaz kolem zápěstí povolil. Jon se zhroutil na zem. Pokusil se stáhnout si z hlavy kápi, zjistil ale, že to není možné. Nic mu v tom nebránilo, prostě to ale nedokázal.

Stalo se to na srázu. Najednou to věděl naprosto jistě. Tenkrát s ním Starbum nebyl. Hlídkoval v džungli sám a došel až na konec stezky, která se mu od začátku nelíbila. Nikdy v této oblasti nebyl a na mapách nebyla zakreslená, proto se musel pohybovat velmi opatrně. Před ním se tyčila hradba rostlinstva a raději o pár kroků ustoupil, protože očekával léčku nebo past.

Vlastně na tyto chvíle zapomněl. Džungle byla hustá, nic ho tedy nevarovalo. Žádná změna zvuků, i světlo, které na mýtinu dopadalo, bylo stále stejné. Opatrně prozkoumal hradbu zeleně. Když jeho skenery nic neobjevily, domníval se bláhové, že je v bezpečí, a zvýšil rychlost, aby měl nepříjemné místo co nejrychleji za sebou.

Když skrz vegetaci zahlédl jasné nebe, bylo již příliš pozdě. Zem pod jeho nohama se najednou zlomila a začal po zádech klouzat dolů. Bláto a nánosy zetlelého listí jeho pád ještě urychlovaly. Bezděčně rozpřáhl ramena a pokoušel se ze všech sil zachytit kořenů nebo větví, stroj však byl příliš těžký a pád tím zpomalil jen neznatelně.

Najednou už kolem něho nebyly žádné keře a nad sebou viděl jen nebe. Vykopl nohama, které se zabořily hluboko do hlíny. Síla nárazu ho převrátila hlavou dolů, padat však nepřestal. Bláto bylo jako olej a po hrudi a stehnech klouzal dál a dál. V poslední chvíli se mu podařilo do hlíny zabořit ramena manipulátoru a současně se zachytit i nohama.

Nakonec se zastavil, zůstal však v naprostém tichu viset hlavou dolů ve stěně nad propastí. Dno bylo o celé stovky metrů níž a nic jiného neviděl.

Bláto pod jeho tělem se začínalo pohybovat, protože teplo stroje ho rozpouštělo. Když se pokusil zarazit ramena manipulátoru hlouběji, jeden z kloubů na nohách se nečekaně uvolnil. V panice trhl nohou a tento pohyb ho obrátil znovu na záda. Každé sebemenší zachvění způsobovalo, že sklouzl o kousek níž. Nehybný však také zůstat nemohl. V druhé noze ucítil začínající křeč. Když zaklonil hlavu, jak to jen nejvíc šlo, viděl jen nebe a všude kolem sebe nic než hladký sráz.

Nemohl dělat nic jiného než přivolat pomoc. Projekt již skomíral, což bylo vlastně i důvodem, proč byl na hlídce sám, bez partnera, a nejbližší základna byla vzdálená celé hodiny cesty.

„Dobře, Scilere, už jsme na cestě. Jen se řiď rozkazy a neodpojuj se. Můžeš klidně spadnout, protože i v takovém případě bys měl být schopný odejít po svých.“

Visel tam ještě hodinu a půl a pomalu sklouzával níž a níž, než ho křeč v noze zmohla a zřítil se.

Teď, v Katharu, se zakrytýma očima na Calbanově skále, si celý pád znovu vybavoval. Každou jeho jednotlivou vteřinu. Vzpomínal si, jak prvních několik metrů ještě nebylo tak zlých, kromě toho, že si záda odíral o kameny a vystupující kořeny, kterých se mamě pokoušel zachytit. A pak, krátce předtím, než dosáhl extrémně vysoké dirangeseptské rychlosti volného pádu, narazil na skalní výstupek, který mu rozdrtil rameno, zlomil páteř a vymrštil ho přímo do prostoru. Vzpomněl si na bolest, na neuvěřitelnou rychlost a bezmocnost, na to, jak se otáčel a otáčel, dokud se ze země a nebe nestaly jen rozmazané šmouhy střídajících se barev, zelené, pak modré, zelené, modré, zelená-modrá-zelená-modrázelená…

Na svůj pád až do této chvíle úplně zapomněl. Toto byla jeho noční můra. Agónie s pocitem naprosté bezmocnosti a selhání, čiročirá hrůza čekání na náraz. Teď se mu vše vrátilo. Věděl, že toho bylo ještě víc, jenže ostatní vzpomínky zůstaly zasunuté o hodně hlouběji, mimo dosah. Uvědomil si, co všechno by se mohlo ještě v jeho paměti skrývat, a polil ho mráz.

Když ležel na Calbanově skále, cítil bolest v zádech a vzpomněl si na pravou příčinu svých jizev. Nepocházely od stromu, který na něho spadl při pokusu zachránit Starbuma. Přivodil si je během prvních několika metrů příšerného pádu do hlubin.

Kukla na hlavě se uvolnila a zmizela a Jonovi bylo jasné, že to způsobil Kerz. Připravil se, otevřel oči a říkal si, že nic nemůže být horší než vzpomínky na nekonečný pád, které se mu honily hlavou. Takových třicet metrů, pomyslel si. Možná i čtyřicet. Buď připravený na všechno a počítej i s padesáti.

Rozhlédl se a pevně se přitiskl ke kamenné stěně, ruce i nohy přitáhl co nejblíž k tělu. Věž neměla v průměru víc než jediný metr a tyčila se nejméně sedmdesát metrů nad skálu. Po její vnější stěně se táhlo úzké schodiště z vystouplých kamenů, nijak nechráněných a vyčnívajících nanejvýš na půl metru. Když se podíval dolů, bradu pevně přitisknutou ke studenému kameni, viděl vršek hlavy přízraku, který se pravidelně objevoval a znovu mizel za úzkým obloukem věže, zatímco přízrak pomalu sestupoval dolů na skálu. Stavba rostla rovnou z moře, šedé a stříbrné vlny se odrážely od její paty a málem spláchly i přízrak, když se s problémy pokoušel vydrápat na suchou zem.

„Výborně. Jsme připraveni.“

Vítr změnil Kerzův hlas. Jon se opatrně jako krab přetočil, aby na něho viděl.

Kerz stál asi dvacet metrů od něho na široké kamenné plošině, která tvořila vrchol skály. Byl ve stejné výšce jako Jon. Ohromný pták kroužil neklidně kolem něho, křídla ani nemusel v silném větru úplně roztáhnout.

Chryzantéma, napadlo Jona, ještě však nic neřekl. Stačilo mu vědomí, že to slovo existuje a že existuje také Chrye. Dodávala mu sílu. A pak se mu najednou v hlavě znovu ozval onen hlas.

Jone, jsem tady. Nedívej se dolů. Jsem za věží.

Kdo jsi? Co jsi? Musíš mi pomoct. Já ne… já to nechápu.

Nesmíš mu, Jone, dovolit, aby tě zabil. Jestli tě tady zabije, doopravdy zemřeš. Stejně jako já.

Starbume? Jsi to ty? Nebo je to Zvíře? Jak to mám poznat?

Pták najednou Kerze opustil, vyletěl vzhůru a zůstal ve vzduchu viset rovnou nad Jonem. Cítil tlukot jeho křídel, když se s námahou udržoval ve větru na jednom místě.

Ještě mě nezahlédl. Poslouchej, rychle. Mám jeho vzpomínky. Byl jsem jeho Zvířetem. Všechno, co ti Kerz řekl, byla pravda. S jednou výjimkou. Když zemřete, zůstáváme tu uvězněni. Kerz si myslel, že jsem po smrti, jenže se mýlil. Myslí si, že jsem tvoje Zvíře, ale já patřil ke Starbumovi. Nezapomeň na to. Je to moc důležité.

Pokud jsi tu zůstal v pasti, jak tedy Starbum zemřel?

Hlas se prodíral větrem. Starbumův hlas a najednou s ním doopravdy mluvil Starbum. Zároveň však z něj čišel smutek, že nejde o opravdového Starbuma. Zvíře Starbuma dobře znalo. Teď se v něho proměnilo. Jon dál poslouchal.

Zemřel jako ti ostatní. Fobická vražda na tomto místě sice zvyšuje schopnosti magie, jenže vzpomínky na ni jsou příliš silné a neunesete je. Starbum se jich nedokázal zbavit a nakonec se zabil stejným způsobem. Nedokázal nutkání překonat. Mimo zónu jsem mu nemohl pomáhat. Kerz to dobře ví. Musíš mi věřit. Jestliže teď zemřeš, dopadneš také tak.

Kerz křičel. „Kde to je, Scilere? Je tady, Arei to ví. Pomoz mi a nebudeš muset zemřít. Dokážu tě zachránit.“

Jon se opřel proti větru a cítil přitom závrať. Moře naráželo na patu věže a zdálo se, že ve vichřici se kámen pod ním chvěje. Nevěděl, co si má vlastně myslet a komu věřit. Nic nedávalo smysl.

Podařilo se mu složit zaklínadlo a věž o něco snížit, Kerz ji však znovu vytáhl do výšky a Jon již k další magii nenašel odvahu. Toto bylo Kerzovo království a Jon si nemohl dovolit ztrácet síly. Musí po věži slézt dolů.

Vítr se do něho opíral, když se pokoušel špičkami chodidel nahmatat první schod. Chvíli mu trvalo, než na hraně plošiny našel tu nejvhodnější pozici, při níž by se chodidly opíral o schod a nohy měl natažené. Pak se zhluboka nadechl a postavil se. V žádném případě nechtěl udělat chybu a spadnout.

Svíral okraj desky tak křečovitě, až se mu ruce odkrvily. Pak začal sestupovat. Když měl oči v úrovni plošiny, musel sebrat veškerou sílu, aby dokázal pokračovat. Kerz mu nijak nebránil. Nejspíš se soustředil jen na Zvíře. Jonovi to bylo jedno, hlavně když ho nechal zatím být.

Vítr byl nevypočitatelný, většinu času se do něho opíral plnou silou a ohlušoval ho, v některých okamžicích však ustal a Jon pak slyšel i tlukot vlastního srdce a šoupání podrážek po kamenech. Pokračoval v sestupu kolem věže, objímal ji ze všech sil, přestože ho vystupující schody, jež mu poskytovaly alespoň nějakou oporu, tlačily do tváře i do hrudi. Mířil dolů, stále níž, počítal schody a pokoušel se nevšímat si ničeho jiného než rytmických zvuků čísel, která se mu promítala v hlavě.

Dostal se až ke třem stům, když se rozhodl podívat dolů. Odhadoval, že už musí být poměrně blízko paty věže. Odtáhl tvář od kamene a uvědomil si, že ji má rozedřenou a že krvácí, jak se jí celou dobu tiskl k hrubě tesaným kamenům. Prsty měl samý puchýř a kalhoty na kolenou a stehnech prodřené.

Byl stejně vysoko jako na začátku. Přitiskl tvář znovu ke stěně a zavzlykal. Pak se zhluboka nadechl a ještě o kousek přelezl do takového místa oblouku věže, z něhož viděl na Kerze.

Ten již na něho čekal s divokým výrazem ve tváři. Kápě se mu zmítala kolem hlavy, jako by ona sama byla zdrojem silného větru. „Není žádná cesta dolů, Scilere. A teď už ani nahoru. Kam se ztratil tvůj zachránce? Zavolej ho, Scilere. Přinuť ho objevit se.“

Pták poletoval nad Jonem, snášel se dolů a hned zas za mohutného mávání křídly odlétal o kousek dál. Jon se zastavil a pokusil se soustředit na zaklínadlo, přinutil se podívat dolů na skálu a složit takovou sekvenci piktogramů, díky níž by se skála zvedla výš.

Kouzlo na chvilku zabralo, takřka vzápětí se však zem opět propadla. Jon slyšel, jak se Kerz ve větru nahlas směje.

„Nemůžeš udělat vůbec nic, Scilere. Vůbec nic. Tady jsem pánem já.“

Jeden ze schodů, kterého se Jon přidržoval, mu přímo pod rukou zmizel a málem mu způsobil pád. Přešlápl, aby znovu získal rovnováhu, schod, na který položil nohu, však byl najednou tak úzký, že se o něj dokázal opřít jen špičkou chodidla a pata mu zůstala ve vzduchu. Opatmě se odtáhl a podíval dolů. Vystupující kameny postupně mizely a až na pár otoček schodiště pod ním byla stěna věže naprosto hladká. Podíval se nahoru a uviděl totéž.

Nejprve pocítil záchvěv paniky, pak si však vzpomněl na slovo uhnízděné v jeho mozku a hned si připadal jistější. Dokud měl ono slovo, věděl, že všechno dobře dopadne.

