Spravedlnost Arsena Lupina
Boileau-Narcejac
I/ PADESÁTIFRANKOVKA
„Ale vždyť vám povídám, že tam nikdo nebude,“ řekl Bernardin. Arsene Lupin stál před toaletkou ve svém pokoji a jemně se líčil, obratně jako starý člen Comédie Française. Dlouho váhal nad volbou kníru, zatímco Bernardin, sedící rozkročmo na židli, ho pozoroval s určitou netrpělivostí.
„Jejich sluha Josef mi to potvrdil,“ dodal. „Každé úterý tráví noc u svého synka.“
Lupin se šklebil, jak zkoušel, jestli krátký ryšavý knír, který si konečně vybral, dobře přiléhá ke rtu.
„Kde?“ zeptal se.
„Ve Valmondois, kde je ten kluk u chůvy. Už jsem vám to všechno vysvětlil, šéfe. Vy mi ale dáváte do těla.“
„Ale kdepak, milý Bernardine. Tak ještě jednou. Řekl ti ten Josef, proč z toho místa odešel?“
„Jistě. Vypadá to, že se ti Mendailleovi pořád jen hádají. Asi se rozejdou. Josef šel raději jinam. Už vůbec se nesnášel s tím chlápkem, kterej je zřejmě pěknej hrubián.“
„Kolik mu je?“
„Nevím přesně.“
Lupin se otočil a prstem hrozil Bernardinovi.
„To bys měl vědět. Člověk má všecko vědět, když se k někomu pozve.“
„Prosím vás! Může mu být takových čtyřicet let. Vím na beton, že odchází často večer, zvláště když jeho žena není doma. Navštěvuje klub v ulici Kapucínek a nikdy se nevrací před jednou hodinou po půlnoci. Poněvadž místo Josefa ještě nikdo nenastoupil, je dnes večer dům prázdný.“
Lupin si teď roztíral na tváři velmi jemnou vrstvu líčidla.
„Myslíte si, že to má smysl,“ poznamenal Bernardin, „když nás nikdo neuvidí?“
„To ne. Dělám to jen pro potěšení… Tomu ty nerozumíš… Hraju si na minulost, chápeš?“
Prudkým pohybem se Lupin postavil před Bernardina. Oči mu jiskřily šelmovským mládím.
„Víš, nevadí mi, když omládnu o deset let. Tehdy jsem si se vším pěkně hrál. Vloupání, to byla radost, podívaná, kterou jsem si dopřál, jakési večerní představení v divadle. Byl jsem zároveň na scéně a v sále. Zbožňoval jsem potlesk. Ach, jaký já byl dobrý herec! Kolik já jen měl opon!… Bohužel, pak přišla válka. Nevím, jak mi to půjde. Je to moje první ‚vystoupení‘. Nesmím propadnout. Proto se tolik vyptávám. Musím si zopakovat svou roli. Všechno rozvažme! Ještě jednou. Kam jdeme?“
„Ke Xavieru Mendailleovi, La Rochefoucauldova ulice.“
„Koho si ten Mendaille vzal?“
„Vnučku z rodiny pěstitelů šampaňského Verzy-Montcornet, Béatrice. Na první pohled ohromné jmění. Drahocenné šperky.“
„Výborně. A co ještě víš o Mendailleových? Počkej… Řeknu ti, co o nich vím.“
Začal vyprávět.
„Xavier Mendaille měl velký statek blízko Remeše. Prodal ho v roce 1913. Při mobilizaci se mu podařilo na několik měsíců se ulejt. A pak musel narukovat a byl raněn, v dubnu 1915. Potom byl zproštěn vojenské služby, neptej se, jak se mu to podařilo, a zas se objevuje v plné slávě v Paříži, kde si žije na velké noze. Kdo to vlastně je, ten Mendaille?“
„Válečný zbohatlík.“
Lupin se hlučně rozesmál.
„Právě to jsem chtěl slyšet. A co se dělá s válečnými zbohatlíky?“
„Musí vrátit to, co nepoctivě získali.“
„Stáváš se inteligentním, Bernardine. I já, Arsene Lupin, jsem se rozhodl, na základě svědecké výpovědi pana Bernardina, zabývat se vážně tímto Xavierem Mendaillem, a proto si chci zahrát na poctivce.“
Udělal piruetu, štípl mladého muže do tváře.
„No tak, loudale, usměj se. Proč se tváříš tak pohřebně?“
Upravoval si před zrcadlem obličej, jako když malíř posledními tahy končí portrét, ustoupil o dva kroky, prohlížel se zpředu, malinko pootočil tvář. Pak si vzal cestovní plášť, nasadil si čepici a luskl prsty.
„Jdeme, bando!“
Vyšli ven. Silný mráz hned měnil jejich dech v páru. Březen byl tentokrát ledový. Měsíc v úplňku pohlcoval světlo pouličních lamp a vrhal na zem jejich splývající stíny.
„Musels vybrat právě takovouhle noc,“ řekl Lupin; ale neztratil dobrou náladu. Pokračoval veselým tónem:
„Paragraf 1. Nikdy nepracovat za měsíčního svitu. Paragraf 2…“
Přecházeli náměstí Opery. Odmlčel se a uchopil svého společníka za ruku.
„Ale proč vlastně tak pospícháš? Mohlo to počkat, ne?“
„Ale vždyť jsem vám to už říkal. Mendaille přijal nového sluhu. Příští týden by bylo pozdě.“
„Mám stejný názor. Ale jsem rád, když to opakuješ. Jsem rád, když se myslí na všechno. Přiznám se ti: je to zkouška, kterou se chystáme složit. Až dosud si žák Bernardin nepočíná špatně. Ale vážné zkoušky dosud nenastaly.“
Přidali do kroku a dali se ulicí Chaussée-ďAntin, kde se potulovalo jen pár flamendrů.
„Náš přítel Sébastien mi řekl, žes před válkou žil na venkově.“
„Ano,“ přitakal nevrle Bernardin. „Ale nerad na to vzpomínám.“
Hezkou chvíli šli mlčky. Na kostele nejsvětější Trojice odbíjelo půl.
„Půl dvanácté,“ poznamenal Lupin. „Máme dost času. Pana Mendaille za chvíli v klubu oškubou, aspoň doufám. Já jsem pro morálku!“
„Pozor,“ zašeptal Bernardin. „Jsme u cíle. Je to ten dům na rohu, tam dole. Má zvláštní vchod, vpravo, který vede na ďAumalovu ulici. Hlavní vchod je na druhé straně v La Rochefoucauldově ulici.“
Lupin se zastavil, aby prozkoumal místo činu. Mendailleovi bydleli v krásné staré vile o dvou poschodích. Okna v přízemí byla kryta těsně přiléhajícími kovovými okenicemi. Pouliční svítilna ozařovala křižovatku, ale ulice, vpravo a vlevo, byly opuštěné.
„Začněme u služebního vchodu,“ rozhodl Lupin.
Beze spěchu, jako dva chodci, kteří se vracejí domů, přešli vozovku a zastavili se před vchodem. Lupin zkoušel zámek.
„Podej mi brašnu,“ zašeptal.
Když ji otevřel, zazářilo jemné nářadí. Bernardin ukázal na dřík zakončený háčkem.
„Ne,“ řekl Lupin, „jednoduchý paklíč musí stačit. Je to starý dům. To není Francouzská banka.“
Vzal klíč, jemně uvedl v chod západku, přitlačil dlaní. Dveře zůstaly zamčené.
„Zevnitř je závora,“ poznamenal. „Nemá cenu tady pokračovat. Tohle jsi měl vědět. Pojďme na druhou stranu… Ale, kamaráde, snad jsi nedostal třesavku, no ne! To je špatné, Bernardine. Snad sis nemyslel, že ta práce bude jednoduchá. Jen se neboj, sakra!“
Obešli roh domu, přesvědčili se, že La Rochefoucauldova ulice je prázdná, kam oko dohlédne. Vyzkoušeli oba zámky hlavního vchodu.
„Ten spodní je bez problémů,“ poznamenal Lupin. „Nechám ti ho. Vezmi si ten malý šperhák.“
Ruce zvlhlé potem, Bernardin se namáhal asi minutu, pak cítil, jak se něco uvolnilo.
„Už to je, šéfe. Otáčí se.“
„Jasně že se otáčí. Zato ten nahoře nám asi dá zabrat. Počkej… Plochý klíč… Ne, to by nešlo… Druhý… ten s dvěma zuby, dík.“
Jako zázrakem se křídlo dveří pootevřelo.
„Výborně, kamaráde,“ řekl Lupin s úsměvem.
„Ale jděte,“ koktal Bernardin. „Musíte mi vysvětlit…“
„Ano, samozřejmě. Ale teď na to není čas. Jdi dál.“
Vstoupili dovnitř, rozsvítili baterky.
„Tady,“ zašeptal Bernardin, „to je hala. Vlevo je salón a jídelna. Vpravo pracovna.“
Kužel kapesní svítilny přeběhl z jedné stěny na druhou a doprovázel jeho slova. „Podívejme se do salónu,“ řekl Lupin.
Prošel dvojitými dveřmi a objevil velký pokoj, bohatě vybavený křesly, vitrínami, nízkými stolky s vázami plnými květů, a náhle byl dojat, úplně zmaten, protože si znovu vybavil minulost plnou dobrodružství, bláznivých kousků, nebezpečných výprav, prováděných jen proto, aby se přesvědčil, že stojí za to žít. Avšak právě teď se neměl čím chlubit. Tato noční návštěva u Mendailleových, to byla turistika, malý vrtoch, který si dopřál, aby udělal radost Bernardinovi. Ale to mu připomnělo jeho začátky a neznal nic živějšího, opojnějšího než tápavě objevovat obrysy a intimitu bytu, který mu byl zakázán.
Těžké záclony, stažené před okny, vytvářely ještě dusnější atmosféru. Květiny, růže a karafiáty, šířily nasládlou vůni, téměř pohřební. „Paní Béatrice Mendailleová,“ posmíval se Lupin, „vy zanedbáváte svůj domov. Ach! Promiňte.“ Stál před ní. Jeho baterka nyní osvětlovala nádherný obraz, který představoval stojící mladou ženu; tiskla k sobě kytici lilií, která jí zakrývala spodní část obličeje. Její oči, úplně modré, jako by kladly bolestnou otázku. Ruce, které svíraly kytici, byly zdobeny nádhernými šperky. „Bohatá a nešťastná,“ říkal si Lupin. „Jestliže jsem to pochopil, madam, co znamená váš usouzený pohled, buďte bez obav, já…“ Vzadu se ozval praskot, který ho vyplašil, a Lupin si tím směrem posvítil baterkou. Bernardin páčil zámek sekretáře.
„Dobrá,“ řekl Lupin polohlasem, „ty aspoň neztrácíš čas. Měl bys vědět, že se člověk nevrhá jako děcko na první tretky, které mu přijdou do cesty.“
„Ale, šéfe, já jsem ještě nic nevzal. Já hledal…“
„Co?“
„Cenné věci, a když je tenhle sekretář zamčen na klíč, tak jsem si myslel…“
Lupin obhlédl celý pokoj a vrtěl hlavou podle toho, jak osvětloval jednotlivé obrazy nebo kusy nábytku.
„Nic skvělého! Mám dojem, že se v téhle domácnosti zbavili těch nejlepších kousků. Co tu zůstalo, je bez ladu a skladu, není to nejhorší, jistě, ale pro nás nezajímavé. Vitríny jsou poloprázdné a to je, Bernardine, znamení, které nelže. Máme smůlu, děsnou smůlu, před námi sem už přišla bída.“
„A co šperky?“
„Podíváme se.“
Lupin zamířil světlo baterky na obraz Béatrice Mendailleové, který se znovu objevil. Bernardin couvl.
„Ona tě nesní,“ řekl Lupin. „Podívej se na její oči… No? Ta úzkost. A víš proč? Nejen proto, že její manželství ztroskotalo a její manžel je k ničemu, ale hrozí jí nedostatek. Tedy, ty šperky… Vsaď se, že je prodali.“
„Ale Josef mi přece jen tvrdil…“
„Je to blbec, ten tvůj Josef. Bojím se, že jsme se obtěžovali zbytečně. Pojďme se mrknout vedle.“
Prošli halou a dostali se do pracovny. Záclony nebyly staženy; měsíční světlo rýsovalo obrysy okna a zářilo mezi spárami okenic. V místnosti bylo cítit vůni tabáku a leštící pasty. Ve světle baterky Lupin rychle přehlédl inventář: psací stůl, knihovnu, křesla, samý empír.
„Brak,“ brumlal, „imitace. Tohle přišlo přímo z předměstí Sv. Antonína.“
Posadil se k psacímu stolu, pozoroval roztržitě koženou podložku, kalamáře, pořadač, v kterém bylo několik dopisů, telefon, masivní popelník. Bernardin už natahoval ruku k horní zásuvce. Lupin ho hrubě klepl přes prsty.
„Pracky pryč. Hrome, copak jsi nějaký zloděj? Nepřišli jsme sem krást. A rabovat teprve ne. Jen si vzít zálohu. A přiznávám se ti, že jsem zklamán.“
Povzdechl si a rozhodl se otevřít levou zásuvku. Náhle spatřil tenký svazek bankovek, sepnutý sponkou. Napočítal čtyři bankovky po tisíci francích.
„Nic zajímavého,“ řekl a vrátil je na původní místo. „To jsou peníze dodavatelů. Ta ubohá žena má pěkně zamotanou hlavu. Nebudeme jí přidávat další starosti.“
„To jste celý vy!“ mručel Bernardin.
Lupin prohlédl rychle ostatní přihrádky: účty, hodně účtů, a pak drobné zbytky, které se vždycky povalují na dně nábytku, polámané tužky, vyřazené plnicí pero, gumy…
„Hleďme, tohle bych nečekal,“ řekl Lupin. Položil před sebe papírový blok s hlavičkou: Statek Tři studny, Marné.
Papír byl zažloutlý. Blok zřejmě už nesloužil korespondenci, ale asi pro poznámky, protože na prvním listě byly stopy po čmáranici.
„Statek Tři studny,“ uvažoval Lupin. Bezpochyby jeho bývalé panství. Patrně měl důvod, proč to tady opatruje!
Odhodil blok na dno zásuvky. Bernardin se horečně prohrabával v zásuvce na druhé straně. „Pomalu,“ doporučoval Lupin. A náhle zvedl ruku: „Počkej!“
„Copak? Co se děje?“
„Nic nepozoruješ? Uhni.“
Odstrčil svého společníka, pak opatrně uvolnil z lůžka zásuvku, kterou Bernardin chtěl právě prohlížet.
„No? Nevidíš? Ale u všech svatých, tahle zásuvka je kratší než ostatní. A je-li kratší, pak to znamená, že je něco za ní. A nechceš mi říct, co je za ní?“
„Nevím… Ha! Už to mám. Tajná přihrádka.“
„To ti to trvalo! Haha! Náš baron ze Tří studní by tam mohl skrývat svůj válečný poklad.“
Poklekl a zasunul ruku do otvoru. Mluvil polohlasem, se zavřenýma očima, v obličeji napětí: „Žádný výčnělek… žádné tlačítko… Obvykle tam je nějaký pohyblivý prvek… Nevzrušuj se, milý Bernardine… tak malý úkryt nemůže skrývat velkou věc. Co by tam mohlo být? Milostné dopisy? To by mě překvapilo. Spíš dlužní úpisy… Nemohl bys trochu uhnout?… Když budeš pořád mluvit, neuslyším zvuk pružiny… A už to mám…“
Ozářil dno dutiny.
„Pěkná prácička,“ pokračoval. „Vypadá to jako sejf, ale bohužel v tom sejfu toho moc nebude… až na několik etují na šperky…“
Vyndal je, otevřel. Byly prázdné. V sametu zůstaly stopy po zmizelých špercích.
„Jste si jist, šéfe, že tam není nic jiného?“
„Podívej se sám.“
Bernardin se naklonil a prozkoumal tajnou zásuvku.
„Myslím, že je tam bankovka.“
„Ukaž.“
Mladý muž vytáhl padesátifrankovku. „Byla docela vzadu, na dně.“
Lupin obracel bankovku na obě strany. Postavil ji několik centimetrů od baterky a posvítil si na podivný nález. Bankovka byla napřed pomačkána, pak pečlivě uhlazena, snad žehličkou, ale původní záhyby ještě tvořily síť drobných trhlinek. Lupinův čilý duch pracoval na plné obrátky. Proč skrývat na dně skrýše bankovku tak nízké hodnoty? Není to falešná bankovka?
Vytáhl z peněženky padesátifrankovou bankovku, položil obě vedle sebe na psací podložku, pečlivě je studoval: kresby totožné, barva totožná. Jen číslice série se lišily. Ohmatal jednu, pak druhou. Přesně stejný vjem. Zkouška proti světlu ukázala stejný vodotisk. Tato padesátifrankovka měla všechny znaky pravé bankovky. Ale instinkt Lupina varoval, že nesmí dělat rychlé závěry. Proč by Mendaille ledabyle uložil v přihrádce, kterou ani neuzamkl, sumu čtyř tisíc franků, a na druhé straně pečlivě uschoval v úkrytu obyčejnou padesátifrankovku. V tom bylo nějaké dráždivé tajemství.
„Co budeme dělat, šéfe? Čas letí.“
„Ano, už jdu,“ řekl Lupin mechanicky. „Ne, dej tu bankovku tam, kdes jsi ji vzal.“
Ale kouzelnickým hmatem vyměnil bankovky a zatímco Bernardin zavíral do sejfu bankovku, která patřila Lupinovi, Mendailleova bankovka už spočívala v Lupinově peněžence. Případ nebyl uzavřen!
Rychle prohlédli knihovnu. Obsahovala jen slovníky, právnické knihy a několik románů: Zola, Loti, Anatole France, Richepin, Maupassant…
„Rád bych se podíval do kuchyně,“ řekl Lupin. „Člověk nikdy neví.“
„A jídelna?“
„Taky se tam mrkneme,“
„Mohl bych zajít do kuchyně, zatímco vy to prohledáte dole.“
„Ne. Zůstaneš se mnou.“
„Vy mi nedůvěřujete, šéfe?“
„Tobě věřím, ale tvému zlodějskému talentu ne. Tak pojďme.“
Vyšli z pracovny a na konci haly našli dveře, které vedly do kuchyně. Lupin si posvítil po místnosti a objevil nádobí, velký plynový sporák, dlouhý stůl, dřez, slaměné židle.
„Nic pro nás,“ zašveholil Bernardin.
„Máš pravdu. Ale nikdy se nesmí nic zanedbat. Vzpomínám si, jak jsem jednou vyslídil balíček cenných papírů v troubě sporáku. Ideální místo. Mnohem jistější než v sejfu.“
Posvítil si na stěny.
„Hele,“ řekl pobaveně, „zapomněl jsem, že je dnes 13.“
Přiblížil se ke kalendáři, pověšenému nad truhlou na chleba, vytáhl hodinky.
„Dvacet minut po půlnoci.“
Pečlivě utrhl list kalendáře, udělal z něho kuličku a strčil ji do kapsy. „Půjdete, šéfe?“
„Jsi horší než malý kluk, Bernardine.“
A najednou chytil svého společníka za paži.
„Pst… Slyšíš?“
Zaslechli nějaký hluk, který Bernardin s hrůzou poznal.
„Někdo mluví,“ zašeptal. „Mlč!“
Byl to rychlý šepot, přerušovaný krátkými odmlkami. Vypadalo to, že přichází z haly nebo snad z pracovny. A bylo to děsivější než nějaký výkřik nebo volání o pomoc.
„Chlape mizerná!“ zašeptal Lupin. „Mendaille nebyl ve svém klubu.“
Zhasl baterku, přešel po špičkách halu, otevřel dveře do pracovny. V přítmí rozpoznal siluetu muže skloněného nad telefonem. Vrhl se na něho. Aby se mohl bránit, musel muž pustit sluchátko. Bitka byla prudká. Mendaille byl těžký a silný jako medvěd. Lupin ovládal všechna tajemství džiu-džitsu, ale jeho protivník mu ochromil ruce jako ve svěráku. Bojovali poslepu a přitom poráželi kolem sebe předměty a rozbíjeli je.
Úderem kolena se Lupin osvobodil a hranou ruky se naslepo ohnal po hrdle svého protivníka. Jeho rána byla odražena jako blesk a hned nato byl uchopen za krk a tlačen dozadu. Ztratil rovnováhu a upadl tak nešťastně, že pravou nohu měl sevřenou pod sebou. Prudká bolest ho bodala do kotníku. Zpola udušen pokoušel se znovu vzchopit. Docela blízko sebe slyšel vzdálený drobounký hlas, vycházející z telefonu, který upadl na koberec: „Haló… haló… Odpovězte. „ Napnul všechny svaly a převrátil na stranu tělo, které ho rdousilo, a zkroutil prudce zápěstí, které mu svíralo bradu. Muž zasténal a uvolnil sevření. V tom okamžiku třeskla Lupinoví nad hlavou rána. Plamen výstřelu z pistole ho oslepil. Lupin poklekl na jedno koleno.
„Zabil jsi ho,“ vykřikl. „Idiote… Rozsviť!“
Světlo baterky se zastavilo na obličeji se zavřenýma očima, pak na domácím kabátku, na kterém se objevila na pravé straně hrudi hnědá skvrna, která se rozšiřovala. Lupin se obrátil k Bernardinovi.
„Lumpe, pojď! Měl jsem tě prohledat, než jsme vyšli… Pomoz mi. Myslím, že jsem si vymkl kotník.“
S námahou vstal, pozoroval tělo na podlaze.
„Měl jsem strach, šéfe,“ řekl Bernardin. „Chtěl jsem…“
„Mlč. Nepotřeboval jsem zbraň, abych se s ním vypořádal. Mám hrůzu z krve, ty to víš… Ukaž mi jeho ránu.“
Bernardin zlehounka odhrnul rub kabátu a pak košili. Mezi zakrvácenými chlupy se objevila rána.
„Ještě štěstí, že neumíš s pistolí zacházet,“ řekl Lupin. „Kulka se nemohla dostat do plic. Asi to nebude vážné. Ale zasloužil bys… Vypadneme. Přijde policie.“
„Policie?“
„Ano, policie. Telefonoval. Už chápeš?“
Lupin zvedl telefon a postavil ho zase na psací stůl.
„Spal,“ řekl. „Vzbudili jsme ho. Sestoupil, zatímco jsme byli v kuchyni, a udělal to, co by udělal kdokoli na jeho místě. Zavolal komisařství… A obávám se, že jsem zasáhl příliš pozdě. Pospěšme si!“
Naposled si posvítil na Mendailleův obličej.
„To je fiasko,“ zašeptal si. „Blbečku! A to si chce hrát na Lupiče-džentlmena. Mezi námi je konec. Když je někdo takový hlupák, měl by se dát k policii… Sakra! Je mi nanic!“
Pokulhával až k venkovním dveřím, nechal je pootevřené, aby policisti, kteří tu budou každou chvíli, neztráceli čas. Pak, opíraje se o Bernardinovu paži, dal se na cestu a jen stěží přemáhal bolest. Cháteaudunská ulice, úzkostlivě se rozhlédl napravo a nalevo. Žádné taxi v dohledu, žádná drožka; podaří se mu dostat se pěšky do garsonky v ulici Míru, kde teď bydlel? Vydal se na cestu a ani se nesnažil ovládnout svou zlost.
„Především si vtluč do hlavy, žes mi nezachránil život. Lupinoví se život nezachraňuje. A za prvé. Ouvej! Nepospíchej tak! Člověk se napřed pořádně informuje, hrome. Všechny ty informace, na které jsi byl tak hrdý, byly falešné. Mendaille nebyl ve svém klubu a nebylo tam nic, co by se dalo vzít. A za druhé. Kdo ti konečně dovolil, když jdeš se mnou, abys měl pistoli?“
„V zákopech…,“ začal Bernardin.
„Prosím tě! Válka skončila před čtyřmi měsíci. Nevypravuj mi báchorky. Kdyby všichni bývalí bojovníci už nemohli žít beze zbraně v kapse, kam bychom se dostali?… Až uvidím Sébastiena, řeknu mu, co si o tom myslím. Pěkného rekruta mi to doporučil, na mou věru!“
Lupin se zastavil, opřel se o vchod jedné budovy, aby nabral dech. Masíroval si poraněný kotník.
„Hezký návrat z výpravy,“ bručel. „A to všechno tvou vinou.“
„Mohl bych vás nést, šéfe,“ navrhl poníženě Bernardin.
Lupin se neubránil smíchu.
„Můj ty bože, ta prostota. Ach, jsi za všechny prachy, Bernardine!“
II/ PODIVUHODNÝ VEČÍREK
Když se pozítří dostavil Bernardin k Lupinoví, aby se poptal, jak se mu daří, věrný sluha Achille mu nedovolil vstoupit.
„Pán nikoho nepřijímá.“
Důvěrně dodal:
„Nevím, co jste mu udělal, ale má na vás vztek.“
„Co jeho kotník? Co dělá jeho kotník?“
„Ujde to. Byl tu doktor. Říká, že to je výron a že pán musí co nejmíň chodit. Představte si to! Znáte ho přece! Jako kdybyste ho mohl udržet v klidu!“
Bernardin trval na svém.
„Jen na minutku. Já ho neunavím.“
Achille to rezolutně zamítl.
„Počkejte několik dnů, pane Bernardine. Víte, jak pán rychle vyletí. Hned vzplane. Ale není mstivý. Uvidíte. Sám vám řekne, abyste přišel.“
Znovu tiše zavřel dveře.
„Co se děje?“ křičel Lupin.
Odpočíval na lehátku, nohu měl na podušce. Kolem něho na koberci se povalovaly noviny.
„Nelži,“ řekl. „Poznal jsem jeho hlas. Je to ten kretének, který si o sobě myslí, jaký je chytrák.“
„Ach, pane!… Je velmi milý.“
„Nepotřebuju, aby byl milý. Chci, aby mě poslouchal.“
„Dobře, pane.“
„Neříkám to kvůli tobě. Podej mi hůl.“
„Ale doktor říkal…“
„Je to osel. Znám líp než on tu svou zatracenou jedenáctku. Vím, co s ní mám dělat.“ S námahou vstal.
„Au, to bolí. A co teď?… Nestůj tam tak s vytřeštěnýma očima, jako bych byl Eiffelovka. Připrav radši portské. Přijde Pelletier.“
Ozvalo se diskrétní zazvonění.
„Vidíš! Už je tady. Pusť ho.“
Gustave Pelletier byl chemik, na kterého se Lupin často obracel kvůli choulostivým znaleckým posudkům. Byl to asi padesátník, prostě oblečený, s jemným obličejem, trochu neobratný. Když spatřil Lupina, jak se opírá o hůl, zahrozil mu prstem.
„Vy, můj milý příteli, vy byste měl…“
„Hned se pohádáme. Posaďte se. Tak co je s tou bankovkou?“
Pelletier vytáhl z náprsní tašky padesátifrankovou bankovku, upravil si cvikr.
„Je úplně v pořádku,“ řekl. „Nejsem samozřejmě pracovníkem Cedulové banky, ale myslím, že se v tom trochu vyznám. Podle mého názoru nemůže jít o padělek. Neboť jinak by si padělatel musel opatřit papír, který používá Francouzská banka, což je málo pravděpodobné. A i v tom případě, který rytec by byl natolik obratný, aby dokázal tak dokonalou kresbu? Jistě, existují velmi dobří rytci. Ale není jich moc. A obvykle jsou známi. Vědí, že zákon je k padělatelům neúprosný. Ne, myslím, že ta bankovka je pravá. Vydali ji před čtyřmi nebo pěti lety, uvažuji-li podle čísla série, ale v tom se mohu mýlit; jsem jen prostý chemik. Musím dodat, že nebyla moc v oběhu. Není ani opotřebovaná, ani znečištěná. Někdo ji kdysi pomačkal a pak přežehlil žehličkou… Žehličkou příliš horkou, protože jsem objevil narezavělé stopy v levém rohu nahoře… Tu práci zřejmě provedl muž. Žena by líp regulovala teplotu.“
Podal bankovku Lupinoví, který ji dlouho prohlížel.
„Děkuju vám,“ řekl konečně. „Je to vlastně škoda. Myslel jsem, že je falešná. Už jsem vypracoval několik zajímavých hypotéz. Tím hůř!“
Napili se trochu portského a chvíli se bavili, ale Lupin byl stále zamyšlený. Když Pelletier odešel, natáhl se a zavřel oči. Jestliže si dal Mendaille takovou práci, aby pečlivě schoval padesátifrankovou bankovku, měl k tomu přesný důvod. Jaký? A proč byla bankovka přežehlena, aby působila jako nová? Byla to památka? Dárek od drahé osoby? Ale dárek bývá obvykle nějaký předmět, ne bankovka. Nebo snad talisman? Třeba tato bankovka souvisela s událostí, která měla pro Mendaille mimořádný význam. Na odpověď bylo ještě brzy. A jak dál? Má smysl o tom ještě uvažovat? Případ Mendaille byl uzavřen.
„Je lépe na ten nezdar zapomenout,“ myslel si Lupin a pomalu usínal. Ale hlasitý hovor v předsíni ho vytrhl ze spánku. Ihned zazvonil na Achillea.
„Co se děje?“
„Pan Jacques Doudeville.“
„Ať vstoupí.“
„Pán mi doporučil, abych…“
„Ano, troubo. Nechci nikoho vidět. Ale Doudeville, to není nějaký…“
„Dobře, pane.“
Byl uveden Jacques Doudeville a oba muži si srdečně potřásli rukou.
„Jak se má tvůj bratr?“ ptal se Lupin.
„Pozdravuje vás.“
„Jsem rád, žes tak rychle přišel.“
Lupin vyzval policistu, aby si sedl. Připomněl si všechny ty služby, které mu bratři Doudevilleové kdysi prokázali. Jejich oddanost, jejich osvědčená věrnost mu pomohly dostat se z pěkných šlamastik. Lupin je vždycky považoval za své zástupce, na které se může spolehnout; proto zařídil, aby se dostali na policejní prefekturu.
„Co vás zvlášť zajímá na případě Mendaille?“ řekl Doudeville.
„Ještě nic. Řekněme, že je to spíš zvědavost. Znáte mě oba. Špatně snáším nečinnost.“ Ukázal na rozházené noviny.
„Proto jsem vám telefonoval,“ řekl. „Leccos mě napadá, to je všechno… Zvláště když musím zůstat doma. Naštěstí je to už lepší. Poslouchám tě. Snaž se, abys na nic nezapomněl.“
„Znáte fakta, protože jste četl tisk. Vyšetřování vede náměstek Weber.“
„Ach! Ubohý Weber. Pořád je takový tvrdohlavý? Nesmíte si z něho dělat jen legraci. Jistě jste už vyslechli paní Mendailleovou.“
„Ano, jak se vrátila z Valmondois, kam chodí pravidelně navštěvovat svého syna Sylvestra, chlapce, kterému je pět let.“
„Proč nežije v Paříži u svých rodičů?“
„Je velmi choulostivý, jak se zdá, a venkovský vzduch mu prospívá.“
„A co si myslíš o Béatrice Mendailleové?“
„Jestliže mě budete pořád přerušovat…,“ protestoval s úsměvem Doudeville.
„Dobrá, dobrá. Už mlčím.“
„Její výslech nám neřekl nic nového. Podle ní nemá Mendaille nepřátele, ale přiznala, že její manžel je tajnůstkář.“
„Milostný vztah?“
„Ne, to ne. Na něco takového ona nemyslí. Ale Mendaille je hráč. Pro všechny případy budeme pátrat tímto směrem. Weber si myslí, že jde o banální vloupání, které se nepovedlo. Snadno se dalo zjistit, že paní Mendailleová tu noc není doma a že se její manžel často vrací pozdě. Dočasně žádný sluha… dům bez ochrany… to zloděje svádí.“
„Bylo jich několik?“
„Nevíme. Zatím jsme nenašli žádnou stopu, samozřejmě až na bitku, ke které muselo dojít v pracovně. Návštěvník – pokud jich nebylo několik – nevěděl, že Mendaille toho večera zůstal doma. Podle paní Mendailleové často trpí prudkými migrénami. Muselo se to tak stát… Jisté je, že se probudil a neváhal přes nebezpečí, které mu hrozilo, zalarmovat telefonicky komisařství… Hluk zápasu bylo slyšet v aparátu… Jsme si téměř jisti, že zloděj nic neodnesl. V tomto bodě je svědectví paní Mendailleové jasné.“
„A on?… Vyprávěj mi o jeho zranění. To je to nejdůležitější.“
„Dobře z toho vyvázl. Dostal kulku malého kalibru, která se málem trefila. Trochu víc doleva a prošla by srdcem. Naštěstí se odrazila od žebra a usadila se pod lopatkou. Hodně krvácel, ale nebylo to vážné. A pak klinika, kam ho hned převezli, je docela nablízku, v La Rochefoucauldově ulici. Je tam o něho dobře postaráno.“
„Ještě jste ho nemohli vyslechnout?“
„Vyslechli jsme ho teprve dnes ráno.“
„Proč?“
„Chirurgův příkaz. I když je Mendaille vazoun, pořádně ho to vzalo. A pak chloroform mu zakalil myšlení. Dokonce zapomněl, že telefonoval na komisařství, zapomněl, že se pral. Je celý popletený. Několikrát opakoval: ‚Dopis… Dopis… Dodržel slovo…‘“
Lupin se živě naklonil dopředu.
„Nemýlíš se? Opravdu řekl: ‚Dopis… Dopis… Dodržel slovo…‘?“
„Ano.“
„A jak reagoval Weber?“
„Vzbudilo to jeho zvědavost. Snažil se dovědět, o jaký dopis šlo. Byl to snad výhrůžný dopis? Uschoval si ho Mendaille? A kdo dodržel slovo? Ale nemohli jsme z Mendaille už nic dostat. A protože si chce Weber zjednat jasno, rozhodl se, že zítra u něho provede podle předpisu prohlídku. Ten dopis nám snad už něco řekne.“
„Běžně mě informuj,“ řekl Lupin a zamyslel se.