Vítr byl studený a Jon si uvědomoval, že začíná v prstech ztrácet cit. Za stěnou věže viděl na Kerze, ten však o něho nejspíš znovu ztratil zájem, přecházel po plošině a rukou v rukavici naváděl Arla na obloze.

Vítr se dostal mezi Jona a stěnu, pokoušel se ho od ní odtrhnout a pod rukou mu praskl a vypadl další kámen. Nechal ho spadnout a chytil se jiného, vzdálenějšího. Nedokázal však odolat a sledoval padající kámen tak dlouho, dokud se neroztříštil o lesklou vlhkou skálu dole.

Teď už měl doopravdy strach. To slovo, napadlo ho, jak bylo to slovo? Nedokázal si vzpomenout, pak se mu vynořilo z paměti, bylo to Chrye, ne, určitě ne, protože nemohlo jít o běžné slovo, zdálo se mu, že se rozpláče, rozpláče strachy a hrůzou.

Chryzantéma. To je ono, znovu se pevně chytil kamene. Zdálo se, že se vítr o něco málo ztišil.

Věděl, že už se dlouho neudrží. Pozoroval Kerze, skládal v duchu piktogramy a snažil se neuhýbat pohledem, protože mu bylo jasné, že má poslední šanci. Pták se vznášel přímo nad jeho protivníkem a znovu se na Jona chystal zaútočit, ten však na něj nedbal. Pronesl zaklínadlo a vítr, který tím vyvolal, ho udeřil do tváře a zmítal jím stejně silně jako vzdušný vír kolem věže. Pohled upnul na místo na plošině hned za Kerzem, soustředil se na zaklínadlo a neotočil hlavu ani ve chvíli, kdy mu Arei prudce udeřil do ramene. Kerz se teď ve větru pohyboval, vír jím dokonce otáčel, Jon se však koncentroval jen na jediné určité místo na plošině.

Hotovo.

Kerz zůstal stát, nasával vzduch, bylo mu jasné, že se něco děje, vítr byl ale tak silný, že zápach magie okamžitě odnášel pryč, stejně jako Jon nemohl cítit stopy Kerzových kouzel.

Orel se rychle snášel nad Kerze a divoce vřeštěl na vlka, který najednou vyskočil na plošinu těsně před ním.

Dělej, Starbume, pomyslel si Jon. Nebyl si ale jistý, že opravdu jde o Starbuma, a bylo mu to vlastně jedno. Přál si jen, aby Kerz zemřel. Dělej, dělej!

Kerz instinktivně o několik kroků couvl směrem k nově vzniklé ostré hraně plošiny. Jon zadržel dech. Ještě dva kroky a Kerz spadne dolů. Plošina byla dostatečně vysoko, aby pád nepřežil a všechno by tím skončilo.

Kerz přejížděl pohledem z Jona na vlka, který na něho útočil, a pak i na dravce. Udělal další nejistý krok dozadu. Orel již byl skoro nad vlkem, najednou se spustil dolů, chytil zvíře do pařátů a hodil ho směrem ke Kerzovi.

Kerz zaváhal a ještě o půl kroku ustoupil. Orel za mocného mávání křídel stoupal, hlasitě zavřeštěl a Kerz se zarazil. Ohlédl se za sebe a okamžitě padl na bok na skálu. Svíjející se vlk se z plošiny zřítil. Orel složil křídla, vrhl se za ním a také zmizel z dohledu.

Jonovi v hlavě znovu zazněl hlas, tentokrát však slabší, skoro šepot a navíc rušený hlukem větru.

Starbum tě měl tak rád, Jone. Tolik jsem se o tobě dozvěděl a přitom tak málo… Vy lidé… komunikujete… všechno… konec.

Vítr zaburácel, slova v něm zanikla, stalo se z nich jen pouhé pištění a chrčení digitálního přenosu a nakonec se ozval skřek, který nebyl snad ani zvířecí. Nic podobného Jon v životě neslyšel. Čirý triumf.

Jon sledoval Kerze, jak se zvedá a splihlá kápě se mu začíná znovu nadouvat.

„Velmi dobře, Scilere. Opravdu moc dobře. Tohle jsem tedy nečekal.“

Za ním se objevil dravec s bezvládným tělem šelmy v pařátech. Kerz ukázal před sebe na plošinu a pták se i s tělem zvedl stejně, jako si to Jon pamatoval, tentokrát však vlka položil na kámen před Kerze. Tělo dopadlo na plošinu, Kerz si vedle něj klekl a zpoza opasku vytáhl dlouhý nůž. Nad nimi Arei otevřel dlouhý ostrý zobák a znovu zakřičel, tentokrát déle, a jeho skřek unášel vítr do dálky.

Kerz zaklonil vlkovi hlavu a pak mu jedním dlouhým pohybem prořízl hrdlo. Vstal a podíval se na Jona.

„O hodně větší úspěch, než jsem čekal, Scilere. Tak a co teď s vámi?“

Jon se cítil ztracený a vyčerpaný. Starburn byl mrtvý. Zvíře bylo také po smrti a v duchu je od sebe nedokázal rozlišit. Myslel na ně na oba, jako by je důvěrně znal. Taková blízkost. Uvědomil si, že vzpomíná na Chrye a pak na Starburnova poslední slova pronesená Zvířetem. Nedokázal je již od sebe odlišovat, Zvíře a Starburna.

Zuby mu cvakaly. Pevně se tiskl ke stěně věže a docházely mu opory. „Říkal jste, že když zabijete Zvíře, tak přežiju.“

„Řekl jsem, Scilere, pokud mi pomůžete. A to jste neudělal. Bojím se, že jste teď příliš nebezpečný. Získal jste nové schopnosti.“

Vítr se ještě víc ztišil a Jon to tentokrát ucítil, když se mu poslední vystouplý kámen pod rukou rozpadl. Páchlo to po hnilobě a plísni. Jako smrt.

Chrye, vzpomněl si, Chrye.

Vykřikl její jméno nahlas, znovu a ještě jednou. Mělo to být ono, přesto se nic nedělo. Kerz před ním klesal, protože věž dál a dál rostla. Z vlka se stala jen rudá skvrna u Kerzových nohou a Arei kroužil vysoko nad Jonem.

Jak by to tedy mělo být? Přece Chrye, nebo… „Chryzantéma,“ zaječel. Zavřel oči a pocítil úlevu.

Nic se však nezměnilo. Jen vítr zesílil. Znovu slovo vykřikl a stále se nic nedělo.

Zrušili mi heslo, napadlo ho s podivným nadhledem. Kamenný výstupek pod pravou nohou praskl, právě když mu Arei přelétal nad hlavou. Noha mu sklouzla a držel se už jen špičkou chodidla a několika zkřehlými prsty rukou. Přitiskl pevně tvář ke kluzké a vlhké kamenné stěně a kámen pod jeho prsty se rozdrobil jako vlhký písek.

Polkl výkřik a padal.

Není to opravdové, říkal si, jenže zároveň věděl, že ano. Muselo být. Vzpomínal si na svůj minulý pád, tentokrát však všechno trvalo déle. Nebe a moře se střídaly, modrá-šedá-modrá-šedá-modrá-šedá, skála se rychle blížila a jasně si uvědomoval, jaké to bude, až se o ni roztříští a bude si pamatovat každý zlomek vteřiny z doby, kdy byl napojený na bRile, zvuk lámaných kostí v rukách i nohách, prasknutí vazu, žebra pronikající do plic, nos, čelist i lícní kosti rozdrcené, vyhřezlé oči.

Pokoušel se zapomenout, ale paměť se okamžitě vracela a již dopředu cítil smrtelnou agónii, která nebyla tak milosrdná, aby mu dovolila nevnímat poslední chvíli. Všechno se míhalo rychleji, modrá-šedá-modrá-šedámodrášedá…

Pak se to stalo.

DVACET DEVĚT

Čekala na něho, když se vpotácel do svého bytu. Na první pohled jí bylo jasné, že zemřel. Očima netečně přejížděl po stěnách, zdálo se však, že je ani nevnímá. Jen se posadil na kraj postele a zíral před sebe.

„Jone? Jsi v pořádku?“

Nečekala, že by jí odpověděl, a nemýlila se. Měla chuť ho udeřit a křičet, že mu to přece říkala! Že věděla, že ho ztratí. Dokázala se však překonat a neudělala to. Zhluboka dýchala a snažila se uvažovat jen přísně logicky.

„Co se stalo? Zkus mi říct, k čemu došlo. Zvládneš to?“

Vůbec na její otázky nereagoval. To není dobré, napadlo ji. Nakonec zřejmě opravdu trpěl nějakou fóbií, která se teď znovu skryla hluboko v jeho podvědomí. Kerz ji využil, aby ho srazil na kolena, a teď byla opět nedosažitelná, schovaná za hradbou mlčení.

Vzala ho za ruku, hladila ho po ní a pozorně se mu dívala do očí. Tentokrát se v nich cosi objevilo. „Nesmíš se, Jone, přede mnou uzavírat do sebe. Vím, že mě slyšíš, vím to.“ Radši mě poslouchej, napadlo ji, protože jinak se dostaneme do velkých problémů.

„Chtěl jsi zachránit svět, že ano?“ zamumlala si spíš pro sebe. „A podívej, kam tě to dovedlo. Teď se tu budeš sám ničit.“

Lehce jí stiskl ruku. Ne moc, ale přece jen. To je ono, Jone, pomoz mi! Pomoz mi, abych ti mohla pomoci. „Chci ti pomoct, Jone. Byla jsem tvým výstupním heslem, nebo ne? A já nad tebou nelámu hůl. Rozumíš? Zůstanu tady. Nezavrhnu tě.“

Co mám ale, sakra, dělat?

* * *

Znovu padal. Stále se mu ten pocit vracel. Jeden konec za druhým, modrá-šedá-modrá-šedá. Chrye teď byla někde blízko něj, cítil ji, jenže padal a na všechno už bylo moc pozdě. Země se znovu blížila. Vítr kolem něho hvízdal, ohlušoval ho a možná mu i něco říkal. Opravdu by s ním vítr mohl mluvit?

* * *

„Chtěl jsi zachránit Zemi, že? A myslíš si, že jsi zklamal. Takže jsi cítil vinu, strašnou vinu, nebo ne? Tolik viny. Co jsi s tím udělal, Jone?“

Stiskl jí prsty? Nebo se jí to jen zdálo?

„Otec Hněv, byl to on? Pokoušel ses potrestat za své selhání. Jenže jsi byl silnější, o hodně silnější. Nevěřím, že to byl Otec Hněv.“

Nic. Vzala ho i za druhou ruku, držela je ve svých dlaních a pokoušela se přes ně proniknout až tam, kde byl on. Ze všech sil se snažila mu je nemačkat a nedovolit panice, aby ji ovládla.

„Dobrá. Tak fajn, o kousek se vrátíme. Abys odčinil své selhání, našel sis práci jako pavouk a snažil ses opravovat Zemi. Jenže pocit viny tě neopouštěl, takže tvým cílem nebylo jen spravit planetu.“

Teď obě ruce. Určitě. Konečně se někam dostávala.

„Ta práce byla také formou sebemrskačství, nebo ne?“

Nic. Ne, samozřejmě že ne. Vybrala příliš abstraktní výraz. Musí přijít na něco konkrétního, něco přímého. Měl divné oči, víčka se mu chvěla. I ruce se mu začínaly třást. Ať již šlo o cokoliv, stále se to zrychlovalo.

„Jone, dělám, co můžu. Copak to necítíš? Slyšíš mě ještě?“

Možná trochu. Jen snad.

„Dobrá, pavouk, jsi tam dole, visíš tam, co to je?“ Zavřela oči a zkoušela si to představit. „Nejde o klaustrofobii. Je tam spousta místa. A ani o agorafobii, pavouci tam také žádní nejsou. Visíš tam. Visíš nad… vysoko? Jde o výšky?“

Blízko, tak blízko. Cítila to.

„Ne, nejspíš nemáš závrať, protože ta by ti vadila. Ale tam dole se vystavuješ riziku, nebo ne? Je to…“ Ptáci v tunelu, pocit… Samozřejmě! Aniž by si to sám uvědomoval, poskytl jí vodítko. „Ježíši, je to pád.“

Teď mu stiskla ruce. Třásly se mu, ale kladl jí odpor. Díky bohu.

„Ty teď padáš, Jone?“

Stisk.

„Zavři kvůli mně oči. Chci, abys zavřel oči. Správně, to je ono. Fajn, Jone, k zemi máš ještě hodně daleko. Hodně daleko. Máš spoustu času. Padáš, ale máš spoustu času.“ Pokoušela se ho zhypnotizovat a přerušit, co se mu odehrávalo v mysli.

Zavrtěl hlavou.

Sakra.

„Jsem tady a jsem tvé heslo.“ Teď rychle. „Jsem tvé heslo pro odpojení, vzpomínáš? Jsem Chrye, Jone. Jen vyslov mé jméno. Řekni ho, Jone, a přestaneš padat a budeš moct otevřít oči. Řekni Chrye. Nic víc dělat nemusíš.“

Otevíral ústa, rty se mu chvěly. Tělem se od ní odkláněl a zmítal se, jako by padal obrovskou rychlostí do propasti. Cítila to i ze stisku jeho dlaní, které se od ní snažily odtrhnout. Pomalu, ale jistě jí klouzaly z rukou.

Držela ho pevně, bála se však, že nebude mít dost sil. „Jsem tady, Jone. Nenechám tě odejít. Řekni mé jméno.“

Jeho tělo se před ní skoro svíjelo. Celé to bylo naprosto šílené. Ve vzduchu najednou cítila cosi štiplavého a nepříjemného. Dezinfekce? Teď už na něho křičela.

„Víš, že ti nedovolím odejít, že ano, Jone? Mluv se mnou! Komunikuj!“

Ozval se jen slabý šepot. Vítr ho skoro odvál. „Vím.“

„Víš to, protože jsem ti o tom řekla. A teď ti říkám, že když vyslovíš mé jméno, otevřeš oči a přestaneš padat. Řekni mé jméno, Jone. Vyslov ho!“

Ruce mu z jejích dlaní klouzaly. Už ho jen stěží dokázala udržet. Naklonila se k němu a do tváře ji udeřil prudký vítr.

„Řekni to,“ zaječela.

„Chrye.“

„Znovu, Jone. Řekni to ještě jednou.“

„Chrye.“

Otevřel oči. Najednou bylo úplné ticho. Všechno zůstalo nehybné, jen list papíru ještě klesal v posledním závanu větru ke dveřím.

Upřeně se na něho dívala.

„Chrye,“ zašeptal.

* * *

„Zemřelo kvůli mně, Chrye,“ vysvětloval Jon. „Říkalo pravdu. Zvířata nás nikdy nezabíjela. Dělali jsme to sami a Kerz to věděl a bylo mu to jedno. Chtěl jen dokončit vývoj Arla, aby se mohl vrátit zpátky na Dirangesept. Využil mě a pak mě poslal zpátky zemřít. Stejně jako ostatní.“

Natáhl prsty, obrátil ruku dlaní dolů, sevřel ji v pěst a znovu rozevřel. Příšerný kaleidoskop pádu pomalu mizel. „Teď už je mi všechno jasné, Chrye. Náš mozek je jako rozlehlá krajina. Nepředstavitelně rozlehlá. Zabydlujeme ji různými městečky a vesničkami, stavíme mezi nimi silničky i dálnice, většinu jich však nikdy nespatříme. Jenže Zvířata, ta se mohou pohybovat uvnitř nás, naše silnice nepotřebují a stejně postupují mnohem rychleji. Čas od času je zahlédneme někde v dálce, nebo si všimneme záblesku přes cestu. V Katharu i tady. Ten pocit, že nás někdo sleduje, který jsme já i Starburn zažívali i mimo zónu, to byla jen naše Zvířata a zkoumala nás.“

Hlava se mu mohla myšlenkami rozskočit. Natáhl se a vzal Chrye za ruku, jako by všechno to, co věděl, do ní mohlo tímto dotykem přejít.

„Vůbec neměla v úmyslu vrátit se s námi na Zemi, Chrye. Na Dirangeseptu do nás mohla vstupovat, jenže autoidy je mátly. Nikdy nepochopila, čím ty stroje vlastně jsou. A pak zjistila, že když jsou v nás, nemohou používat svou magii a že s námi vlastně nemohou komunikovat, přestože spolu jim to stále šlo. A nemohla nás ani opustit. Ocitla se v pastech našich hlav.“

Chrye se zamračila. „Nechápu, proč z vás nemohla vystoupit.“

„Aby se mohla měnit, musela sama sebe dokonale znát. Časem si uvědomila, že když jsou v nás, jsou naší součástí a mají vůči nám také závazky. A protože s námi nemohla komunikovat, byla v pasti. Kathar jim pomohl a proces seznámení se s námi mohl začít. Ti z nás, které dokázala nejdřív proměnit, byli zároveň nejjednodušší na pochopení. Jako Starbum nebo já.“

Chrye přikývla. Střípky do sebe začínaly zapadat. „Nízká hodnota PI. Teď s tebou už mohou mluvit, Jone?“

Začínal být unavený. Adrenalin pomalu přestával působit a zůstávala po něm jen prázdnota. „Ne, ještě ne. Ne mimo Kathar.“ Pokusil se promnout si oči a únavu zahnat.

Znovu se zarazila. Copak to dávalo nějaký smysl? Bylo to přece šílené. Magie? Rozhlédla se po pevných stěnách pokoje a vzpomínka na jeho tělo, které se jí před pár minutami málem vyrvalo z rukou, jí připadala neskutečná. Tohle přece nechtěla. Co chtěla, byl Jon a alespoň nějaká jistota. I kdyby tou jistotou měla být umírající Země. Bylo by jí to jedno. „Jone, to všechno mohl způsobit jen Kathar. Tvé… schopnosti mohlo spustit něco, co se odehrálo v zóně, jenže to ostatní… neexistuje žádný důkaz. Mohl to udělat Kerz, zóna. Už nedokážeš rozlišit, co je opravdové.“

Jon neměl sílu se s ní hádat. Byl si svou pravdou jistý. Přitáhl ji k sobě a objal, aby se ujistil, že je opravdová, když vtom místnost naplnil zvuk zvonku ode dveří.

Jako by mezi ně někdo vrazil sochor. Jon ztuhl a polekaná Chrye prudce ucukla rukou. Pak se však sama nad sebou pousmála a vstala. „Začínáme trpět stihomamem,“ prohlásila.

Jenže zvonek drnčel dál. Skoro jako by kdosi zkoušel, jestli v bytě někdo je, napadlo Jona. Chrye už ale byla na cestě ke dveřím. Chystal se jí říct, ať si zvonku nevšímá, uvědomoval si, že něco je špatně, pohybovala se však rychleji, než stačil své myšlenky vyslovit. Zvonek ztichl.

Podívala se kukátkem ve dveřích a pak se otočila k Jonovi. „Jsou tam dva chlapi, Jone. Neznám je.“

Myšlenka mu hlavou proběhla přesně ve chvíli, kdy dokázal křiknout: „Ustup od těch dveří, Chrye!“

Jenže v tomtéž momentu zmáčkla tlačítko interkomu a zeptala se: „Kdo je tam?“ Tím jim prozradila, že je uvnitř. Kerz ho chtěl mít mrtvého, čekal, že už bude po smrti, a tihle dva měli jen zamést stopy a poklidit. Nejspíš mají příkaz…

Udělala první krok dozadu, otáčela k němu hlavu, výraz tváře jí změkl, chystala se něco říct. Nikdy se však již neměl dozvědět co. Dveře za ní explodovaly a odhodily ji. Jon zahlédl, jak jí skrz roztříštěné dveře do těla proniká ostré světlo, a pak stál mezi dveřmi muž a prázdný rám kolem něho zářil jako aura. Ozvěna Chryina uťatého výkřiku se odrážela od stěn, v Jonově hlavě zněla dál a vytrácela se jen postupně, jako by padala někam daleko pryč, vytrácející se výkřik, natažená paže, žadonící o pomoc a záchranu, už navždy však mimo jeho dosah.

Muž ve dveřích přestal mířit pistolí na Chrye a obrátil ji proti Jonovi. V té chvíli Jon zahlédl cosi, co nejdříve považoval jen za mužův stín. Stín však ustoupil stranou a ukázalo se, že jde o druhého muže, menšího a ozbrojeného jiným typem zbraně. Začal ji zvedat proti Jonovi.

„Ježíši, Maxie, on ještě žije,“ vyjekl druhý muž nečekaně hlubokým a líným hlasem.

Jon měl čas všimnout si překvapeného výrazu v jejich tvářích, zatímco na něho upřeně zírali, prsty však současně nastavovali zbraně a čas začal znovu ubíhat rychleji.

Jejich reakce ho na chviličku zmátla, pak si ale uvědomil, že šli najisto, že je poslal Kerz a že právě zastřelili Chrye.

Nevěděl, jak to udělal, ani co vlastně udělal, byl si ale jistý, že to byl on. Rostlo to v něm jako nezvladatelná zloba. Nepotřeboval žádné piktogramy, žádná slova, žádný vítr.

Nedám vám šanci, pomyslel si pomstychtivě. Už teď je pro vás příliš pozdě.

Když se ústí zbraní začala znovu zvedat jeho směrem, rám dveří se zhroutil dovnitř a obdélník plamenů připomínal spíš bránu do pekla. V první chvíli musel zavřít oči, pak si je přistínil dlaní, aby se ochránil před spalujícím žárem. Muži se nejprve změnili v tmavé siluety, vzápětí se zhroutili a plameny je strávily. Neměli ani čas vykřiknout.

Když plameny zmizely, začaly se postupně vypínat i hlásiče kouře. Jon poklekl vedle Chryina těla. Světelná zbraň byla přepnutá na široký paprsek a zasáhla ji těsně nad pasem. Napadlo ho, že žár mohl katetrizovat krvácející cévy. V první chvíli její zranění nevypadalo nijak nebezpečně, pak se však z rány vyvalila krev.

„Chrye?“ zkontroloval jí tep. Srdce jí sice tlouklo, ale jen slabě a nepravidelně. Byla v šoku a bezvědomí. Odhrnul jí tmavé vlasy z čela. Oči měla rozšířené a zastřené.

Fajn, zkus to znovu, napadlo ho. Už jsi to jednou dokázal, aniž bys musel přemýšlet, takže to určitě zvládneš zase.

Pokusil se spojit piktogramy, kouzlo však nezabíralo a po chvíli si uvědomil proč. Aby magie fungovala, musela být vyvolána okamžitým silným podnětem. Měl tuto vlastnost ukrytou kdesi uvnitř, nedokázal ji ovšem ještě ovládat. Nebylo to stejné jako v Katharu. Proto málem sám sebe zabil. Neměl nad novou schopností ještě plnou kontrolu, přesto dokázal s její pomocí zabít oba útočníky.

Vzpomněl si, co mu řekl Kerz těsně předtím, než se zřítil z vysoké věže. „Bojím se, že jste teď příliš nebezpečný. Získal jste nové schopnosti.“

„Chrye,“ zašeptal a nešťastný ji držel v náručí. Jemně jí zatáhl za blůzku, z rány ale stáhnout nešla. Když zabral o něco silněji, strhl s ní i kůži.

V zoufalství zkusil ještě jednou piktogramy, nic se však nezměnilo. Dokonce ani vítr se nezvedl. Teď když mu na tom záleželo jako na ničem jiném v životě, nedokázal hru hrát. Nedokázal Chrye zachránit život. Umírala a on nebyl schopný tomu jakkoliv zabránit.

Podíval se do ohořelé chodbičky. Nic organického se nezachránilo. Zbraně se změnily na dvě lesknoucí se loužičky kovu uprostřed hromádek popela. Za nimi ležel lehce ožehnutý černý nylonový vak. Jon přeskočil hromádky popela a trhnutím vak otevřel. Na podlahu se z něho vysypaly dvě roličky pytlů na odpadky a kamera. Nic jiného uvnitř nebylo. Žádné stopy. Stejně si ale byl jistý, že je poslal Labyrint.

Chrye zasténala, rychle se k ní vrátil, zvedl ji a choval v náručí jako malé děcko. Zdálo se mu, že snad ani nic neváží. Ve stěně za ní byl vypálený dokonalý kruh, přerušený jen najedná straně siluetou Chryiny postavy.

Protože ho nic jiného nenapadlo, stále ještě s dívkou v náručí vytočil číslo na Miru.

„Jone, jak se máš? Viděla jsem Irfa…“ Miřina tvář se objevila na obrazovce. Zmlkla a pak vyjekla: „Ach, Jone. Co se stalo?“

„Dostala zásah paprskem. Ztratila spoustu krve, Miro. Nevím…“

„Je při vědomí?“

„Nejspíš ne. Není.“ Chtěl jí říct víc, ale nebylo co dodat.