Znovu si vybavoval pořadač na psacím stole, vedle kalamáře, z něhož vykukovalo několik dopisů. Ale koho by napadlo je prohlížet?
„Zúčastnila se paní Mendailleová toho výslechu?“
„Ne. Už odešla z kliniky; byli jsme při tom jen Weber a já.“
„Sdělili jste jí, co říkal její manžel?“
„Ano. Ale ona nechápe, co chtěl říct. Dal si pozor, aby se své ženě o tom dopisu nezmínil…, pokud existuje.“
„Ptali jste se paní Mendailleové, zda se její manžel v posledních dnech před tímto dramatem nechoval nějak podivně?“
„Samozřejmě. Weber není sice génius, ale ve svém řemesle se vyzná. Mendaille byl docela jako obvykle… to znamená, pokud jsem rozuměl, hrubý, uzavřený. Paní Mendailleová zřejmě není v manželství moc šťastná. On musí být pěkný ptáček! Chcete-li znát můj názor na tu záležitost, je to všední případ. Kdyby Mendaille nepatřil k těm nahoře, Weber by se tak nenamáhal. Jenže on patří, svým sňatkem, k šampaňské aristokracii… a ti lidé mají vlivné známosti.“
„Po čtyřech válečných letech,“ poznamenal Lupin, „toho z vinohradu moc nezůstalo.“
„Ale jméno zůstává, Verzy-Montcornet je tak slavné jako Moět nebo Chandon, například.“
„Ach! Já vím, „ řekl Lupin. „Myslím si…“
Zavolal Achillea.
„Nemáme ještě dvě nebo tři láhve Verzy-Montcornet v zásobě?“
„Podívám se, pane. Ale… po portském?“
„Neměj starosti a připrav tác.“ Obrátil se k Doudevilleovi.
„Jsem jako na trní. Hned tě uklidním. Není to proto, že mě Mendaille zajímá, ale že je v tom nějaký háček. No, jsem teď prostě trochu bez práce. Mě taky demobilizovali… Tedy, když se dozvím, že se někde stalo něco trochu tajemného, zastříhám ušima.“
Achille se vrátil s lahví s pozlaceným hrdlem a s číšemi.
„Na tvé zdraví, Jacquesi,“ řekl Lupin. „Otevři láhev a nepostříkej mi koberec.“
Policista přepečlivě vytáhl zátku a naplnil sklenky.
„Na zdraví,“ zvolal Lupin. „Opravdu lituju, že tu není tvůj bratr… Není špatné, tohle Verzy-Montcornet!“
Odložil sklenku, vzal do ruky láhev a prohlížel si vinětu, na které byl zámek s věžičkami. Pokývl hlavou.
„Mendaille neprohloupil, když si vzal dceru z takového rodu.“
„Vnučku,“ opravil Doudeville. „Paní Mendailleová brzy ztratila rodiče. Žila u svého dědečka. Vím to, protože Weber shromažďuje dokumentaci. Snad si vzpomínáte; je to puntičkář. Nic neponechává náhodě.“
Lupin si vzpomněl na bolestný výraz na portrétu. Sirotek, pomyslel si. A vzala si tupce. K čertu! Je mi jí líto.
„Až bude dokumentace úplná,“ řekl, „můžeš mi opatřit kopii?“
„Pokusím se. Když to nepůjde, shrnu vám ji ústně.“
„Výborně. Už tě nebudu zdržovat. Hoď sebou, ať můžeš pronásledovat zločin!“
„A vy si ošetřujte ten kotník.“
„Počkej! Poslední otázka: Už přijala paní Mendailleová nového sluhu?“
„Ne. Ještě ne. Proč?“
„Jen tak. Jen mě něco napadlo.“
Když Doudeville odešel, nalil si Lupin ještě trochu šampaňského a ponořil se do svých meditací, které často vedly k těm nejsmělejším podnětům. Mendaille zkrachoval, to je jisté. Ale patřil prostě k marnotratníkům, kteří utrácejí pro radost, nebo proto, aby oslnili své přátele? Neodřel ho spíš dohola nějaký vyděrač? „Dopis… Dodržel slovo…“ Neznamenala ta záhadná věta něco přesného v hypotéze vydírání?
Mendaille se někoho obával. Snad mu již někdo vyhrožoval, ale Mendaille raději mlčel, neřekl nic své ženě, nežádal ochranu policie. Jeho záhadný protivník ho bezpochyby varoval: přijde si vyrovnat účty, jestliže by se opovážil už neplatit. Proto Mendaille neváhal, když zaslechl hluk, a šel dolů. Důvěřoval ve svou fyzickou sílu a teď je ještě bezpochyby přesvědčen, že muž, který ho v pološeru napadl a postřelil, nebyl nikdo jiný než autor výhrůžného dopisu…
Jen pomalu, příteli, řekl si Lupin. Počkej… Nestoupá ti to šampaňské trochu do hlavy?… A padesátifrankovka, co s ní uděláš?… Poněvadž i ona tu hraje určitou roli… A kdo ví? Roli podstatnou… Ale je tu především ten zatracený dopis… Kdybych se do toho mohl pustit…
Dodal nahlas:
„Je to docela jednoduché. Musím se tam vrátit!“
Protože tato myšlenka byla poněkud bláznivá, hned se mu zalíbila. Na mou duši ano! Bylo třeba předstihnout úřední prohlídku, objevit dopis, přečíst ho před Weberem. Náměstek by si všímal jen jeho obsahu, protože není tak prohnaný. Lupin věděl, že rukopis, formát dopisu, druh papíru, tisíce dalších podrobností by mu poskytly indicie, kterým by policie nevěnovala dostatečnou pozornost. A pak tu byla další věc: bankovku nutno vrátit na své místo. I když byla stejná jako kterákoli jiná padesátifranková bankovka, měla nicméně svou vlastní originalitu vzhledem k svému sériovému číslu. To číslo snad sloužilo Mendailleovi jako orientační bod, jako mnemotechnická pomůcka, aby na nějakou důležitou věc nezapomněl. Že by to byl kódový klíč? Od svého návratu se Mendaille jistě neopomene ujistit, že bankovka je pořád na svém místě. Šlo hlavně o to, aby se nestal nedůvěřivým.
„Ach! Béatrice,“ povzdychl si Lupin „kdybyste nevypadala tak smutně, přísahám vám, že bych zůstal docela klidně doma!“
Za soumraku přišel Bernardin.
„Řekni mu, že ho nepotřebuju,“ křičel Lupin. „Viděl jsem ho při práci jen jednou. A to mi stačí.“
Achille, který se vyznal ve všem, mu dlouho jemně masíroval kotník. Měl po vzdáleném dědečkovi, pověstném ranhojiči, zázračnou mastičku, která byla výborná na podvrtnutí a jiné svalové pohmožděniny. Lupinoví se ulevilo.
„Jestliže nemá pán námitek a zůstane na lůžku, ujišťuju, že bude moci zítra chodit.“
„Dobře, doktore.“
Ale krátce po desáté hodině večer si najal Lupin drožku na náměstí Vendóme a dal se odvézt k Nejsvětější Trojici. Z dálky pozoroval dům Mendailleových. Okenice byly zavřené. Zdálo se, že všechno v domě spí. Normálka, řekl si Lupin. Ta nešťastnice je tím rozruchem úplně vyčerpána. Teď už musí být pod vlivem nějakého uspávacího prášku. Mohu tam klidně zajít.
Dokulhal ke dveřím. Nechtěl tahat s sebou zbytečně hůl a teď toho litoval. Přes Achilleovu péči měl bolesti. Dveře otevřel bez námahy. Rozsvítil kapesní svítilnu s novou baterií, aby se orientoval. Boty s gumovou podrážkou nedělaly žádný hluk. Krátce si posvítil do salónu, aby se podíval na Béatrice. Objevil se portrét. Vystrašené oči mladé ženy jako by se dívaly na Lupina, který zůstal chvilku bez hnutí stát.
„Jsem přítel,“ zašeptal. „Nemějte strach. Se mnou se už nemusíte ničeho bát.“
Ustoupil, vešel do pracovny. Okno zakrývala velká záclona a místnost tonula v hluboké temnotě. Světelný kužel baterky ohledal pokoj a zastavil se na pracovním stole. Nezůstaly tam žádné stopy po zápase. Pořadač byl u telefonu, vedle nového popelníku, ten druhý se zřejmě rozbil.
Lupin velmi jemně otevřel přihrádku maskující sejf, uvolnil západku. Padesátifranková bankovka tam pořád byla. Vzal si ji a nahradil ji bankovkou, která zřejmě byla Mendailleovi tak drahá. A teď pořadač. Znovu zavřel sejf a přihrádku a posadil se do lenošky. Již natahoval ruku, aby se zmocnil dopisů vyčuhujících z pořadače, když zaslechl od haly slabé zapraskání. Zhasl baterku a spěšně se schoval za silnou záclonou, staženou před oknem. S napjatými smysly naslouchal.
Byla to snad paní Mendailleová, kterou překvapil nějaký hluk? Přesto věděl, že se pohyboval jako stín. U vchodu do místnosti cosi zašustilo a náhle jako čilý měsíc se rozběhl paprsek elektrické lampičky podél záclony, odletěl dál. Lupin pochopil, že do místnosti vnikl nějaký návštěvník a chystal &e bezpochyby prohledat pracovnu. Pocítil zprvu silné uspokojení. Takže usuzoval správně. Jeho nos ho nezklamal. Jde tu jasně o případ Mendaille. A opět stojí před velkým tajemstvím.
Ale zároveň se tato radost změnila v neklid, protože nebyl v takovém stavu, aby mohl bojovat, s kotníkem, který by ho zradil, kdyby musel zakročit. Neznámý se pohyboval opatrně, ale nepostižitelný šustot látky svědčil o obezřelých pohybech. Teď se zastavil před pracovním stolem. Odraz baterky znehybněl, ale závěs byl příliš hustý. Lupin rozeznával jen nejasnou záři a neměl odvahu se vyklonit, aby se podíval. Uplynula dlouhá minuta. Zdálo se, že se muž nehýbe. Co asi dělá? Lupin, který se musel opírat i o svou nemocnou nohu, si říkal, zda vydrží ještě dlouho ve stejné poloze.
Konečně to už nevydržel. Únava a zvědavost zvítězily nad opatrností. Mezi oknem a závěsem bylo ještě úzké místo, kudy se mohl člověk protáhnout, byl-li dost štíhlý. Lupin se držel pěkně zpříma, a pozorně, jako by stál na římse v šestém poschodí, získával centimetr za centimetrem prostor, který ho odděloval od stahovacích šňůr. Tam, mezi posledním záhybem závěsu a zdí byla mezera, kudy se mohl podívat. Lupin toho využil, a co spatřil, ho vyvedlo z míry.
Neznámá postava byla jen nejasnou siluetou, ale lampička, postavená na psací stůl, osvítila plně otevřenou zásuvku a ruce v černých rukavicích, které vytahovaly z úkrytu padesátifrankovou bankovku. Tys to říkal, myslel si Lupin. Nejsi takový hlupák, když se do toho pouštíš. Bankovka je klíčem ke všemu. Ale proč ji strká do kapsy? Proč ji nevymění za jinou, jako jsem to udělal já?
Náhle se rozsvítil lustr v hale a na schodišti zavrzal nějaký krok. Muž zhasil baterku a necelý metr od Lupina se silně rozvlnil závěs. Zloděj si zvolil stejný úkryt, který se mu nabízel, a teď oba muži, téměř bok po boku, čekali a zadržovali dech. Na prahu pracovny se objevila paní Mendailleová, oblečena v županu, jen naboso v pantoflích. V ruce měla knihu. Bez podezření rozsvítila stropní svítidlo a zamířila ke knihovně. Za závěsem bylo šero. Zloděj, bezpochyby vyděšen, že není sám, se proměnil v sochu. Lupin ho pozoroval, ale rozeznal jen jakousi stínohru, s bledou skvrnou místo obličeje. Panovalo naprosté ticho.
Paní Mendailleová otevřela knihovnu a zasunula přinesenou knihu na poličku. Vybrala si jinou. Jen už jděte spát, zapřísahal ji v duchu Lupin. Ani netušíte, že tu dojde k neštěstí! Ona nespěchala, listovala znuděně v románu, potlačovala zívání. Neznámý pohnul rukou. Jestliže se hne, skočím na něho! říkal si Lupin.
Uběhlo několik minut. Paní Mendailleová se opřela o opěradlo lenošky, před pracovním stolem. Přejela si unaveně obličej rukou a zašeptala: „Můj bože! Můj bože!“
Jak je dojemná, říkal si Lupin, který ji neztrácel z očí. Je to úzkost, která jí nedá spát. Zmocnilo se ho pokušení prudce popadnout neznámého, který vedle něho ani nemukal, skolit ho, přitáhnout ho před Béatrice a říci mladé ženě: „To je ten padouch, který vás ohrožuje. Předejme ho policii a nemějte už strach!“ Zaťal pěsti, ale věděl, že výsledek zápasu svedeného potmě v záhybech závěsu by byl velmi pochybný. Rozmyslel si to.
Paní Mendailleová položila knihu na roh psacího stolu a vyndala z přihrádky velké album v plyšové vazbě. Dala si ho pod paži, zhasla a opustila místnost. Ale nešla daleko. Vstoupila do salónu, u kterého nechala dveře otevřené, rozsvítila nástěnné svítidlo a posadila se do křesla, co nejblíže k prahu, takže nebylo možné projít nepozorovaně halou.
Situace se mohla stát každou chvíli kritickou. Lupin ztratil pojem času. Kotníkem mu procházelo stále bolestivější škubání. Paní Mendailleová vzala z alba velkou fotografii, kterou si dlouho prohlížela, pak ji přitiskla k hrudi a zavřela oči. Blízko Lupina se zavlnil vzduch. Lupin cukl půlkou těla jako boxer, který se chce vyhnout ráně. Ale v tom okamžiku si uvědomil, že jeho protivník zmizel. Natáhl ruku, ale vedle něho byla prázdnota. Odtáhl konec závěsu a zahlédl siluetu tajemného návštěvníka, až u dveří. Neznámý sledoval paní Mendailleovou jako dravec pozorující svou kořist. Ale Lupin pochopil, že nemá žádný útočný úmysl; naopak, vyčkával nejvhodnější okamžik, aby zmizel a nebyl přistižen. Světlo vycházející ze salónu ho nepřímo osvítilo. Měl ryšavé vlasy přistřižené na ježka. Byl spíše menší postavy, jedno rameno vyšší než druhé, svýma příliš dlouhýma rukama připomínal opici. Lupin ho nikdy neviděl, ale cítil, že se jednou neodvratně setkají tváří v tvář, a pak…
Muž byl jistě mrštný a rozhodný. Manévr, který právě provedl před Lupinovýma očima, dostatečně ukázal, do jaké míry byl nebezpečný, neboť kdyby paní Mendailleovou nyní napadlo vrátit album, musela ho najisto objevit, a on by určitě neváhal ji napadnout, aby se ztratil dříve, než ho bude pronásledovat nečekaný nepřítel, kterého objevil za závěsem.
Ale paní Mendailleová odpočívala opřena o opěradlo křesla. S očima stále zavřenýma přemýšlela, snila. Ještě nikdy nebyl Lupin svědkem tak podivné scény: dva muži připraveni k zápasu a číhající na sebemenší povzdech krásné mladé ženy, která ignoruje nebezpečí a myslí si, že je sama, zřejmě úplně pohroužena do svých vzpomínek.
Čas plynul. Album pomalu klouzalo Béatrice po nohou. Nakonec upadlo tiše na koberec. Nehýbala se. Usnula. Tu se zrzek vzpřímil, podíval se k závěsu, aby se přesvědčil, že má pořád několik metrů náskok před svým protivníkem. V očích se mu objevil krutý záblesk. Překročil práh a třemi skoky zmizel z dohledu.
Lupin zároveň vyklouzl ze svého úkrytu a zamířil k místu, které záhadný návštěvník právě opustil. Venkovní dveře, znovu opatrně zavírané, vyvolaly v hale závan studeného vzduchu a paní Mendailleová se pohnula. Otevřela oči, podívala se zmateně kolem sebe, přitáhla si měkce ke krku límec županu, který se pootevřel.
Uběhla vteřina, která trvala věčnost. Vší svou vůlí, vyzařovanou jako fluidum, jí Lupin přikázal, aby znovu usnula, úpěnlivě ji prosil, aby mu ponechala volné pole. Únavou… nebo sugescí jí hlava klesla na opěradlo. Ruka, která držela fotografii, se naklonila k opěradlu jako lodyha květiny, když uvadá. Fotografie jí vypadla z prstů a sklouzla až k prahu.
Lupinoví stačilo se jen lehce naklonit, aby si ji snadno prohlédl. Byl na ní malý chlapec, oblečený do námořnických šatů, na hlavě měl rádiovku s hrdým nápisem v pozlacených písmenech MSTITEL. Dítě mělo obruč a dívalo se do objektivu srdcervoucím smutným pohledem.
Její syn, říkal si Lupin. Jak se jí podobá! Ale co jim jen Mendaille udělal, že vypadají tak nešťastně! Přísahám ti, synku, že si zjednám jasno. Ale protože nechci vyděsit tvou maminku, víš, jednám opatrně. Pst! Od nynějška, Mstitel, to jsem já!
Za půl hodiny se Lupin vrátil domů a klesl na lehátko. Krev mu temně bušila v oteklém kotníku. Byl vyčerpán a věděl, že celou noc nezamhouří oka.
III/ ODPOLEDNE PANÍ MENDAILLEOVÉ
Když druhého dne přišel Jacques Doudeville s hlášením, našel Lupina, jak způsobně odpočívá na lůžku a čte noviny. O přepadení, jehož byl Mendaille obětí, přinášely noviny jen krátké články; tisk se zmiňoval především o problému reparací, o nepokojích v Německu a o obnově osvobozených oblastí.
„Tak co?“ ptal se Lupin. „Co mi neseš nového?“
„Obávám se, že nic zvláštního. Ale jak se daří kotníku?“
„Je to lepší.“
Lupin se usmíval. Měl výbornou náladu. Díky jeho železné konstituci a důrazné Achilleově péči se stav vymknutí kotníku nezhoršil, přes námahu z předešlého dne. Otok se dokonce zmenšil.
„Vyprávěj honem.“
Doudeville si přistrčil křeslo, posadil se a začal: „Tedy, dnes ráno…“
„K věci,“ zvolal Lupin. „Kašlu na všechny úvody. Šli jste k Mendailleovi. Dobrá. A co dál?… Dostali jste ten dopis?“
„Ano.“
„Kde byl?“
„V pořadači.“
„Jen tak? Volně? Nebo v obálce?“
„Obálka tam nebyla.“
„Tím hůř! Co v dopise bylo?“
„Dá-li se to nazvat dopisem. Byla v něm jen jedna věta: Jsi první na řadě.“
„To je všechno?“
„Ano.“
„Písmo?“
„Velká písmena napodobující tiskací litery. Jsou napsaná tužkou, dost ledabyle, jako by odesilatel spěchal.“
„Co si o tom myslí Weber?“
„Zatím nic.“
„A ty?“
„Taky nic. Je to obyčejný výhrůžný dopis.“
„Není tak obyčejný. Mendailleovi se přece vyhrožuje smrtí.“
„Možná že to psal nějaký blázen.“ Lupin pokrčil rameny.
„To je všecko, co dokážete říct, když to nechápete… Blázen!“
Znovu si vybavil zrzka ukrytého u dveří pracovny. „Říkám, že pisatel toho dopisu měl své důvody. Jaký použil papír?“
„Běžný papír.“
„Takže jste se nic nedozvěděli?“
„Ne.“
„A člověk platí daně, aby měl policii! Jsem si jist, slyšíš, jsem si jist, že jste ten kousek papíru nedokázali prozkoumat.“
„Byl jako všechny kousky papíru,“ protestoval Doudeville. „Trochu zmačkaný, snad…“
Lupin ho uchopil za zápěstí.
„Cože, pomačkaný? Vyjádři se, sakra.“
„Ne právě pomačkaný,“ řekl zamyšleně Doudeville. „Byly na něm pravidelné záhyby, jako kosočtverce.“
Lupin vstal a postrčil policistu k svému psacímu stolu.
„Můžeš mi rekonstruovat ten vzorek?… Tady máš list.“
„Ale co hledáte? Autor dopisu ho několikrát přeložil, to je všechno.“
„Ale to by záhyby tvořily paralelní nebo pravoúhlé linie, a ne kosé.“
„Asi máte pravdu.“
„Mám,“ řekl Lupin. „Jen to zkus.“
Doudeville neobratně načrtl několik geometrických tvarů. Lupin se naklonil nad jeho loktem a s vášnivým zájmem sledoval jeho práci.
„Čtyři čtverce,“ zašeptal. „V každém čtverci dvě úhlopříčky, které se uprostřed protínají… Počkej! Myslím, že to mám.“
A náhle se rozesmál.
„Je to absurdní, můj milý příteli… Podívej se, kam se člověk dostane.“
Vzal jiný list papíru, rychle ho složil a udělal z něho lodičku.
„Teď,“ řekl, „narovnám papír… a dostanu přesně záhyby, které jsi nakreslil… Vidíš: čtyři čtverce a osm úhlopříček, nebo jestli chceš, čtyři velké šikmé čáry a čtyři poloviční. Že by ten slavný výhrůžný dopis byl doručen ve formě papírové lodičky?“
Smál se teď tak, že až dechu popadal.
„Ne,“ škytal. „Ne!… To je absurdní. Podle mě řeka Styx v podsvětí a pohřební bárka! Jsi první na řadě‘. Je to jasné, ne? Cestující do Pekla jsou požádáni, aby si pospíšili! Loď už pojede! Ach! No to je legrace! Ale ty jsi přesvědčen, že ses v šikmých čárách nezmýlil, umělce! Nebyl to spíš papírový pohárek, nebo hrnec, nebo četnická čáka? Ach! Četnická čáka, to je nápad! Že já se zase rozchechtám, Doudeville. To mi škodí… Promiň. Ne, nedělám si z tebe legraci. Ale uznáváš…“
Posadil se na roh stolu, aby dopřál klidu svému kotníku.
„Neudělal jsem žádnou chybu,“ řekl Doudeville uraženě.
„Budiž. Mendaille tedy dostal malou lodičku. Co to dokazuje? Že odesilatel dopisu vzal první papír, který mu padl do ruky, a že ten papír už byl předtím složen… Ale jistě chápeš, že to neobstojí.“
„A co kdyby to byl Mendaille sám,“ namítal Doudeville. „Četl ten dopis, a jak si namáhal mozek, aby se dověděl, kdo ho poslal, dělal si mechanicky malou lodičku… Potom chce dopis ještě jednou přečíst, srovná ho a konečně ho strčí do pořadače.“
„Hm! Kdy Mendaille zas uvidíte?“
„Zítra, brzy odpoledne.“
„Snaž se vyptat na ty záhyby, ať se v tom vyznáme. Jsou tu dvě možnosti: buď to udělal odesilatel dopisu, který se pobavil tím, že mu poslal tuhle formu malé lodičky, a tak obsah dopisu vlastně zesměšnil. Příjemce to přece nemohl brát vážně. Nebo to byl Mendaille sám, kdo nedbal na varování a ze vzdoru si udělal malou lodičku, ale proč potom ten dopis rozložil a zařadil do pořadače? V žádném případě to nehraje.“
Lupin s rukama v kapsách se pomalu prošel po místnosti a pak se vrátil k Doudevilleovi.
„Dobrá, je to tak lepší,“ řekl. „Tenhle případ mě rozhodně zajímá. Lidi, kteří si dopisují pomocí papírové lodičky, to je alespoň něco nového, působí to dráždivě, je to vzrušující. Nezdá se ti?“
Lehl si, ruce si křížem složil pod hlavu.
„A co jste ještě objevili?“
„Faktury. Spoustu faktur. Mendailleovi se topí v dluzích.“
„Co jsem říkal! Za tím vším je nějaký vyděrač.“
Lupin chvíli uvažoval, pak vydal příkazy.
„Přijď zítra za mnou do malé kavárny, která je proti klinice. V neděli tě Weber nemůže zdržovat; máš taky právo na odpočinek. Řekneš mi, jak jste daleko.“
„Ale… váš kotník?“
„Nezlobí. Nic mi neodmítne… Teď už jdi, a dík.“
Když policista odešel, Lupin se pokusil sestavit zlomky hádanky, ale chybělo mu hodně prvků. Na jedné straně byl Mendaille, se svými dluhy a tajemným dopisem; na druhé straně zrzek, který se vloupal do toho domu, aby ukradl jistou padesátifrankovou bankovku. Jak skloubit mezi sebou tak různorodá fakta? A přece nějaký logický vztah je musel nevyhnutelně spojovat. Lupin byl příliš zaujat dešifrováním těchto záhad, než aby o nich pochyboval. Achille zaťukal na dveře. „Co je?“
„Pan Bernardin by si přál s pánem pohovořit.“
„Dobrá, ať hovoří.“
„Ale on by chtěl hovořit mezi čtyřma očima, jestli pán chápe, co tím chci říct… Ne za dveřmi.“ Lupin se usmál.
„To je moc brzy,“ zavolal. „Ještě mám zlost. Ať přijde v pondělí.“
Ponořil se znovu do rozjímání. Jeden bod zvlášť budil jeho zvědavost. Co vlastně věděla paní Mendailleová? I když si manželé moc nerozuměli, žila přece společně se svým mužem, více méně věděla, s kým se stýkal… Právě ji by měli vyslechnout. Weber by se spokojil několika rutinními otázkami. Je to ztracený čas, říkal si Lupin. Já přece nemůžu zasáhnout, jít za ní a zeptat se přímo, co v její domácnosti neklape. Vyhodila by mě ze dveří a byla by v právu. Ale možná že je to právě ona, kdo má klíč k té záhadě.
Celý netrpělivý se odebral druhého dne k poledni do kavárničky, kde si dal schůzku s Doudevillem a odkud mohl sledovat dům, kde bydleli Mendailleovi, a nějakou stovku metrů výš kliniku. Aby nevypadal směšně se svou holí, o kterou se musel silně opírat, přestrojil se za malého kulhavého rentiéra, kterého trápí revmatismus, a usadil se u okna. Brzy se objevila paní Mendailleová. Měla na sobě dlouhý tmavý plášť a závoj přes obličej; ruce se skrývaly v kožešinovém rukávníku.
U čerta, pomyslel si Lupin. Takhle se obléknout na tak malou cestu! Je vidět, že je to velká měšťačka!…
Brzy nato vystoupili z policejního vozu Weber a Doudeville.
Ten starý Weber, usmíval se Lupin. Přibral na váze, ale pořád je plný energie. Obnošený tvrďák, opotřebované kalhoty a v obličeji výraz, jako by se chtěl s každým porvat. Ach! Připomíná mi staré dobré časy!
Dal si sendvič a objednal si další. Každých pět minut se díval na hodinky. Copak jen dělají, hrome! To už není výslech, ale zpověď!
Po dlouhých pětačtyřiceti minutách opustili Weber a Doudeville kliniku a zastavili se před vozem.
„A teď povinný rozhovor,“ brumlal Lupin. „A zdvořilůstky. ‚Čhcete, abych vás někam zavezl?‘ ‚Díky, šéfe. Raději se trochu projdu.‘ ‚Opravdu?‘ ‚Samozřejmě, šéfe…‘ Ach! Konečně, už se loučí.“
Oba muži si stiskli ruce. Weber nastoupil do své rachotiny. Doudeville mu laskavě zavřel dveře a díval se, jak se auto vzdaluje. Pak rychlým krokem zamířil ke kavárně.
„Nejdeš právě moc brzy,“ řekl mu Lupin. „Vy jste ale žvanilové!… Posaď se. Doporučuji ti sendviče.“
Po objednávce přešel přímo k věci:
„A teď ať na nic nezapomeneš. Napřed, jak se mu daří?“
„Mendailleovi?… Mnohem líp. Pospíší si, aby byl co nejdřív doma.“
„A co paní Mendailleová?“
„Je unavena. Neklidná. Zdá se, že je víc vyvedena z míry než on.“
„Jejich vztahy?“
„Jednoznačné. Vztah ženy, která se třásla o svého manžela. Nechali jsme ji u jeho lůžka. Co si řekli po našem odchodu, to je jiná záležitost.“
„A dopis?“
„No, můžete se vytahovat, že jste mě ohromil. Vyhrál jste na celé čáře. Weber mu ho ukázal. Mendaille se nevyrušil z klidu. Vzpomněl si, že ho dostal asi před deseti dny. Byl ve formě malé lodičky, složené v obálce, kterou zahodil. Vzal dopis a před Weberem, který nevěřil svým očím, ho složil do původní formy. ‚Myslel jsem si, že je to žert,‘ řekl. ‚Málem jsem ho hodil do koše. Nevím, proč jsem si ho schoval!‘“
„Weber se ho zeptal, proč o tom neinformoval svou ženu.“
„Samozřejmě. Odpověděl, že ji nechtěl vyděsit.“
„A ona, jak na to reagovala? Člověk aby z tebe tahal rozumy, krucinál! Byla při té rozmluvě. Copak nic neřekla?“
„Ano. Řekla, že nechápe nic z toho, co se stalo; ale teď, když se blíží noc, umírá strachy. Dokonce dodala, že kdyby její manžel musel zůstat dlouho na klinice, že by se ubytovala v hotelu.“
„To je nám houby platné,“ povzdychl si Lupin. „Takže nevíme nic víc.“
„Mendaille předstírá, že žádného nepřítele nezná.“
„Přirozeně! A Weber mu to spolkne. Co si o tom Weber vlastně myslí?“
Doudeville vyhýbavě pokrčil rameny.
„Zatím si myslí, že odesilatel malé loďky držel slovo a vloupal se k Mendailleovi, aby vykonal svou mstu. Ale proč se chce mstít? Mendaille tvrdí, že nemá tušení. Šéf a já jsme měli dojem, že nelže. Zřejmě nečekal, že ho někdo přepadne.“
„Podal popis útočníka?“
„Ne; nic neviděl. Tady jsou jeho vzpomínky velmi zmatené. Telefonoval; jeden na něho skočil, ve tmě. Prali se, pak ten druhý na něho vystřelil… Zdá se, že jste zklamán, šéfe.“
Doudeville mu právě začal říkat „šéfe“ jako kdysi. Lupin ho přátelsky poplácal po ruce.
„Trochu,“ přiznal se. „Otázkou dluhů jste se samozřejmě nezabývali.“
„Bylo to choulostivé, v přítomnosti paní Mendailleové. Ale Weber tam hodlá znovu zajít, až bude Mendaille v pořádku. Vyklopil jsem vám všechno, co vím. Jestli dovolíte, zajdu teď za bratrem.“
Lupin ho sledoval, jak odchází. Statečný Doudeville, o jehož věrnosti nemusel nikdy pochybovat. Ale na druhé straně jeho prozíravost… Jediná opravdu důležitá otázka a on ji zapomněl položit. Ostatně i Weber. „Jsi první na řadě.“ Proč první? Jako by Mendaille byl v čele nějaké řady. Jako by byl prvním člověkem, který má být zlikvidován. Na jakou neblahou minulost ten dopis narážel? Do jakých záhadných událostí se Mendaille zamíchal? Bylo by třeba se něco dovědět o jeho minulosti.
Lupin roztržitě zíral na uliční ruch. A náhle vyskočil. Ta silueta, ten dlouhý plášť, ten rukávník… Paní Mendailleová vyšla z kliniky. Nezůstala tam déle. Hrome! říkal si Lupin, už dlouho si nemají co říct… Ale co to? Ona se nevrací domů?
Paní Mendailleová ve skutečnosti odcházela d’Aumalovou ulicí, dala se teď ulicí Taitbout. Lupin se ihned rozhodl, hodil pár drobných na stolek a odešel. Sledovat hezkou ženu se mu neprotivilo, zvláště když šlo o Béatrice. Ale kam jde? ptal se sám sebe.
Paní Mendailleová šla směrem k Velkým bulvárům. Přidala do kroku a on měl co dělat, aby jí stačil. Že by šla k přátelům? Přemýšlel. Proč by i ona neměla svůj osobní život?
A náhle se ho zmocnilo hrozné podezření: A co když má milence? S nevolí tuto myšlenku zapudil. Ona ne! To není její styl. Myslím si, co to říkám, jsem si jist, že je počestná. Řekněte, Béatrice, že jste poctivá. Že byste nedokázala hrát takovou komedii? Nemohla byste se podívat svému chlapečkovi do očí, kdybyste měla milostný poměr!…
Na bulváru bylo hodně lidí, veselý dav, zbavený přízraku války. Ještě bylo vidět uniformy a člověk, bohužel, tu a tam ještě potkával válečné invalidy. Paní Mendailleová se proplétala mezi skupinkami. Lupin ji stěží sledoval. Nyní přešla Marivauxovu ulici. Když se dostala ke Komické opeře, malinko zaváhala, otočila se jako člověk, který se má na pozoru.
„Ne,“ řekl si Lupin, „přece nejde…“
Ale ona již vystupovala po schodech divadla a vytáhla z rukávníku malý sáček a z něho vyndala lístek. Lupin se držel za ní a pozoroval ji stále více ohromen.
Cože! Její manžel ještě neodešel z kliniky a… To se mi zdá. Ona už má lístek. Věděla přece, že dnes ráno… pardon, včera, nebo dokonce snad i dřív, že sem půjde. Závěr: příteli, napálil ses. Má schůzku. Její manžel může mít třeba rozpárané břicho, její plány to nemění. Ach, Béatrice, jak jste mě zklamala!
Ozval se zvonek oznamující začátek představení. Lupin si pospíšil k okénku, dostal první řadu na balkóně, takže mohl přehlédnout největší část hlediště. Hořel touhou po poznání.
Jak je neopatrná, opakoval si, jak je neopatrná! Kdyby Webera napadlo ji dát sledovat, co by si pomyslel, jaké by se ho zmocnilo podezření. Drahá paní, myslela jste na to?