„Ustup, ať na ni vidím.“

Když zranění ukazoval Miře, nevypadalo obzvlášť nebezpečně. Všude sice byla spousta krve, zdálo se ale, že se krvácení postupně zmírňuje. „Miro?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Veliká ztráta krve. Se zraněními po paprsku to není nikdy lehké a tohle vypadá opravdu špatně. Zřejmě bojová zbraň, široký kužel, plný výkon. Všechno spečené dohromady, Jone. Dokonce i oblečení. Je to moc, moc špatné. Řekla bych, že paprsek zasáhl i vnitřní orgány, zničil ledviny i slezinu. Nejspíš tam bude také silné vnitřní arteriální krvácení.“

Pokusil se ovládnout hlas, přesto si uvědomoval, že ji skoro prosí o špetku naděje. „Asi na to pořádně nevidíš, Miro. Krvácení se skoro zastavilo. Podívej.“ Oblečení sice měla krví nasáklé, další se však už zřejmě neobjevovala.

„Vnitřní krvácení, Jone. Krvácí pořád dál.“

„Musím něco udělat, Miro. Nesmí zemřít. Nesmí.“

„No, můžu ti poradit, jak ji dočasně stabilizovat, budeš ale potřebovat něco jako zdroj elektrického proudu, abys udržel srdce v chodu. A musíš ji dostat na lůžko CryoSysu tak rychle, jak to jen půjde. Jenže už stejně ztratila spoustu krve a orgány jsou zničené tak, že…“ Mira se odmlčela a nadechla. „Každopádně, Jone, zemře. Je mi to líto. Strašně líto.“

* * *

Na Madsena nemusel dlouho čekat. Mikroflit přistál na ulici a jeho blikající majáčky připomínaly dohasínající plameny. Z jakéhosi důvodu si při pohledu na ně Jon vzpomněl na poslední raketu při Starbumově rozptylu. A takovými se staneme.

Madsen neřekl ani slovo, pomohl Jonovi dívku uložit do stísněného zadního prostoru dvousedadlového vznášedla, prudce ho zvedl do vzduchu a zamířil k Labyrintu.

Kdyby se jim povedlo její tělo dostatečně rychle stabilizovat na lůžku CryoSysu, mohla by žít alespoň v zóně. Mira sice tvrdila, že nemá sebemenší šanci, nehodlal se s tím však smířit. Mira nevěděla všechno. Nevěděla, že Jon má kdesi uvnitř sebe Zvíře. A netušil to ani Kerz. Pokud se mu spolu s Chrye podaří dostat do Katharu, mohlo by se Zvíře osvobodit a něco pro ni udělat. Jinou možnost už stejně neměl.

Stále se na ni přes rameno ohlížel. Tvář jí ještě více pobledla a přikrývky, do nichž ji zabalil, byly nasáklé krví.

Nad Stoke Newingtonem ho Madsen upozornil: „Za tři minuty budeme u Labyrintu. Vysvětlete mi, Jone, o co se vlastně pokoušíme. Řekněte, že jsem se nestal jen součástí nějaké grandiózní sebevraždy, kterou jste si vymyslel. O sebevraždách toho vím hodně a vždycky končí stejně. Nerad bych se právě ve vašem případě setkal s odvrácenou stranou své práce.“

„Dobrá,“ zamyslel se Jon. „Tak poslouchejte. Jen nečekejte, že všechno pochopíte.“

* * *

Jakmile Madsen začal s mikroflitem klesat směrem k budově Labyrintu, ožil reproduktor na přístrojové desce. „Dopouštíte se neoprávněného vstupu do armádního vzdušného prostoru. Okamžitě změňte kurz. Konec.“

Madsen však dál ve spirále klesal. Naklonil se k mikrofonu a vyštěkl: „Tento prostor není, opakuji není, veden jako zakázaný. Jsem policejní důstojník a na palubě mám civilního pasažéra, vyžadujícího bezodkladnou lékařskou péči. Toto hlášení je vysíláno na všech, opakuji na všech, frekvencích. Konec.“ Vztekle komunikační jednotku vypnul a směrem k Jonovi zamumlal: „Mohlo by je napadnout, že nás sestřelí. Jenže vysíláme na otevřených frekvencích, a než to udělají, budou žádat nadřízené o povolení. Tou dobou už ale stejně budeme na zemi.“

Jon se díval dolů na areál Labyrintu, který se rozrůstal všemi směry. Uprostřed se tyčila střecha centrální budovy a v jejím středu se obdélník vzduchu lehce chvěl, jak se světlo odráželo od vrcholu magnetického pole nad Kerzovým soukromým bazénem. Na okrajích areálu ohromné stavební stroje neustále nakládaly a odvážely londýnskou suť a bláto a jiné do uvolněných míst pumpovály tuny a tuny oranžového visgelu. Stavba teď běžela na plné obrátky. Uvnitř areálu vysokozdvižné vozíky vykládaly z automatických nákladních přepravníků desítky podlouhlých beden, podobných rakvím, a zavážely je do nově postavené prefabrikované budovy, která Jonovi připomínala halu s probuzenými v Katharu. Lůžka CryoSysu. Celé stovky.

„Co to, sakra, je?“ nechápal Madsen. Všude kolem nich visely ve vzduchu koptéry a snažily se je nasměrovat k přistávací ploše nedaleko středu areálu.

Madsen s flitem měkce přistál a otevřel dveře. Kabina se okamžitě naplnila oblaky zvířeného prachu a oba museli rychle vystoupit. Nad nimi visela ve vzduchu koptéra a její rotory je bombardovaly větrem, prachem a hlukem. Jon se snažil vyndat z kabiny také Chrye a cítil, jak se v něm zvedá vlna prudkého hněvu. Ze všech sil se snažil své pocity potlačit, protože mu bylo jasné, že by celé trojici jen zkomplikoval život. Nevěděl, jakou silou vládne, ale kdyby všechno kolem zničil, Chrye by ztratila poslední šanci. Stál, držel ji v náručí a najednou vítr kolem nich utichl a prach se začal usazovat. Na vteřinu ho napadlo, že to způsobil on, věděl však, že natolik svou schopnost ještě pod kontrolou nemá. Uvědomoval si, jak ho zloba opouští, a pokusil se urovnat přikrývku, do níž byla Chrye zabalená. Takřka nedýchala. Odhrnul jí vlasy z čela.

Překvapený tichem se otočil.

Za nimi stál Kerz, doprovázený dvěma vojáky. Paži měl namířenou na Jona, celou pěst ukrytou v kovovém chrániči, který mu sahal až do poloviny předloktí. Na konci se kov zužoval do tenké hlavně. Vojáci ozbrojení nebyli, jeden z nich však držel v ruce snímač, pomalu ho zvedal a skláněl a prověřoval Jona s Chrye. Madsen si klekl na jedno koleno, položil svou pistoli na zem a posunul ji směrem k vojákům. Kov na betonu jen zaskřípal.

Zbraň, kterou je ohrožoval Kerz, Jon neznal, Madsen však ano. „Nechceme na vás zaútočit, takže na nás tím mířit nemusíte,“ oslovil Kerze a vstal. „Proč se tedy nezklidníte a nedáte to dolů. Všem by se nám ulevilo. Nejsme ozbrojení.“

,jZ vás strach nemám, kapitáne Madsene. To kvůli Scilerovi.“ Lehce se na Jona usmál. „Asi víte, jak to myslím, že, pane Scilere? Nejspíš vás vaše schopnosti překvapily stejně jako nebohého Maxieho a Blye.“

„Klid, Jone,“ zašeptal Madsen. „Je to smrtící zbraň. Vystřelí, jakmile by se rozčílil. I když se mu jen zvedne tep…“

„…i kdybych se naštval nebo jen znepokojil,“ doplnil ho Kerz a nepřestával se usmívat. „Bum. Takže my dva, Scilere, jsme teď v patové situaci. Já vím, co dokážete, a vy si můžete domýšlet, co umím já. Proto bychom se neměli vzájemně rozčilovat.“

Ozval se voják se snímačem: „Muži jsou čistí, pane, ale ta dívka ne. Má něco…,“ ukázal snímačem na Chryin bok.

„To je elektronické zařízení na podporu srdeční činnosti,“ vysvětlil Jon. „Je slabá, málem už vykrvácela. Jestli jste si tedy nevšimli.“

„Je mi líto, pane, ale můj snímač říká něco jiného. Budete to z ní muset sejmout.“

Jon cítil, jak se v něm znovu zvedá vlna hněvu, Madsen se raději pokusil situaci uklidnit. „Tady, podívejte se.“ Nadzvedl přikrývku a odkryl krví promáčené obvazy. „Přestává to fungovat a začala znovu krvácet. Musíme ji co nejrychleji dopravit na lůžko CryoSysu. Sáhněte si a přesvědčete se, že nejde o zbraň.“

Voják rychle obhlédl ránu, všechnu krev, která prosakovala obvazem a stékala po přikrývce, a obrátil se na Kerze. „Mohl by mít pravdu, pane. Nejsem si ale jistý.“

„Ona umírá, Kerzi,“ skočil mu do řeči Jon. „Tohle není žádný pat. Jak víte, nemohu svou schopnost kontrolovat…“

Kerz si Jona zkoumavě prohlédl a pak se rychle rozhodl. „Dobrá. Můžete ji vzít dovnitř. Pan Sciler je už tak dost rozčílený. Klidně může zemřít uvnitř.“ Mávl na vojáky i na policistu a gestem je propustil.

„Jdu také,“ nedal se Madsen odbýt.

Kerz chvíli váhal, pak se však jen znovu zasmál. „Proč ne? Stejně jste už mrtvý.“

* * *

Kerz mávl hlavní své zbraně a kov se v ostrém světle lůžka CryoSysu zablýskal. „Položte ji tam, Scilere.“

„Nejenom ji. Já půjdu také, Kerzi. Do Katharu nás teď pošlete oba.“

Na Kerzově tváři se objevil úšklebek. „Tak vy si přece jen myslíte, že je Kathar opravdový? Po tom všem, co jsem vám prozradil?“ Pokrčil rameny. „Dobrá. Klidně se tam vraťte.“ Mávl rukou směrem k lůžku., Jen si tam vlezte.“

„Vy také, Kerzi. Nevěřím vám. Chci, abyste byl pěkně schovaný v CryoSysu, než se bezpečně dostaneme do Katharu.“

Jon sledoval, jak se Kerz snaží přijít na to, v čem spočívá jeho trik. „Fajn,“ prohlásil však nakonec. „V tom případě tu ale budeme potřebovat doktorku Lockeovou.“

„Klidně,“ odtušil Jon. „Ale Chrye uložím do lůžka teď hned a sám.“ Donesl ji k nejbližšímu CryoSysu, přes jehož víko na Kerze viděl. „Můžete mi pomoci, Madsene?“ zeptal se. Stáhl jí z těla přikrývku, kterou nechal sklouznout na podlahu. Rána byla stále ještě zavázaná, obvazy by však odstranit nešlo. Jinak byla Chrye nahá, až na kousky tkaniny, které se jí zapekly do kůže kolem rány.

Kerz stál nakloněný u interkomu a cosi do něj šeptal.

„Mluvte nahlas,“ vyzval ho Madsen. „Ať vás všichni slyšíme. Nechceme přece žádná nedorozumění.“

„Už jsem skončil,“ prohlásil klidně Kerz a přerušil spojení. „Je na cestě.“

Madsen pomohl Jonovi opatrně položit Chrye do prohlubně lůžka a společně sledovali, jak ji gel postupně obklopuje, až se jí dostal i nad rty. Tentokrát neměla dostat žádnou hadici s přívodem vzduchu. Gel ji musel naplnit celou a stabilizovat její organizmus. Přes vrstvu průhledného gelu na ni dobře viděli, stejně tak ale mohla být celé galaxie daleko. Gel rychle chladl a Jon do něho ještě ponořil ruku, sáhl pod obvaz a deaktivoval a vyndal dlaňový vyvíječ štítu. Za špičkami prstů do gelu proniklo malé množství krve, která však okamžitě ztuhla a připomínala jemnou pupeční šňůru. Setřel z generátoru zbytky gelu a rychle ho podal Madsenovi tak, aby na jeho ruku Kerz přes policistu neviděl. Madsen sevřel přístroj do dlaně a Jon nad Chrye sklopil víko lůžka. Mohl jen tiše doufat, že ve vyvíječi zůstalo alespoň něco málo energie.

Doktorka Lockeová rozrazila dveře a vešla dovnitř. Přítomnost Jona s Madsenem ji viditelně nepřekvapila a nevšímala si ani zavřeného lůžka.

„Výborně,“ prohlásil Kerz. „Doktorko Lockeová, pošlete tyto dva do Katharu a mě udržujte v lůžku CryoSysu do doby, než se ze zóny vrátí. Je to jasné?“

Jonovi se zdálo, že si ti dva vyměnili významné pohledy. Na tom však už nezáleželo. Alespoň doufal, že ne. Madsen věděl, co má dělat.

„Vlezte si do lůžka, Kerzi,“ vyzval vědce Jon. „Hned.“

„Vy také, Scilere,“ opáčil Kerz a začal se svlékat. Přes zbraň přetahoval košili jen velmi opatrně a hlavní nepřestával ani na vteřinku mířit na Jona. „Rozuměla jste příkazům, doktorko Lockeová?“ ujistil se, posadil se na lůžko a sledoval Jona, jak dělá totéž.

„Nemusíte se strachovat, Kerzi. Jone?“

„V pořádku.“ Jon se zakousl do vzduchové trubice a začal si lehat do prohlubně.

Kerz po něm všechny pohyby opakoval, pozorně Jona sledoval, a pak si najednou začal znovu sedat a zvedl zbraň. Madsen na něho namířil vyvíječem pole. Kerz dokázal jen překvapeně zvednout obočí.

„Zůstaňte, kde jste, a skloňte zbraň, Kerzi,“ vyzval ho Madsen. „Jon je bezmocný a vy jste tak hluboko v gelu, že se vám už začal zpomalovat metabolizmus. Všechno je tedy jasné a já vás ubezpečuji, že mé reakce jsou teď o hodně rychlejší než vaše.“

Kerz vystrčil ruku přes kraj lůžka, zbraň mu ze zápěstí sklouzla a spadla na podlahu.

„Tak je to správné,“ prohlásil Madsen, zvedl ji a schoval do kapsy u kabátu.

„Znám vás,“ zahuhlal Kerz a držel si vzduchovou hadici těsně u úst. „Jste vyšetřovatel z vnitřního odboru.

Vůbec netušíte, do čeho jste se nechal namočit. Nejlepší pro vás bude, kapitáne, když se teď hned sám zastřelíte. Sám sobě tak ušetříte spoustu bolesti a mně čas.“

„A ty šetři dechem, Kerzi,“ zamumlal spíš pro sebe Madsen a sledoval, jak se víko lůžka sklápí.

V nenadálém tichu se Madsen obrátil k doktorce Lockeové. „Co teď?“

Zamířila ke dveřím. „Teď musíme jít ke mně do kanceláře a aktivovat program.“

TŘICET

Mach nula. To byl Mach nula. Žádný čistý přechod do Katharu.

Cítil se špatně, bolelo ho celé tělo a motala se mu hlava. Jon znovu otevřel oči na Dirangeseptu. Kerz, napadlo ho. Ježíši! Zapnul komunikační kanál. Automaticky, aniž by o tom přemýšlel. Stejně přirozeně jako dýchal.

„Chrye? Jsi tam?“

„Jone? Co se děje? Ničemu nerozumím.“

Její hlas mu zněl v hlavě a přicházel z temnoty. Byla naživu. Klidně mu mohla šeptat do ucha. Mach nula byl stejný, všechno ostatní však bylo vylepšené. Komunikační kanál byl perfektní. Systém omračující. Tohle bylo víc než zóna, takhle to mělo vypadat příště.

Kráčel vpřed a křoví se mu otíralo o kůži. Pocit to byl skutečný, jako by tam opravdu stál nahý. Vnímal všemi smysly, zbraňové systémy reagovaly na sebemenší pohyb prstů a zaměřovaly se podle pohledu očí. Takovou výzbroj nikdy neměli. Vyvolal nabídku, vybral si z ní plazmový kanón napojený na bRile, vystřelil a uvědomil si, že dosah a řízení palby jsou řízeny pomocí katharského piktogramového protokolu. Sledoval náboj až na vrchol jeho balistické křivky a pak ho očima navedl. Zvuk přes osm kilometrů vzdáleného výbuchu k němu dorazil o něco rychleji, než by tomu bylo na Zemi. I střelnice tedy byla dokonalá. Invazi ze Země se již potřetí odrazit nepodaří. Jon si však vzpomněl na vlka, vrhajícího se na Kerze v marném pokusu Jona zachránit, i na hlas, který slyšel před lety na Dirangeseptu, a najednou se cítil nejistě.

Kde jsi? zeptal se v duchu. Jsi tam? Potřebuji tě.

Žádná odpověď se neozvala. Možná se jeho Zvíře nedokáže v zóně projevovat. Srdce se mu prudce rozbušilo. S tím nepočítal.

„Jone?“

„To je v pořádku, Chrye. Jde o hru. Alespoň si myslím… je to hra. Zasáhl tě světelný výboj, vzpomínáš si? Odvezl jsem tě do Labyrintu. Jsi v lůžku CryoSysu…“ Prodíral se křovím a mluvil na ni, zatímco se ji pokoušel najít. A pak ji konečně zahlédl v zorném poli. Její stroj infračervený senzor zobrazil jako rudou tečku. „Nehýbej se, jdu k tobě.“

„Jak to funguje…?“

Musel rychle padnout k zemi, když se před ním ozvaly výbuchy. Zatáhl dovnitř paže i nohy a schoval i hlavu, aby se v obrněném krunýři skryl před střepinami granátů. Jako by se sprchoval ledovou vodou. Ten pocit byl skoro příjemný. Když vstal, znovu se na něho podívala a tentokrát mu po krunýři přejel paprsek světelného výboje a z křoví kolem se začala zvedat oblaka kouře.

„Jone?“ vyjekla a v hlase měla paniku. „Nevím, co mám dělat.“

Teď už byla blízko. „To je v pořádku. Ovládání je velmi jemné. Většinu zbraní můžeš kontrolovat pohybem očních víček nebo rtů.“ Slova, napadlo ho. Zaklínadla. Pokračoval dál a prodíral se k ní stále blíž. „Jsem si jistý, že tu je také Kerz,“ prohlásil. „Musíme ho najít dřív, než najde on nás.“

A pak stál před ní. Vypadala stejně jako on, samozřejmě. Šlo o nový model strojů, lišící se od autoidů, na které se pamatoval ze své výpravy. Ani náznak kamufláže, protože by stejně byla naprosto zbytečná. Nikdy se nemohly udělat neviditelnými. Tvary stroje však byly odlišné, více hranaté, nohy méně skrčené a na hrudníku přibyl další pohyblivý spoj. Jon si vzpomínal, jak těžké bylo rychle se v běhu otočit. Mechanizmus udržování rovnováhy byl také vylepšený a celé zařízení bylo výrazně kompaktnější. Paže byly mohutnější, aby se do nich dalo umístit více výzbroje, na konci pak byly opatřené novými plazmovými náboji. Začal ji seznamovat se základními funkcemi, neustále se ohlížel po Zvířatech, po dalších autoidech, po čemkoliv.

„To nemá cenu, Jone. Nedokážu to.“

„Neboj, Chrye. Co nebudeš potřebovat, to vypneme.“

Pak ho objevil. Tečka se přibližovala, míhala, bledla a bylo jasné, že jako krytí využívá skálu s obsahem magnetického kovu. Jon Chrye odtáhl, snažil se udržovat skálu dál mezi nimi a Kerzem a přitom směřovat k oblasti husté džungle, které si všiml severním směrem.

Výcviková zóna sice byla dobře propracovaná, cosi v ní však stejně chybělo. Nebyla tu Zvířata. Kerz musel přikázat doktorce Lockeové, aby jejich přítomnost v zóně znemožnila, nejspíš aby si připravil půdu pro střetnutí s Chrye a Jonem. Zřejmě se jim tak podařilo zablokovat i Jonovo vlastní Zvíře.

A ještě jedné odlišnosti si všiml, když táhl Chrye za sebou. Zvuky byly jiné. Okolní šum byl sice hodně podobný, do Dirangeseptu však měl daleko. Přišlo mu to nezvyklé, zvlášť když všechno ostatní v zóně bylo perfektní. Nechyběla tu tedy jen Zvířata, ve zvucích se však stále nedokázal zorientovat. Stále ještě něco postrádal.

Pohyboval se rychle, snímače měl puštěné, sám se ale snažil vydávat co nejméně signálů, napínal uši a kontroloval zvuky kolem sebe, vybíral si jejich jednotlivé složky z celku, rozeznával a určoval je. Kerz se zatím držel zpátky a zřejmě se pokoušel zjistit, jestli Jon někam směřuje, nebo jen utíká a hraje o čas. Chrye procházela nabídku zbraňových systémů a ovládání, pokusně střílela dozadu směrem ke Kerzovi a vytvářela tak mezi nimi přehradu ohně a dýmu. Bod, označující Kerzův pohyb, se však dál pohyboval rovnoměrně a zdálo se, že se bez velkého úsilí proplétá zničenou oblastí. Jona to lehce znepokojovalo. Stroje sice dokázaly odolat všemu kromě přímého zásahu, Kerz se však ani nesnažil být opatrný.

Po asi půlhodině a dvaceti kilometrech se již Chrye se strojem dostatečně sžila a začala šetřit energií. Jon se mezitím dokázal zorientovat alespoň v těch nejsilnějších zvucích. Ty zbývající byly jemnější a slabší. Kerz se z jakéhosi důvodu stále držel vzadu.

Jon se odvážil o něco snížit výkon vizuálních senzorů a převést energii do oblasti sluchu, brzy však zjistil, že to ani zdaleka nebude stačit, že se tímto způsobem nikam nedostane. Kolem byla taková spousta vzruchů, že se v nich nedokázal vyznat. Snažil se v duchu si vybavit bohaté zvukové pozadí Dirangeseptu a pak postupně omezoval vlnové délky a parametry hledání frekvencí. Ani na chvíli ale nezpomalil.

Na displeji se objevila další tečka a zároveň se ozvala Chrye: „Jone, tamhle je někdo další.“

Jon pozastavil vyhledávání, přesunul výkon zpátky do vizuálních senzorů a tak dlouho pátral po obloze, až objevil to, co hledal. „Orel,“ prohlásil. Zkontroloval Kerzovu pozici. Ten pomalu zrychloval a začínal se na ně dotahovat. Právě na tohle čekal, napadlo Jona. Nebo mu došlo, o co se snažím.

Teď už Kerze viděl, přikrčeného a takřka se ztrácejícího v hustém křoví, jeho stroj celý pokrytý blátem a zbytky porostu. Na dálku to sice bylo těžké posoudit, jeho autoid se však od Jonova a Chryina lišil.

Orel se ve výšce rychle přibližoval. Jon se otočil a poslal několik granátů Kerzovým směrem, pak pokračoval dál. Zkontroloval dravce a pokoušel se odhadnout, co udělá v příštím okamžiku. Zdálo se, že jen mapuje povrch, přelétal nad nimi, dostal se daleko před ně a pak křižoval nebe zleva doprava, stoupal a klesal podle zadání, které Jon nedokázal určit. Možná se jen snažil odpoutat jejich pozornost od Kerze. Orel byl přece pouhým lovcem Zvířat. Možná by dokázal úspěšně napadnout i autoid, na to ale nebyl stavěný. V této zóně tedy Kerz představoval řádově větší nebezpečí. Především pokud ho doktorka Lockeová napojila na lépe vybavený stroj.

„Kam jdeme, Jone?“

„Musíme…,“ zarazil se. Tohle nebyl Dirangesept. Zóna byla nejspíš vybavená stejně jako Kathar a Kerz tedy mohl slyšet každé jejich slovo. Jon si v duchu rychle vybavoval mapy, hledal. „Snaž se držet se mnou krok, Chrye. Musíme před ním být pořád o krok napřed.“

Pak to konečně našel. „Tudy, Chrye.“

Zamířil směrem k džungli.

Po další půlhodině zpomalil. Tečka, která představovala Kerze, začala zaostávat. Výborně. Třeba se tam nakonec dostanou. Orel nad nimi takřka líně plachtil a křižoval nebe ve velkých čtvercích. Čas začínal ztrácet význam. Získal příležitost pustit se do hledání zvuků.

* * *

„Chrye?“

„Ano.“

„Jen kontroluji, jestli jsi tady. Drž se za mnou.“ Nesměl jí říct nic víc, protože Kerz by je mohl zaslechnout. Toužil se jí dotknout. Mohl to udělat a ten pocit by byl dokonce jako opravdový, bylo by však nemoudré ztrácet čas. Stejně tak ale již nikdy nemuseli dostat další příležitost.