Rychle se dostal na místo, aniž se zastavil u šatny, spěšně přehlédl křesla v přízemí, ale nespatřil ji. Viděl jen spoustu anonymních obličejů. Z orchestřiště se ozývala tlumená směsice tónů laděných nástrojů.
Není dole, uvažoval Lupin, nemůže se vystavovat nebezpečí, že potká nějakého známého, zvláště jestli ji někdo doprovází. U pulpitu se objevil dirigent, pozdravován živým potleskem. Zdvihl taktovku a od prvních taktů byl Lupin ve světě, který dobře znal. Hráli Lazebníka sevillského. Měla paní Mendailleová zvláštní důvod poslechnout si Lazebníka? Spíš naopak, tato hudba, tak strhující, mohla jen zranit city, které prožívala. Lupin si ještě připomněl zoufalý tón jejího hlasu, když před knihovnou zašeptala: „Můj bože! Můj bože!“ Ne. Určitě tu nebyla pro zábavu.
Odraz světla ze scény byl dost silný, takže Lupin začal rozlišovat dost zřetelně diváky, kteří zaujali místa v protějších lóžích. Jeho zrak přecházel z jednoho na druhého. Zastavil se u siluety, která se mu zdála důvěrně známá, uvnitř lóže, v prvním patře. Díval se tak upřeně, až mu slzy vstoupily do očí. Zavřel na chvilku víčka, pak je zas otevřel, a byl si jist, že se nemýlil. Ale kolem ní byly jen feny, dvě v první řadě a jedna, poněkud před ní, po její pravici. Pocítil nesmírné ulehčení.
Drahá Béatrice! Lupin by měl pocit zrady, kdyby objevil, že… Ale jeho myšlenky dostaly hned nový směr. Přítomnost paní Mendailleové na tomto místě se příčila jakékoli logice. Věnovala se jen hudbě? Hlavu měla skloněnou a zdálo se, že je ponořena do chmurných myšlenek.
Figaro sklidil silný potlesk. Béatrice se vůbec nehýbala. Lupin se pokoušel prozkoumat motivy, které mohly přimět nešťastnou a snad ohrožovanou ženu, bez peněz, zbavenou svého syna, aby se uchýlila do divadla. Byl tu určitě nějaký motiv, ale navzdory své důmyslnosti, své schopnosti předvídat, se mu nepodařilo na to přijít, a to ho rozčilovalo. Chtělo se mu zavolat na zpěváky: „Tišeji, sakra! Cožpak nevidíte, že mě rušíte a před vašima očima se děje něco, co je mnohem důležitější než ty vaše milostné pletky!“
Béatrice se náhle zvedla a diskrétně se odplížila ke dveřím. „Jestliže si myslíš, moje krásko, že se mi ztratíš,“ zašeptal a spěšně opustil své místo, vyvolávaje kolem sebe živé protesty, a vyšel na chodbu. Nemusel se naštěstí zastavovat v šatně; avšak zdržel se, handicapován svým kotníkem, který se znovu ozýval, a když se dostal na chodník, paní Mendailleová již zabočovala za roh Favartovy ulice.
Už rozumím, řekl si. Šla do Komické opery, aby tu strávila hodinku a pak šla na nějakou schůzku. Je to tak icdnoduché. Divadlo je pohodlnější a diskrétnější než kavárna.
Paní Mendailleová došla k bulváru. Zastavila se na kraji chodníku a čekala na taxi. Skoro zázrakem měla Stčstí a Lupinoví se podařilo získat další téměř současně s ní.
„Sledujte tu dámu,“ řekl řidiči, „a prosím vás, abyste se neusmíval!“
Oba vozy se dostaly na náměstí Republiky, projížděly Voltairovým bulvárem. Lupin si říkal, kam má paní Mendailleová asi namířeno, tak daleko od domova. S narůstající vzdáleností ztrácela hypotéza schůzky opodstatnění. Galantní muž by nikdy nevnutil své kořisti takovou cestu. Ale oč tedy jde?
Taxi paní Mendailleové se zastavilo před květinářstvím, kam vstoupila. Už to mám, říkal si Lupin. Prostě jde na návštěvu. Ale dědička šampaňského Verzy-Montcornet nemůže příliš udržovat styky v této čtvrti…
Paní Mendailleová vyšla s nádhernou kyticí parmských fialek. Stopování pokračovalo. Taxi zabočilo do Vězeňské ulice. Že by šla do věznice? žertoval v duchu Lupin, kterého toto pronásledování začalo bavit. Ale ne. Oba vozy minuly slavnou věznici a paní Mendailleová vystoupila na rohu Ménilmontantského bulváru.
„Tady! Nejezděte dál,“ rozkázal Lupin.
„Ach! Jsem na to zvyklý,“ řekl řidič chápavě.
„Blbec,“ bručel Lupin.
Paní Mendailleová již přešla bulvár, dostala se na hřbitov Pěre-Lachaise. Nemám nic proti tomu, když si zajde rozjímat nad hrobem, ujišťoval se, ale ne poté, co si vyposlechla Rossiniho hudbu. To nemá hlavu ani patu. A myslím si, že ten lístek si opatřila předem. Věděla přece už předtím, že bude muset strávit hodinu v divadle, než sem půjde! V tom případě vidím jediné řešení. Je to poutní místo. Možná že kdysi naslouchala Lazebníku sevillskému blízko někoho drahého, koho potom ztratila. Ano, to je dost rozumné a musím se dovědět jméno toho vyvoleného. Teď chápu, proč má tak smutný výraz!
Paní Mendailleová zabočila z hlavní aleje napravo, do užší aleje, která mírně stoupala do oblouku a končila ve velkém kruhu, kterému dominoval majestátní pomník věnovaný Casimiru Périerovi. Paní Mendailleová se držela stále vpravo, zabočila do nové aleje, kterou ukazatel cesty označoval jako Akátovou alej, ušla asi sto metrů a vystoupila po schodech, které na úbočí pahorku vedly k úzké stezce, lemované mlazinou. Na tabulce byl nápis: Kozí stezka. Člověk měl najednou pocit, že je ve volné přírodě. Lupin se na několik vteřin zastavil.
K obzoru se sklánělo chladné slunce z konce zimy, prodlužovalo stíny. Tato čtvrť Pěre-Lachaise byla zřejmě velmi starobylá. Již dlouho se zde nesmělo pohřbívat. Tedy co tu proboha chce Béatrice dělat?… Ještě nikdy nebyla Lupinová zvědavost vystavena takové zkoušce.
Paní Mendailleová měla menší náskok. Minula rozcestí a najednou se zastavila před velkým pomníkem s trojhranným vrcholem, jehož kámen dostal zelenavý nádech. Lupin, který se ukryl v rohu kapličky, sledoval všechny její pohyby. Uvolnila nit, která těsně svírala stonky, stlačené květiny trochu načechrala a položila je opatrně na obrubu hrobky. Pak zdvihla svůj závojíček. Objevila se její tvář, ponořena do hlubokého rozjímání.
Myslela na nepřítomného, na muže, kterého milovala. To se aspoň zdálo nejpravděpodobnější. Ale Lupin ustoupil o krok. Na štěrku aleje se objevil stín. Ještě někdo sledoval Béatrice. Špeh se kryl za polámaným sloupem. Bylo mu vidět jen rameno, které se pěkně rýsovalo na slunci. Přiblížil se nenápadně, ale proč? Místo bylo opuštěné a jako stvořené k přepadení. Lupin byl připraven zasáhnout.
Paní Mendailleová spustila závojíček, upravila si plášť a vracela se stejnou cestou. Ten, kdo ji sledoval, vyšel rovněž z úkrytu a Lupin potlačil výkřik. Byl to zrzek, muž, který se zmocnil padesátifrankové bankovky v Mendailleově pracovně… muž za závěsem… Jak dlouho už je nešťastné ženě v patách? Věděla, že je sledována? Nevyšla právě proto tak spěšně z Komické opery? Doufala, že svou návštěvu na hřbitově utají?
Pravda byla bezpochyby tam, několik metrů od něho, vryta do kamene. Lupin poskytl paní Mendailleové a zrzkovi menší náskok. Snadno je opět najde a přísahal si, že toho neznámého nespustí z očí. Ale napřed by měl vědět, jaké jméno je napsáno na hrobě.
Běžel skoro až k pomníku, nestaral se o mučivou bolest, kterou mu působil kotník, a četl:
Místo posledního odpočinku maršála…
Kytice fialek zakrývala jméno. Sklonil se, rychle ji zvedl a překvapeně mumlal:
„Davout!… Maršál Davout!… Ona se úplně zbláznila!“
Neměl čas myslet dál. Dostal tak prudkou ránu do šíje, že se zhroutil, omdlel, a kytice mu vypadla z ruky.
IV/ SÝKORKY
Před trojdílným zrcadlem toaletky si Lupin v županu jemně masíroval bouli, která mu zdobila týl. Jeho útočník nejednal v rukavičkách, a přece jen mohl udeřit silněji, udeřit tak, aby způsobil vážné zranění. Nebo se spokojil s tím, že ho omráčí, jako by si jen přál… ale co?
Lupin pomalu hýbal hlavou na všechny strany. Trochu to bolelo, ale už snesl větší bolesti. Ano, co jen ten záhadný útočník chtěl? Chtěl ho prostě varovat, nebo mu spíše zabránit v dalším sledování? Byl to snad ten zrzek, který se vrátil, zatímco Lupin luštil nápis vrytý na pomníku? Přesto měl Lupin dojem, že zrzek není tím, kdo ovládá své rány. Byl to surovec. Znamená to tedy, že tu je další osoba? Zatímco zrzek sledoval Béatrice, nesledoval zas někdo Lupina? Ani na okamžik ho nenapadlo hlídat si týl, ale tuto hypotézu nemůže zavrhnout.
Případ Mendaille se zřejmě každým dnem komplikoval. Výhrůžný dopis ve formě malé lodičky… zloděj, který se vloupá do místnosti, aby se zmocnil padesátifrankové bankovky… nešťastná žena, která jde strávit hodinku do Komické opery a pak zajde na hřbitov Pěre-Lachaise, aby tam položila na hrob maršála Davouta květiny… „Ach! Moje lebka,“ zasténal Lupin. „Už dost! Dám se poddat. Nehledě k tomu, že v tomhle případě jsem sklidil jenom rány. Při takovém tempu budu brzy v nemocnici!“
Ale to už z krabice převleků vytáhl šedovlasou paruku a pečlivě si ji nasadil. Potom si ozdobil horní ret knírkem, který se v poslední době začínal nosit a který se nazýval „knír á la Chaplin“. Z garderoby si vybral hnědý oblek, vázanku s hotovým uzlem a mírně obnošený svrchník. Místo buřinky si nasadil plsťák a prohlížel se před zrcadlem v ložnici. Vypadal docela všedně… jako zaměstnanec, obchodní cestující… Dosud pokulhával, přešel do jídelny, kde na něho čekala snídaně.
„Nevycházejte ještě, pane!“ zvolal Achille.
„Jen se neboj,“ a dodal sám k sobě se špetkou ironie: „Nikdy jsem se necítil tak dobře. Jak se říká, jsem v plné síle.“
„Nedíval jste se, pane, do novin?“
„Není čas. Mám schůzku s jistou dámou.“
„Jednou, pane, vás překvapí manžel!“
„Už se stalo, milý Achille. Ach! Až uvidíš Bernardina, řekni mu, že už není v karanténě. Brzy bych ho potřeboval.“
Rychle se nasnídal, podíval se na hodinky: „Za deset minut devět. Paní Mendailleová nechodí na pochůzky před půl desátou, před desátou. Všecko dobře vychází!“ A odešel krokem, který pomalu nabýval dřívější elastičnosti.
V partii, kterou se rozhodl hrát, měl jen jednu dobrou kartu: Béatrice Mendailleovou. Ale neměl na vybranou. Musel pokračovat v sledování, ale s dvojnásobnou opatrností. Epizoda s fialkami na hrobě maršála Davouta ho zneklidňovala. Pociťoval ji jako provokaci. Ve svém dobrodružném životě musel vyřešit hodně záhad, ale věděl, že v nich není nic nelogického. Zatímco ta kytička fialek… Znamená to, že Béatrice nemá všech pět pohromadě? Jestliže manželství bylo narušeno, není to tím, že byla vydána napospas lehkým duševním poruchám? Nebyl snad Mendaille jen nešťastník, který se věnoval hazardním hrám, aby zapomněl? Přestože dostává papírové lodičky, což je tak bláznivé jako kytička fialek!
Když přišel Lupin k domu Mendailleových, spatřil dost starého muže, v proužkované vestě, který se u služebního vchodu bavil s roznášečkou chleba. Takže nový sluha už nastoupil. To bylo nepříjemné, protože paní Mendailleová zůstane bezpochyby doma, aby ho zasvětila do všech povinností, a Lupin neměl náladu čekat dlouhé hodiny jako nějaký obyčejný policejní inspektor. Vstoupil do kavárničky, kde předešlého dne čekal na Doudevillea, opřel se o pult a objednal si bílou kávu. Majitel kavárny si u okna balil cigaretu.
„Hele,“ řekl své ženě, „přijali nového sluhu. To jsem zvědav, z čeho ho zaplatí!“
Vzal si Lupina za svědka.
„To jsou dneska lidi, povídám! Dělají ze sebe bůhvíco. Myslí si, jak jsou nóbl, a mají dluhy po celý čtvrti.“
„Ale co to povídáte,“ řekl se zájmem Lupin.
„Copak nečtete noviny?“ odpověděl kavárník. „Mendaille… Přepadli ho v bytě, minulou noc… Zloděj měl moc špatný informace!“
Ach, Bernardine, pomyslel si Lupin, tenhle bryndal mě tady ponižuje kvůli tvé chybě. To mi zaplatíš!
„Víte, není to první vloupání v téhle čtvrti,“ pokračoval kavárník. „Od konce války, je plno nezaměstnaných… lidi kolem sebe viděli jen samé násilí, člověk se pak nemůže divit. Vláda…“
„Promiňte,“ řekl Lupin.
Právě zahlédl paní Mendailleovou, jak se chystá k odchodu. Na prahu zkoumala šedou oblohu; obrátila se, prohodila s někým pár slov, zřejmě se sluhou, protože jí někdo podal deštník, a ona se vzdalovala drobnými krůčky, které nyní Lupin dobře znal.
Hodil na pult minci.
„Povídám, povídám,“ řekl, „ale obchody nepočkali…“
Vyslal k manželskému páru zdvořilý obchodnický úsměv a od dveří pozoroval ulici. Ne, nikdo paní Mendiiilleovou nesledoval. Všímal si stále okolí a přiblížil se k ní. Brzy nabyl jistoty, že ani Béatrice, ani on sám nejsou sledováni. Dostali se ke kostelu nejsvětější Trojice, kam paní Mendailleová vstoupila.
Hrome! říkal si Lupin, po divadle a hřbitovu tenhle chrám. Ještě chybí Invalidovna a Vítězný oblouk. Pročpak ne?
Vstoupil také do kostela. Paní Mendailleová klečela a rnodlila se. Hustý závoj jí zakrýval obličej. Lupin by ji ani nepoznal, kdyby ji neviděl v okamžiku, když vycházela z domu. Posadil se u jednoho sloupu a pozoroval příchody a odchody věřících. Nikdo se k ní nepřiblížil. Po krátkém rozjímání se zvedla, šla koupit svíci, kterou zapálila a zasadila do trojhranu, mezi desítku dalších svíček.
Na koho myslela? Na svého manžela? Na svého syna? Nebo na maršála Davouta? Lupin se ovládal. Neměl právo se jí vysmívat. Tato žena byla příliš nešťastná a vzbuzovala soucit. Objevil se ministrant a za ním kněz. Začala mše. Ale paní Mendailleová se již vracela. Nepřišla proto, aby se účastnila obřadu. Podivné! Pokřižovala se a dostala se na prostranství před chrámem, pak se dala ulicí svatého Lazara, spěchala jakoby poháněna strachem, že se zpozdí na schůzku.
Najednou zamířila k nádraží, vystoupila po schodech, došla k pokladně, kde se vydávaly jízdenky do okrajových čtvrtí. Lupin zaslechl, jak si objednává zpáteční jízdenku do Mantes-Gassicourt, a udělal totéž. Copak asi chce dělat v Mantes? Usadil se v sousedním kupé, toto zvláštní sledování ho stále více vzrušovalo. Jestliže Mendaille byl tajemná osobnost, co říct o jeho ženě? Lupin byl tak zabrán do svých myšlenek, že málem přejel. Spěchal k východu a s pocitem úlevy znovu našel Béatrice.
Zdálo se, že se Béatrice v městečku dobře vyzná, neboť se bez váhání dala nekonečnou uličkou, lemovanou stromy a téměř opuštěnou. Jen aby se neobrátila, obával se Lupin. Ale Béatrice pokračovala v cestě a vůbec se nerozhlížela. Konečně se objevilo několik krámků. Béatrice vstoupila do cukrářství, brzy vyšla a opatrně držela v ruce balíček, převázaný modrou stužkou. Tentokrát, říkal si Lupin, v tom opravdu něco vězí. S kým bude jíst to pečivo?
Pokračoval v sledování. Paní Mendailleová několikrát odbočila, konečně zašla do uličky lemované ohradní zdí, za kterou se zvedaly ještě holé větve stromů. Zastavila se před mřížovými vrátky, zatáhla za rukojeť a ozval se vzdálený zvuk zvonku. Lupin, který se zastavil, se schoval za roh, neboť Béatrice by se mohla bezděčně podívat dozadu. Když se odvážil vykouknout, byla již uvnitř.
Přiblížil se k mřížovým vrátkům, aby si prohlédl zahradu a dům. Ale mřížová vrátka byla plná. Na pravém sloupu bylo kovovými písmeny napsáno jméno vily Sýkorky. Přešel kolem vchodu, a když se dostal na konec zdi, objevil na druhé straně nemovitosti, před kterou tekla Seina, druhá vrátka se zapleveleným prahem.
Zmaten se vracel stejnou cestou. Nejlépe by bylo informovat se u nějakého dodavatele. V cukrárně by se mohl něco dovědět. Po menším bloudění ji zase našel a nemrzelo ho, že dostal několik briošek. Poněvadž byl v obchodě jediný zákazník, snadno navázal rozhovor s prodavačkou.
„Promiňte,“ řekl, „zastupuji pojišťovnu Union. Po těch čtyřech válečných letech, víte, jak to chodí: plno lidí nemá pojistky v pořádku. Někdo se ztratil. Někdo změnil adresu…“
Vytáhl z kapsy zápisník, znechuceně zavrtěl hlavou.
„Mám tu v seznamu vilu Sýkorky…“
„Ach! Ano,“ řekla prodavačka. „To je majetek slečny Isabelle Montcornetové… nebo vlastně Verzy-Montťornetové… Říkáme jí kratším jménem. Je to moc složité jméno… Chudinka. Skoro vůbec ji není vidět.“
Do hovoru se zasvěceně vložila pokladní.
„Slečna Isabelle není majitelka, ale jen nájemnice. Usadila se ve vile Sýkorky před rokem, kdy Němci | Velkou Bertou táhli na Paříž. Vzpomínáte si? Hodně Pařížanů tehdy odjelo na venkov.“
„Ano, vzpomínám si!“ odpověděl zdvořile Lupin.
„Nejen že ji je málo vidět, ale ani toho moc nenapovídá,“ pokračovala prodavačka. „Musela zažít zlé časy! Žije důstojně, ve svém koutku, jako vdova. Dnes je tolik osamocených žen.“
Pokladní ji opravila.
„Nežije sama, Fernando. Má sestru…“ Obrátila se k Lupinovi.
„Vidíte, právě teď tady byla, není to ani půl hodiny. Je to už tradice; každé pondělí, než zajde na oběd do Sýkorek, koupí tu biskupský chlebíček. Jestli tam teď zajdete, najdete je obě dvě.“
„Dobrá, děkuji vám. Hned tam zajdu.“
Situace se komplikovala. Lupinovi nevadilo, že paní Mendailleová má sestru. Ale doufal, že bude mít možnost Béatrice oslovit. Neměl v hlavě žádný přesný plán. Prostě věděl, že nadešel okamžik, kdy musí se všemi záhadami skoncovat. Bylo přece nemožné zastavit Béatrice na ulici nebo přijít za ní. Zavolat jí? Uvědomila by Webera. Napsat jí? To je ještě nebezpečnější. Kdyby byla v Sýkorkách sama, hodilo by se to. Ale takhle? Byla tam ta Isabelle!
Lupin se zamyšleně znovu vracel k vile. Stačila mu náhoda a nic nebylo jednodušší než změnit náhodu v příležitost.
Právě když zatáčel do ulice k Sýkorkám, předběhl ho listónos. Aby nepůsobil dojmem, že se tu potuluje, čímž by na sebe zbytečně upozornil, listoval si v notýsku a zastavil se o několik metrů dál, aby měl listónos větší předstih. Ten se prohrabával v brašně, vytáhl z ní jeden dopis a přešel na chodník u vily. Lupin předstíral, že je plně zahloubán, a pokračoval v chůzi. Viděl, jak listónos vsunul obálku do schránky a zazvonil, aby uvědomil slečnu Montcornetovou, a pak zmizel na rohu ulice.
Vzápětí zaslechl Lupin na štěrkové cestě Isabellin krok. Zastavila se z druhé strany mřížových vrátek. Lupin byl tak blízko, že uhodl každý její pohyb. Schránka na dopisy při zavírání zaskřípala… Šelest nervózně trhané obálky… Krátké ticho… Výkřik překvapení… Isabelle rychle odběhla do domu.
K čertu! Jakou asi zprávu právě dostala? V tu chvíli Lupin přišel na záminku, kterou marně hledal. Jak je vidět, nepřichází v úvahu představit se jako pojišťovací úředník. To by k ničemu nevedlo, připustíme-li, že by ho hned nevyhodili. Na druhé straně není nic snadnějšího, než se ohlásit jako policejní inspektor. Co by bylo pravděpodobnější?
Za několik vteřin v myšlenkách upřesnil svůj plán. Již se viděl na svém místě… Posílá mě náměstek Weher. Slečno, věděla jste, že váš švagr dostal výhrůžný dopis?… Ne, vy, paní Mendailleová, nechte ji hovořit… Váš švagr vás mohl informovat. Někdy se člověk svěří snadněji blízké příbuzné než své ženě…“
Diskrétně zazvonil. To byl jistě dobrý prostředek. Ani jednu sestru nenapadne požádat o jeho průkaz. Na druhé straně, kdyby Weber Isabelle již vyslýchal, Doudeville by mu to jistě nahlásil. Ne, policie se vůbec nezajímala o Isabelle. Zřejmě ani nevěděla o její existenci.
Nikdo nešel otevřít. Zazvonil silněji. Celkem vzato, mohl by tu nakonec získat důležité informace… Nechají ho tady ještě dlouho trčet?… Nové zazvonění, velmi prudké. Chvíli ještě čekal, než se o tom přesvědčil. Hrome, jestliže se neozývají, znamená to, že odešly. Ale kudy?… Druhou brankou. Zapomněl na druhou hranku, na tu, která vede k řece Seině. Rozběhl se tam. Z této strany bylo možné dostat se zkratkou do města. V tom případě musely mít opravdu naspěch. Proč? Kvůli dopisu…
Horečně přemýšlel. Něco se právě stalo, téměř před jeho očima, možná něco vážného, a on nic netušil! Teď 11/ nemohl zasáhnout! I kdyby se mu podařilo obě sestry dohonit, co by jim řekl? V domě by byl býval silnější. Na ulici by ztratil veškerou moc. Co jen mohl ten dopis obsahovat, že tak rychle přiměl obě ženy k odchodu? Snad by na to přišel, kdyby prohledal vilu. Někdy, v unáhlenosti, nebo ve zlosti, člověk zmačká dopis, který přináší nějakou špatnou zprávu; zahodí jej…
Pokusil se otevřít zámek paklíčem, což se mu hned podařilo. Branka se otevřela. Prošel špatně udržovanou zahradou, která vypadala opuštěně. Dům byl vlastně malá vilka, snadno do ní vnikl. První věc, které si všiml oknem kuchyně, byl biskupský chlebíček; balíček byl ještě netknutý. Z předsíně přešel do jídelny a do salónu. Nábytek byl zchátralý a různorodý. Musel být zakoupen v nějaké aukční síni. Vila zřejmě sloužila jen pro přechodné ubytování a Lupin si připomněl slova cukrářky: „Skoro vůbec ji není vidět.“ Isabelle sem zřejmě chodila jen občas.
Na poličce spatřil několik bezcenných drobnůstek a různé fotografie. Na první bylo docela malé dítě, pravděpodobně Béatricin syn. Na druhé portrét starého pána s důstojným obličejem s bílým vějířovitým knírem. Bezpochyby dědeček Montcornet. Na třetí se usmíval ještě mladý pár, na dvojkole; on hrdě seděl vpředu a nedbale držel řídítka; ona se slamákem v cyklistickém úboru s vlající sukní. Lupin otočil fotografii. Vzadu objevil datum: 20. června 1904. Něco v mužově obličeji připomínalo jemné Béatriciny rysy. Byl to její otec. A ta druhá osoba byla její matka.
Našel ještě tři malé fotografie mladých lidí, tentokrát mezi dvaceti a pětadvaceti lety… Krátké vlasy, kníry a vousy. Živé oči; výraz tváře mlhavě připomínal Montcornety. Bratranci? Asi. Na rubu stála jména: Félicien, Mathias, Raphaěl… Asi by je měl vyslechnout všechny, alespoň se na ně informovat. Doudevilleové budou mít co dělat.
Lupin rychle prohlédl první patro: dva pokoje a koupelnu. Ve skříních jen trochu prádla. Kamna, ve kterých už dlouho neplál oheň. Dům byl chladný a vlhký. Tady může bydlet jenom člověk, který nemá nervy v pořádku, řekl si.
Sestoupil do přízemí, vstoupil bezděčně do kuchyně a radostí vykřikl. Dopis ležel na stole, zakryt biskupským chlebíčkem. Ve spěchu na něj obě sestry zapomněly.
Lupin, se spokojeně usmál a začal prohlížet napřed obálku. Měla razítko z Le Mans. Adresa byla napsána velkým rozhodným rukopisem. Rozevřel dopis. Bez data, odesilatel uvedl své jméno:
Major Félicien Dorchain nemocnice svatého Ondřeje Le Mans (Sarthe)
Lupin začal pozorně číst, aby mu nic neuniklo.
Moje drahá sestřenko, vím, že budeš hluboce překvapena, až dostaneš tyto řádky. Cože, pomyslíš si, on se mi odvažuje psát! Ano, odvažuji se ti psát, protože si tě vážím, po těch hrozných událostech, které jsme právě prožili, naše dřívější spory nemají už smysl. Zvláště když ty spory byly spory našich rodičů. Neuměli jsme se s tím dost odvážně vypořádat. Neměli jsme se podílet na jejich nevraživosti. Ale nechci připomínat minulost. Řekněme, že vina byla na obou stranách, a nemluvme už o tom.
Z novin jsem se dověděl, co se stalo ubohému Xavierovi, a zároveň píšu Béatrice. abych ji utěšil. Ale obracím se především k tobě, protože vím, že máš více pochopení. Vím, že nikdy nezklameš a že budeš mým tlumočníkem u své sestry. Doufám, že dobrým tlumočníkem. Musíme se smířit, už proto, že se všichni sejdeme 3. dubna u pana Bérangeona ve Fontainebleau, při otevření závěti. Dověděl jsem se od něho, že úmrtí vašeho dědečka je teď úředně potvrzeno. Ale protože je rovněž naším prastrýcem, pozůstalost po Verzy-Montcornetovi (vzpomeň si na hrozný charakter toho člověka) může vyvolat potíže. Nebude možno je urovnat, jestliže se napřed nedohodneme sami. Moji bratři jsou stejného názoru jako já. Z této strany se nemusíš ničeho obávat. Jistě se ptáš, drahá Isabelle, co se s námi stalo.
Kolik už je to let, co jsme se neviděli? Sedm let, osm let?… Tolik strašných událostí se stalo od té doby, že jsem ztratil pojem času. Zdá se mi, že to bylo v předešlém životě, kdy jsme si spolu hráli. Pravda, Mathias se z toho dostal téměř bez škody. Byl přiotráven plynem a našel si místo na berním úřadě, ale zatím ho poslali do ILe Mans, kde snad dlouho nezůstane. Já sám jsem se potloukal u různých útvarů, byl jsem přidělen na obvaziště v oblasti Troyes. Na konci války jsem byl úplně vyčerpán a znechucen tou spoustou prolité krve. Nevím, kdy se budu moci vrátit do Remeše. Nyní jsem byl přeložen do Le Mans. Asi budu brzy demobilizován.
Proč jsme s Mathiasem dělali všechno možné, abychom se sešli v Le Mans? Abychom byli blízko ubohého Raphaěla. ,,Blízko“, to se jen tak říká, protože on je v Chartres, ale často ho můžeme navštěvovat. Jeho stav se bohužel nelepší. Nedá se říci, že je blázen. Ani se nedá říci, že je duševně zdráv. Ředitel léčebného ústavu tvrdí, že se jeho stav značně zlepšil. Důkaz: zaměstnávají ho nyní při drobných pracích v ústavu. Pomáhá domovníkovi, zahradníkovi… Dokonce dělá pochůzky po městě, protože je hrozný nedostatek zaměstnanců. Hospodářka, půvabná žena, mu vybrala samostatný pokoj, což ho chrání před stykem s nemocnými. Má naprosto jasné okamžiky; vzpomíná si na minulost; hovoří o ní velmi rozumně, jako člověk, který se smířil. A pak, najednou, se mu myšlenky zakalí; upadne do zvláštního vnitřního snu. Je to hrozné, zvláště když si člověk vzpomene, jaký to byl kdysi chlapec. Naštěstí od té doby, co byl přemístěn z Paříže do Chartres, úplně zmizely prudké krize, které charakterizovaly začátek jeho nemoci. Je klidný. Ukazuje nám cestu, po které bychom měli jít, protože zapomněl na rozmíšky, které nastaly mezi námi. Nikdy nezapomene se na vás zeptat a my improvizujeme, což se nedá nadlouho snášet. Je už nejvyšší čas, abychom opět navázali dřívější důvěrné styky. Jsem si jist, že kdyby tě viděl – ty víš, jak na tobě lpěl –, šok z tohoto setkání by mu mohl posloužit. Proto si tolik slibuji od naší společné schůzky u notáře.
Doufám, že za několik měsíců se Mathiasovi podaří dostat se do Remeše a i já sám se pokusím opatřit si tady novou klientelu. Jestliže půjde všechno dobře, vezmu pak Raphaěla s sebou. Ale napřed musím demobilizovat. Proto chci zajít zítra na ministerstvo, vlakem ve dvanáct pětatřicet. Ježto nebudu mít čas zaskočit až do Mantes, udělala bys mi opravdu velkou radost, kdybys mi přišla naproti na nádraží. Po návštěvě na ministerstvu bych chtěl zajít k Mendailleovým, kterým zároveň píšu, jak jsem ti již řekl. Dostal jsem tvou adresu od pana Bérangeona, který mi ji sehnal.
Moje drahá Isabelle, musím dodat, že jsem velmi šťasten při myšlence, že tě zase uvidím. Často vzpomínám na naše prázdniny z dřívějších dob. Jak jsme byli bezstarostní! Jak jsme si dobře rozuměli! Jakým útočištěm snů byl náš zámek! Co se s ním stalo? Asi byl bombardován, zpustošen. S úzkostí v srdci jsem za války sledoval na mapě průběh operací. Náš krásný Verzy-Montcornet byl pořád v palebném pásmu. Jestliže byl zničen, pak v jeho troskách je pohřbeno i naše mládí.
Těším se na brzké shledání. Moje drahá Isabelle, posílám ti ty nejvřelejší pozdravy.
Félicien
P. S. Málem bych zapomněl na Mathiasovu adresu: 31, ulice Jakobínů – Le Mans
Lupin odložil dopis. Jeho čilý duch již připravoval plán. Félicien datoval svůj dopis včerejším dnem. To znamená, že dnes nasedl do vlaku. Dobrá. Obě sestry, silně dojaty vším tím, co se dověděly, si pospíšily na nádraží, aby se dostaly do Paříže a uvítaly svého bratrance v Montparnassu, jak si přál. Velmi dobře. Počkat si na cestujícího, překvapit je v objetí, v slzách, v projevech něžnosti, to je málo. Sledovat pak ten trojlístek? To by bylo k ničemu. Ne. Musí chytit lékaře na cestě, to znamená ve vlaku. Féliciena nepřekvapí, když se před ním náhle objeví policejní inspektor a vyslechne ho v případě Mendaille. Ale ať už bude překvapen či ne, co na tom? Lupin si uvědomoval, že musí jednat, zasáhnout ještě před shledáním, a zejména před Weberem, který by strašně rád lékaře zavřel a neváhal by ho polapit. Starý lišák, ten Weber!
Lupin se vždy nechával vést tou úžasnou intuicí, která mu již přinesla tolik úspěchů. Věděl, byl o tom přesvědčen, že musí za každou cenu vyslechnout Féliciena Dorchaina první. Bylo třeba zejména si ujasnit: jestliže je Raphaěl nemocen, neprojevují se také u sestřenice, Béatrice, znaky duševní poruchy? Není snad v této rodině nějaké dědičné zatížení? Nebyl snad nějaký společný předek alkoholik? Zdánlivě tu není žádný vztah k padesátifrankové bankovce nebo k výhrůžnému dopisu. Ale bylo to často právě tím, že Lupin uvedl do pohybu věci zdánlivě neslučitelné, a tak objevil pravdu. A pak se začal vášnivě zajímat o tuto podivnou, narušenou rodinu, o tuto Isabelle, která žila tak v ústraní, o toho Raphaěla, napůl pomateného, o to dědictví, zřejmě spojené s potížemi.
Podíval se na hodinky. Hrome! Félicien je už ve vlaku. Vrátil se do salónu, pozorně si prohlédl jeho fotografii. Major se asi moc nezměnil! Snadno ho pozná. Zavřel všechny dveře, mírně přitom pokulhával a zamířil k nádraží. Nezastíral si, že tento pokus má jen malé vyhlídky na úspěch.
V tom se nemýlil. Rychlík do Paříže už odjel před půl hodinou; to vysvětlovalo spěch obou sester. Podíval se na tabulku odjezdů. Příští vlak přijede příliš pozdě, to by nestihl dostat se včas na nádraží Montparnasse.
„Dnes mám zřejmě samou smůlu. A oč vlastně jde? O nic. Vůbec o nic. Nakonec se z toho vyklube čistě milostná záležitost, Achille má pravdu, když říká, že jsem nenapravitelný!“
Pomalu se vracel a náhle znovu začal doufat. U chodníku zastavilo taxi. Zatímco řidič pomáhal staré dámě vystoupit, pak s námahou vyndal převázaný kufr a odnesl ho až na váhu podejny zavazadel, Lupin studoval jízdní řád na zdi. Rychlík z Le Mans přijede do Rambouilletu ve dvě hodiny pětapadesát minut. Nyní bylo čtvrt na dvě. Kdyby stihl rychlík, měl by k dispozici asi čtyřicet minut, aby našel lékaře a pohovořil si s ním. Ale dalo se to stihnout? Je ten vůz dost rychlý? Počká si na řidiče a zjistí to. Je to vůz Panhard a Levassor, starý deset let, jehož karosérie vypadá dost opotřebovaná. Muž se vrátil.
„Jste volný?“
„To ještě nevím. Kam máte namířeno?“
„Do Rambouilletu.“
„Hrome! To není právě vedle.“
„Dvacet franků spropitného, budeme-li tam ve tři čtvrti na tři… Dvacet franků pro vás a deset franků pro ‚ni‘“, dodal Lupin a pohladil kapotu.
„Nastupte!“
Auto se dýchavičně rozjelo a Lupin rychle nabyl dojmu, že vlak zmešká. Ve dvě hodiny a deset minut taxi projíždělo Versailles.
„Nikdy se tam nedostaneme!“
„Bože můj! Nemůžu jet rychleji.“
„Dostanete dvakrát takovou prémii.“
Vůz nabral trošku větší rychlost, za dvacet minut projížděl Trappes. Lupin sledoval hodinky. Pot mu tekl po zádech.
„V Essarts opravují silnici,“ oznámil klidně taxikář. „Ale jestli nepíchneme, přijedeme včas. Jen klid. Já už od Verdunu…“
Lupin neposlouchal. Dostal chuť toho chlapíka skolit, popadnout místo něho volant a pádit. Vůz poskakoval na vozovce, která byla nedávno vyštěrkována. Pomalu po ní pojížděl parní válec. Dvě hodiny čtyřicet.
„Už jsme v Perray,“ řekl řidič. „Vidíte, že jsme si pospíšili.“
Projeli vesnicí plnou rychlostí a taxi vjíždělo do Rambouilletu. Dvě hodiny třiapadesát. Lupin vstrčil muži peníze do ruky, ještě než se vůz zastavil před nádražím, a spěchal, pokud mu to churavý kotník dovolil.
Dvě hodiny čtyřiapadesát. Koupil si lístek první třídy a vyšel na nástupiště v okamžiku, kdy se rychlík objevil v zatáčce.
Ježto náš velitel cestuje se slevou, určitě není ve třetí. Měl bych ho objevit v oddělení druhé nebo první třídy.
Vlak byl dlouhý. Vlezl do nejbližšího vozu a pustil se do hledání Féliciena Dorchaina. Cestujících nebylo moc, ale nikdo z nich se nepodobal majorovi. Právě prohledal vůz první třídy na začátku vlakové soupravy, když se prudce zarazil. Dorchain tam byl. Sám v kupé, spal, bradu na hrudi, vojenský plášť rozepnutý. Lupin otevřel dveře, posadil se proti němu.
„Pan Félicien Dorchain, že?“
Naklonil se s roztomilým úsměvem na rtech. Důstojníkova hlava se pod nárazem vozu rozhoupala. Vojenský plášť se ještě víc rozevřel. Na blůze se objevila krvavá skvrna. Lupin vše pochopil. Dorchain byl mrtev. Rána nožem do srdce, jak naznačovala trhlina v látce, mezi dvěma knoflíky uniformy.
Lupin si v takových okamžicích dokázal zachovat podivuhodnou chladnokrevnost. Klidně se podíval do chodbičky. Nikdo. Vůz se kymácel, jak projížděli nádraží v Trappes. Brzy přijde Versailles. Nesměl ztratit ani minutu. Vrátil se k mrtvole, prohledal ji hbitými prsty kapsáře. V náprsní tašce byl dopis, jehož geometrické záhyby mu byly povědomé. Nešťastník také dostal malou papírovou lodičku. Vyděšeně ji rozbalil a četl:
„Teďjsi na řadě ty.“
Tentokrát záležitost dostávala dramatický spád. Jako Mendaille, ani důstojník nevěnoval zvláštní pozornost této hrozbě, jinak by se o ní jistě zmínil v dopise Isabelle. I to bylo zvláštní, to bezstarostné chování dvou mužů, kteří vůbec nebrali vážně tak jasné varování. Bylo v tom něco nevysvětlitelného. Museli by oba dva ten směšný kus papíru zahodit… Že by Mendaille lhal, když prohlásil, že tu výhrůžku nebere vážně? Neboť nakonec ten dopis zařadil do pořadače. A Dorchain ten svůj pečlivě vložil do náprsní tašky. A oba bratranci se měli za několik hodin setkat. Shoda okolností?…
Lupin vrátil dopis do náprsní tašky, tašku do kapsy, přitáhl mu plášť. Pospíšil si, pozorně sledoval, co se za ním děje. Ale neukázal se žádný cestující. Zavřel dveře kupé a přešel do jiného vozu, když vlak zpomaloval, jak přijížděl do Versailles. Základní opatrnost mu velela, aby vystoupil zde! Ale naskýtala se zde nádherná příležitost spatřit na nádraží Montparnasse cizí slečnu, která každé pondělí pojídá se svou sestrou biskupský chlebíček.
V/ LUPINŮV VÝSLECH
Když před chvilkou dojel Lupin na nádraží v Le Mans, nasnídal se v bufetu a přečetl si přitom noviny, které zakoupil v Montparnasse. Ten případ způsobil velký rozruch. Důstojník zavražděn v rychlíku 412, říkal titulek v Journalu; Le Matin oznamoval ve třech sloupcích: Tragický rychlík, a Le Petit Parisien sděloval: Krvavé tajemství malých papírových lodiček… Ranní cestující, kteří zaplnili bufet, měli rozevřené noviny a dívali se na fotografii vagónu a na nešťastného Dorchaina.
„Já ho viděl, jako vidím vás,“ vysvětloval před barem jeden číšník nějakému revizorovi. „Seděl tady, u druhého stolu. Přinesl jsem mu bílou kávu. Když si pomyslím, že hodinu nato…“
Ale jestliže titulky byly lákavé, obsah článků byl hubený. Policie se chovala diskrétně. Ale přišla na to, že je nějaký vztah mezi zločinem ve vlaku a útokem, jehož obětí se stal Mendaille. Teď se zdálo jasné, že se někdo pokusil Mendaille zabít. V obou případech šlo jasně o stejného zločince. Což nejvíce mátlo Lupina, protože dobře věděl, že Mendaille byl poraněn náhodou, a že… Vrah byl určitým způsobem předběhnut. Jestliže se mu podařilo zlikvidovat Dorchaina, nezaútočil ještě na Mendaille. Ale co z toho vyplývá? Není Mendaille dosud pořád v nebezpečí?… Lupin váhal. Nemohl přece jít a říci Weberovi pravdu. Ten by byl štěstím bez sebe, že ho může poslat do vězení. Pořád měli mezi sebou nevyrovnané staré účty. Avšak bude-li mlčet, odsuzuje možná Mendaille na smrt. Kromě toho viděl Lupin při práci jistou tajemnou osobu, o níž policie nic neví: zrzka. Měl právo ponechat si pro sebe tak důležitou informaci? Jistě, může se přece obrátit na noviny a uvést vše na pravou míru, jako v minulosti. Jeho návrat, po těch válečných letech, by byl jistě nadšeně přivítán. A ten úspěch, kdyby první upozornil na zločince! Ale opatrnost musela nabýt vrchu nad ješitností. Vždyť si ani není jist, že je ten zrzek vinen. A pak nezapomínal na podivné chování paní Mendailleové. Uvědomoval si nejasně za tím, co sám nazýval „případ bratranců“, hrozné komplikace. Ale byl to zřejmě text prvního dopisu, který ho pronásledoval. „Jsi první na řadě.“ Mendaille byl na seznamu první. Dorchain druhý. A pak? Mathias? Raphaěl? Béatrice? A dokonce i Isabelle?… Nebyla ohrožována celá rodina? Kdo ještě dostal pohřební lodičku, ale střehl se o tom mluvit? Že by Mathias?…
Lupin se podíval na hodiny. Půl deváté. Ještě je asi brzy, aby zašel za Mathiasem, ale čas kvapí; hlavně se nesmí nechat předjet opravdovým policistou, což by ho dostalo do velmi nepříjemné situace.
Odložil noviny a odešel. Nikdy ještě nebyl v Le Mans, ale na náměstí před nádražím objevil plán města a brzy se mu podařilo najít v něm ulici Jakobínů. Odebral se tam pěšky, aby využil toho krásného rána, v němž se vznášela první vůně jara. Ještě trochu pokulhával, což mu nebránilo obdivovat se cestou starobylé katedrále, její slavná apsida upoutala na chvilku jeho pozornost, přestože měl hlavu plnou starostí.
Pak se ohlásil u Mathiase Dorchaina.
„Inspektor Frapier.“
Mathias ještě držel v ruce rozložené noviny a jeho tvář prozrazovala hluboké vzrušení.
„Právě jste se to dověděl?…“ zeptal se Lupin.
„Ano. Nikdo mi nic neřekl… Můj ubohý Félicien! Takhle umřít… Promiňte.“
Bez ustání plakal, ani ho nenapadlo pozvat návštěvníka dál.
„Mohl byste mi věnovat několik minut?“ zeptal se Lupin.
„Ovšem. Jistě si uvědomujete, že v tomhle stavu nemohu jít do své kanceláře. Pojďte dál.“
Zavedl Lupina do obstarožní jídelny, která čpěla voskem a ztuchlinou, a vybídl ho, aby se posadil.
„Dovědět se z novin, že… že…“
Nenacházel další slova a vytáhl z kapsy velký nafialovělý kapesník, kterým si otřel oči, aniž se mu podařilo vysušit slzy. Jako by svému bratrovi z oka vypadl, byl jen trochu jemnější a drobnější. Hrbil se a byl prošedivělý a zdál se bezbranný proti nástrahám života.
„Věřte, že je mi to líto,“ mumlal Lupin. „Takže Paříž vás dosud úředně neuvědomila…“
Naštěstí Weber zřejmě ještě nezahájil vyšetřování. Náměstek nestačil uvést do pohybu tu těžkopádnou soudní mašinérii. Ale co Isabelle? A co Béatrice? Proč hned netelegrafovaly? Snad se pořád zlobí na Dorchaina, přes to, co jim Félicien napsal… Lupin dopřál svému společníku čas, aby se pomalu vzpamatoval. Když viděl, že Mathias je již schopen odpovídat, zeptal se:
„Jste tu sám?“
„Ano. Posluhovačka přichází teprve v deset hodin… Mohu vám něco nabídnout?“
„Jsem ve službě,“ ohrazoval se Lupin. „Podívejte se! Nesmíte nám samozřejmě nic skrývat. Musíme znát celou pravdu, pokud jde o vás a vaše sourozence. Teď víte, že Xavier Mendaille dostal výhrůžný dopis; váš bratr také. A vy?“
„Ne.“
„Trváte na tom?“
„Ano.“
„Viděl jste se často se svým bratrem?“
„Téměř každý den.“
„A on vám o té lodičce nevyprávěl?“
„Ne… Ale mohl ji dostat včera, než šel na vlak. Naposled jsme se sešli předevčírem. Obědvali jsme spolu.
Mluvili jsme jen o jeho cestě do Paříže… Vůbec nevím, co znamená ta historka s papírovými lodičkami… Neměl přede mnou žádné tajemství. Ani před jinými. Ubohý Félicien!“ Znovu se rozplakal.
„Papírová lodička,“ zavzlykal… „A to se stane nám!“
Byl dojemný a trochu směšný. Lupin se naklonil a položil mu ruku na rameno.
„No… no tak… Vzpamatujte se. Vy jste přece nic nedostal.“
„Dávám vám své slovo.“
„Měl váš bratr nepřátele?“
„On?… Ale to byl ten nejlepší člověk na zemi. Takový dobrák! Tak obětavý! Myslel jen na své pacienty.“
„A vy?“
Mathias se překvapeně podíval na Lupina. „Já? Nepřátele?“ Smutně se usmál.
„Snad si nemyslíte, že takový obyčejný člověk… No to je absurdní.“
„Já vím,“ řekl Lupin. „Ale tím jsme se k řešení toho nesmyslu nepřiblížili. Podívejte se, ještě vám dám jednu otázku, která vás asi zarazí… Jste nějak spřízněn, ať už zblízka či vzdáleně, s rodinou maršála Davouta?“
„Cože?… Vy žertujete, inspektore.“
„Ach ne. Naopak jsem docela vážný. Prostě máme určité informace, které… Ale nechrne toho. Vy jste přece obědval se svým bratrem. On vás běžně informoval o svém jednání na ministerstvu války…“
„Jistě.“
„Řekl vám o dopise, který poslal své sestřenici Isabelle?“
„On mi ho dokonce přečetl… Vlastně mi přečetl jen koncept.“
„A vy jste se vším souhlasil?“
„Rádi bychom věděli, v čem spočívala ta rozmíška, na kterou narážel váš bratr.“
„Ale jak to víte?…“
„To je naše věc,“ odsekl Lupin. „Poslouchám vás.“
„Je to už dávno,“ odpověděl Dorchain. „Naši a jejich rodiče si nerozuměli. Ženská žárlivost. Víte, jak to chodí… začíná to nepříjemnými poznámkami a pak se to pomalu přiostří. Přestanou se scházet. Přestanou si psát. Končí to tím, že si vzájemně přejou smrt. Šlo taky o peníze. Rodiče našich sestřenek si žili slušně. U nás to bylo horší. Náš prastrýc, Verzy-Montcornet, chtěl pomoci. Udělal by býval líp, kdyby se do toho nevměšoval. Dobře věděl, oč jde, ale moc šikovný nebyl. Situaci, která byla už tak složitá, bezděky ještě spíše zhoršil. A pak jsme o rodiče přišli, my i sestřenky.“
„A v té době“, přerušil ho Lupin, „bránilo vám něco setkat se s nimi?“
„Není to tak jednoduché,“ řekl Dorchain. „14. ledna došlo k té nešťastné Béatricině svatbě. Mám vám to vykládat?“
„Ano… Ano… prosím vás.“
„Tož dobře. 14. ledna si Béatrice nerozvážně vzala Xaviera Mendaille. Nikdo tento sňatek nepředvídal. Ach! Mendaille jsme znali, to ano. Jeho panství nebylo daleko od panství Verzy-Montcornet. Byly zde sousedské vztahy. V té době Béatrice jezdila trochu na koni. Potkávala Mendaille v jízdárně. Zkrátka dost často se vídali, ale po pravdě řečeno, Béatrice se mu spíš vysmívala. Řekla nám, že je neohrabaný, hrubý, zkrátka hulvát. Pokud jde o našeho prastrýce, ten měl už dlouho v hlavě jedinou myšlenku: koupit Mendailleův majetek, který prý byl špatně spravován a dodával víno horší jakosti, pro nedostatek péče. Musím vám říci, že ten starý dobrák neměl v srdci než jedinou vášeň: šampaňské. Dovolíte?“
Mathias vyndal z kapsy pytlík na tabák a začal si balit cigaretu.
„Promiňte,“ řekl, „jestliže nevyprávím dost podrobně… Ostatně ani toho moc nevím. Vím jen to, že se náš prastrýc rozhodl, že urychlí Mendailleův pád a pak koupí za babku jeho vinice. Nato Béatrice nepřišla na nic lepšího než si Mendaille vzít. Chápete tu ostudu.“
Špičkou jazyka olízl cigaretu a zapálil ji zapalovačem.
„A tak náš prastrýc přerušil se svou vnučkou veškeré styky. Mezi ním a Béatrice došlo k hrozným scénám. Dověděl jsem se to od Féliciena, který občas zašel na zámek, aby se o dědka postaral.“
„Proč říkáte: dědek?“ zeptal se Lupin.
„To mi uteklo. Ale mohu se vám přiznat: vůbec jsme ho neměli rádi. A k Béatrice se zachoval hnusně. Dělal vše, aby té svatbě zabránil. Nakonec Béatrice vyhnal, nemám pro to jiných slov. Odstěhovala se s manželem do Paříže. Domek, v němž bydlí, má od své matky.“
„Počkejte,“ řekl Lupin. „Je tu něco, čemu nerozumím. S vaší sestřenkou se přece nespravedlivě zacházelo, co vám zabránilo navázat s ní znovu styky?“
Dorchain byl v rozpacích.
„To je pravda,“ řekl. „Mohli jsme to udělat. Asi jsme byli zbabělí. Ale kdybychom se postavili na její stranu… chápete?“
„Vyvolali byste zlobu a rozhořčení svého prastrýce a museli jste ho šetřit… snad kvůli dědictví?“
„Nejen proto. Dědictví bezpochyby přejde na Isabelle… ačkoli… Kdopak ví! Ne, pravý důvod byl ten, že jsme měli z něho strach. Na mou duši, byl to zatracený chlap. Když přišla válka, mohl se někam schovat, například v Paříži. Ale kdepak. Poslal pryč Isabelle, která bydlela s ním, a zůstal v zámku docela sám. Vzpomínám si… když jsem se s ním přišel rozloučit, dva dny před mobilizací… rozešli jsme se na peróně a on mi řekl: ‚Znám je, ty Prušáky. Jestli přijdou až sem, o čemž pochybuju, uvidí, co jim řeknu.‘ To je poslední vzpomínka na něho, kterou mám. Vypukla válka.
Všichni jsme se rozešli.“
„A Isabelle?“
„Myslím, že nějaký čas bydlela u své sestry. Alespoň jsem o tom slyšel. Ale nevěděl jsem, že má byt v Mantes. Dověděli jsme se to až z notářova dopisu.“
Pro záchvat kašle se odmlčel.
„Neměl bych už kouřit,“ řekl. „Byl jsem přiotráven bojovým plynem, v 17. roce. Ale tím hůř. Život už je takový!“
„Ale během těch čtyř let jste o svém prastrýci neslyšel?“
„Kdepak. Zrovna tak jako o všech ostatních, kdo zůstali na druhé straně. A poněvadž jsme s Mendailleovými a s Isabelle nemluvili… Všechno se to tak pokazilo, můj bože, tak se to pokazilo… Naštěstí Félicien za mnou přijel… ne nadlouho…“
Oči se mu zaplnily slzami.
„Nechám vás samotného,“ řekl Lupin licoměrně. „Nechci zneužívat…“
„Ne,“ zvolal Dorchain. „Neodcházejte ještě, inspektore. Jsem rád, když mohu takhle s vámi pohovořit. Budu teď tak sám.“
„V tom případě… povězte mi o svém druhém bratrovi… Raphaělovi.“
„Ach, to je celá historie. Raphaěl je z nás nejstarší… Úžasně nadaný chlapec… Umělec v naší rodině… Pozoruhodný malíř… Ubožák! Na jaře 1912 se stal obětí tak vážné deprese, že se dostal do ústavu. Dnes už je mu mnohem líp, ale až se doví;…“
„Co způsobilo jeho depresi? Neobjevila se jen tak.“
„Ne. Ale měl byste napřed vědět, že Raphaěl byl ženatý a měl dcerku… Okouzlující malou holčičku… Opravdu si nechcete nic vzít?… Já si dám lok alkoholu… Co vám musím říct, je tak dramatické… Pamatujete se na ztroskotání Titaniku? Ano, už jsme u toho.“
Lupin v předtuše zašeptal:
„Ach! Je mi líto. Myslím, že už chápu…“
„Počkejte.“
Dorchain vyndal z příborníku sklenku a karafu. „Když osud začne pronásledovat nějakou rodinu…“
Nalil si kapku pálenky a naráz ji spolkl.
„Pak už stačí jen ohýbat hřbet,“ dodal. „A všimněte si, jak všechno na sebe navazuje. Již léta dodával náš prastrýc šampaňské, které se pilo na lodích společnosti Cunard, jestli mě paměť neklame. Přirozeně byl pozván na první cestu Titaniku. Ale šlo mu na pětasedmdesátý rok. A nerad cestoval. A tak dostal neblahý nápad, že nám nabídne tu cestu, nám všem.“
„Co to znamená, všem?“
„No, všem příbuzným, Raphaělovi, jeho ženě, jeho dcerce a nám dvěma, na jedné straně; a na druhé straně Isabelle a Béatrice. Myslel si, že radosti sdílené při plavbě postačí k našemu smíření. Ale Béatrice a Isabelle odmítly pod záminkou, že mají strach z mořské nemoci. Nás pět se však nalodilo. Té malé bylo sedm let. Kdybyste viděl, jak byla šťastná!“
„Nevyprávějte mi o ztroskotání,“ řekl Lupin. „Nechci vás mučit.“
„I kdybych chtěl,“ řekl Dorchain, „nemohl bych, protože mé vzpomínky jsou velmi zmatené. Vidím Raphaělovu ženu a dcerku před přeplněným záchranným člunem. Náhle se podaří je ještě umístit. Důstojník odpovědný za člun by býval vzal ještě i Raphaěla. Ale my jsme ho zadrželi, z opatrnosti. Měli jsme místo na palubě jiného člunu. Drama nastalo tak rychle… Představte si, inspektore, že to byl jediný záchranný člun, který se převrátil, když se dotkl hladiny… Když vám řeknu, že člověk neunikne svému osudu! Raphaěl viděl, jak se jeho žena a jeho dcerka před jeho očima utopily. Chtěl se vrhnout do moře, zemřít s nimi. Není divu, že přišel o rozum, nešťastník! Jaká tragédie! A jaké výčitky! Kdybychom ho bývali pustili do toho člunu, nevím, co by se stalo… Bezpochyby by byl také mrtev…
Ale mohl si myslet, že by se mu podařilo je zachránit… Nebyli bychom v žádném případě za nic odpovědni… Nebyli bychom příčinou toho strašného odloučení.“
„Ale, ne,“ řekl Lupin. „Nemusíte si dělat žádné výčitky. Nebo vám to měl za zlé?“
„Ne… Myslím, že ne. Když jsme se zase sešli, propadl již plně šílenství.“
„A pak?“
„Nevím. Myslím, že zapomněl. Nikdy nemluví o své ženě a o své dcerce.“
„Uvědomil si ty zmatky, které prožíváte?“
„Jistě. Ale dost neurčitě. Čte však noviny… Zdá se, že je pravidelně informován.“
„Mohl bych se s ním sejít?“
„Proč ne? V Útulku svatého Antonína vám řeknou, kde ho najdete. Ale prosím vás… žádnou narážku na minulost… Neříkejte mu nic ani o Félicienovi: možná že to ještě neví.“
„To je samozřejmé,“ řekl Lupin a zvedl se. „Nedivte se, jestliže některý můj kolega vás ještě přijde vyslechnout. A buďte trpělivý. Spravedlnost bude mít poslední slovo, slibuji vám to.“
Rozloučil se a podíval se na hodinky. Měl dost času, aby se před odjezdem vlaku do Chartres ještě naobědval… byl to vlastně stejný vlak, kterým jel Félicien předevčírem… Zašel do středu města a vstoupil do tiché restaurace. Potřeboval klid a samotu, aby mohl beze spěchu přezkoumat myšlenku, která ho napadla, když Mathias Dorchain hovořil o Titaniku. Parník pro osobní a poštovní přepravu… papírové lodičky… Vztah se zdál zřejmý. Zločincem mohl být jen Raphaěl. Fakta se sama řadila vedle sebe. V nemocném mozku toho nešťastníka se pomalu rozvinul nápad… Jeho bratři byli odpovědni za to, co se stalo. Kdyby byl mohl vstoupit na palubu záchranného člunu… kdyby býval byl u své ženy a svého dítěte… k neštěstí by nedošlo… nebo by se mu bylo podařilo je obě zachránit… Ale jak se pomstít? Dlouhou dobu byl uzavřen v nějaké cele, jako zločinec. Pak mu vysvětlili, že vypukla válka… jaká válka? Co to znamená: válka?… A přestěhovali ho z jednoho ústavu do druhého… Tehdy trpělivě, s onou mimořádnou schopností přetvářky, kterou mají někteří slabomyslní, snažil se Raphaël získat důvěru svých dozorců a jeho úsilí bylo odměněno. Nakonec mu poskytli tu svobodu, kterou nutně potřeboval, aby dosáhl svého cíle. Stačilo mu teď vyčkat jen návratu viníků, protože jednoho dne se vrátí.
Lupin snadno rekonstruoval utkvělé myšlenky nemocného, téměř krok za krokem sledoval postup jeho blouznění. Hrome! Nemohlo to být jinak. A oba bratři se vrátili, s tím nejpokrytečtějším úsměvem, jisti tím, že se jim nemůže nic stát. Bezpochyby věřili, že minulost byla zapomenuta. Jako by pro Raphaëla existovalo něco jiného než nekonečná prázdná přítomnost, označující hodinu, kdy bytosti, které miloval nejvíc na celém světě, zmizely před jeho očima. Ale v tom případě…
Lupin narazil na pořádnou překážku. Proč Raphaël vyhrožoval Mendailleovi? Mendaille na Titaniku necestoval. V roce 1912 Mendaille ještě nebyl Béatriciným manželem. Byl jenom cizincem. Věděl vůbec Raphaël, že se jeho sestřenice vdala? Ano, jistě, věděl to, protože Félicien a Mathias ho pokládali za uzdraveného a za svých pravidelných návštěv v posledních měsících ho museli informovat o všem, co je ve světě nového… Nesmí zapomenout na to, že všichni tři bratři byli pozváni k doktoru Bérangeonovi, notáři ve Fontainebleau, k otevření závěti…
Takže Raphaël byl informován. A jeho nenávist se možná nyní rozšířila na všechny, bratry, bratrance, sestřenice… Ostatně Béatrice a Isabelle se dohodly, že se plavby nezúčastní. Nejsou tak hloupé! Dobrá, budou muset zaplatit, i ony. A Mendaille bude první, protože neměl strach se spojit s proklatou rodinou.
Nedostávám se na scestí? říkal si Lupin při jídle. Protože nakonec snadno zapomínám, že Mendaille jsem poranil já. Ve skutečnosti zločinec přes výhrůžný dopis na něho ještě nezaútočil. A to je právě divné. U Féliciena se naopak všechno vysvětluje.
Události opravdu do sebe zapadaly co nejlogičtěji. Raphaěl věděl, že jeho bratr se chce odebrat do Paříže, protože Félicien ho určitě informoval o svých záměrech. Věděl, jakým vlakem lékař pojede. Ten vlak stavěl v Chartres a stačilo mu, aby do něho nastoupil a našel kupé, kde byl jeho bratr… Proč by mu Félicien nedůvěřoval? Ani neviděl, jak ta rána přišla. Pak Raphaěl vystoupil na první zastávce a klidně si počkal na první vlak, který ho zavezl do Chartres. Poněvadž odcházel a přicházel, jak chtěl, nikdo si nemohl všimnout jeho nepřítomnosti.
Zbývalo vysvětlit Mendailleovo a Félicienovo chování, jejich zřejmou rezignaci. Félicien mohl dostat tu malou lodičku právě v okamžiku, když nastupoval do vlaku. Jeho reakci se už nikdo nedoví. Ale co Mendaille! Znal přece drama Titaniku, měl by ihned přijít na souvislost, která se vnucovala, mezi ztroskotáním lodi a výhrůžnými dopisy tak kuriózně složenými, souvislost, kterou Lupin objevil ihned.
Ale je to tak, on to pochopil. Proto se napřed odmlčel. Musel si říci: „Ten ubohý Raphaěl, zase vyvádí. Jak je vidět, už se nezmění.“ A myslel na jiné věci. Normální reakce toho, kdo má s nemocným jen soucit. A kdo ví, zda už tu nebyly jiné malé lodičky?… Ale proč po atentátu na něho Mendaille i nadále mlčel; proč se o své podezření nepodělil s policií? A bude mlčet i dál, po zavraždění Féliciena?…
A to bylo jen jedno z mnoha dalších tajemství. Pořád tu byla ta padesátifranková bankovka… a nevysvětlitelné Béatricino chování… a přepadení na hřbitově… a zrzek…
Dobrá, říkal si Lupin. Všechno má svůj čas.
Zaplatil účet a odebral se k nádraží. Celkem vzato, byl se svými prvními dedukcemi spokojen. Při obratném výslechu nebude Raphaěl bezpochyby dlouho odolávat, zvláště byl-li přesvědčen, že je vykonavatelem spravedlnosti. Tak jen do toho, brzy se dozvíme kus pravdy.
Lupin tedy vystoupil v Chartres a nechal se fiakrem, který připomínal předválečné časy, odvézt k ústavu. Obrátil se na správce.
„Raphaěl Dorchain?“ odpověděl zaměstnanec. „Bydlí právě vedle. V domě, kde už není mříž. Má pokoj ve třetím poschodí; na dveřích je vizitka. Ale v tuto dobu bude venku. Jestliže ho nenajdete, obraťte se na mne. Dám ho hledat.“
Dodal s úsměvem:
„Moc nám pomáhá. Vyzná se v každé práci. A ujišťuji vás, že v takovém ústavu, jako je náš, je pořád co dělat.“
Lupin vstoupil do oné budovy. Žádný domovník. Raphaěl si zřejmě mohl vycházet a přicházet podle svého. Dost mu tu důvěřovali. Klíč byl ve dveřích. Zaklepal, a když nikdo neodpovídal, otevřel.
Vybavení místnosti hned zaujalo jeho pozornost. Na všech stěnách byly napínáčky připevněné obrázky vystřižené z týdeníků, které přinášely zprávy o válce: LIllustration, Le Pays de France, Le Miroir, Sur le front, Ilustrovaná příloha Petit Journalu… Samé námořní scény. Lusitania se potápí, agónie torpedované dopravní lodi, konec stíhače ponorek, fotografie představující obrněnce a křižníky v bitvě o Jutský poloostrov… Nedalo se už o tom pochybovat. Malé papírové lodičky byly zhotoveny jistě právě zde. Každý snímek prozrazoval fixní ideu nešťastného Raphaěla.
Lupin si pomalu prohlížel místnost, zastavil se před fotografií v ozdobném dřevěném rámečku: žena a dcera toho nešťastníka. Mathias nelhal: mladá žena byla velmi krásná, ale dceruška byla okouzlující, se svými dlouhými kadeřavými vlasy a světlýma veselýma očima. Lupin si stísněně říkal: Co mu jen řeknu? Má vůbec smysl se ho na něco ptát? Jen bych rozjitřil jeho rány…
Na chodbě se ozval těžký krok. Lupin se posadil a zaujal postoj návštěvníka, který přišel bez zlého úmyslu. Někdo prudce otevřel dveře.
Muž, který vstoupil, byl Weber.
VI/ VE VĚZENÍ
Pohledy obou mužů se zkřížily jako dva meče. Weber couvl o krok, otočil hlavu k chodbičce. Doprovázeli ho dva policisti. „Představuji vám vašeho kolegu, inspektora Frapiera,“ řekl Weber. „Moc mě těší, že vás potkávám, inspektore.“
Přiblížil se až těsně k Lupinoví a náhle ho špičkou boty tvrdě uhodil do poraněného kotníku. Lupin nemohl zadržet bolestný výkřik a opřel se o kraj stolu.
„Seberte ho,“ nařídil Weber. „A žádný odpor, jo!“
Lupin zvážil danou situaci a pochopil nesmyslnost jakéhokoli násilí. Další policisté museli být za dveřmi, připraveni na sebemenší pokyn zasáhnout.
„Přišel jste z Le Mans,“ řekl. „Vyslýchal jste Mathiase Dorchaina?“
„Přesně tak. Vyprávěl nám o vaší návštěvě, řekl nám o všem, co jste spolu mluvili… Zajímavé! Vysvětlíte soudci, proč vás tak vzrušuje případ Mendaille. A taky, proč jste byl ve vlaku, kde našli zavražděného majora Dorchaina. A proč vás nacházíme tady, v pokoji Raphaela Dorchaina…“
„Prostá shoda okolností!“
„Mlčte!“ vyjel Weber. „Komu chcete nabulíkovat, že počestný muž pociťuje potřebu přisvojit si titul inspektora, aby se věnoval nevímjakému vyšetřování a schovával se před policií?… Jussieu! Želízka.“
„Nemáte právo…“
„Vy kulháte, že?“ zarazil ho Weber. „A my právě hledáme jednoho kulhavého, který se nechal zavést v taxíku z nádraží v Mantes na nádraží do Rambouilletu a který tak spěchal!“
Na Lupinově zápěstí zaklapl ocelový náramek. „Jdeme!“
„To je chyba, která vás přijde draho,“ vyhrožoval Lupin.
„Ale ano. To říkáte všichni. A vždycky to končí přiznáním.“
Před vraty čekala velká limuzína. Policisté vstrčili Lupina dozadu. Weber si sedl dopředu, vedle řidiče. S loktem na opěradle se otočil, aby si změřil svého zajatce.