„Sleduj Kerze, Chrye. A řekni mi, kdyby se něco změnilo.“

Hustá džungle je skryla a okolní zvuky se nepozorovaně měnily. To bylo dobré, posun mikrosystému. Skutečnost, kterou by měl vzít v úvahu. Po levé ruce měli hustý lesík a za ním o něco řidší porost vysokých stromů, zatímco před nimi a vpravo se tyčila hradba neprostupné džungle. Jon zamířil dlouhým obloukem směrem k lesu a doufal, že Kerz bude přesvědčený, že jejich jediným cílem je ukrýt se před Arlem. Rudá tečka mířila přímo mezi stromy, Kerz se jim snažil odříznout cestu. Dobrá. Jon přidal do kroku, stále však pokračoval směrem, který si určil. Část pozornosti nepřestal upínat k okolním zvukům. Uvědomil si, že Chrye za ním zaostává, a zavolal na ni, ať přidá. Orel se stále vznášel vysoko nad nimi a monotónně plachtil ze strany na stranu.

Fajn. Teď.

„Drž se za mnou,“ křikl na Chrye a prudce zahnul vpravo, zrychlil a běžel přímo ke kraji džungle. Uvědomil si, že když změnil směr, Arei přeletěl přímo nad ně.

Pak si ale všiml, v jaké výšce se dravec pohybuje. Sakra. Pravidelný pohyb Arla otupil Jonovu pozornost a nevšiml si, že pták létá stále níž. Udělal chybu, když se ho snažil zmást.

Chrye poněkud zaostala a teď byla moc daleko. Z místa, kde se nacházel Kerz, vyletěl plamen a pak se ozvala tlumená rána. Chvíli mohl sledovat balistickou křivku plazmového náboje, přímo proti zářivému nebi ho však rozpoznat nedokázal a současně si všiml, že se Arei jako šíp řítí dolů na Chrye.

Hodil jejím směrem granát a hned ještě dýmovnici, aby Kerzovi ztížil navádění střely senzory i pohledem. Orel proletěl mezi ohněm a dýmem výbuchů, jako by se ho vůbec netýkaly, a vrhl se na dívku. V poslední chvíli zatáhl hlavu a mávl křídly, aby let zpomalil a mohl jí zatnout pařáty zezadu do krku. Vůbec netušila, že na ni útočí.

Plazmový náboj dopadl mezi Jona a Chrye a rázová vlna srazila Jona k zemi. Otřesený se zvedl a kontroloval své funkce. Komunikační kanály a senzory byly poškozené a vizualizace kolísala. Na pozadí však stále běžel program vyhledávání zvuků. Znělo to, jako by mu hučelo v uších.

„Chrye,“ křikl a vůbec se mu nelíbilo pískání zpětné vazby, které zaslechl. Pokoušel se přeladit, najít její frekvenci mezi rušením. Orla musel výbuch také zasáhnout, napadlo ho. Může být omráčený nebo dokonce mrtvý. To by nebylo špatné.

Nakonec se mu slabě ozvala, frekvence ale byla rušená a kanál plný šumu. „Jsem v pořádku, Jone. Jen nemůžu…“ Hlas se ztratil.

Za nějakou chvíli se mu obnovilo vidění a začaly fungovat i senzory. Pak Chrye uviděl, jak zmateně utíká pryč od něho, a byl tam i Kerz. A ještě jedna tečka, rychle stoupající vzhůru. Arei.

Samozřejmě. Jak mohl být tak naivní. Tady přece fungovala magie a Arei byl jen naprogramovaný software. Zabíječ Zvířat. Jeho existence měla jediný smysl.

Zaěal se prodírat za Chrye, Arei se otočil a tentokrát se řítil jako raketa přímo na Jona, pařáty roztažené. Měl pocit, že dravcovy drápy by mu dokázaly proniknout pancířem, jako by žádný ani neměl. Chrye dál v panice utíkala pryč, směrem ke Kerzovi.

Dým po výbuchu se částečně rozptýlil a mezi posledními šedými chuchvalci se cosi vynořilo, aby se vzápětí zhmotnilo na mýtině. Orel upravil postavení křídel takřka ve stejné chvíli, kdy pohyb zahlédl i Jon, prudce ve vzduchu uhnul a zamířil k veliké kočce, která se v místě výbuchu objevila.

Jon měl jen zlomek vteřiny, aby se stvoření podíval do očí, než Arei zaútočil. Jako by mezi ním a Zvířetem proběhl elektrický náboj a pak se už orel pokusil zatnout drápy. Zdálo se, že kočka jen lehce a elegantně ukročila, pařáty ji minuly a dravec znovu začal za prudkého máchání křídly stoupat k obloze.

„Scilere.“

Z komunikačního kanálu se ozval Kerzův hlas. Také byl rozrušený, okamžitě se však ovládl.

„To je tvé Zvíře, Scilere, že ano? Bylo mi to divné už v Katharu, když jsme nenašli tělo Starbumova Zvířete a tvé se pak jevilo také jako vlk. Teď už je to ale jedno. Tenkrát tě zachránit nepřišlo a nespasí tě ani teď. Ani tu holku. Orel si dokáže poradit s oběma.“

Musíš se s ním vypořádat, Jone. S tím, co vypadá jako ty. Já se postarám o Chrye.

I po všech dlouhých letech se na tento hlas pamatoval. Nic jiného ale stejně dělat nemohl. Kerz se dostal mezi něho a Chrye a rychle se blížil. Když se Jon vrhl k hradbě stromů, kontrola zvuků právě skončila. Vypnul sluchové senzory a v naprostém tichu aktivoval chybějící složku.

Zaslechl slabé šustění křídel. Nic víc. Pokoušel se vzpomenout si, kde již podobný zvuk slyšel, to už se ale dostal do chladivého stínu pod košatými stromy.

* * *

Chrye byla na konci svých sil. Pokoušela se zavolat Jona, ale neozýval se.

Nejspíš umírám, napadlo ji. Vzpomínala si na chodbu plnou světla, jak kdosi říká: „Je mi to moc líto, Jone,“ a pak tu najednou byla s ním a na chvíli se vše zdálo být opět v pořádku. Jenže teď byl Jon pryč a jí bylo jasné, že někde mimo zónu právě umírá.

Cosi na ni nečekaně zaútočilo, udeřilo ji neskutečnou silou do zad a spadla dopředu na tvář. Bolest jí dodala alespoň trochu energie. Ještě nechtěla zemřít. Nechtěla zemřít ani v žádné zóně, a už vůbec nechtěla ztratit Jona.

Zvedla se na nohy a mlhavě zahlédla ohromného dravce, jak prudce máchá křídly a odlétá kamsi pryč. Pomalu se jí vracel zrak, předměty se zaostřovaly, orel se však otočil a znovu klesal, pařáty napřažené, aby ji mohl rozpárat. Sledovala ho a pak proti jeho hrudi vyslala kontrolovaný světelný paprsek. Dravec ale letěl dál, jako by ho paprsek jen naváděl na cíl.

Arei se jí upřeně díval do očí a rostl, hypnotizoval ji, a právě v té chvíli ji do boku udeřilo něco teplého a pevného. Pod nárazem těla Zvířete se překulila. Ještě v pádu zahlédla, jak se šelma otočila, sekla po prolétajícím Arlovi a vytrhla mu malý chomáč peří. Pták znovu začal rychle stoupat, máchal křídly a nabíral výšku.

Zůstaň ležet. Neplýtvej silami.

Chrye ta slova jasně slyšela. Nezdálo se, že by přicházela přes komunikační kanál. Každopádně se rozhodla, že je poslechne. V tom hlase poznala cosi z Jona, přestože to nebyl on.

Dravec se ve výšce obrátil a znovu zaútočil, tentokrát z dálky a tak nízko, že se Chrye ztratil za vysokou travou. Třeba byl zraněný. Žádný ze senzorů ho neregistroval.

Ohlédla se po kočce. Byla velká asi jako leopard, kožich měla podivným způsobem současně stříbrný i černý a leskl se jako slunce na hladině hluboké lesní tůně. Zvíře jí pohled oplatilo, pak se posadilo na zadní, nejistě otáčelo hlavou a čenichem nasávalo vzduch. Uvědomila si, že ho již někde viděla.

Vysoká tráva se rozestoupila těsně předtím, než se orel objevil přímo za šelmou. Ta nestačila zareagovat a jeden z dravcových pařátů jí roztál mordu. Vzduchem proletěly rudé kapky krve. Kočka se převalila, vyskočila na nohy, potřásala hlavou a rozstřikovala krev po zválené trávě.

Pták znovu zmizel.

* * *

Jon se vydal přímo mezi stromy, světelný paprsek nastavil na široký rozptyl a klestil si jím cestu. Za sebe v nepravidelných intervalech odhazoval rozbušky, aby ztížil sledování, a hned po jejich výbuchu kladl na cestu miny. Potřeboval získat čas. Nechtěl Kerze zmást a ani se ho zbavit. Kerzovy senzory jistě dokážou najít jeho stopu i cestu mezi minami, bude to však nějakou chvíli trvat a zpomalí to jeho postup.

Po pěti minutách přepnul zadní senzory na automatickou náhodnou kontrolu a zvukové snímače vypnul úplně. Snažil se ve vzpomínkách vrátit zpátky na Dirangesept. V tom, co slyšel, stále ještě postrádal nepříjemné šustění křídel a pokoušel se vybavit si hmyz, který ho vydával.

Vzpomněl si právě ve chvíli, kdy přelézal mezi vyhřezlými kořeny povaleného stromu. Vždyť jich přece byla celá mračna a v džungli neustále kolem autoidů kroužily.

Jasně, uvědomil si a po zádech mu přejel mráz. Kroužily kolem kloubů. Dovnitř se dostat nemohly, protože všechny spoje byly ošetřeny repelentní mastí, ale přesně taková místa hledaly. Kombinaci tepla, tmy a ochrany. Za nocí se jich objevovaly celé tisíce. Jon si na ně nakonec dokázal zvyknout, na malé černé mušky s drobnými těly a stříbrnými křídly. Připomínaly mu malé dráčky. Vzpomněl si i na jejich složené purpurově lesklé oči. Sedaly si na pancíře autoidů, lezly po nich, čistily si křídla a hledaly cestu dovnitř. Každou chvíli některá z nich škvíru objevila a pak pocítil nepříjemné svědění, jenže systém automatického čištění kloubů si s nimi dokázal poradit, dřív než mohly způsobit větší problémy.

Kerz by ale nemusel být schopný se podrbat, napadlo ho.

Jon zkontroloval čidla. Kerz byl na samé hranici jejich dosahu, stále stejně daleko. Jon zůstal nehybně stát a vzpomínal na Dirangesept. Signál audia ztlumil na minimum a dovolil zvukům džungle, aby ho prostoupily, díval se nahoru do mohutných korun stromů a dolů na listí pod nohama, které jen málokdy přestávalo padat. Všechno si to v duchu vybavoval. Velké suché listy, klouzající skrz koruny, jako by se s větvemi stromů loučily a do okolní zeleně vysílaly šustivé zvuky. Z dálky bylo slyšet tlumené volání ptáků, připomínající drobné kamínky, čeřící klidnou hladinu temné, opuštěné tůně, i čmuchání drobných zvířat, hledajících na zemi neopatrný hmyz. Všechny ty známé zapomenuté zvuky se mu teď vybavovaly a najednou si uvědomil, jak moc pro něho Dirangesept znamenal se svou surovou krásou a nekonečným mírem. Všechny verše, které kdy napsal, pocházely z Dirangeseptu. Byly jeho hymnou, dosud je však ani sám do hloubky nepochopil.

Zvuky Dirangeseptu ho prostoupily a vrstva za vrstvou se jím proplétala, stejně jako byl vzájemně spojený život na planetě. Tak si ho vytvořila Zvířata, která ho milovala.

Nejdřív si myslela, že ho s nimi chceme sdílet. Snažila se nám pomáhat a pochlubit se tím, co měla. Porouchat naše stroje a ukázat nám, že je nepotřebujeme. Nechtěla nás zabíjet. A pak najednou bylo na všechno pozdě.

Věděl to Kerz? Uvědomoval si to celou tu dobu?

Zvuky kolem něho zesílily. Nejasně zaslechl, že se k němu zezadu blíží stroj, jen však pomalu natáhl paži a pozoroval, jak se na kovovém povrchu odrážejí nádherné barvy, zelené a hnědé odstíny džungle, jako by z něho vycházely, z jeho paže, z jeho prstů.

Nakonec byly zvuky přesně takové, jak si je pamatoval, a na hlaveň zbraně na konci paže usedla drobná muška, měkká křídla složila podél těla a oči měla jako pár vybroušených purpurových démantů.

Muška odletěla, a když se otočil, uviděl vedle mohutného kmene jednoho ze stromů stát Kerze.

* * *

Chrye se připlazila ke kočce. Zvíře přerývaně lapalo po dechu a krvácelo z rozšklebených ran, srst na bocích a zadních nohách mělo rudou a splihlou. Otočilo k ní hlavu. Přes jedno oko se mu táhla krvavá skvrna.