„Váš obličej mi někoho připomíná,“ mumlal. „Ale jestli jsem vás už někde potkal, tak si jistě vzpomenu.“
Lupin pokrčil rameny, opřel si hlavu o opěradlo a zavřel oči. Musel uznat, že si zahrával s ohněm a zvláště podcenil Weberovy prostředky. Shodou okolností náměstek zajel za Mathiasem a měl výsadu, která byla dosud odpírána soukromým osobám: pro služební potřeby měl k dispozici úplně nový automobil. Z Le Mans se dostal do Chartres, a zatímco jeho podezřelý ztrácel hodiny čekáním na vlak, nastražil svou pastičku. A teď… věznice v Santé… Výslechy… dny, možná týdny, pomalu plynou… A nemůže říci pravdu, přiznat noční návštěvu v Mendailleově domě… A zatím vrah bude mít volné ruce…
Ještě ten večer, po obvyklých formalitách, spal Lupin ve vězení. Jeho uvěznění způsobilo určitý rozruch. Mají toho, kdo se pokusil zabít Xaviera Mendaille a kdo probodl dýkou v rychlíku za bílého dne, s neslýchanou odvahou, ubohého šéflékaře?… Ale nikdo nemyslel na Arsěna Lupina. To byl jiný případ, tajemnější, ještě vzrušivější, k němuž se policie ostatně vyjadřovala velmi diskrétně.
Jsou pro to dobré důvody! Obviněný odmítl vypovídat před soudcem, který případ vyšetřoval. Byl to jakýsi Jéróme Berthon, známý svým důvtipem a postřehem. Patřil k té nové generaci soudních úředníků, kteří se nedají vyvést z míry nějakými vytáčkami, zastaralými úskoky a záludnou prohnanou taktikou. Šel rovnou k cíli.
„Podívejte se!“ řekl. „Vy jste zřejmě inteligentní člověk.“
„Jste příliš laskav!“
„Musíte přece pochopit, že váš systém obrany neobstojí. Nakonec se dovíme, kdo jste.“
„A já tvrdím,“ odsekl Lupin, „že mě nakonec propustíte. Ale jsem zvědav, kam až půjde vaše zvůle.“
„Jaká zvůle,“ vzpouzel se soudce. „Připouštím, že nejste v kartotéce, že o vás tady u soudu zatím nic nevíme. Ale právě tím jste podezřelý. Nemáme rádi lidi, kteří jako by spadli z nebe. Byl jste ve válce?“
„Jako všichni.“
„U které jednotky?“
„Kdybych vám to řekl, nevěřil byste mi.“
„Budiž. Kde bydlíte? Z čeho žijete?“
„Zjistěte si to.“
„Varuji vás před…“
„Nepodaří se vám udělat na mě dojem, pane soudce. Zadrželi jste mě bez důkazu. A chtěli byste, abych s takovou spravedlností spolupracoval! To teda ne. Nikdo mě nedonutí, abych promluvil.“
„Nemůžete popřít, že se zajímáte o bratry Dorchainy.“
„No a co? Existuje zákon, který by mi zakázal hrát si na soukromého detektiva?“
„Máte pravdu. Dobrá, tak mi aspoň sdělte, nač jste přišel.“
„Napřed mě pusťte.“
Soudce přivolal stráž a dal Lupina odvést. Tato malá bitva trvala několik dnů. Lupin odmítl jmenovat právního zástupce. Dostal ho ex offo, starého muže, který měl smysl pro dýmku a bílé víno a vypadal, jako by přišel o všechny iluze.
„Neměl byste se s Berthonem hádat. Může vás nechat několik měsíců ve vězení jen proto, aby vám ukázal, kdo má moc. Měl byste se přiznat.“
„Ale k čemu, hrome!“
„Vzal jste si taxi v Mantés, abyste v Rambouilletu stihl vlak, kterým jste odjel do Paříže. To je trasa, která se vůbec nedá vysvětlit. Mohl jste přece tak snadno odjet do Paříže z Mantés přímo! Představte si na chvilku, že jste na Berthonově místě. Musíte uznat, že má pravdu, když se mu ta cesta nezdá. No, co tomu říkáte?“
Lupin měl brzy dost těch potyček, které jen komplikovaly jeho případ. Taxikář, který ho zavezl z Mantés do Rambouilletu, ho poznal hned, jakmile mu ho představili mezi půltuctem ostatních mužů.
„To je on.“
„Jste si jist?“ zeptal se Berthon.
„Na mou duši! Pořád mě sekýroval, abych jel rychleji. Měl takový strach, že zmešká vlak do Paříže, že proletěl nádražím v běhu.“
„V běhu?“
„No, běžel po jedné noze a kulhal na druhou, dá-li se to tak říct.“
Soudce dal Lupina přivést do své kanceláře.
„Tady jsou fakta. Nastoupil jste do vlaku v Rambouilletu a tak jste přitom spěchal, že si člověk musí právem myslet, že jste se chtěl s někým setkat. S kým? Zřejmě s Félicienem Dorchainem, protože den nato navštívíte Mathiase Dorchaina a dostanete od něho adresu Raphaěla, u kterého jste se zastavil. Z důvodů, které zatím neznám, ale které mi vysvětlíte, nenávidíte bratry Dorchainy. Zabil jste Féliciena; možná že jste se připravoval zabít Raphaěla…“
„Ale…“
„Počkejte. To není všechno. Útok, jehož obětí se stal pan Xavier Mendaille, zase souvisí s vraždou šéflékaře. Ten, kdo zabil Féliciena Dorchaina, rovněž přepadl Xaviera Mendaille. Upozorňuji vás, že jakmile se pan Mendaille bude moci vrátit domů, budu vás s ním konfrontovat a pak uvidíme…“
To všechno bylo tak logické a tak komické, že Lupin nedokázal zadržet smích.
„Promiňte mi, pane soudce, nemám nic proti vašemu úsudku. Je dokonalý. Ale mě se to netýká, víte?“
„Proč?“
„Protože já jsem Arsene Lupin.“
Tím hůř! Jméno bylo vysloveno. Lupin, celkem vzato, raději bojoval s odkrytým hledím.
„Vy jste Arsene Lupin,“ řekl soudce pobaveně. „To je směšné!“
„A Arsene Lupin nikdy neměl krví potřísněné ruce.“
„Poslyšte,“ odpověděl vážně soudce, „nemám času nazbyt. Ať jste Lupin nebo ne, obviňuji vás z pokusu vraždy a z vraždy.“
A otočen k advokátovi, který vypadal vyděšeně, dodal:
„Váš klient, doktore, by neměl znevažovat soud… Stráž, odveďte ho.“
Lupin znovu nastoupil do policejního vozu, který ho odvezl do věznice v Santé. Natáhl se na kavalec, přesvědčen o tom, že zasel soudci do myšlenek semínko pochybností. Určitě si teď říká: „A je-li to pravda? Je-li to opravdu Arsene Lupin?…“ Pak si pozve Webera… Poradí se se šéfem bezpečnosti… Ta novinka bude kolovat od jednoho konce hierarchie na druhý. „Možná že je to on! Pozor! Žádné hlouposti! A zvláště tisk ať se o tom nic nedoví, pokud je to jen možné.“
Zasít paniku do protivníkových řad patřilo k oblíbeným Lupinovým metodám. Vyplatí se i tentokrát, jestli… Brzy se to ukáže. A opravdu, za necelou hodinu po návratu se špehýrka cely otevřela; objevilo se v ní jedno oko a určitě to nebyl dozorce, neboť se za dveřmi ozval tichý, živý rozhovor. Lupin, který každou minutu získával větší sebedůvěru, se posadil na stoličku tak, aby pozorovatelům, kteří se střídali u špehýrky, ukázal svůj obličej z nejlepšího úhlu. Soudce měl pravdu, když řekl, že v kartotéce nemají žádné antropometrické údaje týkající se jeho tajemného vězně. Když přivedl Lupin policii na stopu pana Lenormanda, postaral se o to, aby jeho složka z archívu zmizela. Ale mezi těmi, kteří ho znali, bylo jistě dost těch, kdo ho mohli identifikovat. Například Ganimard; teď by už měl být v důchodu; Formerie také; pokud nezemřel. ByH to přece státní úředníci s neomylnou pamětí. Určitě je požádají, aby se přišli podívat špehýrkou. A pak, byl tu Weber, který se už ve voze zmínil o určité pochybnosti. A pak tu jsou další, bývalí protivníci, kteří začínají pochybovat… „Ano, z profilu by to mohl být on… Ale to ostatní… Neměl trochu větší uši?… Pokud jde o ústa, je to jasné… Ten ironický úsměv… Ale v obličeji vypadá mladý. Ten zpropadený chlap je přece jako my. Musel zestárnout… Ne! Je těžké potvrdit to kategoricky!“
Lupin slyšel jejich hlasy a byl rád, že vyvolal zmatek v řadách nepřítele. Budou dvojnásob opatrní a v přemíře horlivosti udělají nějakou chybu, které bude moci využít.
Druhého dne byl Lupin předveden k soudci. Tentokrát ho střežili dva policisti, jimž Weber úplně důvěřoval: bratři Doudevilleové. Lupin se v duchu usmíval. Jeho odvážný kousek se mu začal vyplácet.
„Nic si z toho nedělejte, šéfe,“ zašeptal Jean. „Něco se připravuje.“
Soudce Berthon přijal Lupina velmi laskavě a vyzval ho, aby se posadil vedle advokáta.
„Tak už jste rozumnější? Přiznáte se mi, kdo jste?“
„Rád. Jsem Arsene Lupin.“
„Arsene Lupin už dávno zemřel. Přestaňte žertovat.“
„Nežertuji.“
„Budiž. Začněme znovu: kde bydlíte?“
„Jak se dá. Jsem jako hrabě Monte-Cristo. Mám různá bydliště. Momentálně obývám malou celu ve věznici Santé. Ale ne nadlouho.“
Soudce sklíčeně pokynul zapisovateli, aby už nepsal. Konečky prstů si stiskl oči, jako by chtěl zmírnit záchvat migrény.
„To je vaše poslední slovo?“ řekl. „Dobrá, změníme tedy metodu… Přiveďte svědka.“
Do místnosti vešel Mathias Dorchain.
„Poznáváte člověka, který předstíral, že je inspektor Frapier?“
„Zajisté.“
„Mám tu vaši výpověď.“
Soudce ji rychle přečetl.
„Chcete něco dodat?“
„Ne. Řekl jsem vše, co vím.“
„Zdál se vám obviněný neklidný?“
„Vůbec ne. Naopak. Byl velmi zdvořilý, taktní.“
„Ptal se vás, zda jste dostal výhrůžný dopis?“
„Ano. A já mu odpověděl, že jsem nic nedostal.“
„A byl překvapen?“
„Snad… ano.“
„Protestuji,“ řekl Lupin. „Snažíte se panu Dorchainovi vsugerovat, že jsem ty dopisy psal já.“
„Prosím, abyste mě nepřerušoval. Pane Dorchaine, uvažujte dobře… Už jste se s obviněným někdy setkal?… třeba převlečeným za pracovníka plynárny nebo za listonóse nebo pojišťovacího agenta?“
„Ne. Myslím, že ne,“ zajíkal se Mathias, docela vyveden z míry.
„Nezjistil jste, že se k vám někdo vloupal ve dnech, které předcházely návštěvě obviněného?“
„Ne… A nemám nic, co by mohlo zloděje zajímat.“
„To stačí. Děkuji vám.“
Lupin vyčkal, až Mathias Dorchain odejde, a pak řekl:
„Jestli vám dobře rozumím, pane soudce, krádež by mohla být motivem mých domnělých zločinů… Ty výhrůžné dopisy, složené jako lodičky, bezpochyby považujete za bezvýznamný detail.“
„Znám své povolání,“ odpověděl živě soudce. „A jestli jste tak mazaný, jak předstíráte, pak musíte připustit, že tyto dopisy jsou hloupé atrapy s jediným cílem – odvrátit podezření. Ale je to trošku moc jednoduché. Nejsme vůbec idioti, věřte mi.“
Dotklo se ho to! pomyslel si Lupin. Má pravdu. Je to trochu moc jednoduché, opravdu, jestliže si někdo myslí, že viníkem je třetí osoba. Třebas já. Ale já to nejsem…
„Řekněte mi, co jsem to jen chtěl ukrást u Mendaille a u mrtvoly Féliciena Dorchaina?“
„My se to dovíme. Možná dopisy, kompromitující papíry?“
Lupin znovu viděl v zásuvce tu padesátifrankovou bankovku, tak pečlivě složenou. To není špatné, říkal si, opravdu to není špatné. Nemusí už podnikat další kroky, s tím, co ví.
„Jsem nevinen,“ pronesl důrazně. „Zatímco se vrháte na mě, nahráváte vrahovi. Počkáte, až se objeví další oběť, abyste konečně prokoukli?… Nechtěl bych být na vašem místě, pane soudce.“
Hovořil tak přesvědčivě, vyzařovala z něho taková jistota, že soudce vypadal otřesen. Ale brzy se vzpamatoval.
„Blufujete,“ řekl. „Vidím vám jasně do karet, takzvaný pane Lupině. Pečlivě jste si nastudoval svůj model. Jako on, když jste v nevýhodě, uchylujete se k zastrašování. Málem mi tu budete tvrdit, že jen vy jste schopen přijít na kloub tomu případu a že bych měl mít zájem zastavit vyšetřování v trestní věci proti vám. O to jde, že? Ale já na to nenalítnu.“
Lupin zaťal ruce v pěst. Taková zaslepenost ho přiváděla z míry. Obhájce chtěl zasáhnout. Soudce ho přerušil.
„Prosím vás, doktore. Budeme pokračovat zítra. A pokuste se přece přesvědčit svého klienta, že nejedná správně, když si se mnou takhle pohrává.“
Strážce předal Lupina do rukou bratrů Doudevilleů. Zatímco sestupovali po schodech, Jacques Doudeville mu šeptal, aniž přitom pohyboval rty.
„Mendaille opustil kliniku… Zítra je u něho rekonstrukce… Pojede se autem… Zelený anton nepřichází v úvahu…“
Přestal šeptat, aby uvolnil cestu nějakému obžalovanému připoutanému k dozorci, a brzy pokračoval:
„Budeme s vámi… Všechno je dohodnuto… Dojde k organizované zácpě, aby se zastavil policejní vůz…“
Došli do přízemí. Policista ještě prohodil tři krátká slova: „Budeme vás sledovat,“ a hrubě strčil Lupina do policejního vozu.
Lupin jásal. Takže jeho lest by se mohla podařit. Odmítali úředně připustit, že je tím slavným lupičem-džentlmenem, ale… ale už připravovali opatřen1, která se podobala všeobecné mobilizaci. Protože dům Mendailleových nebyl nakonec na Elysejských polích. Jestliže nechtěli použít zeleného antona, pak to není jen proto, aby nevzbudili pozornost ve čtvrti. Bylo to spíš proto, aby lépe zajistili dohled nad vězněm. Auto převážející Lupina bude bezpochyby doprovázeno dvěma nebo třemi vozy plnými policistů.
Lupin si pohvizdoval, když se vrátil do své cely. A když se otevřela špehýrka, začal se smát, postavil se před oko, které ho pozorovalo a zavolal:
„Kuku. Tady je ten dobrák Lupin, který má čest vás pozdravit. Máte před sebou opravdovou tvář Arsěna Lupina! Žádná přetvářka. Žádný knír. Takovou, jakou znají ve městě jen jeho důvěrní přátelé. Ale rychle si mě prohlédněte, protože brzy bude příliš pozdě. Buď pozdraven! Na mé poslední ráno… Na mé zdraví… Černé oko tě pozoruje… Promiňte. I když mám předplatné do Komické opery, trochu to všechno pletu…“
Okénko se prudce zavřelo. Lupin udělal piruetu. „Pán není spokojen. Ach, ale ne, kdepak. Říká se: Jestliže žvaní, pak je to určitě Arsene Lupin. A je-li to Lupin, začnou potíže. A jestli začnou potíže, budeme mít v patách novináře… a jestliže novináře… Ach! Drazí přátelé, neměnil bych za nic na světě… Raphaěli, ať jsi kdekoli, ještě chvilku počkej, než někoho zmasakruješ. Já přijdu. Vyřídíme si to mezi sebou. Policie nemusí strkat do našich záležitostí nos. A jak vidíš, k něčemu je dobrá i smůla, jak říkala moje věrná Victoire… ten malý odpočinek mi vyléčil kotník. Nic nepostaví člověka na nohy tak jako chvilka v kriminále!“
S chutí se navečeřel, i když šlichta byla mizerná, a spal jako dudek až do rána. Pečlivě si zacvičil. Bude potřebovat všechny síly, protože akce bude asi obtížná. „Když nás nebudou moct chytit, jsou schopni nás postřílet!“ řekl si. Ale tato úvaha nijak nenarušila jeho dobrou náladu. V deset hodin pro něho přišli. Na dvoře stály čtyři vozy.
„Sakra,“ řekl Lupin ke svým strážcům, „vidím, že připravili královskou hostinu. To bude svatba, namouduši!“
Ve druhém voze zahlédl siluetu Webera a vyšetřujícího soudce. Ve třetím a ve čtvrtém voze prozrazovaly buřinky přítomnost půl tuctu inspektorů. Strčili ho bezohledně k prvnímu vozu, kde vedle řidiče rozpoznal svého advokáta. Až nastane ta chvíle, bude ten statečný člověk rychle zneškodněn. Ale když se dostal Lupin do zadní části vozu, zarazil se. Dva policisti, kteří ho měli střežit, nebyli bratři Doudevilleové.
Akce se nezdařila. Posadil se mezi oba neznámé. Proč byli bratři Doudevilleové v poslední chvíli nahrazeni? Nedůvěřovali jim? Nebo, což bylo prostší, pověřili je jiným úkolem? A kdy se naskytne nová příležitost? S kým může počítat, jestliže bratři Doudevilleové již nemohou pomoci? Neměl už k dispozici ty mocné prostředky nátlaku, kterých kdysi využíval, aby se dostal na svobodu. Chytil se do vlastní léčky, hloupě, když řekl, že je Lupin.
Když vozy zastavily v La Rochefoucauldově ulici, byl skleslý, ale ochotně přistoupil na soudcovy požadavky.
Paní Mendailleová se neobjevila. Rekonstrukce se jí netýkala, protože ten večer, kdy došlo k útoku, nebyla přítomna. A Mendaille musel poslat pryč svého sluhu, protože v okamžiku dramatu byl doma sám. Soudce navštívil přízemí, na místě se seznámil s prostředím, ještě než přistoupil k rekonstrukci. Jeden inspektor hlídkoval před vstupními dveřmi, druhý hlídal halu, další zavřel okenice a stáhl záclony, aby vzniklo šero, které panovalo v domě, když Mendaille překvapil lupiče. Weber a advokát, na prahu salónu, diskutovali potichu, ale náměstek stále sledoval Lupina. Bezpochyby si nebyl jist, že jeho starý protivník je konečně poražen.
Když byly přípravy skončeny, soudce dal přivést Mendaille, ještě velmi bledého, s hlubokými vráskami ve tváři.
„Poznáváte muže, s kterým jste zápasil?“
Mendaille dlouze pozoroval Lupina a potřásl hlavou.
„Ne,“ řekl. „Telefonoval jsem… Pootočil jsem se zády ke dveřím… Jako teď… Byla tma… Sotva jsem zahlédl siluetu…“
„Dobrá. Cítíte se v takovém stavu, abyste mohl napodobit bitevní scénu? Jen pomalu, gesto za gestem, třeba si vzpomenete… Souhlasíte?“
„Proč ne,“ řekl nepřesvědčivě Mendaille.
Soudce přivedl Lupina do haly.
„Postavte se tam, kde jste stál, když jste zaslechl telefonovat pana Mendaille.“
„Nikde jsem nebyl,“ řekl Lupin. „Tenhle dům jsem nikdy neviděl.“
„Pořád jen zapíráte!“ rozkřikl se soudce.
„Vůbec ne!“
„Lžete… Sundejte mu želízka… Budete předstírat, že se vrháte na pana Mendaille, aby nemohl telefonovat… Když odmítnete, poskytnete nám zdrcující důkaz.“
„Neodmítám,“ řekl Lupin a pokrčil rameny. „Je to prostě směšné.“
„Tak běžte!“
Lupin přiběhl k Mendailleovi a popadl ho za krk.
„Už se nehýbejte,“ nařídil soudce. „Pane Mendaille, začala bitka tímhle způsobem?“
„Ne,“ řekl Mendaille. „Zdá se mi, že…“
Sekundanti se přiblížili a všichni teď byli v pracovně.
„Musel jsem pustit telefon, abych se bránil,“ odpověděl Mendaille… „Pokusil jsem se toho muže sevřít v pase… udeřil mě do krku… Upadli jsme oba dva…“
„Udělejte to.“
Mendaille a Lupin se svalili jeden na druhého. Náhle Lupin ucítil, jak mu jeho protivník něco strká do ruky: klíč. Mendaille těžce hekal a přitom mu šeptal do ucha:
„Zamkněte pracovnu… Zmizte zadním vchodem…“
Lupinoví, obrácenému na zádech, se podařilo Mendaille odstrčit.
„Stop!“ křičel soudce. „Zůstaňte, kde jste… Teď, pane Mendaille, vzpomeňte si, odkud vyšla střelná rána… Musíme určit, zda vystřelil obviněný, nebo zda měl komplice…“
Lupin neváhal. Zvedl se s překvapivou pružností, vrhl se mezi soudce a náměstka, podrazil nohy jednomu inspektorovi, druhého srazil ranou pěsti, dalšího prudce odstrčil. Bleskurychle zamkl pracovnu klíčem, který mu dal Mendaille, běžel do kuchyně. Rychle, služební vchod! Odstrčil závoru, opatrně vykoukl. Nikdo. D’Aumalova ulice měla svůj obvyklý mírumilovný vzhled; eskorta se zdržovala u hlavního vchodu.
Potřebujou takové tři minuty, než vyhlásí poplach, říkal si. Mám dost času.
Vzdálil se beze spěchu, odbočil do ulice Taitbout a brzy se ztratil v davu.
VII/ NOVÁ OBĚŤ
Tentokrát tisk bouřil a tropil skandál. Cože! Tajemný kulhavec mohl prchnout, když byl obklopen policisty! A vrchol ironie, podařilo se mu nepozorovaně šlohnout klíč od kanceláře, kde zavřel ty, co ho hlídali, a klidně si odešel, s rukama v kapsách, služebním vchodem, který nikdo nehlídal! Taková odvaha, taková chladnokrevnost zanechaly silný dojem. Kdo byl ten kulhavec? Proč úřady prokazovaly takovou diskrétnost? Veřejnost má právo dovědět se pravdu. A hovořilo se o soupeři Arsěna Lupina; vybavovala se vzpomínka na velkého dobrodruha.
„Kdyby byl ještě mezi námi,“ psal úvodníkář nedávno založeného pokrokového listu, který využil každé příležitosti k útoku na vládu, „tak by už dávno vyvrátil směšnou tezi vyšetřovatelů. Protože dáme-li si tu práci a budeme uvažovat, místo abychom slepě zavírali počestné občany, k jakému dojdeme závěru?
Že major Dorchain mohl být docela dobře zavražděn už před Rambouilletem a ne potom. Nezapomeňme, že pitva nedokázala určit přesně hodinu zločinu.
A i kdyby Félicien Dorchain byl zabit mezi Rambouilletem a Paříží, zůstávají tu pochybnosti, pokud jde o jeho vraha, protože vlak přepravoval asi dvě stě cestujících a kdokoli z nich se mohl přechodovými můstky mezí vozy dostat do tragického kupé.
Tvrdí se nám, že obviněný postupně navštívil Mathiase a Raphaěla Dorchaina vydávaje se za policejního inspektora, což ho prý usvědčuje. Řekněme, že je to trestný čin (a kdo ví, jestli), ale cožpak tento malý podvod nezbytně znamená vražedný úmysl?
A nyní se přiznává, že Xavier Mendaille svého útočníka v osobě „kulhavce“ nepoznal. Ale z koho si pak dělají legraci? Lupin tu už není – bohužel –, aby poslal našim vedoucím orgánům jedno ze svých břitkých prohlášení o věci, jejíž tajemství znal. Budiž nám dovoleno protestovat místo něho a blahopřát tomu muži, který byl natolik obratný, že unikl z rukou omezené a neschopné policie. Je hoden nastoupit po tom, kdo se víc než jednou postavil na stranu Zákona.“
Článek vzbudil pozoruhodný ohlas.
„Co si o tom myslíte, šéfe?“ zeptal se Bernardin.“
„Souhlasím,“ řekl Lupin. „Ten chlapík, co to psal, není hloupý.“
Po svém mistrovském úniku se znovu dostal do svého bytu v ulici Míru, kde věděl, že bude v bezpečí, protože policie nevěděla o existenci tohoto útulku. Ale nevycházel, aby si dal do pořádku nohu, která ještě občas bolela. Bernardin, kterému už dávno prominul, mu dělal společníka.
„To jsme ale měli strach, šéfe,“ opakoval. „A co jsme měli dělat? Nemohli jsme vám posílat ani balíčky! Hned by nás odhalili. Ach, to vám povídám, že jsme zažili perné chvíle. A vy?“
„Já,“ odpověděl Lupin, „jsem na to zvyklý. Teď mě nech. Musím přemýšlet.“
Zapálil si doutník a dlouhými kroky přecházel po pracovně a šlapal přitom po novinách rozložených po koberci. Co znamenalo Mendailleovo chování? Když Mendaille tvrdil, že nemůže identifikovat útočníka, bezpochyby nelhal. Ale dostal výhrůžný dopis… a nic se mu nestalo… ale jeho bratranec Félicien, který rovněž dostal výhrůžný dopis, byl zavražděn. Co z toho vyplývá? Proč poskytl podezřelému, kterého mu předvedla policie, prostředek k úniku? Bylo tu jen jediné vysvětlení: Mendaille věděl, že podezřelý je nevinný. Věděl, že útočník nebyl autorem dopisů a že nezabil Féliciena.
Jistě znal pravého viníka, ale nechtěl ho udat policii. Proto i zatajil, že dostal malou papírovou lodičku. Major Dorchain také mlčel, ale dalo se připustit, že jel do Paříže, aby se poradil s Mendaillem. Ale kvůli komu? Hrome, kvůli Raphaělovi. Vždycky se vracel k ubohému bláznu, k ztroskotání Titaniku, k mstě, trpělivě připravované…
Lupin si sedl na postel, hlavu v dlaních. Něco tady nehraje. Že Félicien Dorchain nechtěl prozradit svého bratra, budiž, to lze pochopit. Ale Mendaille!… Raphaěl byl jen bratrancem jeho ženy a ještě bratrancem, s nímž už dlouhá léta nemluvil. Proč ho šetřit? Mendaille nepatřil k těm, kdo se zatěžují nějakými ohledy. Hlavolam nebyl úplný. Chyběly určité části. A kam zařadit padesátifrankovou bankovku, náhrobek maršála Davouta, zrzka? I to jistě tvořilo část celku. Lupin si to jasně uvědomoval. Ale marně podněcoval svou představivost, nenapadalo ho žádné přijatelné řešení.
Navštívil ho Jacques Doudeville a našel ho nervózního, podrážděného.
„Vy ale tropíte hlouposti,“ řekl Lupin. „Jestli nejsem ještě v koncích, není to vaše zásluha.“
„Já vím,“ hájil se žalostně policista. „V poslední chvíli nás nasadili na těžký případ, ale hlavně že jste se z toho dostal. A my jsme se neprozradili. Můžeme vám ještě pomoci příště.“
„Už nebude žádné příště,“ odsekl Lupin. „Jaká je nálada v hlavním stanu?“
„Špatná! Ubohý Weber to odnesl první. Má na to osm dní, aby vás dostal.“
„Ach! Tak oni si pořád myslí, že jsem ten viník?“
„Víc než předtím. Weber je si teď jist, že jste pravý Arsene Lupin, a ztrácí hlavu. Nedokáže zdravě uvažovat. Protože ten případ je pořádný hlavolam, svaluje to na vás a nedá se o tom vůbec diskutovat. Vyslýchá a zas jen vyslýchá. Jeden jeho inspektor z Mantes dlouho vyslýchal Isabelle Verzy-Montcornetovou. Ona samozřejmě vůbec nic neví; četl jsem hlášení. Ostatně nikdo nic neví.“
„Pomýšlel Weber na to, aby zajistil ochranu Mendailleovi, Mathiasu Dorchainovi… a i Raphaělovi?“
„Ne. Když jste přece byl ve vězení, tak koho by se bál?“
„Blbec! A co teď?“
„Nic nevím. A pak všichni jsou zmobilizováni, aby vás dostali. Už zatkli asi půl tuctu nevinných, kteří měli tu smůlu, že se vám trošku podobají.“
„Běžně mě informuj.“
Když pronášel tato slova, nemohl Lupin předpokládat, že Doudeville mu brzy ohlásí překvapující novinku.
V deset hodin, jako každého rána, sundala si Léonie Laloupová, uklízečka Mathiase Dorchaina, na prahu dveří svůj plášť s kapuci, našla v peněžence domovní klíč a otevřela. Šla přímo do kuchyně, kde vyměnila plášť za širokou zástěru. Pak si všimla, že její pán nesnídal. Šálek, chléb, máslo, kávová konvice byly pořád na stole. Nejisté zaklepala na dveře pokoje.
„Pane… Není pán nemocný?“
Žádná odpověď.
„Smím vstoupit?“
Žádná odpověď.
Vstoupila a spatřila šaty pečlivě složené na židli. Lůžko bylo prázdné. Začala se vážně zneklidňovat. „Hned mě napadlo, že to bude něco zlého,“ řekla později policejnímu komisaři. „Ale myslela jsem, že se pánovi udělalo špatně.“ Dveře do koupelny nebyly zavřené. Dlouho váhala, ale pak do nich strčila a odvážila se nakouknout. Málem omdlela, jak se lekla, ale úžas byl silnější než panika. Dorchain plul ve vaně, napůl ponořen, a měl ještě na sobě župan. Papírová lodička, nasycená vodou, plavala na povrchu mezi jeho koleny a začínala se pomalu potápět.
Léonie překotně vyběhla z domu a vpadla do sousedního pekařství, kde vyprávěla o svém příšerném objevu. Po krátkém zmatku pekařku napadlo zavolat na komisařství. Policista, který měl službu, řekl, že zařídí, co je třeba, a aby se nikdo ničeho nedotýkal. Když se dostavil komisař, doprovázen lékařem a dvěma policisty, byl před domem hlouček lidí a Léonie, tonoucí v slzách. Rozehnal zvědavce, nechal jednoho policistu na chodníku a zahájil první vyšetřování.
Dorchain byl mrtev. Lékař objevil v lebeční bázi stopu po prudké ráně. Nešťastník byl pravděpodobně omráčen, právě když se chystal vstát, jak dokazoval jeho župan, navlečený přes noční košili. Pak vrah hodil tělo do vany. Byla už plná, nebo otevřel kohoutky? A jak to bylo s lodičkou, přinesl ji, nebo ji poslal své oběti a pak ji našel v bytě? To se nedalo v tu chvíli zjistit.
Komisař vylovil zlověstné malé plavidlo a velmi opatrně je rozložil, protože papír se lepil na prsty, trhal se na kousky. Obsahoval řádku psanou rukou, ale inkoust se už rozpustil. Dalo se rozluštit jen několik slov: „Všichni to… sete.“
Snad „Všichni to odnesete“. Takže případ se ukazoval v mnohem chmurnějším světle: Xavier Mendaille, který unikl smrti… Félicien Dorchain… a nyní Mathias Dorchain… Stejný vrah přišel zasáhnout potřetí. Komisař ihned zalarmoval Paříž.
Během odpoledne vstoupil do domu, kde došlo k zločinu, Weber v doprovodu Jacquese Doudevillea a dalšího inspektora. Prohledal byt, prošacoval šaty mrtvého. V peněžence byla ještě větší částka peněz. Zločinec nepřišel krást. Ostatně svědecká výpověď Léonie Laloupové byla jasná: Nic se neztratilo.
Komisař měl k dispozici pitevní zprávu, cítil totiž, že musí jednat rychle. Soudní lékař našel v plicích vodu, což svědčilo o tom, že Dorchain ještě žil, když byl položen do vany.
Vrah jej chtěl utopit, to bylo zřejmé. Náměstka pak napadla jedna hypotéza. Dlouho zkoumal zbytky papírové lodičky, kterou komisař rozložil na mramorové desce krbu, aby ji usušil. Zdálo se mu, že tam stálo: „Všichni to odnesete.“ Jiná interpretace nebyla možná. Ale jestliže nešťastný Dorchain dostal ten lístek, proč i on mlčel?… A jak se pachatel dostal dovnitř? Měl snad klíč? Nebo, což bylo jednodušší, zazvonil?
„Představuji si to takto,“ řekl Weber. „Někdo zvoní. Dorchain si bere župan a jde otevřít. Na prahu spatří osobu, kterou dobře zná, a pouští ji dovnitř. Jde napřed, bez podezření, a zezadu dostane smrtelnou ránu.“
„Kdo to udělal?“ zeptal se komisař.
„Kdo?“ Weber se neodvažoval na tuto otázku odpovědět, protože hrozilo nebezpečí, že teorie, na které tak dlouho lpěl, se zhroutí. Určitě to není Lupin. Lupin ne! Mohl Dorchaina zlikvidovat za své první návštěvy v Le Mans. Proč by to znovu riskoval, když věděl, že je odhalen?
„No,“ řekl, „máme už prostředek, jak se dovědět, kdy došlo k dramatu. Loďka se právě začala potápět, když uklízečka objevila tělo. Bylo to tak, ne?“
„Ano.“
„Takže když pustíme na vodu stejnou lodičku, dovíme se, za jak dlouho začne nabírat vodu a potopí se.“
„Správně,“ řekl komisař. „To mě nenapadlo.“
Weber hned začal hledat list papíru podobný takovému, jakého použil vrah. V zásuvce našel kancelářský blok, který přesně odpovídal tomu, co hledal. Vyrobil rychle malou loďku a pustil ji na vodu.
„Teď stačí jen čekat,“ řekl a vytáhl z kapsy hodinky.
… Weber, fascinován, sledoval lodičku, jak se pomalu naklání na bok, potápí se zpředu, pak se převrací na bok a nakonec mizí.
„Titanik,“ zamumlal.
Vybavila se mu v paměti slova Mathiase Dorchaina. Po zadržení „kulhavce“ mu Mathias věrně opakoval všechno to, co řekl falešnému policistovi, ale tehdy Weber tomu vyprávění nevěnoval soustředěnou pozornost, protože byl přesvědčen, že má viníka. Teď si vybavoval tu hroznou katastrofu, při které zahynula žena a dcerka Raphaěla Dorchaina. A snažil se vybavit si podivné rytiny, které zahlédl v Raphaělově pokoji v době, kdy byl domnělý viník ve vazbě. Začal si uvědomovat pravdu.
Potopení trvalo osmnáct minut. Takže k zločinu muselo dojít něco před půl desátou. Obrátil se ke komisaři.
„Nevíte, zda sem přijíždí k deváté hodině nějaký vlak z Paříže?“
„Ano. Je to zrychlený vlak za deset minut devět.“
„Staví v Chartres?“
„Jistě.“
„Předveďte mi Léonii.“
Objevila se uklízečka, kapesník zmuchlaný do koule před nosem.
„Vzpamatujte se. Dám vám jen dvě otázky. Navštěvoval někdy pana Dorchaina jeho bratr Raphaěl?“
„Ano, ale ne často. Spíš on k němu jezdil, protože pokud vím, je pan Raphaěl jaksi… zvláštní. Zdá se, že to nemá vždycky v hlavě v pořádku.“
„A když měl někdy přijet, ohlásil napřed svou návštěvu?“
„Nikdy. Jednou přijel v poledne. Udělala jsem mu sázená vajíčka. Už jsem byla na odchodu. Můžete si představit, jak mi to bylo milé!“
„Myslím, že už nemusíme váhat,“ řekl Weber, když Léonie odešla.
„Podle vás,“ vyptával se komisař, „by to byl Raphaěl, kdo…“
„Obávám se. Zavolám ústav z vaší kanceláře.“
Vrátili se na komisařství, odkud náměstek telefonoval.
„Raphaěl Dorchain,“ vysvětloval ředitel ústavu, „není vlastně náš zaměstnanec. Spíše je to dobrovolný pomocník. Ponechali jsme si ho tu, protože ho mume rádi. Zvykl si na nás a poskytuje nám hodně drobných služeb.“
„Ale musí ve vašem ústavu dodržovat kázeň?“
„Ne. Obvykle jí ve společné jídelně s personálem, ale pohybuje se volně; má svůj pokoj…“
„Takže ho nikdo nehlídá.“
„Vůbec ne.“
„Nevíte, jestli ho dnes ráno někdo viděl?“
„Počkejte chvilku. Zeptám se správce.“
„Vidíte,“ řekl tiše Weber komisaři. „Měl by dost času zabít bratra a vrátit se.“
„Pak by se mohl vrátit osobákem v deset dvacet.“
„Bezpochyby. Znal návyky svého bratra; věděl, v kolik hodin přichází Léonie… Haló!“
„Mám tu informaci,“ sděloval ředitel. „Ráno ho nikdo neviděl, ale obědval s ostatními.“
„V kolik hodin?“
„V půl jedné. Neudělal snad něco špatného?“
„Brzy vám to řeknu. Jsem v Le Mans. Počkejte na mne. A ještě jednou dík, pane řediteli.“
Když se veřejnost z novin dověděla, že byl právě zatčen Raphaël Dorchain, vzrušení bylo veliké. Jeho soukromý život byl bezostyšně odhalen. Fotografie zdobící jeho pokoj byly reprodukovány na první stránce. Šlo zřejmě o případ posedlého člověka, který se snažil utěšit se úvahami o katastrofách, jejichž oběťmi byli ti druzí. A brzy se strhla polemika: je Raphaël Dorchain opravdu vinen, nebo to snad byl ten „kulhavec“, po němž policie zřejmě už přestala pátrat? Doktor Jourdieu, advokát plný energie, který převzal Raphaëlovu obhajobu, pracoval na plné obrátky. Musel uznat, že jeho klient nemá pro ty tři zločiny, které mu připisují, žádné alibi. Svědectví zaměstnanců ústavu byla protichůdná. Podle jedněch byl Raphaěl toho dne, kdy major Dorchain byl zavražděn ve vlaku, nepřítomen; podle druhých byl Raphaěl v ústavu. Ale nikdo se neodvážil to potvrdit… V jeho pokoji nenašli ani pistoli, ani nůž. „A jak by si ten ubožák opatřil pistoli?“ ptali se ti, kdo věřili v jeho nevinnost. Na což někteří odpovídali, že ústav sloužil za války jako nemocnice. A nepřinesli si ranění z fronty trofeje, helmy, nábojnice, nože nebo revolvery?… A nesebral Raphaěl, který slídil všude, nějakou tu zbraň, kterou pak použil pro svou mstu?
Advokát zdůrazňoval argument, který napadl i Lupina. Mendaille, který si vzal Béatrice dávno po neshodě, k níž došlo mezi bratranci, byl pro Raphaěla jen cizincem. Tak proč by to Raphaěl dělal?… „Duševně pomatený!“ odpovídali ti nejurputnější. Doktor Jourdieu odpovídal: „Raphaěl není takový blázen, jak si ostatní myslí. Je pravda, že není radno hovořit před ním o Titaniku, což u něho ještě vyvolává krize, po nichž následuje stav deprese a otupení smyslů. Ale je pořád schopen sledovat rozhovor a dokonce rozumně diskutovat!“
Takže se mohlo počítat s hroznou bitvou expertů. Mezitím vyšetřovací soudce odvedl mravenčí práci: výslechy, vyhledání nových svědků, zvláště mezi zaměstnanci nádraží v Le Mans a v Chartres, atd. Akta každým dnem narůstala, ale pravda se nechtěla vyklubat na povrch.
Raphaěl byl konfrontován s Mendaillem a Mendaille odpovídal vyhýbavě. Ne, nemůže nic potvrdit. Zdálo se mu, že útočník byl statnější než Raphaěl, ale v návalu zuřivého šílenství může i slabomyslný vyvinout mimořádnou energii, to je dobře známo. Zkrátka, jak to vyjádřil jeden novinář z Figara, případ zůstal na mrtvém bodě. Jeden pokus o vraždu, dva zločiny, útěk podezřelého, kterého měli za Arsěna Lupina, tři papírové lodičky, osoba, která přežila zánik Titaniku… a přitom ani jeden absolutní důkaz! Cožpak je možno spravedlnost tak dlouho pošlapávat? Cožpak se nenajde nikdo dost inteligentní – policista nebo soudní úředník –, kdo by tuto zamotanou záležitost trošku rozmotal?…
Lupin se ve svém ústraní bavil tím, že počítal rány. Novinář z Figara měl jistě pravdu: byl tu někdo dost inteligentní, aby tu hádanku vyřešil. A ten někdo se nazýval Lupin. To bylo jasné. Ale Lupin ze zkušenosti věděl, že se nesmí s fakty zacházet násilně, uvádět je vší mocí do systému. Raději je nechat, ať se zorganizují sama a nakonec promluví. Také trávil dlouhé hodiny podřimováním, tím, že líně znovu probíral prvky toho případu. To, co vzrušovalo veřejnost, ho nechávalo lhostejným… bratři Dorchainové… Titanik… Málem tohle všechno posuzoval jako druhotné. Ale je tu ta padesátifranková bankovka, a ta byla středem jeho úvah. Touto oklikou se pokaždé dostal k Mendailleovi, a problém formuloval takto:
Mendaille byl zraněn Bernardinem, a ne Raphaělem, což ho navzdory malé lodičce staví stranou, a abych tak řekl, mimo okruh. A přece zůstává uprostřed té záhady, protože mi pomohl k útěku. Proč? To je podstatná otázka. A proč se, na druhé straně, chová jeho žena tak podivně? Jako by chvílemi ona sama ztrácela hlavu…
Čekal, nespěchal se závěry. Hodina zásahu ještě nenadešla. Ale brzy bude odbíjet, protože dědici zesnulého Verzy-Montcorneta se měli sejít u doktora Bérangeona, notáře ve Fontainebleau, už za dva dny; a Lupin měl v úmyslu tam také zajít. Opatřil si fotografie doktora Jourdieua a nedalo mu velkou práci upravit se tak, aby vypadal jako advokát: vlasy rozdělené ve středu pěšinkou, knír, cvikr, několik vrásek… Podobnost snad nebyla dokonalá, ale stačila k tomu, aby oklamala člověka, který nemohl sledovat poslední novinky. Lupin si ho představoval jako pokojného venkovského notáře, jehož oblíbenou četbou je bezpochyby Úřední list, a ne nějaké bulvární plátky.
V tom se nemýlil. Když se druhého dne představil hodinu před očekávanou schůzkou, u doktora Bérangeona, poctivého notáře ani na okamžik nenapadlo, aby ho požádal o průkaz totožnosti. Byl příliš poctivý, než aby mohl pochybovat o poctivosti svého návštěvníka. Ostatně je fakt, že Lupin měl k dispozici dokonale napodobené doklady.
Doktor Bérangeon byl malý, bezpochyby holohlavý, protože měl na hlavě jakousi čepičku, podobnou té, jakou nosil slavný Anatole France, a byl v černém kabátě, velmi starého střihu, který směl sloužit jen při slavnostnějších příležitostech. Tím nejvážnějším hlasem na světě sdělil Lupin notáři, že Raphaěl Dorchain, jeho klient, nad nímž dosud nebyl vynesen rozsudek, neztratil žádné ze svých práv, takže může být řádně zastoupen při čtení závěti.“
„Chápu… Chápu…,“ řekl notář.
Nabídl Lupinoví křeslo a posadil se za mohutný pracovní stůl.
„Připouštím,“ řekl, „že jsem poněkud zmaten. Mezi těmi, které jsem pozval, dva byli právě zavražděni a třetí je ve vězení, obviněn z vraždy. Musím podotknout, že jsem nikdy nebyl v situaci tak… tak…“
„Absurdní,“ řekl Lupin.
„Ano. To je to slovo. Oprávněných nositelů práva bylo pět: tři bratři Dorchainové na jedné straně a na druhé slečna Isabelle Verzy-Montcornetová a paní Béatrice Mendailleová, rozená Verzy-Montcornetová. Na dovršení neštěstí se paní Mendailleová omluvila… Stůně. Je to velmi mrzuté.“
„Takže tu nakonec bude jen slečna Isabelle?“
„Bohužel, na druhé straně už nemohu odkládat čtení závěti… Moc mě to mrzí…“
Lupin byl zde ve výhodě, protože když se rozhodl zahrát tuto malou komedii, byl si jist, že se doví poslední vůli starého Verzy-Montcorneta a že zde konečně potká Isabelle, ale také a zejména že bude sledovat Béatrice, číhat na její reakce, vyslechne otázky, které jistě položí; což bezpochyby vrhne trochu světla na tuto podivnou rodinu.
Lupin pozoroval starobylé hodiny pod globusem, které zdobily krb. Měl dost času vyslechnout doktora Bérangeona, lépe řečeno nechat ho mluvit, protože notář se ve svém zmatku projevil jako tlachal.
„Víte,“ řekl, „že neznám dědice, dokonce jsem neznal ani pana Verzy-Montcorneta? Naproti tomu můj otec, který byl notářem v Remeši, byl s ním ve velmi přátelském vztahu. Já studoval v Paříži. Vzal jsem si děvče z Fontainebleau; to vám vysvětluje, proč jsem se etabloval tady, ještě před válkou. V mládí jsem slýchával otce, jak vypráví o svém starém příteli – mezi námi, byl to ale podivín –, a pak už jsem do Remeše nechodil, když otec zemřel. A tak si můžete představit mé překvapení, když jsem tady spatřil pana Verzy-Montcorneta… Bylo to v únoru 1914… A víte, proč za mnou přišel?… Aby sestavil závěť. Mohl se obrátit na notáře v Remeši. Ale ne. Doktor Bérangeon-otec měl jeho úplnou důvěru. A tak doktor Bérangeon-syn ji musel mít taky. Byl už takový, co si vzal do hlavy, to udělal. Upozorňuji, mohl jsem být jen spokojen. Ale ti, které neměl rád, byli k politování. A v jeho vlastní rodině jich bylo dost. A nemyslete si, že se dal přesvědčit! Byl paličatý jako beran.“
Doktor Bérangeon si v rozpacích mnul oči.
„Neprozrazuji žádné tajemství,“ řekl. „Zúčastněné strany byly informovány. Starý Montcornet se nikdy netajil svými úmysly, ani těmi nejspornějšími, jak hned uvidíte. Ach! Ten měl ale tvrdou palici! Měli jsme spolu výměnu názorů, která trvala celé odpoledne. Musel jsem mu přečíst články příslušného zákona, abych ho přesvědčil.“
„Proč?“ zeptal se s živým zájmem Lupin. „Chtěl někoho vydědit, protizákonně?“
„Právě. Uhodil jste hřebík na hlavičku. Ale to je celá historie… Měl byste napřed vědět, že byl na kordy s Xavierem Mendaillem, z důvodů, které moc neznám, ale které se dají uhádnout, protože v obchodních záležitostech šlo o to, co bychom mohli nazvat pirátstvím. Určitě se zasloužil o to, že Mendaille zkrachoval. Nemohl se na něho ani podívat. A tu se jeho vnučka, Béatrice, do toho chlapíka zamiluje a vezme si ho proti dědově vůli… Netrvalo to dlouho. Neváhal ani chvíli. Skočil do vlaku a objevil se tady, vzteklý a rozhodnutý zcela vydědit tu rebelantku. Jenže zákon mu to nedovolil. V zlosti na to ovšem zapomněl. Nakonec musel uznat fakta a přenechat Béatrice zákonem stanovené minimum, což nakonec představovalo ještě hezkou sumu. Znáte okolí Remeše?“
„Moc ne,“ odpověděl Lupin.
„To je škoda, protože byste lépe pochopil tu situaci. Odkázal Béatrice Mendailleové dům a vinice, které vlastnil kolem Rethelu. Je to malé panství, které dnes nemůže mít velkou cenu. A Isabelle přenechal zámek Verzy s lénem. Zámek je moc hezký kousek z XVIII. století, velmi prostorný, s krásným parkem, s obrovskými sklepy; chápete: sklepy, v kterých dozrává šampaňské, a přirozeně všechno to kolem, hektary a hektary vinohradu.“
„A synovcům?“
„Prasynovcům,“ opravil ho notář. „Nezapomněl na ně, protože Montcornet měl akcie, cenné papíry, bohužel, dost ruských obligací, které jsou dnes jen cárem papíru. Ale jestliže váš klient Raphaěl Dorchain prokáže svou nevinu, dostane hezký balík peněz, už proto, že bezpochyby bude dědit po svých nešťastných bratrech.“
„Zkrátka,“ řekl Lupin, „Isabelle zdědí většinu jeho majetku, Xavier Mendaille to, co mu starý Montcornet musel odkázat, a Dorchain dostane zbytek.“
„Pozor,“ opravil ho notář. „Xavier Mendaille osobně nedostane vůbec nic, protože se oženil bez majetkového společenství.“
„A za války Montcornet nezměnil svůj názor? Mohl by sestavit novou, spravedlivější závěť.“
„Montcornet nepatřil k lidem, kteří mění taková rozhodnutí. Ostatně o svých příbuzných neměl žádné zprávy, stejně jako jeho rodina nevěděla, co je s ním. Věci zůstaly v původním stavu, a pak zemřel, krátce po příměří… Ale teprve nedávno jsem dostal jeho úmrtní list. Právní řád se jen pomalu dostává do zpustošených krajů, věřte mi.“
Ozvalo se zaklepání na dveře a v pootevřených dveřích se objevila hlava písaře.
„Právě přijela slečna Isabelle Verzy-Montcornetová,“ zašeptal.
„Ať vstoupí.“
Lupin čile vstal. Konečně pozná Béatricinu sestru, obyvatelku Sýkorek! Na prahu spatřil siluetu v černém. Návštěvnice se přiblížila k notáři a podala mu ruku. Objevila se v plném světle a Lupin vší silou stiskl opěradlo svého křesla.
Byla to Béatrice Mendailleová.
VIII/ ISABELLE A BÉATRICE
Lupin se musel přemáhat, aby nepromluvil, když se představovali.
„Doktor Jourdieu… advokát vašeho bratrance… Slečna Verzy-Montcornetová…“
„Těší mě, slečno.“
Co znamená ta maškaráda? Lupin měl příliš vyvinutý smysl pro humor a div se neotřásal vnitřním smíchem, přes vážnost okolností. Falešný advokát! Falešná Isabelle! A proč ne falešný notář?
Ale doktor Bérangeon slavnostně zaujal místo, sepnul ruce a zahájil řízení.
„Sešli jsme se, abychom přistoupili k otevření závěti vašeho zesnulého děda, slečno. Lituji, že není přítomna paní Mendailleová, vaše sestra.“
„Je mi to také líto,“ řekla Béatrice. „Události posledních dnů ji silně vzrušily a musí zůstat doma. Dnes ráno jsem u ní byla.“
Lhářka, říkal Lupin. Ani zachvění v hlase. Andělská tvář, která je bohužel jen maskou!
Doktor Bérangeon otevřel pořadač, listoval v aktech a vyndal zapečetěnou obálku.
„Mohl bych otevření závěti odložit,“ poznamenal, „ale protože vaše sestra a vy, slečno, znáte již zhruba obsah, nač to zdržovat? Je nejvyšší čas, abyste se staly vlastníky toho, co vám podle zákona plně náleží.“
Nasadil si brýle a začal číst:
„Já, podepsaný Michel André Fabien Verzy-Montcornet, zdráv na těle a na duchu, v přítomnosti doktora Louise Bérangeona, notáře…“
Lupin již neposlouchal. Když přešel první okamžik vnitřního veselí, dával si teď spoustu otázek, při nichž mu nebylo do smíchu. Proč se Béatrice vydávala za Isabelle? Věděla o tom Isabelle, souhlasila s tím? Nebo jí někdo zabránil v tom, aby se mohla dostavit? Ale jestli došlo k substituci… To slovo Lupina oslnilo… Hrome! A co když tato substituce není ode dneška?… V představách se mu rychle vybavoval jeden obraz za druhým. Znovu se viděl v Mantes, jak vstupuje do pekařství. Slyšel prodavačku, jak říká:… „Už rok bydlí v Sýkorkách… Ubožák… Málo vychází… Muselo se jí něco stát…“
Lupin horečně přemýšlel. „Přísámbůh, je to Béatrice, která vystupuje jako Isabelle. V Mantes se ukáže jen tak, aby dodavatelé věřili, že Isabelle existuje. A v pondělí se objevuje jako Béatrice Mendailleová, jako Béatrice, která obědvá společně se svou sestrou. Stačí si upravit účes, vzít si závoj, jiné oblečení, úplně změnit chůzi. Je jiná než Isabelle, a přesto mají něco společného. Jak by mohli lidé pochybovat, že jde o podvod? Ta mladá žena, která pravidelně kupuje biskupský chlebíček! To je jasně Béatrice Mendailleová. A žena, která odpovídá na zvonek v Sýkorkách, to je jasně Isabelle. Ale vždy je to jen jedna osoba. Nikdo ještě neviděl Isabelle, jak otvírá dveře Béatrice, protože Béatrice má klíč. Ona zvoní, aby oklamala sousedy, a otvírá, když se přesvědčila, že se nikdo nedívá. Nepřekvapuje, že vila vypadá opuštěně, že je prach na nábytku. Béatrice, když je Isabelle, se tu dlouho nezdržuje. A Béatrice, v pondělí, když je opravdu Béatrice, odchází odpoledne. Pěkně je to zařízeno!
A já jsem na to skočil, opakoval si Lupin. Já jsem na to skočil jako začátečník. Že jsem ji jen nepozoroval dál, když zazvonila… Takže kroky za mříží, potlačený výkřik při čtení Mathiasova dopisu… Byla to Béatrice, nikdo jiný, pořád jen ona… Ale co se pak stalo s pravou Isabelle?… přece existuje, vždyť ji jeden inspektor vyslýchal! No ne, už to mám! Doudeville mi upřesnil, že to byl inspektor z Mantes, který zašel do Sýkorek. Béatrice přece neznal. A ona zahrála roli Isabelle. Určil jí den své návštěvy…“
Lupin tak přecházel od jednoho objevu k druhému, celý rozpálený, už vůbec nevěnoval pozornost čtení závěti. Doktor Bérangeon hovořil o výhradách, o dílu, o němž lze volně pořizovat… Béatrice naslouchala se skloněnou hlavou, alespoň tak působila. Její tvář byla celá bledá a zdálo se, že trpí. Velmi elegantní ve smutečních šatech, zdála se Lupinovi ještě tajuplnější a vzdálenější než jindy. Pozorně ji sledoval, snaže se rozlousknout nový oříšek.
Kdyby oba bratranci nebyli mrtví a kdyby třetího nezatkli, byli by tu všichni tři a substituce by nebyla možná. Bratři Dorchainové určitě Béatrice dlouho neviděli, ale přesto by ji určitě hned poznali. Bylo proto nutné, aby všichni tři bratři nebyli přítomni, a to definitivně, aby se Béatrice mohla vydávat za Isabelle před notářem, který je nikdy neviděl, ani ji, ani Isabelle. Ale v tom případě šlo nevyhnutelně o plán, připravený již dávno. Plán, který někam směřoval…
Teď už chápu, myslel si Lupin. Ještě jeden krok a přijdu na to. A už předem mě to děsí… A přesto musím uznat fakta: Béatrice chce získat dědictví své sestry… A možná právě proto byli vyřazeni Dorchainové, aby veškeré Montcornetovo dědictví… Ale ne, to není možné; tahle žena nemůže být takový zlosyn… Nebo já jsem počestný muž!… Ne, ona nevraždila… Tím jsem si naprosto jist… Jestliže je tady a vydává se za Isabelle, pak… pak… No dobrá, Lupině, příteli, obvykle nejsi tak nesmělý… Závěr… Musí být čísi společnicí, ale koho?… Zřejmě Mendaille… Mendaille, svého manžela… Mendaille, který se topí v dluzích a který moc potřebuje…“
Lupin si sundal cvikr, protřel si oči. Očividná fakta ho oslepila jako prudké světlo. Neboť měl nyní dojem, že vše chápe. Všechno je jasné, jestliže je Mendaille vinen. Už dávno musel připravovat tento úder, ale protože se Dorchainové neprojevovali, nemohl nic dělat. Čekal na svou hodinu a dobře si uvědomoval, že ten okamžik nastane, až se otevře závěť starého Montcorneta a objeví se všichni tři bratři. Jak to měl udělat, aby zlikvidoval všechny tři? Možná že to ještě nevěděl, nebo si již představil nějaký ďábelský plán. A tu mu pomůže náhoda. Sám se stane obětí jednoho lupiče, který ho poraní výstřelem z revolveru a málem ho zabije. Když se mu podaří zařídit, aby se toto přepadení pokládalo za jedno z řady, a jestliže pak její bratranci postupně přijdou o život, koho by napadlo podezřívat jeho, Mendaille? Ale jak vnuknout ostatním tuto myšlenku, že jde o řadu?… Hrome, napadne ho to na klinice, kde hraje vysíleného člověka, poraněného, který si na nic nevzpomíná… A vymyslí si lodičku, výhružný dopis přeměněný v malou loďku… Vzpomene si, že bratranec Raphaěl byl po katastrofě Titaniku internován. Trik s malou lodičkou si mohl vymyslet. Pomatený. Stačí, když vyšetřovatelé přijdou na výhrůžné dopisy složené ve formě malých lodiček, a museli by být úplně zabednění, aby se jednoho dne nedostali k Raphaělovi. Ale aby došlo k této interpretaci, musí policie objevit v jeho papírech výhrůžný dopis, první lodičku. Kdo ten dopis napíše? A kdo ho dá do pořadače na jeho psací stůl?… Béatrice?… Béatrice, ta žena s umučeným obličejem, z níž Mendaille udělá otroka?… Ale pak by jí musel odhalit celý svůj plán… Ne, ona ne! Ale někdo jiný, hrome, zrzek! „Že, doktore?“
Notář se obracel k němu. Neslyšel otázku. Zadrmolil:
„Ano, jistě. Úplně s vámi souhlasím.“
Hned zas pokračoval ve svých úvahách, od kterých se nedokázal odpoutat. Zrzek konečně měl v tom hlavolamu své místo. Zrzek byl jistě na klinice jedním z prvních návštěvníků. A nikdo si ho nevšiml. Mendaille ho pověřil jednáním a svěřil mu klíče od domu.
Hrome, řekl si Lupin, tohle je tedy jasné. Konečně mám dobrý den. Ještě snad neumím číst budoucnost, ale odhaluji důkladně minulost. Zrzek se vplížil k Mendailleovi ten večer, kdy jsem prováděl prohlídku. Myslel jsem si, že přišel krást. Naopak. Přišel uložit dopis do pořadače. Kdybych se tak rychle neschoval, kdybych si ho všiml dřív, než vstoupil do pracovny, viděl bych ho při práci. Bohužel když jsem se odhodlal vykouknout, bylo všechno hotovo. Dopis už byl na svém místě, kde ho pak Weber našel. Byl jsem jen svědkem eskamotáže s padesátifrankovou bankovkou…
V tomto okamžiku se Lupin nespokojeně zarazil. Proč tam byla ta padesátifrankovka? Nepatřila tam. Jen klid, povzdechl si Lupin. Kdybych tak byl sám doma. Místo abych uvažoval takhle narychlo, mezi notářem, který pořád něco tiše vykládá, a tou ženou, němou jako hrob, která je zřejmě na konci svých sil. A pak je tady ta hrobka maršála Davouta… A je tu intermezzo z Komické opery… Nesmíme zapomenout na modlitbu. Ale jen klid, milý Arsene. Všechno chce svůj čas. Teď sledujme malou lodičku. Zavede nás k Félicienu Dorchainovi, kterého zřejmě zavraždil zrzek a dal mu do kapsy pláště ten dopis. Nikoho nepřekvapí, že oběti se ani slovem nezmínili o výhrůžkách! Dostali je, dá-li se to tak říct, když už byli mrtví. Moment! Jak se zrzek dověděl, že Félicien je v pařížském vlaku?… Ale to je dětinské. Vždyť Félicien napsal svým sestřenicím, že je navštíví, a sdělil jim, nešťastník, den a hodinu svého příjezdu.
„Je vám to všechno jasné, slečno?“ zeptal se notář. Béatrice jemně kývla hlavou. „Vám také, doktore?“
„Naprosto,“ řekl Lupin, který myslel jen na své pátrání a byl čím dál víc spokojen. Už nepotřeboval nic hledat: fakta se řadila sama, objevovala se mu přímo před očima. Například případ s klíčem, s tím klíčem, který mu Mendaille strčil do ruky při rekonstrukci a který ho zachránil… Nic jednoduššího, opravdu. Mendailleovi nic jiného nezbývalo, to je jasné. Nemohl si dovolit ponechat v rukou policie podezřelého, když si vymyslel tu lest s řadou. Aby tato řada mohla pokračovat, aby jeho komplic zlikvidoval Mathiase, bylo nutné, aby podezřelý byl na svobodě. Kdyby ve skutečnosti zavraždili Mathiase a přitom policie již zadržela „kulhavce“, byli by tu dva zločinci, a v tomto případě by to byl zmatek, něco by tu nehrálo; to byla teorie „řady“, která byla uvedena v pochybnost, vyšetřování se tedy vzdalovalo od Raphaěla; proto bylo nutné zlikvidovat také jeho. Mendaille udělal to nejnutnější. Možná že svého protivníka poznal, ale pro něho to byl podružný detail. Důležité bylo zbavit se teď třetí nepříjemné osoby, což udělal s překvapivou chladnokrevností. Zrzek mezitím mohl vyřídit Mathiase. Dovedl si tu scénu snadno představit. Řekl, že ho posílá Mendaille; Mathias důvěřivě otevřel dokořán dveře tomu, koho posílal jeho bratranec. Ten druhý ho zabil, utopil ve vaně… a pustil na vodu lodičku, výborná myšlenka.
Tentokrát, i kdyby byl Weber pitomec, musel by přijít na souvislost s Titanikem. Lupin byl u vytržení. Opravdu, byl u vytržení. Akce byla provedena s takovým mistrovstvím, že on sám byl dlouho na falešné stopě. A přece už v životě zmařil tolik úkladných plánů! A teď před jeho očima dochází k rozkrádání Montcornetova dědictví. Notář podal falešné Isabelle pero.
„Račte prosím, slečno, podepsat… Tady… a tady.“
A ona podepsala. Stala se majitelkou zámku, vinic, sklepů, šampaňského Verzy-Montcornet. Isabelle, ta pravá, byla legálně okradena. Ale kde jen je? Nebyla i ona zavražděna?… Cožpak jsou manželé Mendailleovi stvůry? Oba dva?… Za několik dnů se zas objeví Béatrice, tentokrát v přestrojení, s hustším závojem, a komedie, která se tak povedla v Mantes, se zde bude opakovat. Doktor Bérangeon si ničeho nevšimne. A Béatrice se znovu podepíše; tentokrát svým jménem. A Lupin byl ještě svědkem tohoto podvodu. Ale co dělat? Nemohl odhalit tu mladou ženu, aniž se sám odhalil. A nebylo k intervenci příliš brzy? Musí ještě počkat. Notář pečlivě osušil inkoust pijákem.
„Blahopřeji vám, slečno,“ řekl. „Ale zároveň vás varuji. Dědíte statky, které jsou v žalostném stavu. Nedoufejte, že přes noc budete disponovat velkým majetkem…“
Lupin zbystřil sluch.
„Informoval jsem se,“ pokračoval notář. „Zámek, lépe řečeno váš zámek, je v žalostném stavu. Několikrát byl bombardován. A to nemluvím ani o vinicích. Půdu rozryly granáty. Pokud jde o sklepy, neutrpěly tolik škod, ale byly v nich ubytovány jednotky, které se v tom sektoru střídaly. A když si představíme tu spoušť, kterou vojsko dokáže způsobit!… Viďte, doktore?“
„Přesně tak,“ řekl Lupin. „Ale zůstává tu půda, kterou možno za dobrou cenu prodat.“
„Jistě. Ale kdo by chtěl dnes koupit pozemek, který celé roky nebude nic vynášet?“
„Jestli tomu rozumím,“ zdůraznil Lupin, „není to dědictví právě příjemná záležitost.“
„Nešel bych tak daleko,“ zvolal doktor Bérangeon a ohradil se pohybem ruky, „ale kdyby tady slečna chtěla svůj majetek hned zpeněžit, moc by nedostala. A co platí pro ni, je stejné pro paní Béatrice Mendailleovou.“
„Dostanou snad aspoň odškodnění z titulu reparací, ne?“
„Ach! Reparace!“ řekl notář a pokrčil rameny.
Tak proč ty zločiny, říkal si Lupin. Proč ta urputnost zmocnit se majetku, který v současné době nemá hodnotu? Mendailleovi, kteří jsou na dně, se rvou jen proto, aby se zmocnili těch trosek? To nehraje. Je tu něco důležitého, co mi uniká.
Béatrice vstala. Notář jí stiskl ruku a doprovodil až ke dveřím. Obrátila se k Lupinovi s mírným úklonem hlavy. Lupin pozdravil.
Krásný odchod, řekl si. Žádná chyba. Ani nejmenší slabost. Ukázka důstojnosti, s nervy, které jsou na prasknutí… Ale to tak neprojde. My se ještě setkáme, tajuplná paní!
„Ubohá slečna,“ poznamenal doktor Bérangeon. „Rád bych věděl, co s tím zámkem udělá… Pokud jde o vašeho klienta, doktore, nic není dosud rozhodnuto, samozřejmě… Mohl byste mi podepsat toto potvrzení?“
„Rád.“
Lupin se rychle rozloučil; byl rozhodnut co nejdříve si vážně pohovořit s Béatrice. Viděl, že se odebrala k nádraží, a šel jí v patách. Zdálo se mu, že několikrát zavrávorala a dvakrát se zastavila a opřela se o zeď.
Opatřila si zpáteční lístek, protože prošla přímo na nástupiště. Lupin si zakoupil jízdenku první třídy a čekal na vlak, dále od ní, procházeje se jako cestující zahloubaný do svých myšlenek. Ale koutkem oka ji pozoroval. Posadila se na lavičku. Snadno bylo vidět, že je na konci svých sil, a Lupin z toho měl radost. Podívejme se! Možná že není tak vinna, jak se zdá. Byl to Mendaille, ten hrozný Mendaille, který ji pobízel, který ji nutil hrát tuto hnusnou úlohu. Měl ji v hrsti. Ale jak?
Přijel vlak a Béatrice nastoupila do oddělení první třídy. Lupin nastoupil na druhém konci vagónu a chodbičkou ji dohonil. Dal najevo zdvořilé překvapení.
„Vidím, že je toto kupé prázdné,“ řekl. „Chcete-li být sama, půjdu dál. Jinak zůstanu zde. Dovolíte?“
„Prosím.“
Usadil se proti ní.
„Byla to tvrdá zkouška, slečno. Zvládla jste ji velmi statečně. Docela sama! Možná ještě obklopena nebezpečím…“
„Nebezpečím? Proč?“ zeptala se, se zábleskem neklidu v očích.
„Myslím,“ vysvětloval Lupin jemně, „jestliže je váš bratranec nevinen, o čemž jsem přesvědčen, běhá vrah pořád… Kdo ví, zda neplánuje další zločiny?… A vy jste tak osamělá, v Sýkorkách! Nemáte strach?… Na vašem místě bych se odstěhoval k sestře… Nebo by se sestra přistěhovala ke mně… Vrah by brzy ztratil chuť, ujišťuji vás. Brzy by nevěděl, kdo je Isabelle a kdo Béatrice… A nejen on. Třeba já, například. Vždyť já už ani nevím, jestli jste slečna Verzy-Montcornetová, nebo paní Mendailleová. Když jsem naposled spatřil paní Mendailleovou, bylo to poprvé v Komické opeře, potom na hřbitově Pěre-Lachaise, a představte si, že…“
Přikrčila se ve svém koutu a její tvář dostala náhle výraz nevýslovného strachu.