Nedokážu ho vycítit a nevím, co udělá. Jenže on o mně ví a útočí. Reaguje stejně rychle jako já. Zabije mě.

„Tak s ním nebojuj,“ vydechla Chrye. Rukou kočku pohladila po vlhké srsti a cítila, jak jí buší srdce. Když se jejich oči znovu setkaly, ucítila ještě něco jiného, něco, co znala od Jona. To je jeho Zvíře, napadlo ji, tak proto. A pak si uvědomila, že Jon je jejím Člověkem. Nedělá to pro mně proto, že patří k němu, nebo že chce zůstat naživu. Má o Jona starost a ví, že mě miluje.

„Ten pták nás chce zabít oba,“ prohlásila. „Nejdřív se ale pokusí vypořádat s tím nebezpečnějším z nás. A pořád ještě si myslí, že jsi to ty.“

Její senzory na nebezpečí vůbec nereagovaly. I přes neskutečnou bolest dokázala vstát, aby na dravce viděla. Orel se již blížil, snášel se z výšky a pak k nim zamířil travou jako ohromná kosa. Chrye se zhluboka nadechla, na Arla ukázala a zapnula světelný paprsek. Zbraň v trávě vypálila doutnající pěšinu, Arei ale ani na chvíli nezaváhal a dál se k nim řítil jako řízená střela, křičel a pařáty měl roztažené.

Když se na ni kočka vrhla a srazila ji i s Arlem, neubránila se Chrye výkřiku. Bolest ji na krátkou chvíli dokonale omráčila a pak uviděla obě bytosti, jak se válejí v trávě. Dravec zaťal kočce pařáty do boků, ta se však ze všech sil snažila zakousnout se mu do břicha. Chrye se pokusila znovu vstát, byla ale jako omráčená. Zvířata se od sebe oddělila a orel se za mohutného mávání křídly pokoušel znovu vzlétnout. Kočka po něm jednou nohou sekla, chytila ho za křídlo a stáhla zpátky dolů. Chrye si neuvědomovala, co se před ní děje. Potácela se na hraně bezvědomí. Probral ji až pronikavý skřek a viděla, jak Arei stoupá nad nehybné tělo Zvířete.

„Jsi naživu?“ zeptala se Chrye potichu.

Odpovědi se nedočkala.

* * *

Kerz stál a vyvíječem paprsku mířil na Jona. Kontroluje si senzory, uvědomil si Jon.

Kerzův autoid se od jeho a Chryina lišil. Měl mohutnější pancéřování a i nosiče zbraní na pažích a zádech byly delší a silnější. Ústí paprskometu, do kterého se Jon díval, bylo široké jako mužská pěst.

„Cos to udělal, Scilere?“

„Změnil jsem program, Kerzi.“

Na chvíli bylo ticho, v němž Jon naslouchal uklidňujícímu hučení hmyzu.

„Co to je?“ zeptal se Kerz nakonec. „Lile? Zase se nám tu objeví Lile? Myslíš si, že tě zachrání?“

Nic netuší, napadlo Jona. Ničeho si nevšiml. Má moc práce se vším ostatním.

Chrye, vzpomněl si. Co se s ní stalo? A se Zvířetem?

Z Kerzovy paže vystřelil paprsek ostrého světla, trefil Jona do boku a celým tělem mu projela vlna ostré bolesti. Cítil spálené maso a koutkem oka zahlédl, jak se rozblikaly varovné ikony poškození základních funkcí. Paprsek pokračoval dál a rozštípl kmen jednoho ze vzrostlých stromů za Jonem. Strom se zlomil a v pádu se za mohutného praskání větví opřel o dva další.

Kerz hned po paprsku vystřelil granát, kterým však minul cíl, protože Jon se již stačil odkulit za kmen padlého stromu a klopýtal hlouběji do džungle. Když se spustily automatické opravy systémů, bolest poněkud polevila. Kerze neměl přímo za zády, proto si dovolil zpomalit. Jeho pronásledovatel se teď bude snažit pochopit, co se vlastně změnilo. A Jon se musel pokusit dokončit svůj úmysl, dřív než Kerz zkusí proměnu zvrátit.

Opatrně zkoumal prostor za sebou, dokud Kerze v podrostu nezahlédl, pak v duchu poskládal řetězec piktogramů a začal pronášet zaklínadlo. Kerz se otočil, zahlédl ho, namířil vyvíječ paprsku a skrz křoví vystřelil. Světlo Jona bolestivě zasáhlo do paže, utíkat však již nemohl. Musel se s úkolem vypořádat právě teď.

Klesl na kolena, dál ale pokračoval v předčítání piktogramů a pak si uvědomil, že to, čeho chtěl dosáhnout, už stejně probíhá. Piktogramy měly smysl v době, kdy se jim v Katharu učil, teď už je ale nepotřeboval. Teď měl schopnost.

Křoví všude kolem něho doutnalo, pálilo se a mizelo pod údery Kerzova paprsku. Stále se sice pokoušel mířit, z jakéhosi důvodu to ale nedokázal a zbraň zanášela vlevo, příliš nízko, a rozdírala zem několik metrů od Jona. Po chvíli se paprsek vypnul, z ústí hlavně začaly náhodně vylétat granáty a mizely nad korunami stromů.

Kouzlo bylo připravené. Jon vstal. Deset metrů od něho Kerz pokračoval v palbě a lehce při tom zavrávoral. Granáty prorazily do hradby korun stromů otvory, kterými teď na Kerze volně dopadalo sluneční světlo, jako by se na něho zaměřovalo.

Z Jonova místa Kerzova kovová přilba vypadala jako lehce rozmazaná. Ladil a zaostřoval oční senzory, dokud nebyl schopný rozeznat masu mušek, poletujících kolem protivníkovy hlavy. Další se shlukovaly kolem jeho těla a některým se již dokonce podařilo dostat dovnitř. Kerz se stále ještě hýbal, občas křečovitě vyslal do prostoru ostrý paprsek, jeho kovový pancíř však jako by muškami ožil. Jon pozoroval, jak se mu dostávají do spár spojů na krku a v kyčlích.

Kerz si jich nakonec také všiml. Nebo je možná cítil. Chvíli jen zmateně klopýtal, na okamžik se musel zastavit, aby znovu získal rovnováhu, jen se ale dál kymácel. Vražedný paprsek se neškodně vybíjel k obloze jako proud světla, pronikající korunami opačným směrem.

Jon vystoupil z křoví a postavil se vedle ztuhlého stroje. Kerz na komunikačním kanálu cosi slabě šeptal. Jon vyladil příjem, stejně mu ale nerozuměl. Jen dvě nezřetelné slabiky, opakované stále dokola.

Hmyz už se musel pustit do vnitřních spojů stroje a metodicky je uzpůsobovat k uložení svých vajíček. Kerz nejspíš o tomto procesu věděl všechno a dokázal si vybavit i ty sebemenší podrobnosti. V této chvíli ho ovládal strach, za několik minut však dojde k celkovému selhání systému. Nakonec se vylíhnou larvy a začnou ho rozežírat zevnitř. Bolest bude neskutečná a nebude před ní úniku. Kerz stále opakoval stejné slovo. Mantru, nebo třeba začátek zaklínadla.

Jon se podíval do prázdných průzorů, které ještě před chvílí byly Kerzovýma očima, a přemýšlel, co asi tak může Kerz právě teď vidět. „Tohle není Kathar. V této zóně kouzlit nedovedeš, že, Kerzi? Tvoje Zvíře tě nikdy nepovzneslo.“

Nakonec porozuměl slovu, které se ozývalo na komunikačním kanálu. Kerz znovu a znovu šeptal: „Láska.“

V první chvíli si pomyslel, že se musel přeslechnout. Nedávalo přece vůbec žádný smysl. Pak ale pochopil a zavrtěl hlavou: „Nefunguje, Kerzi. Řekl jsem Madsenovi, na co se má připravit. Požádal jsem ho, aby přinutil doktorku Lockeovou vypnout tvé výstupní heslo. Stejně jako jsi to udělal ty mně a Starbumovi v Katharu.“

Rozhostilo se ticho. Ne úplné ticho, ale ticho Dirangeseptu. Jon se jím nechal prostoupit.

„Prosím,“ zamumlal Kerz tónem plným bolesti. Pak mu hlas selhal.

Jon ustoupil a zvedl paži. Ani Kerz si nezasloužil znovu prožít takovou smrt. Vystřelil plazmový náboj přímo na jeho helmu, když se však dým rozptýlil, paprsek Kerzovy zbraně dál zářil a prodíral se křovím. Kerz uvnitř stroje ještě žil. Dokonce ani přímý zásah nedokázal jeho pancířem proniknout.

Víc pro něho Jon udělat nemohl. Právě se od něho otáčel, když paprsek najednou změnil směr a v uších se mu rozezněl výkřik bolesti a hrůzy, který se jako ozvěna odrážel od okolí a trval příšerně dlouho. Jon se rozběhl, za sebou cítil vzrůstající žár a pak ho jako pěst do zad udeřila síla exploze Kerzova autoidu a veškeré munice, kterou nesl.

Zvuk výbuchu byl ohlušující a jen díky instinktu se mu podařilo včas vypnout všechny zvukové senzory. Tlak zezadu však dál vzrůstal, odhodil ho dopředu a povalil na zem. Kolem něho se vypařovaly stromy. Hradba plamenů ho dostihla dřív než tlaková vlna, která ho nadzvedla a unášela na čele masy ohně. Vypnul zbývající senzory, zatáhl všechny končetiny a letěl.

Když přistál, měl stále ještě všude kolem sebe plameny. Vstal a spustil kontrolní program.

Zdálo se, že všechny systémy fungují. Ohlédl se zpátky k epicentru výbuchu a zahlédl cosi, co se zvedalo z ohně, jakési Zvíře. Pohybovalo se neuvěřitelně rychle a plameny mu nedokázaly ublížit. Na krátkou chvíli připomínalo opici, proběhlo však kolem něho a zmizelo tak rychle, že si ho nestačil ani pořádně prohlédnout. Zůstal mu jen dojem kočky, snad podobné jeho vlastnímu Zvířeti, avšak s tmavě bronzovým kožichem.

Odvrátil se. Láska, pomyslel si. Kerzovo výstupní heslo. Slovo, které nikdy nepoužijete, ale také ho nezapomenete.

Rozběhl se rychle směrem, kde tušil Chrye.

* * *

Chrye cítila, jak se pod ní země otřásla, a vzdálený záblesk ohně a světla na chvíli ozářil siluetu dravce, který se na ni chystal znovu zaútočit. Letěl ale pomaleji a neohrabaně, protože již nedokázal naplno roztáhnout křídla. Jedna noha mu bezvládně visela pod tělem. Nezvládal již střemhlavý let kontrolovat a spíš na ni dopadl, křečovitě mával křídly a musel si pomáhat zobákem, aby jí po hrudi přelezl k obličeji. Při každém jeho pohybu projížděly Chrye tělem ostré šípy bolesti tak dlouho, dokud se jí dravec nedíval do očí. Jako by na sobě neměla pancíře, ale byla nahá. Zobák orla teď vnímala jen jako tvrdou žlutou šipku, namířenou na své hrdlo.

Za ptákem najednou zaregistrovala vzdálený záblesk barvy a pohyb. Napadlo ji, že přichází Jon, nebyl to však on, ale další Zvíře, další kočka. Ne ta Jonova, protože tahle měla kožich barvy tmavého bronzu. Byla ale moc daleko.

Bezmocně se po dravci ohnala mechanickou paží. Mohutný kus kovu projel ptačím tělem, aniž by mu ublížil, právě ve chvíli, kdy se zobák vrhl k jejímu krku, a pak jí do vnímání a do mozku cosi vstoupilo. Naplnilo ji to myšlenkami a vzpomínkami natolik, až se jí zdálo, že se jí musí hlava rozskočit. Proběhla jí děsivá vlna zlosti a odhodlání a přelila se do mechanické paže.

Pták otevřel zobák a nečekaně ostře zavřískal. Aniž by věděla, co dělá nebo jak k tomu došlo, přesměrovala Chrye všechno, co měla uvnitř, do mechanické paže. V duchu viděla bronzovou kočku a myslela a vzpomínala na všechno, co se jí kdy stalo. Takhle vypadá smrt, uvědomila si. Smrt je všeobjímající.

Klepeta mechanické paže dravce pevně objala, a když ji Chrye v oblouku zvedla, uzamkla se a vzala tělo ptáka s sebou. Jakmile dopadla podél jejího boku, zaslechla Chrye naprosto zřetelně, jak kosti dravce při úderu o zem praskají.