„Kdo jste?“ zašeptala.
Naklonil se, vzal ji za ruce a řekl horlivě:
„Jsem ten, kdo vás může zachránit… paní Béatrice Mendailleová. Ne, nebojte se. Dávám vám své slovo, že jsem váš přítel a že vás chci jen bránit a hájit vaše zájmy.“
Ještě váhala, ale v očích, které ji pozorovaly, bylo tolik autority, tolik něhy, tolik mládí, že pomalu ztrácela svou nedůvěru. Lupin pochopil, že vyhrál.
„Svěřte se mi,“ řekl. „Znám už toho hodně o vaší rodině. Ale co nevím a co bych měl vědět za každou cenu, je důvod, proč posloucháte svého manžela proti svému svědomí. Protože v tom se nemýlím, viďte? Podrobujete se mu z donucení?“
„Ano.“
„Proč?“
Přemýšlela, bojovala sama se sebou, pak se náhle rozhodla.
„Když už je to tak… Protože toho tolik víte, jste jistě informován o mém dědovi?“
„Ano. Byl to podivný stařec.“
„To je slabé slovo. Celý svět se před ním skláněl. Byla to hlava rodiny v starém slova smyslu… naprosto nesmiřitelný. Po smrti našich rodičů nás vzal k sobě, mou sestru a mě, a vychovával nás, jako vychovával našeho otce, přísně. Jedna stará žena nám dávala zvláštní hodiny, protože se obával, že by nás škola zkazila. Návštěv bylo málo. Náš život nebyl moc zábavný. Naštěstí tu byli naši bratranci, kteří trávili u nás prázdniny. To byla požehnaná chvíle roku…“
Hlas se jí začal třást a ona se podívala do krajiny, která ubíhala za oknem.
„Chápu,“ řekl jemně Lupin. „Ale Xavier Mendaille… váš manžel…“
„Byl v obchodním spojení s mým dědem,“ pokračovala. „Děd chtěl zakoupit jeho vinice… Mendaille chodil častěji na zámek a usmyslel si, že si mě vezme. A požádal mě o ruku. Dovedete si představit, jak ho přijali! Jednak byl mnohem starší než já a vůbec se mi nelíbil. A pak byl téměř na mizině. Došlo ke strašné scéně. Děd ho téměř vyhodil ze dveří a začal vykupovat pod rukou jeho majetek Tři studně. Xavier… litovala jsem ho tehdy… Xavier odešel z kraje a usadil se v Paříži.“
„Dobrá,“ řekl Lupin. „To všechno jsem jaksi věděl… Ale jde o něco jiného.“ Béatrice se začervenala.
„Ano, jde o něco jiného. Jste-li čestný muž, doktore, pak z náznaku poznáte…“
Snížila hlas a Lupin se posadil vedle ní, aby mu neušlo z jejího vyznání, které hluk vlaku stále více přehlušoval, ani slovo.
„Děd, který s námi zacházel, jako bychom byli chlapci, se domníval, že dobře vychované dívky musí umět jezdit na koni. Válku ze sedmdesátého roku prodělal u kavalerie a na zámku měl konírnu. Jezdili jsme do Remeše na hodiny v manéži, která patřila jednomu z jeho přátel. Náš profesor jezdectví byl mladý dvaadvacetiletý muž… Lucien Debruyne, který… nakonec on a já…
Prosím vás, doktore…“
„To je úplně jasné a je to docela přirozené,“ řekl Lupin. „Věřte mi, válka pěkně smetla předsudky…
A pak?“
„Jednoho dne jsem pozorovala, že jsem…“ Skryla tvář v dlaních.
„A řekla jste to tomu mladému muži?“ zeptal se Lupin.
„Nechtěla jsem ho nutit ke sňatku. Jen jsem se prostě zeptala, jestli si mě chce vzít.“
„A on se vytratil? Předstíral, že je příliš mladý, aby se mohl zavázat na celý život… Ostatně takové důvody se v podobných případech říkají.“
„Ano.“
„A vy, celá zoufalá, jste se neodvážila přiznat se ke své chybě před svým hrozným dědem, vzpomněla jste si, že někdo vás požádal o ruku, a vrátila jste se ke Xavieru Mendailleovi?“
„Ano.“
„A jak vás znám, jemu jste všechno vyprávěla. A on souhlasil s tím, že bude otcem vašeho dítěte.“
„Ano.“
„Alespoň jednou v životě se zachoval jako kavalír. To je opravdu překvapivé. Ale… počkejte přece! Mýlím se. Právě naopak, využil příležitosti jako pořádný darebák, kterým je. Neurážím vás, prosím?“
„Ach, ne!“
„Dobře si promyslel, že váš děd nebude žít věčně! A pak on bude pánem tohoto panství, které musel prodat Verzy-Montcornetovi. Konečně bude zámeckým pánem, váženým, všemocným v tomto kraji. Jaká to odplata! Nepřeháním?“
„Ne.“
„Ničema! A váš děd, když se dověděl o svatbě?“
„Napsal mi: „Nikdy mi nechoď na oči.‘ Tak jsme se přestěhovali do domu v La Rochefoucauldově ulici, který jsme se sestrou dostaly od matky. Když se malý Sylvestre narodil, musela jsem se od něho odloučit a svěřit ho kojné. Xavier ho nenáviděl.“
„Jasně. A co dělal ten šlechetný Xavier?“
„Žil z mého věna, protože já a Isabelle jsme zdědily po rodičích určité jmění.“
„To mi zaplatí!… Promiňte. Snadno se rozpálím. Aleje to pravda. Za to lotrovství bude muset jednou pykat. Věděl, že váš děd vás chce vydědit?“
„Ach, děd s tím nedělal tajnosti. Naopak. Velmi rychle jsme se dozvěděli, jaké dispozice předal doktoru Bérangeonovi. Xavier zuřil. Je to strašně prudký člověk. Toho dne vztáhl na mě ruku…“
Vyndala z kabelky kapesníček a otřela si oči.
„Činil mě za všechno odpovědnou,“ zajíkala se. „Můj život se stal peklem. A pak přišla válka. Řekla jsem si ‚Vezmou ho na vojnu… Možná že přijde o život…‘ Ano, byla jsem tak nešťastná, že jsem si přála jeho smrt. Ale on si to zařídil, aby ho dali do zálohy. Teprve v roce 1915 narukoval. Oddechla jsem si. Nemusela jsem už snášet jeho přítomnost. Moje sestra bydlela u nás od vyhlášení války. Konečně jsme žily klidně, obě dvě. Samozřejmě jsme neměly žádnou zprávu od děda, který nechtěl odejít ze zámku, a mně se skoro ulevilo. Tolik hádek mě vyčerpalo. Bohužel Xavier byl raněn, dost lehce, a podařilo se mu, že ho superarbitrovali. A všechno začalo znova… Bylo to ještě horší. Xavier se vrhl do spekulací s vojenskými dodávkami. Nikdy jsem vlastně nevěděla, v čem ty transakce spočívaly, ale vím, že přitom přišel o spoustu peněz, místo aby je vydělal. A nemohla jsem nic říci.“
„Proč?“
„Protože dal mému synovi své jméno.“
Lupin se odmlčel, silně dojat. Zlobil se sám na sebe, že aspoň na chvilku podezříval tuto mladou ženu z nejhorší podlosti. Okouzloval ho její profil, zkrášlený závojem, její držení hlavy, vždy hrdé přes to, co zažila.
„Promiňte mi,“ řekl konečně. „Myslel jsem… ale ne, raději neprozradím, co jsem si myslel.“
Vlaková souprava se zakymácela na výhybkách. Lupin poznal hangáry, skladiště, které vlák zanechával za sebou.
„Rychle. Brzy budeme na místě. Vaše sestra?“
„Zemřela. Přišla o život minulý rok, na Velký pátek, v kostele svatého Gervaise, kam často chodila. Vzpomínáte si, že Němci ostřelovali Paříž velkým dělem…“
„Tlustou Bertou.“
„Ano. Toho dne bylo hodně obětí, z nichž několik nemohlo být identifikováno.“
„A k nim patřila i vaše sestra?“
„Ano. Xavier mi zakázal, abych oznámila její úmrtí. Předstíral, že je Isabelle na cestách. Ostatně máme jen málo příbuzných…“
„Rozumím. Dědictví, že? Při smrti vašeho děda stačilo, abyste se za ni vydávala, a nejdůležitější část dědictví připadne vám.“
„Ach! Xavierův plán se u toho nezastaví. Chce být jediným pánem zámku a vinic. A tak mě teď přinutí, abych mu svůj majetek darovala.“
„Dobře to promyslel,“ zvolal Lupin. „Zřejmě, jakožto Isabelle, máte plné právo přenechat vše, co vlastníte, svému švagrovi. Ale doktor Bérangeon se bude divit…“
„U něho také nemusím ty listiny podepsat. Ale u jiného notáře, v Mantes, u doktora Noblina, na Obilním náměstí.“
„A co mu řeknete, abyste ospravedlnila takové neobvyklé rozhodnutí? Bude si myslet, že Isabelle Montcornetová byla Mendailleovou milenkou.“
„Xavier všechno předpovídal. Musím notáři vysvětlit, že se odvracím od tohoto světa. Chci vstoupit do kláštera, v cizině, do řádu, který hlásá chudobu.“
„Ten člověk je ďábel,“ šeptal Lupin. „A vy ho poslechnete?“
„Ano.“
„Má vás v hrsti?“
„Ano. Kvůli mému synovi.“
„Chcete říci, že by vám zabránil ho navštěvovat, že by vás k němu nepustil?“
„Neumím si představit, co by byl schopen udělat. Nezapomeňte, že je legálně Sylvestrovým otcem. A je odhodlán ke všemu, aby se stal pánem z Verzy-Montcornet. Má teď politické ambice.“
„Aha, tak je to! Bezpochyby míří do zastupitelstva departementu, na poslanecké křeslo… Potřebuje být malým místním velmožem. Přesto si myslím, že se mu můžete postavit na odpor. A já bych vám mohl pomoci…“
„Ach ne!“
Vykřikla, prudce se od Lupina odtáhla. „Co je?“ řekl. „Naháním vám strach?“
„Ne. Je to něco jiného. Promiňte.“
„Je tu ještě něco?“ Přikývla.
„Řekněte mi to… Zvláště musíte-li mi sdělit ještě něco nepříjemného. Uleví se vám. Ale myslím si, že jste vypila kalich hořkosti až do dna.“
„Ještě ne… Před dvěma měsíci jsem našla v kapse pláště dopis, někdo mi ho tam obratně strčil, aniž jsem si toho všimla. Psal ho Lucien.“
„Lucien Debruyne! Mládenec, který…“
„Ano. Byl to dlouhý dopis. Není snadné ho shrnout.“
„Pokuste se. Co říkal v hrubých rysech?“
„Dobrá, Lucien upadl do zajetí, hned na začátku války. A za ostnatým drátem měl dost času přemýšlet. Pochopil, že se ke mně zachoval hanebně. V zajetí dozrál. Je si teď jist svými city. Prosil, abych mu odpustila.“
„Jistě vás pořád miluje.“
„Ano.“
„A vy ho také milujete?“
„Ano.“
„A on ví, že jste vdaná?“
„Ano. Dlouho mě hledal. Informoval se. Dal mi svou adresu. Odpověděla jsem mu. Byla jsem tak nešťastná! Vysvětlila jsem mu, proč jsem si vzala Xaviera…“
Uchopila Lupina za zápěstí.
„Ale nemyslete si… Naopak, řekla jsem mu, že jsme rozděleni navždycky, že nemůže ode mne nic očekávat. Ale on mi psal dál, poste restante. Jeho dopisy mi dělaly tak dobře! A ráda jsem na ně odpovídala. Můj ubohý Lucien…“
Znovu si otřela kapesníčkem oči.
„Pst!“ zašeptal Lupin. „Není těžké uhádnout, co následovalo. Váš manžel objevil dopisy… Luciena… Neodvážila jste se je zničit a nedokázala jste je schovat…“
„A co je horšího! Přišel na dopis, který jsem právě začala Lucienovi psát… Nic horšího se nemohlo stát. Hrozně mi vyhrožoval. Řekl mi, že jestli s Lucienem nepřeruším styky a jestli se ve všem nepodvolím jeho vůli, rozvede se…“
„Ale to byste si mohla jen přát.“
„Počkejte! Protože na základě těch dopisů by byl rozvod vynesen z mé viny, vyhnal by mě a ponechal by si syna… Zničilo mě to. Dokonce jsem vážně onemocněla.“
„Jistě jste vyrozuměla Luciena.“
„Ano. Podařilo se mi ho vyrozumět, že už si nemůžeme psát, a tím spíš že se nesmíme setkat, protože jsem jistě sledována.“
„Měla jste dojem, že vás stopují?“
„Několikrát. Xavier je docela dobře schopen opatřit si služby soukromého detektiva.“
„Nevšimla jste si někdy zrzavého člověka?“
„Ne.“
„Pokračujte.“
„Lucien odmítl poslechnout. Vymyslel si válečnou lest. Xavier ví, že miluji hudbu a že chodím často do Komické opery. Takže Lucien se zařídí tak, že si zajistí přede mnou místo v lóži, které mám obvykle rezervováno, a pod popruhy křesla zastrčí lístek, který pak snadno vytáhnu a nikdo o tom nebude vědět.“ Lupin se usmál.
„Dobře vymyšleno. A já vám zas řeknu, jak mu odpovíte. Zakoupíte květiny, které odnesete na hrob maršála Davouta a mezi květiny schováte dopis.“
„Jak to víte?“
„Řeknu vám to později.“
„Ano. Je to tak. Dopis dám do kovové trubičky, abych ho chránila před deštěm. I když mě můj manžel dá stopovat, jak by špión mohl na to přijít?“
„Proč Davout?“
„A proč ne? Místo je opuštěné a o to jde.“
„Rád bych ho poznal, toho Luciena,“ řekl Lupin, „Je to člověk, který si ví se vším rady… A co si myslí o smrti vašich bratranců?“
„Nevím. Z opatrnosti jsme přerušili korespondenci.“
„A co si o tom myslíte vy?“
„Já?“
„Ano. Nepodezříváte svého manžela, že v tom má prsty?“
„Jeho? Ach ne! Je bezohledný, ale tohle by…“
„Ale kdyby vaši bratranci žili, nemohla byste hrát roli Isabelle v kanceláři doktora Bérangeona.“
Pozvedla k němu oči plné náhlého strachu, ale její tvář se vyjasnila.
„To není možné,“ řekla. „Zapomínáte, že Xavier byl zraněn první… Ostatně byl ještě na klinice, když nešťastný Félicien… Ne, je hrubý, vznětlivý, ale takového činu není schopen.“
Malé domky na předměstí rychle ubíhaly. Paříž již nebyla daleko.
„Shrňme si to,“ řekl Lupin. „Buď prozradíte, jen že jste lhala a že vaše sestra již dávno zemřela: v tom případě váš manžel prohrál partii, ale pro vás je to nečestné, protože jste byla jeho komplicem, a jaká hanba pro vaše dítě, které má jméno Mendaille! Nebo řeknete celou pravdu, udáte svého manžela, zveřejníte, jak vás vydírá, a pak je to vaše dřívější chyba, hozená napospas zvědavcům, a malý Sylvestre se stane nemanželským dítětem… bastardem…“
„Neříkejte to,“ snažně prosila. „Víte dobře, že se nedokážu postavit na odpor. Naopak, jestli ustoupím, Xavier mi vrátí dopisy, bude souhlasit s rozvodem a nechá mi Sylvestra, a bude rád, že se nás obou zbaví.“
Lupin uvažoval, zatímco vlak zpomaloval rychlost.
„Za jak dlouho se musíte dostavit k doktoru Noblinovi k vyhotovení darovací listiny?“
„Přesně za týden. Xavier mě bude doprovázet. Vybral si Mantes, protože mě tam znají jako Isabelle. Snadno najdeme dva potřebné svědky.“
„Za týden,“ řekl Lupin.
„Za týden,“ opakovala Béatrice. „Vidíte, že se nedá nic dělat.“
„Ale ano! Kolik má těch dopisů?“
„Čtyři.“
„Předpokládám, že je nemá u sebe. Nemá v bance sejf?“
„Ne. Schoval je doma; jsem si jista. Už je hledám celé týdny.“
„Bude mi stačit hodina,“ řekl Lupin tak přesvědčivě, že se Béatrice na tváři mihl slabý úsměv.
„Mohu tedy s vámi počítat?“ řekla. „Jak vám mám poděkovat?“
„Tím, že budete jednat přesně podle mých pokynů.“ Vlak vjížděl na nádraží. Brzdy zaskřípaly. Cestující se již tlačili v chodbičce. Zvedli se. Lupin se zeptal: „Kde máte svého syna?“
„Ve Valmondois, u paní Mélie Aulairové.“
„A jezdíte k němu?“
„Obvykle dvakrát týdně.“
„Výborně. Takže strávíte večer a noc u Mélie Aulairové a vrátíte se až druhý den.“
„Ale… můj manžel?“
„O něho se postarám. Pohovoříme si spolu docela důvěrně a bude nám mnohem líp, když tam nebudete.“
„Vy se domníváte, že dostanete ty dopisy?“
„Dostanu je.“
„A vy mi je dáte?“
„Já vám je dám.“
A tu udělala něco roztomilého a spontánního. Stoupla si na špičky a lehce políbila Lupina na tvář. „Díky… z celého srdce.“
Co bych pro vás neudělal, pomyslel si Lupin. Ach! Má to ale štěstí, ten Lucien!
„Pozor,“ řekl. „I když přijde váš manžel o dopisy, které jsou jeho nejlepší zbraní, zůstane nebezpečný, dokud váš syn zůstane jeho rukojmím. Budeme muset vyhrát i druhé kolo. Ale my ho vyhrajeme, nemějte obavy.“
Pomohl mladé ženě vystoupit z vagónu. „Buďte klidná,“ šeptal si, když ji viděl, jak se vzdalu je. „Lupin na vás dá pozor!“
Za hodinu se dal Lupin ohlásit u Xaviera Mendaille. Sluha ho odvedl do salónu.
„Doktor Jourdieu, z pařížské advokátní komory. Nezapomeňte.“
„Jistě, pane doktore… Pán je zaměstnán, ale myslím, že vás bude moci přesto přijmout.“
Lupin si ověřil své přestrojení před zrcadlem. Nikdy by Mendaille nepoznal člověka, kterého mu přivedla policie před několika dny. Vypadal jako opravdový advokát. Jako vždy před nebezpečným střetnutím byl plný elánu, s důvěrou ve své prostředky a síly. Vyburcovala ho prudká, hlučná diskuse v pracovně. Tiše se přiblížil ke dveřím do salónu a zbystřil sluch. Hned poznal hlas Xaviera Mendaille, který křičel:
„Říkám vám, že peníze dostanete.“
Druhý hlas, také podrážděný, mu odpověděl:
„Kde je vezmete? Už nemáte co prodávat.“
„Co vy víte? Počkejte ještě měsíc.“
„Už ani den, nebo dám provést exekuci.“
„Hrome!“ řekl Lupin. „Bylo načase, aby se zmocnil toho dědictví. Bude si moci na ně vždycky vypůjčit… leda, je-li pravda, co říkal notář…“
Ale když zaslechl blížící se kroky, stáhl se do zadní části salónu. Dveře pracovny se prudce otevřely. Návštěvník odcházel tak rychle, že ho Lupin sotva zahlédl. Starý sluha ho již doprovázel až k východu. Mendaille si ani nedopřál času, aby nasadil vlídnou tvář, a vstoupil do salónu.
„Doktore, jsem vám k dispozici. Račte prosím do mé pracovny… Posaďte se, prosím. S kým mám tu čest…?“
Lupin měl dost času vypracovat plán a připravit se k útoku.
„Zastupuji zájmy paní Mendailleové, vaší manželky,“ řekl. „Ostatně na mou radu se odebrala do Valmondois k svému synovi. Čeká tam na výsledek mého zákroku.“
„Nerozumím vám.“
„Je to přece jednoduché. Chce se rozvést.“
„Cože?“
Mendaille stiskl pěsti a na čele se mu objevila rozvětvená žíla. Ale rychle se ovládl.
„Myslel jsem, doktore, že jste obhájcem.“
„A máte pravdu. Ale zastupuji také před civilním soudem a ještě jsem neodmítl poskytnout pomoc paní Mendailleové, tak půvabné ženě…“
Nastalo ticho. Mendaille pozoroval Lupina a pohrával si přitom s pravítkem. Lupin zbožňoval tyto napínavé chvíle, kdy sázel vše na jednu kartu. Poznal mě? Vyhodí mě? Je zatraceně silný, ten lotr. Ale mám ho v hrsti. Neví, co jsem na něj nachystal.
„Jsem v rozpacích,“ odpověděl. „Na jedné straně zastupuji, jak víte, obhajobu Raphaěla Dorchaina, vašeho příbuzného, a to je obtížný úkol. Musím se mu plně věnovat. Na druhé straně bych byl šťasten, kdybych mohl zastupovat paní Mendailleovou. Ale myslím si, že těžko zvládnu oba případy. Chci se jednoho z nich vzdát, a přiznám se upřímně, že váhám.“
„Nemáte spíš strach, že prohrajete v obou případech?“
Lupin překvapeně pozdvihl zrak.
„Ne. Vůbec ne. Právě naopak.“
„Podívejte se,“ řekl Mendaille, „důkazy nashromážděné proti mému příbuznému jsou zdrcující. Je ztracen, to je zřejmé.“
„Nejsem o tom tak přesvědčen. A právě mám v úmyslu požádat, aby Raphaěl Dorchain byl konfrontován se slečnou Isabelle Verzy-Montcornetovou, vaší švagrovou… Pevně věřím, že taková konfrontace by mohla postavit tuto záležitost do nového světla.“
Lupin se odmlčel. Mendaille zachovával naprostou nehybnost.
„Samozřejmě,“ pokračoval Lupin, „Jestliže se zbavím tohoto případu ve prospěch kolegy, nezajímá mě, jak se bude dívat na takovou konfrontaci. Bezpochyby ji nebude pokládat za účelnou; v každém případě mi do toho už nic nebude. Já, já se pak budu věnovat obhajobě zájmů paní Mendailleové. Ale z této strany bych rovněž chtěl mít záruku, že budu mít úspěch.“
„Zdá se vám ten úspěch problematický?“
„Chci se o tom přesvědčit, a proto jsem tady.“
Oba protivníci se měřili očima. Mendaille, plný síly, krátký krk, ruce silné jako ruce zápasníka, s postavou, která by mohla rozdrtit toho nepatrného advokáta, jehož skryté úmysly začínal tušit.
„Dobrá, sděluji vám, že nemám vůbec úmysl se rozvést,“ řekl.
Lupin se uklonil.
„To je vaše věc. Takže nebudu obhajovat zájmy paní Mendailleové a hned zajdu za vyšetřujícím soudcem.“
„Počkejte… Ještě jsme neskončili.“
„Jistě,“ řekl Lupin. „Vždycky si můžeme popovídat.“
„Kdybyste měl jistotu, že proti mně vyhrajete, v té rozvodové záležitosti, neobhajoval byste Raphaěla Dorchaina?“
„Už jsem vám to řekl.“
„A co by vám mohlo dát tu jistotu?“
„Kdybych měl v ruce čtyři dopisy, které nyní máte vy, a bez nichž byste již nemohl svou ženu vydírat, takže by mohla proti vám uplatnit vážné důvody k rozvodu.“
Lupin pozorně sledoval Mendaille. Zhroutí se? Mendaille zůstává chladným. Znovu si hrál s pravítkem a Lupin se obdivoval jeho obrovské chladnokrevnosti.
„Jestli vám dobře rozumím,“ řekl Mendaille, „nabízíte mi určitý obchod.“
„I tak se na to můžeme opravdu dívat.“
„Dopisy výměnou za…“
„Bože můj, ano.“
„Dejte mi čas na rozmyšlenou. Ostatně ty dopisy nemám.“
„Máte je. Jsou tady. Jestliže odejdu s prázdnýma rukama, jde rovnou k soudu.“
„V tuhle hodinu?“
„Soudce pracuje dlouho, právě teď.“
Mendaille se zamyslel.
„Budiž,“ řekl konečně. „Přinesu vám je.“
Lupin v duchu zajásal. Vyhrál, bez použití násilí, jen jasným úsudkem, v okamžiku, který si zvolil. Byl překvapen, jak snadno dosáhl vítězství. Jak jen mohl být člověk jako Mendaille tak důvěřivý?
Béatricin muž vstal; usmíval se co nejpřívětivěji.
„Nechcete si prohlídnout noviny, zatímco budete čekat? Je to poslední vydání. Hned se vrátím.“
Podal Lupinoví La Presse, zapálil si doutník.
„Přečtěte si rubriku Nejnovější zprávy… Na straně 9.“
Lupina se zmocnil náhlý neklid, podíval se na stranu 9. Do očí bil nápadný titulek:
Sebevražda Raphaěla Dorchaina, podezřelého z vraždy svých dvou bratrů.
Mendaille se vrátil z pracovny; postavil se před svého návštěvníka.
„Tak jen čtěte… I když po pravdě řečeno toho ještě moc nevědí… Dnes ráno našli ubohého Raphaěla pověšeného v jeho cele. Roztrhal prostěradlo a udělal si z něho šňůru… Je to opravdu smutné.“
Zase si sedl a konečky prstů vyťukával na podložku malý pochod.
„Je to pro něho smutné,“ pokračoval, „ale i pro vás, můj milý doktore. Ztrácíte oba své klienty… Ach ano. Raphaěl, nemluvme už o něm. A moje žena… pochybuji, že bez těch dopisů bude svůj záměr realizovat.“
Lupin dobře věděl, co je to porážka, ale tato ho zasáhla na citlivém místě. Pokoušel se přijmout ránu, aniž by ukázal šílený vztek, který jím lomcoval jako prudká bouře. Hrome! Ten lotr! Od samého začátku věděl, že člověk, který vstoupil do jeho pracovny, je podvodník, protože pravý doktor Jourdieu musel být ihned informován o smrti svého klienta. A Mendaille měl tu smělost přijmout svého protivníka, nechat ho odkrýt karty…
„Věřte, že je mi to opravdu líto,“ řekl. „Nějak vás to sebralo! No tak, drahý pane, není to tak vážné. Jste mladý. Dostanete jiný případ k obhajobě. A zkušenost vás naučí opatrnosti. Protože zatím se mi zdáte trošku vznětlivý, jestli mi dovolíte tu poznámku, která ostatně vás nechce urazit.“
Každé slovo ubíjelo Lupina jako políček. Rád promíjel urážky, pohrdání, ale blahosklonnost, to nikdy! Měl chuť skočit na Mendaille, nacpat mu do hrdla jeho drzosti. A zároveň měl vztek na sebe, protože nenašel žádnou pohotovou odpověď, žádnou výhrůžku, kterou by dokázal umlčet Mendaille. Obvinit ho z vraždy? Nemožné. To by znamenalo nenapravitelně kompromitovat Béatrice a jejího syna. Porážka byla úplná, definitivní. Lupin to pochopil a předstíral, že sdílí radost svého nepřítele.
„Byl jsem na cestě,“ řekl, „a právě se vracím do Paříže. Což vysvětluje, že…“
„Ach! Tak je to… Dobrá, vyrozuměte mou ženu o svém postupu a vysvětlete jí, že jsem se ještě nerozhodl, zda vyhovím jejím požadavkům.“
Mendaille se Lupinoví mírně uklonil, aby mu naznačil, že rozhovor skončil, a doprovodil ho do haly.
„Doufám, že mě zas navštívíte,“ dodal. „Vždycky vás rád přijmu. A pak si aspoň na můj dům zvyknete.“
„Zvyknu?“
„Podívejte se! Nebuďte překvapen, můj milý příteli. Vzpomínáte si na tu noc, kdy jsem byl tak nešťastně zraněn kulkou z revolveru?… Ach! Je to už dávná historie, ujišťuji vás… A pak, to odpoledne, kdy ten statečný policista… už si nevzpomínám, jak se jmenoval… Wedel… Weber… nám tak krásně umožnil, abychom si zacvičili na koberci… Ach! Ach! Už si vzpomínáte…“
Dobrá, poznal mě, řekl si Lupin. Zřejmě nebudu ničeho ušetřen.
„Ale přišel jsem ještě jednou,“ řekl laškovným tónem. „Pravda, vy jste tady nebyl… jen jeden chlápek se zrzavými vlasy… vypadal trošku jako šibeničník, znáte ho. Dal vám do pořadače ten dopis, který natropil tolik hluku… Víte přece… ta malá lodička… Služebník, pane Mendaille.“
Otevřel dveře do ulice, a ještě než je zavřel, si s uspokojením všiml Mendailleova obličeje, ztuhlého překvapením.
IX/ STOPA
Lupin vystoupil z vlaku v Remeši, vyzvedl si ve výdeji zavazadel své jízdní kolo a projel městem, jehož trosky už byly odklizeny, ale jehož obnova sotva začala. Byly tu ještě ulice lemované začerněnými zdmi, chmurnými pahýly, které požár nestačil zničit. Tu a tam se tyčila lešení; jinde hradby obklopovaly pusté pozemky; všude mezi civilisty se pohybovali vojáci; nikdo nevěnoval pozornost cyklistovi, který si oblékl starý pršiplášť proto, že v noci pršelo. Lupin prostudoval v předvečer plán Remeše z roku 1913, ale několikrát ztratil cestu, protože město, rozvrácené bombardováním, dostalo docela jinou podobu. Konečně se dostal do jihovýchodní části města, kde vozovka mezi kalužemi plnými vody vedla k silnici, rozryté vojenskými konvoji. Podle mapy, kterou ještě naposledy prostudoval, to byla silnice do Chálons. Táhla se pod šedým nebem, přes ladem ležící pole, nad nimiž poletovaly vrány.
Lupinový myšlenky byly tak melancholické jako zpustošená krajina. Chtěl se ještě jednou pokusit o nemožné, protože neměl na vybranou. Mendaille byl nenapadnutelný. Sebevražda Raphaěla Dorchaina usvědčovala sebevraha z viny a policie se tím ráda spokojila. Policie případ uzavřela. Má-li Mendaille porazit, musí absolutně odhalit jeho tajemství. Protože zřejmě nějaké tajemství měl. Jestliže pracně zosnoval tak lstivé intriky zbrocené krví, pak to jistě nebylo proto, aby se zmocnil zámku, na který si nemohl ani vypůjčit. Muselo v tom být něco jiného. Ale co? Lupin neměl vůbec tušení. Zato věděl, že má k dispozici jen šest dní. Za šest dní Béatrice jako Isabelle podepíše darovací listinu a Mendaille dostane to, po čem prahne. Jde o majetek? Že by stařec, když viděl, jak postupuje invaze, schoval někde v zámku zlato, šperky, cenné předměty? Ta hypotéza byla pravděpodobná. Ale jak by se to Mendaille dověděl? Lupin měl před svým odjezdem dlouhý rozhovor s Béatrice. Odjel do Valmondois, aby ji informoval o svém nezdaru a aby mladou ženu uklidnil v jejím zoufalství.
„Důvěřujte mi i nadále,“ řekl jí. „Podaří se mi vašeho manžela zneškodnit. Vraťte se domů. Vím, že vám nebude nic vyčítat. Je příliš blízko u cíle, než aby vyvolal nějaký rozruch. A pak už pro něho moc neznamenáte. Teď ho zajímá jen jedna osoba: to jsem já. Ale nic se nebojte.“
A začal se vyptávat na jejího děda. Nebyl snad sběratelem?… Ne. Byl lakomý? Ne. Nikdy peníze neschovával. Byla na zámku nějaká tajná skrýš? Ne. Zámek neměl žádné tajemství.
„Oč vám jde?“ zeptala se Béatrice.
„Hledám. Tuším, že váš manžel kuje plány, které jsou mnohem odvážnější, než si můžete představit. Chce-li se s takovou zuřivou umíněností stát majitelem panství, pak je to z důvodů, které zatím neznáme, ale na které přijdu.“
Béatrice ho zkoumavě pozorovala. Ten člověk, který se tak staral o její zájmy, budil její zvědavost. A přece mu důvěřovala. Dokonce by mu chtěla pomoci. Blízko něho se cítila bezpečná. Bohužel nevěděla nic, co by mu mohlo pomoci.
Malý Sylvestre si hrál na dvoře. Lupin ho před odjezdem políbil. Ten chlapec byl roztomilý. Podobal se matce a zároveň Lupinoví připomínal jinou tvář, bezpochyby tvář jednoho z bratranců, kteří zmizeli. Lupin mu strčil do ruky stříbrnou minci a vrátil se do Paříže.
… A teď projížděl na kole od jedné brázdy ke druhé, tím, co bylo kdysi Remešským lesem a co zůstalo už jen plání, posetou zčernalými kmeny, zbytky spálených stromů. Dojel do Cormontreuil, pak do Taissy. Občas míjel konvoje a ustoupil ke krajnici, aby mohly projet kamióny s materiálem. Armáda odstraňovala válečné trosky, kola ostnatého drátu, různá zařízení. V Sillery potkal venkovana, který táhl ruční vozík.
„Tak se vracíte?“ volal muž.
„Ještě nevím,“ řekl Lupin.
„Kampak jedete?“
„Do Verzy.“
„Moc tam toho asi nezůstalo.“
„Je to ještě daleko?“
„Ne. Pět šest kilometrů. Vy jste ze sousedství?“
„Měl jsem rodinu v Trepail.“
„Aha, tak hodně štěstí.“
Lupin se zas dal do šlapání a brzy objevil po levici zákopy, jejichž předprsně se klikatily přes pole. Zde byla představa války tak neodbytná, že vzbuzovala dojem, že se každou chvíli ozve rána z děla. Se sevřeným srdcem pokračoval Lupin v jízdě ještě několik minut a spatřil tři nebo čtyři domy téměř neporušené. Ozval se štěkot psa. Přiblížil se, zahlédl starou ženu, která vytahovala ze studny vodu.