Chrye bezmocně ležela a pozorovala Zvíře, které k ní stále utíkalo, hlavou pohupovalo nahoru a dolů a dlouhýma nohama rychle zkracovalo vzdálenost mezi nimi.

Dokázala jsem to, napadlo ji. Udělala jsem kouzlo.

Poslední zbytky sil ji však opustily. Jen matně si všimla, že se pták znovu pohnul a vstává, a právě ve chvíli, kdy si uvědomila, že už se dál bránit nesvede, cosi za ní se pohnulo a uviděla štíhlou tlapu pokrytou stříbrným kožichem. Pták naposledy padl a změnil se ve změť krve a peří. Jonova kočka ležela vedle ní, teplá a na pokraji smrti stejně jako Chrye sama.

Děkuji, řekla Chrye. Nebo snad to slovo zaslechla? Možná obojí.

* * *

„Sakra,“ zaklela doktorka Lockeová a bušila do klávesnice. Nakonec se vzdala a dlaní prudce udeřila do obrazovky monitoru před sebou. „Sakra!“

„Co to bylo?“ zeptal se Madsen.

„Orel, tedy ten stroj, je zničený. A Kerz… Sakra!“ Pokusila se vstát.

Madsen jí položil ruku na rameno. „Sedněte si,“ řekl jí. „Počkáme.“

* * *

Nést její autoid bylo jako držet v náručí přímo ji. Kdyby Jon zavřel oči, mohl si představit, že jsou oba nazí. Bylo to stejně bláznivé jako to, co viděl, když měl oči otevřené. Její autoid vedle jeho a dvě Zvířata – ohromné kočky –je upřeně pozorovala. Její kočka a jeho kočka.

Potácela se na hranici bezvědomí. Jon ji pohladil po čele a zašeptal: „Už je skoro po všem, Chrye. Kerzovo Zvíře tě naučilo provádět magii, jenže dál umíráš. Nedokážu tomu zabránit. Nic tomu nedokáže zabránit.“

Zavřel oči, protože se na ni nechtěl dívat skrz slzy. Vzpomněl si, jak se přitiskla k jeho zádům tehdy na začátku, než se všechno začalo hroutit, jako by je oba mohl pomocí magie přenést zpátky.

„Máme ještě jednu šanci,“ šeptal. „Můžeme se s nimi vrátit. Mají schopnost nás vzít s sebou. Znají nás stejně dobře, jako znalo Starbuma jeho Zvíře, a dokážou nás odvést k sobě. Na Dirangeseptu můžeme být, čím jen budeme chtít. Dokonce i námi samotnými. Tam bys žila, Chrye.“

Svou dlaň položila na jeho. Otevřel oči, aby na ni viděl. „Jone, to je přece šílené,“ zašeptala. „Nic z toho není reálné, to se nás jen Kerz snaží ještě víc ponížit. Dělá to Labyrint.“

„Vím určitě, Chrye, že to, co prožíváme, je opravdové. Je mi jasné, co se stalo. Ovládl jsem magii. Nejenom v zóně. Když tě postřelili, zabil jsem je pomocí magie.“

„Ti muži pracovali pro Labyrint, Jone. Všechno mohlo být jen narafičené, stejně jako hry, které jsi hrál. Hologramy, hydraulické rampy…“

„Copak na tom teď záleží? Jestli tě vyndáme z CryoSysu, tak zemřeš. Dovol jim, aby nás vzaly s sebou. Prosím. Nechci tě ztratit.“

„Jak mám vědět, že nás opravdu odvedou? Jak si můžu být jistá, že vůbec existují?“ Dívala se na kočky. Zdály se být tak mírumilovné, jedna druhou po boji upravovaly. Její Zvíře opatrně olizovalo krev z boku Jonovy kočky, a ta mu otírala čenich navlhčenými packami.

Ta bronzová kočka kdysi patřila Keiovi. Vzpomínala si na ni jako na kotě, hrající si v paprscích slunce, jako by celý svět byl stvořený jen kvůli jejímu potěšení. Tehdy si myslela, že svět nemůže zemřít, dokud bude tahle kočka naživu, dokud z ní bude vyzařovat všechna její energie a radost. A také se pamatovala na přejeté tělíčko na silnici jen o pár měsíců později. Znovu si kočku prohlédla a oslovila Jona: „Jak si vůbec můžu být něčím jistá?“

„Víš přece, že chci, abychom zůstali spolu, nebo ne?“ Jeho hlas zněl najednou slabě, jako by se od ní vzdaloval. Ruce a nohy jí ztěžkly a ztrácela v nich cit. „Víš, že tě miluji.“

„Ano, Jone.“

„Chceš zůstat se mnou?“

„Ano. Chci.“

„Pak musíš, Chrye, riskovat.“

Neměla už skoro sílu ani na to, aby zakroutila hlavou. „Kerz ti nikdy neprozradil, že má připravenou dirangeseptskou zónu, že?“

„No a?“

„Třeba jich existuje víc. Nikdy se to nedozvíme, Jone. Třeba jsme jen součástí Kerzova výcvikového programu.“

„Neměli bychom být. Chrye, tvůj komunikační kanál slábne. Skoro tě neslyším. Musíš se rozhodnout.“

Povzdechla si. Neměla už sílu ani na to, aby se s ním přela. Neměla už sílu vůbec na nic. Začínala jí být zima. „Dobrá, Jone.“

Kočky vstaly a protáhly se. Všechno ostatní se začalo rozplývat.

* * *

„Ježíši, co se to děje?“ vykřikl Madsen.

Doktorka Lockeová tak dlouho přehazovala spínače, dokud alarmy nepřestaly ječet a v místnosti se nerozhostilo smrtelné ticho. Zírala na obrazovky, jako by údaje na nich najednou nechápala, stejně jako jim nerozuměl detektiv.

„Doktorko?“ naléhal Madsen.

„Životní funkce jsou vypnuté,“ zamumlala. „Jsou mrtví. Nechápu to. Ta dívka umírala tak jako tak, ale oba? Obě lůžka? To je přece nemožné!“

„Tak to, sakra, spravte!“

Znovu se posadila a obrátila křeslo tak, aby viděla Madsenovi do tváře. „Lůžka jsou v naprostém pořádku,“ prohlásila. „Oba jsou mrtví. Nemůžeme s tím vůbec nic dělat.“

„A co je s Kerzem? Žije?“

„Zdá se, že jeho lůžko fungovat nepřestalo.“

„Ten má ale kliku, co?“ Madsen vstal a dlaní s vyvíječem pole jí přejel po bradě. „Vrátíme se tam dolů. Chci je vidět. Musím se přesvědčit na vlastní oči.“

* * *

Dveře byly otevřené a polonahý Kerz se jimi právě pokoušel projít ven. Oči měl zamlžené a nevidoucí. Madsen nejprve zvedl vyvíječ pole, pak ho však znovu sklonil. Kerz ho stejně neviděl. Divoce se škrábal na krku a cosi si potichu mumlal. Madsen ustoupil, aby Kerz mohl projít. Zdálo se mu přitom, že zaslechl nezřetelný zvuk, podobný hučení transformátoru.

„Kerzi?“ ozvala se doktorka Lockeová. Ani jí si nevšímal a s mumláním prošel netečně kolem ní. „Oni se… nezastaví…“

„Nechte ho jít,“ poručil Madsen. „Jen byste zbytečně ztrácela čas. Tomu už nic nepomůže. Je to tak?“

Sledovala Kerze, jak se potácí chodbou ke své kanceláři. „Ne,“ odpověděla bezbarvě.

Madsen ji odtáhl do místnosti s lůžky. Kerzovo bylo otevřené a na podlaze kolem něj se leskly zbytky gelu. Madsen zvedl víka zbývajících dvou. Gel v Chryině lůžku měl pokojovou teplotu. Vypadala, jako by se koupala v krvi. Obvaz na boku se uvolnil a teď se vedle ní vznášel jako vodní řasa. Madsen zabořil prsty do gelu na Jonově lůžku a zkusil, jestli mu na krku nahmatá tep. Nic. Tělo bylo studené. Oba byli po smrti. Stejně se ale obrátil k doktorce Lockeové: „Osušte je. Musím si být jistý.“

„Nemá to smysl. Jsou mrtví. Říkala jsem vám to.“

Znovu zvedl vyvíječ pole. „Nic nechápete, doktorko Lockeová,“ prohlásil. „Tento projekt bude velmi brzy zastaven. Nebude to trvat dlouho, Kerz zemře a projekt odejde s ním. Už žádné zóny, žádné pochybnosti.“

Doktorka Lockeová se stále ještě ani nepohnula.

„Osušte je, doktorko. Pokud jsou mrtví, tak už na tom stejně nezáleží. Od zítřka bude Labyrint zažívat horké chvíle. Až vyjde najevo, co se tu dělo, nebudou už žádné další Dirangesepty. Žádné další skrývání. Vláda sice popře jakoukoliv spoluúčast, to je mi ale právě teď srdečně jedno.“ Znovu na ni namířil vyvíječem pole. „Kerz bude poslední ze sebevrahů, doktorko, a já klidně zařídím, aby všechno vypadalo, že posledním jeho činem bylo, že vás zavraždil. Nebo můžete dál žít a všechnu odpovědnost shodit na něho.“

Doktorka Lockeová přešla ke kontrolnímu panelu v hlavách Chryina lůžka a aktivovala systém opuštění lůžka. Madsen stál vedle ní a ještě ji upozornil: ‚Jestli ale, doktorko, lžete a kterýkoliv z nich byť jen mrkne, pak přísahám, že vás zabiju.“

Gel z Chryina lůžka začal odtékat. Madsen pozoroval, jak hladina v lůžku klesá a na jeho bocích se tvoří rudý povlak krve. Když gelu zmizela asi polovina, přestal tělo nadnášet a to kleslo až na dno prohlubně. Tvář měla Chrye bledou a jakoby voskovou. Hlava jí klesla na stranu a ústa se otevřela, jako by se chtěla naposledy nadechnout gelu, který ji až dosud obklopoval. Po chvíli se na hladině začaly objevovat shluky vzduchových bublin. Proces se zastavil a na ovládacím panelu se rozsvítilo několik červených varovných světel.

Madsen cítil, jak se mu začíná třást ruka, v níž svíral vyvíječ pole.

Doktorka Lockeová zvedla dlaň v obranném gestu a rychle začala vysvětlovat: „To je v pořádku, Madsene.

Opravdu. Uklidněte se. Vlákna z obvazu ucpala ventily. Nic víc. Je mrtvá. Říkala jsem vám to. Lůžka jsou velmi citlivá a nejsou dimenzovaná na kontaminaci cizími předměty. Nechám profouknout ventily a budeme pokračovat. Uvidíte.“

Madsen se zhluboka nadechl a přikývl. „Udělejte to.“

Když Chryino tělo spočinulo na dně suchého lůžka, sklonil se a dlaní se dotkl její tváře. Chvíli ruku držel na místě a pak se narovnal.

„V pořádku,“ pronesl smutně. „Další.“

Z Jonova lůžka gel odtékal bez problémů, až mu hlava spočinula na tvrdém keramickém dně. Madsen tělo dlouho pozoroval, ani se však nepohnulo. „Tak se mějte. Oba,“ zašeptal. „Hodně štěstí.“

„Jak jsem říkala,“ prohlásila suše doktorka Lockeová. „Mrtví.“

Automatický vysavač vyčistil podlahu pod lůžky a Madsen se zamyšleně podrbal na krku. Zvedl ruku k vlasům, pak ji ale opět spustil. „Dobrá,“ řekl znaveně. Zvedl dlaň s vyvíječem pole, namířil ho na hlavu doktorky Lockeové a ruka se mu už ani trochu netřásla. Mezi prsty se mu objevily plastové paprsky. „Řekněte mi, doktorko Lockeová, věříte v posmrtný život?“

„Vždyť jste říkal…,“ ustoupila o krok.

V koutcích úst mu zacukalo. „Proč byste právě vy, ze všech lidí na světě, měla věřit tomu, co vám někdo řekne?“

Chvíli ji pozoroval a pak přestal vyvíječ mačkat. Špice se pomalu zatáhly a nakonec přístroj schoval do kapsy.

„Odcházím. Musím si dát kafe.“

* * *

Chrye otevřela oči a usmála se. Kam až dohlédla, sahalo pole žlutých květin. A v něm spousta spokojených, odpočívajících a slunících se koček. V dálce viděla hustou zeleň. Podívala se na Jona a pak sama na sebe.

„Ach, Jone,“ zašeptala. „Chryzantémy.“

Klekla si a jednu utrhla. Vypadala tak opravdově.

* * *

* * *

* * *

* * *

Poznámky

[←1]

* *

Table of Contents

1

←1