„Paní, prosím vás, hledám panství Verzy-Montcornet.“
Venkovanka si otřela obličej hřbetem ruky a pozorovala cizince.
„Jste tady, pane.“
„Kde tady?“
„No, přece tady kolem.“
Lupin se rozhlédl po bitevním poli, které se táhlo dodaleka.
„To je to panství,“ řekla stařena. „Sahá až sem.“
„Ale je tu snad zámek?“
„Ano. Uvidíte ho trochu dál v údolí.“
„Je hodně poškozen?“
„To víte! Válka ho do pořádku nedala.“
„Díky.“
Lupin znovu skočil na kolo. Je to horší, než jsem si představoval, říkal si. Jsou tu jen díry po granátech. Jestli Mendaille počítá, že tímhle zaplatí své dluhy!
Cesta pomalu klesala k údolíčku, které kdysi muselo být kouzelným místem. Několik keřů tu bouři přečkalo a ještě zvýrazňovalo okolní spoušť. Lupin dojel na volnoběžku až k venkovskému můstku, který se klenul nad potokem, rozvodněným po deštích, a po poslední zatáčce objevil náhle zámek. Kdysi byl park obehnán zdí. Zbyly z ní jen trosky. Ale zámek sám o sobě nevypadal tak zchátrale. Hlavní průčelí zůstalo nedotčené, až na jednu rohovou věž, které patrně chyběla střecha. Před vnějším schodištěm nakládali vojáci bedny na kamión. Stráž, s puškou na rameni, bez zájmu odměřovala svých sto kroků.
„Smím dovnitř?“ zeptal se Lupin. „Patřím k odboru obnovy.“
„Jděte do kanceláře.“
Lupin vstoupil po schodech, střetl se s mladým, silně zaneprázdněným poručíkem.
„Promiňte, poručíku. Patřím k odboru obnovy…“
„Vy taky?“ přerušil ho důstojník. „Váš kolega přijel už včera.“
Mendaille, hrome! Neztratil ani minutu. Poručík zavolal seržanta.
„Dubois! Doprovoďte toho pána.“
„Omlouvám se,“ řekl Lupin. „V našich úřadovnách to vždycky neklape.“
„Nemůže to být horší než tady!“ řekl důstojník.
Pozdravil a přešel halou do místnosti, odkud vycházely telefonní dráty a vinuly se přímo po podlaze všemi směry.
„Chcete vykonat inspekci?“ zeptal se seržant. „Ano. Prosím. Mého kolegu jste doprovázel vy?“
„Ano.“
„Byl jste pořád s ním?“
„Jistě. Ještě čtyři nebo pět dní tu je vojenská oblast. Civilové tady nemohou pobíhat jen tak nazdařbůh. Až se odstěhujeme, můžou si dělat, co chtějí.“
„Kde začal?“
„Bral to po etážích.“
„Vezmeme to také tak.“
Vyšli po nádherném schodišti, které nebylo moc poškozeno, a dostali se do druhého poschodí. V pokojích byly ještě kavalce.
„To všechno zmizí,“ vysvětloval seržant. „Tady byly ubytovány ordonance. Zámek sloužil jako velitelské stanoviště štábu.“
„Myslel jsem, že byl zpola rozbořen.“
„Ale kdepak! Byl trochu bombardován, tomu se nedalo zabránit. Ale byl vždycky dost daleko od bojového pásma, až na rok 1914, kdy ho obsadili Němci, jenže ne nadlouho.“
Zavedl Lupina k oknu a natáhl ruku.
„Linie probíhala několik kilometrů za hřebenem. Bylo tu pěkně horko, zprava i zleva. Ale tady ne, zámek moc neutrpěl. Zkrátka bylo tu velitelské stanoviště generála Mesuriera.“
Lupin se naklonil a spatřil na konci parku vyrovnanou řadu vozů.
„A tam dole, copak se tam děje?“
„Čistí sklepy. Čtyři roky poskytovaly útulek spoustě jednotek, které si sem přicházely oddechnout. Je tam plno svinstva, můžete si představit.“
Zasmál se a dodal:
„Měl byste to vidět, tyhle sklepy na šampaňské. To je metro. Chodby, které musel razit sám blesk. Je tam dokonce úzkokolejná dráha. Chlapci, co se tam ubytovali, byli kliďasové. Váš kolega se tam chtěl podívat, ale je to ještě zakázáno.“
„Byl to bezpochyby Maureuil,“ řekl Lupin. „Je to takový puntičkář. Brunet, silný člověk, široký v ramenou…“
„Vůbec ne. Byl to zrzek, s vlasy na ježka…“
„Aha! Už vím! Taky mně to mohl říct.“
Sestoupili do prvního patra. Informace, kterou mu dal seržant, vrhla Lupina do propasti úvah. Bylo zřejmé, že je zrzek Mendailleovým komplicem. Ale že by komplic znal všechna tajemství svého „zaměstnavatele“ a byl vyslán na průzkum, to se zdálo neuvěřitelné, neslučitelné s tím, co si Lupin představoval o Mendailleově charakteru.
„Zůstal tu dlouho?“
„Ne. Všechno si rychle prohlédl. Chtěl jsem mu ukázat druhé průčelí zámku, to, které bylo velmi poškozeno leteckými bombami, ale tvrdil, že se vrátí. Spěchal na oběd.“
„Mimochodem,“ řekl Lupin, „je tady v okolí ještě nějaká hospoda? Nemusí se až do Remeše?“
„Ne, kdepak. To jsem mu vysvětlil. Stačí zajít do Verzenay; je to odsud tři kilometry. Hostinský podává obědy… Vrátil se před čtrnácti dny. Ten se vyzná v tlačenici. Pochopil, že se dá vydělat na všech těch pěšácích, co tu ještě zůstali.“
Lupin si roztržitě prohlédl první patro a místnosti v přízemí, které nebyly obsazeny armádou. Nemusel se zdržovat, protože zrzek tudy jen prošel. Snad, říkal si, nepřišel jen proto, aby ohodnotil škody a provedl první soupis. Vzal jsem si do hlavy, že Mendaille má nějaké tajemství. V podstatě v tom určitě něco je. Ale ať už je v tom cokoli, proč se nedostavil Mendaille sám?
Seržant ho zavedl až k vnějšímu schodišti a dodal:
„Kdyby mi někdo tuhle barabiznu nabízel, tak bych ji nechtěl.“
Lupin obešel kamión, na němž se hromadil inventář z kanceláří, a šel si pro kolo. Byl velmi zklamán a měl dojem, že mu Mendaille unikl. Dal se cestou k Verzenay. Jestliže ztroskotá, Béatrice ho bude pokládat za žvanila a individuum, které nedrží slovo. Pocit nezdaru mu podlamoval nohy, a když seskočil z kola před hostincem, byl úplně skleslý.
Verzenay, jako tolik jiných vesnic hned za frontou, mnoho neutrpělo. Kostel ztratil zvonici, ale domy kolem návsi byly neporušeny. Pod stromy postávaly káry a žebřiňáky. Vraceli se civilisti, vojáci odcházeli, a to vyvolávalo zvláštní oživení, jako neradostný jarmark. Lupin vešel do hostince. Před pultem z prken, položených na sudech, bylo asi půl tuctu hostů.
„Dostanu tu něco k jídlu?“
„Nejste-li moc náročný,“ odpověděl hostinský, silný muž s mohutným knírem, který měl zřejmě špičku. „Co takhle omeletu?“
„Výborně.“
Lupin se posadil na bednu k rozviklanému stolu. „Spálili mi nábytek,“ vysvětloval hostinský. „Když u toho člověk není… Trochu beaujolais?“ Lupin ho chytil za rukáv.
„Hledám kamaráda. Byl u vás včera… zrzek.“
„Aha! Courcel! Viktor Courcel!… Měl jsem radost, že se tu zase objevil.“
Lupin se zaradoval, že mu zas přeje štěstí, a schoval ruce pod stolem, aby ten muž neviděl, jak se chvějí.
„Vy ho znáte?“
„No bodejť ne! Je z Chamery a já z Ludes. Jako kluci jsme chodívali na ryby do Aisne. Abych ho neznal! Chudák! Všichni mysleli, že je mrtev.“
„Chce se sem vrátit?“
Hostinský se opřel oběma rukama o stůl.
„Ještě se nerozhodl. Váhá. V Paříži si při svém řemesle přijde na spoustu peněz, a tady, znovu začínat… Dokud se průmysl neroztočí, tiskaři jsou na tom mizerně. Vyráběl etikety na šampaňské, chápete? Vinice se jen tak nevzpamatujou.“
„To mu vynášelo?“
„Ohromně. Moět a Chandon, Dom Perignon, Verzy-Montcornet… všechny velké firmy se obracely na něho.“
„Potřebuji s ním mluvit,“ řekl Lupin. „Potkáváme se jen občas. Nedal vám svou adresu v Paříži?“
„Tu neznám. Tolik jsme byli překvapeni, že se zas setkáváme. Na mou věru, zapomněl jsem se zeptat.“
„Haló, šéfe!“ volal jeden zákazník.
„Hned to bude…“
Lupin se už nezdržoval. Spěchal, aby stihl zpáteční vlak v Remeši. Konečně měl stopu. Courcel promluví. A tím hůř, bude-li ho muset přinutit. Ale on promluví. Za každou cenu!…
V šest hodin přijel Lupin na Východní nádraží a přivolal potrubní poštou Bernardina. V osm hodin mu vysvětlil, co od něho potřebuje. Bernardin zářil.
„Já už myslel, že o mě nestojíte.“
„Uvidíme… Uvidíme… Hledej v adresáři pod hlavičkou Povolání… Já zatím projdu seznam Courcelů. Ale jestli nic nenajdeme, což je pravděpodobné, začneme zítra obcházet tiskárny, protože podnik nemusí mít jeho jméno; Courcel tam může být jenom zaměstnán.“
„Nebylo by jednodušší zavolat?“
„Abychom ho varovali? Co tě napadá, Bernardine.“
Lupin měl oprávněné obavy. Nenašli žádného Courcela, žádnou tiskárnu Courcel. Bernardin přepsal seznam tiskáren a vypracovali si plán. Zatímco Bernardin se zabýval deseti obvody, Lupin si vzal na starost dalších deset.
Druhého dne, v devět hodin, se sešli v bufetu na pravém břehu, společně posnídali, určili směr a pustili se za kořistí. Všude dostával Lupin stejnou odpověď.
„Courcel?… Ne. Tady žádný Courcel není.“
Ani Bernardin nebyl šťastnější.
„Nemůžeme mít úspěch hned napoprvé,“ řekl Lupin.
Ale když den končil, nedostali se o krůček dál. Ještě dva dny zarputile chodili po špinavých suterénech a dílnách otřásajících se hřmotem strojů.
„Courcel?… Nikdy jsem to jméno neslyšel.“
Když probrali celý seznam, Lupin pochopil, že ta partie bude mnohem obtížnější, než si myslel. Musí nyní objevit tiskárny, které nejsou uvedeny v ročence, a jejichž adresy může posbírat jen náhodou. A čilého Lupina napadla nová myšlenka.
„Zkusíme to taky v papírnách. Někdy papírny vyřizují drobné tiskařské práce, navštívenky, etikety atd., a přitom nejsou v adresáři pod tiskárnami.“
„Za pokus nic nedáme,“ řekl Bernardin.
Rozdělili se a jejich pátrání trvalo den, pak dva, pak dopoledne třetího dne. Lhůta, kterou si Lupin určil, pomalu docházela. Za několik hodin Béatrice, doprovázená svým manželem, půjde k notáři do Mantes a zámek Verzy-Montcornet bude se vším všudy patřit Mendailleovi. Lupin už neměl hlad. Díval se na jídelní lístek, který mu podal číšník, a nedokázal se soustředit. Partie byla prohraná. Když se nedoví, proč si Mendaille vynucuje darovací listinu, nedokáže mít Mendaille v hrsti.
„Doporučuji vám naši telecí nožičku,“ řekl číšník.
Fuj! Žádnou telecí nožičku, ani biftek, ani tresku po mlynářsku, dokonce ani nic s kyselým zelím. Lupin měl chuť na lipový čaj. Přesto si objednal pro formu řízek a právě se pustil do jídla, když se náhle objevil Bernardin jako vichřice.
„Už to mám, šéfe. Je to tutovka. Pracuje v jedné tiskárničce v Nilské ulici. Je to v druhém obvodu, vchod na rohu Dlážděné ulice… v tiskárně Lambert… Je zavřena od oběda do dvou hodin.“
Celý se zadýchal, jak běžel, a klesl na lavici vedle Lupina.
„Upozornil mě jeden papírník. Je to docela malá tiskárna.“
„Pane vrchní,“ zavolal Lupin. „Malá změna: dáme si paštiku šéfkuchaře a pěkně krvavý biftek… A k pití láhev saint-émilion.“
Byl jako vyměněn. Uchopil Bernardina za ruku.
„Vyhráli jsme, chlapče. Později ti všechno povím. Ale kdybys byl nevystřelil na Mendaille, přešli bychom kolem mimořádného případu, a to by byla velká škoda! Jez! A pak si čapneme toho Courcela!“
„Čapneme! To jsem zvědav, co si váš klient nechá líbit.“
„Zadržíme ho jako policisti. S tím vším, co má na svědomí, nebude moc vyvádět. Odvedeme ho ke mně… a tam… no ještě uvidíš.“
Ve dvě hodiny a pět minut dorazili do Nilské ulice; byla to úzká ulice, velmi krátká, podobající se vesnické uličce. Tiskárna Lambert nevypadala sympaticky. Na prahu spal nějaký pes. Museli ho překročit, a v malé kanceláři našli starého muže s baskickou čapkou, v špinavém plášti, který si balil cigaretu.
„Pan Lambert?“
„To jsem já.“
„Mohli bychom mluvit s panem Courcelem?“
Muž pokrčil rameny, špičkou jazyka olízl cigaretu.
„Není tady,“ řekl. „Když ho potřebujeme, tak tu nikdy není. Dělá si, co ho napadne. Nebude to dlouho trvat a vyrazím ho ze dveří.“
„Potřebujeme, aby nám něco podepsal,“ řekl Lupin.
„Tak se podívejte do Beauregardovy ulice… Bydlí v čísle 32 a. Jestli není doma, najdete ho určitě v bistru, na rohu… A můžete mu říct, že už toho mám dost. Takové pracanty jako on nepotřebuju!“
Beauregardova ulice nebyla daleko. Lupin nakoukl do kavárničky vedle 32 a. Žádný zrzek v dohledu.
„Courcel? Třetí patro vlevo,“ informoval je domovník.
Na schodech to páchlo zelím a plesnivinou. Zastavili se před označenými dveřmi a Bernardin zazvonil. Nikdo se neozval.
„Zkus to ještě jednou,“ řekl Lupin.
V dálce zaslechli tenký zvuk zvonku a následovalo ticho rušené jen pláčem malého dítěte, někde nahoře.
„Co uděláme?“ zeptal se Bernardin.
„Půjdeme dovnitř, hrome!“
Lupin již vytáhl z kapsy paklíč. Dveře se otevřely na první pokus a oba muži prošli chodbou, která vedla do jídelny. Lupin se na prahu pokoje prudce zarazil.
„Už je pozdě!“
A smekl klobouk.
X/ FÉLICIEN… MATHIAS… RAPHAEL
„Opravdu je mrtev?“ zeptal se Bernardin. „Vypadá to tak.“
Lupin poklekl a rozhrnul okraje saka; z drobné trhliny v košili vytrysklo ještě trochu krve. Courcel byl zasažen přímo do hrudi ranou nožem. Už se nehýbal a jeho obličej měl voskovou barvu.
„Podívej se,“ řekl Lupin.
Ukázal na další jizvu, starší, hned pod krkem.
„Aha, ale…“
Rozhalil doširoka košili. Objevily se dvě další jizvy; jedna ve výši levého ramene; druhá v úrovni žebra. „Stopy po kulkách,“ řekl Bernardin. Lupin si vzpomněl na to, co řekl hospodský: „Všichni mysleli, že je mrtev.“
„Rozumíte tomu, šéfe?“
„Ach, to není tak těžké,“ řekl Lupin. „Měl schůzku se svým komplicem…“
„Jakým komplicem?“
„Mendaillem… Ale to ty nemůžeš pochopit…“
Podrážděn se odmlčel, ale situace se mu zdála jasná. Zrzek přinesl z Verzy informace, které Mendaille potřeboval. Na druhé straně, Mendaille, který dosáhl svého cíle, protože za několik hodin se stane pánem zámku, už nepotřeboval svého pomocníka. Chladnokrevně ho zlikvidoval, a teď si je jist, že se mu nic nemůže stát. Nemusí se bát žádného vydírání. Žádného udání, žádné nešikovnosti.
Náhle ho něco napadlo a rychle prohledal mrtvému kapsy, vytáhl obnošenou náprsní tašku, v níž bylo několik bankovek. Mezi nimi byla přeložená padesátifranková bankovka. Lupin přistoupil k oknu a pozorně ji prohlížel. Nezapomněl její číslo. Bylo stejné, to, kterého se zrzek zmocnil v Mendailleově pracovně. Ale jestliže ta bankovka byla tak cenná, proč ji Mendaille znovu nesebral? To je další záhada. Lupin pro všechny případy strčil bankovku do kapsy. „Šéfe!“
Bernardinovi se zadrhl hlas. Lupin se otočil. „Copak?“
„Šéfe… On není mrtvý.“
„Cože?“
Lupin si živě sedl na bobek k tělu. Courcel právě otevřel oko. Pootevřel druhé a slabě vzdychl. Na rtech mu praskl krvavý puchýř.
„V posledním vzepětí,“ zašeptal Lupin. „Přines mi vlhký ubrousek.“
Vzal zraněného za ruce. Byly chladné. Znatelně. Courcel umíral.
„Courceli,“ řekl pomalu Lupin. „Slyšíte mě? Jestliže slyšíte, zavřete oči.“
Víčka klesla, pak se zas s námahou zvedla. Ale v zrzkově pohledu se objevil jemný záblesk. Bernardin se vrátil s mokrým hadříkem, kterým Lupin potřel umírajícímu čelo.
„Dostal vás Mendaille. Už vás nepotřebuje.“
Zamrkání. A pak se ústa pokusila zoufale něco vyslovit a konečně v šepotu artikulovala:
„Plány.“
„Jaké plány?“ řekl Lupin nedočkavě. „Čí plány?“ Brzy pochopil, že jeho otázka je příliš obtížná a rychle ji opravil:
„Mendaille sem přišel ukrást plány?“ Víčka zůstala bez pohybu.
„Ne? Tak to není?… Kde jsou ty plány? U Mendaille?“ Zamrkání.
„Jsou schovány u něho… Dobrá, Courceli, ještě trošku námahy… Musíš se mu pomstít! Kam je schoval? Ve své pracovně?“
Obličej umírajícího vyjadřoval jen hrůzu a utrpení.
„Je to nelidské, šéfe,“ vzdechl Bernardin.
Ale Lupin na něho vrhl tak strašný pohled, že Bernardin odvrátil hlavu.
„V salónu?“ řekl Lupin. „Ne? Tedy kde?“
Z Courcelova hrdla se vydral vzdech. Lupin přiblížil ucho k ústům, která se snažila posledními silami něco vyjádřit.
„Copak říkáš?… F… Je to ono? Písmeno F, jako… jako Félicien?… a co pak? M… jako Mathias? a… R… jako Raphaěl?… A pak?… Hrome, Courceli, nemůžeš se tady zastavit… To není všechno.“
Hlava zraněného klesla na stranu. Lupin se vztyčil.
„Je konec,“ řekl.
S rukama v bok pozoroval mrtvého.
„F, jako Félicien… M, jako Mathias… R, jako Raphaěl… To není jasné.“
„Jen tak blábolil.“
„Ne, to ne. To nebylo delirium.“
Lupin vytáhl hodinky a vyskočil.
„Honem, hrome! Za pět minut tři… Schůzka u notáře je v pět hodin.“
„U jakého notáře?“
„Mlč… Počkej… Dejme si třicet minut na hledání té skrýše. Já to stihnu.“
Strčil Bernardina ke dveřím.
„Ale,“ protestoval Bernardin, „co to tělo… Musíme uvědomit…“
„Nestarej se. Na to jsou domovníci.“
Taxi našli až po dlouhém pochodu. Lupin zuřil.
„Před válkou jsi neudělal dvě stě metrů, abys nenarazil na vůz nebo na fiakr. Teď!… Ach! Je to bída… Taxi, La Rochefoucauldova ulice.“
Klesl na sedadlo a vzal Bernardina v podpaží.
„Jen klid, chlapče, jen klid!“
„Ale šéfe, to vy jste přece…“
„Já? Nikdy jsem nebyl tak klidný. A víš proč?… Protože je vybereme, ty dopisy! Nevím, jaké plány měl Courcel na mysli. Kašlu na to… Ale Mendaille má určitě někde sejf, bezpečnou skrýš, kam schovává důležité listiny… A protože ty dopisy jsou pro něho právě tak důležité jako ty plány, je jasné, že je ukryl na stejném místě…“
„Jaké dopisy?“
„Všechno ti vysvětlím… Pořád chceš všecko vědět… Napřed musíme vzít Mendailleovi ty dopisy. Pak se podíváme po těch plánech… Jakých plánech? Jestliže bídák Courcel měl v poslední chvíli v hlavě jen tuhle myšlenku, pak to musí být něco mimořádně důležitého… A klíčem k záhadě jsou ta tři počáteční písmena… Možná kód k bezpečnostnímu zámku… Ha ha, tenhle Mendaille, to je ale bídák! Vybrat si počáteční písmena svých tří obětí… Neměj strach, Courceli. Ty jsi byl hanebný lump, ale Mendaille to odnese za všechny!“
Odtáhl okénko, které ho oddělovalo od řidiče.
„Můžete nás po téhle jízdě zavézt do Mantes… Dostanete velké spropitné…“ Zatáhl zase okénko a vzal Bernardina za paži.
„Jak vidíš, všecko bude v pořádku. Tenhle chlapík zná dobře Mantes. Jsme zachráněni. Už se netrap… Félicien, Mathias, Raphaěl… Dětská hra… A až budu mít ty dopisy, Mendaille mi bude zobat z ruky… Hleďme, už jsme tady. Tamhle je kostel nejsvětější Trojice.“
Podíval se na hodiny.
„Tři hodiny a deset minut. Musíme si pospíšit.“ Taxi zastavilo před domem Mendailleových a Lupin vyskočil z vozu.
„Počkejte na nás tady. Hned jsme zpátky.“ Zazvonil. Dveře otevřel starý sluha.
„Dobrý den,“ řekl vesele Lupin.
Odstrčil starého muže a zavřel za Bernardinem.
„Ale pánové,“ zajíkal se sluha.
„Jenom klid,“ radil mu Lupin. „Tví páni odjeli. Jsi sám. Nechceš, aby ti někdo ublížil. Tak buď moudrý. Jinak dostaneš roubík a svážeme tě. Jasné?“
„Ale tady se nedá nic ukrást.“
„Co to povídáš o kradení! Přišli jsme prostě na návštěvu. Jdi před námi.“
Ubožák byl tak zastrašen, že ho musel Bernardin vzít v podpaží, aby se udržel na nohou.
„Napřed do salónu,“ rozhodl Lupin.
Dostali se do pokoje. Lupin soustředěně zkoumal nábytek, obrazy.
„Vy nehledáte, šéfe?“
„Ale ano, hledám.“
Jsem Mendaille, říkal si. A vím, že Béatrice všude hledá, jak se k ní jen obrátím zády. Ale musí tu být přece předmět, který ještě nebyl omakán, prohlížen pod lupou. Zásuvky byly vyprázdněny, obrazy ohmatány, zdi prozkoumány… Co teď?
Přešli do pracovny, kde Lupin, pro klid svědomí, otevřel tajnou zásuvku, která byla prázdná, pak přešli do jídelny, do kuchyně.
„Podívejme se do pokojů.“
„Ale ještě nejsou uklizeny,“ protestoval pohoršené sluha.
„Tím spíš,“ řekl Lupin.
Procházel se po pokoji, který patřil Mendailleovi a jehož skříň se zrcadlem zůstala dokořán. Přes postel ležela noční košile; na desce umyvadla se v nepořádku válely toaletní předměty. Lupin se ničeho nedotýkal. Jen chodil kolem, s rukama v kapsách.
„Čtyři dopisy,“ říkal si. „To není objemné. Snadno se schovají. Ale plány! Plány se nedají nadrobno složit. Potřebují určitý prostor.
Zastavil se na chvilku před šatníkem, v němž byl smoking, několik obleků, kravaty, páry bot… „Félicien… Mathias… Raphaěl… Trpělivost! Najdu je. Určitě je najdu.“
Zamířil k Béatricinu pokoji.
„Tam ne, šéfe!“ řekl Bernardin.
„Proč? Protože tušíš, že je to pokoj jeho ženy?… Jsi tak ohleduplný! Bylo by to dobře vymyšleno, schovat něco na takovém místě, které by paní Mendailleovou nikdy nenapadlo prohledávat.“
Lůžko zde bylo ustláno. Žádné šaty se tu neválely. Na nočním stolku byla fotografie malého Sylvestra. Félicien, Mathias, Raphaěl… nic nepřipomínalo existenci bratranců.
„Nekoukejte se pořád na mě, hrome,“ zvolal Lupin rozladěně. „Počkejte na mě dole.“
Vyšel z pokoje, váhal, zda má vystoupit do hořejšího patra, a nakonec se posadil na nejvyšší stupínek schodiště. Položil si hlavu do dlaní a zavřel oči.
Postupuju špatně, to je jasné. Chvěju se. Běhám z jednoho pokoje do druhého jako chycený sršen. Zapomínám, že Courcel umíral, že už neměl sílu promluvit. V tom to je. Courcel nehledal komplikace, jemné myšlenky. Když už vám zůstává jen paprsek vědomí, nevymýšlíte si hádanky. Z toho vyplývá, že… Sakra, co z toho jen vyplývá… Pravda je přede mnou, a já ji nevidím… Félicien… Mathias… Raphaěl… Už to mám. Žádný vztah k bratrancům. To já jsem si vytvořil falešnou stopu. Bylo to opravdu lákavé… Hrome! Nejsou to počáteční písmena, která artikuloval Courcel, ale slabiky, začátek slova, které se snažil vyslovit celé…“
Náhle vstal a seběhl rychle po schodech. „Už to máte, šéfe?“ řekl Bernardin. „Jistě. Kolik máš hodin?“
„Tři hodiny pětatřicet minut.“
„K čertu! Ztratil jsem skoro půl hodiny. Stárnu, Bernardine. Pojďte se mnou.“
Vstoupil do kuchyně a usmíval se. Pak zašel ke zdi, kde visel kalendář. Ale místo aby utrhl list, jak udělal při jejich poslední návštěvě, nadzdvihl kalendář, sundal ho z hřebíku, který ho držel, a ohmatával zadní zeď. Zdi kuchyně byly obloženy bílými dlaždičkami. Jedna z dlaždiček se otáčela a za ní byl otvor. Lupin strčil dovnitř ruku a vytáhl listy papíru pečlivě přeložené. Počítal je. Čtyři! Byly čtyři! Zamával jimi nad hlavou.
„Dopisy, Bernardine! Netvař se tak. Pravda, je to slavnostní chvíle. Nemusíme ztrácet hlavu. Bylo to tak jednoduché!… F… M… R… Přeměním písmena v slabiky a dostávám… No tak, trochu se namáhej… Dostávám: efemer… efeméra, jepice… Když se o něčem řekne, že má jepicí život… Vidíš, je to docela hloupé. Samotná jepice nemá žádný smysl: to nic neznamená, protože Courcel už neměl sil říct to slovo celé. A to slovo, už ho máš, teď?… Efemeridy, to je kalendář… Efemeridy znamenají skrýš, kterou si Mendaille dal udělat ve zdi, pohyblivou dlaždičku zakrytou kalendářem… Nic praktičtějšího, jednoduššího zároveň a nedotknutelného… Blahopřeju!“
Prozkoumal dutinu.
„Plány tam už nejsou. Pamatuj si, Bernardine: náš muž už dopisy nepotřebuje. Taky je tu nechal. Ale plány bude zřejmě potřebovat, a myslím, že moc brzy.“
Vrátil na původní místo dlaždičku a kalendář, dopisy zastrčil do kapsy.
„Bernardine, budeš dělat pánovi společníka, dokud se nevrátím. Svěřuju ti ho. Kdyby zůstal sám, mohl by někoho vyrozumět. Nepouštěj ho z očí. Žádná neopatrnost. Nebude to dlouho trvat.“
Prudce vyrazil z domu, skočil do taxíku.
„Do Mantes! Obilní náměstí.“
Za necelou hodinu taxi zastavilo na malém trojúhelníkovém náměstí, obklopeném starobylými domy, kterému vévodila věž, pozůstatek nějakého zaniklého kostela. Lupin bohatě odměnil taxikáře.
„Ale neodjíždějte. Ještě vás budu potřebovat k návratu do Paříže.“
V dáli zářil notářův štít. Podíval se na hodinky.
„Dobrá. Přijdu včas. Znám někoho, kdo se bude tvářit kysele, a jak!“
Strčil do dveří a vstoupil. Ocitl se v jakési chodbě, vytapetované plakáty a vyhláškami, ale vtom zahlédl Béatrice. Byla tam, seděla na jediné lavičce, s výrazem smutnějším než kdy jindy.
„Notář vás ještě nepřijal?“ zeptal se, náhle celý zneklidněn.
„Ano… Můj manžel tak spěchal, že jsme přišli dřív. Už je všechno hotovo… Podepsala jsem.“
„Cože?“
„Je to tak… Podepsala jsem.“
Lupin se posadil vedle ní, úplně vyveden z míry.
„Ale… váš manžel… vaši svědkové… odešli?“
„Ano… Už nevím. Jsem vyčerpaná…“
„Přinesl jsem vám ty dopisy! Tady jsou… Slíbil jsem vám…“
Její tvář ožila. Její ruka v rukavici se chvěla, když je přebírala.
„Uklidněte se,“ dodal Lupin. „Nečetl jsem je.“
„Děkuji. Ach! Díky,“ šeptala.
„Nemusíte tady zůstávat. Mohli by se divit. Pojďte. Mám tu vůz. Zavezu vás domů.“
Nabídl jí rámě a nastoupili do taxíku.
„Do Paříže. La Rochefoucauldova ulice.“
Celou cestu mlčeli. Lupin nepokládal za slušné hovořit s ní o Courcelovi, o jeho smrti, o výpravě, která končila odhalením dopisů, o Bernardinovi, který hlídal starého sluhu. Určitě věděla, že není doktor Jourdieu, ale nemělo by smysl žádat ho o vysvětlení. A zatímco se ponořila do chmurných úvah, ptal se sám sebe, jak přinutit Mendaille, aby se vzdal. Protože Mendaille triumfoval. Dopisy teď pro něho už neměly žádnou cenu a bezpochyby by je sám své ženě vrátil. Konečně dosáhl svého cíle; sebral dědictví a Lupin narážel stále na stejnou potíž: nemůže ho udat, dokázat, že byl pachatelem tří trestných činů a že zabil svého komplice, aniž by přitom zneuctil Béatrice. Snad ještě zbýval jeden prostředek… Lupin o něm důkladně přemýšlel a byl docela překvapen, když Béatrice otevřela dvířka.
„Ne,“ řekla, „nevystupujte… Nyní nejsem schopna vám poděkovat… Poskytněte mi trochu času…“
Přešla chodník. Lupin předal řidiči bankovku. Ona mezitím odemkla klíčem domovní dveře.
„Počkejte,“ zavolal Lupin.
Spěchal za ní, dohnal ji na prahu salónu.
„Musím vám vysvětlit… Je tu někdo…“
Objevila svého starého sluhu a Bernardina, jak spolu sedí na pohovce.
„Luciene!“ zakoktala.
Omdlela a padla Lupinoví do náruče.
Znovu vidím svého přítele, jak stojí u krbu, loktem opřen o mramorovou desku, v postoji, jaký obvykle zaujímal, když mi něco vyprávěl. Připravoval mi různá překvapení tak často, že mě nějaký neočekávaný obrat nemohl vyvést z míry. Ale tentokrát jsem musel mít ve tváři neuvěřitelný údiv, protože vypukl v smích. V ten uličnický smích, tak živelný, tak škodolibý! Kdo ho neslyšel, nemůže si představit mládí, fantazii a bezstarostnost Arsěna Lupina.
„Ach ano,“ řek!. „Bývalý Béatricin milenec, otec malého Sylvestra, muž, který zajistil lístky do Komické opery a který si šel pro ně na hřbitov Pěre-Lachaise, zkrátka Lucien Debruyne, to byl Bernardin. A já, jako hlupák, já ho ani na okamžik nepodezříval… Ale měl bych pokračovat od začátku, protože si asi myslíte, že jsem ho zpovídal, našeho Bernardina! Padl do zajetí v sedmnáctém roce a poslali ho do tábora, kde měl dost času k tomu, aby si uvědomil, že se k Béatrice zachoval jako lump. Lítost. Beznaděj. Dovedete si jistě představit ty dlouhé hodiny zajetí, v nichž mohl přemýšlet o své hanbě, lítosti, o svém roztrpčení, ale i vzteku. Ve stejném táboře byl taky jeden hodný chlapec, o němž jsem vám už vyprávěl: Sébastien, který byl mým společníkem v jednom podivuhodném dobrodružství. A Sébastien se stal jeho přítelem. Lucien, zatrpklý, bezradný, se domníval, že se musí pomstít; zlobil se na celý svět. Málem, jak byste řekli, ‚špatně skončil‘. Sébastien, který se odvážil riskovat, ho přesvědčil a nakonec mu prozradil, jak se má se mnou spojit… A tak jsem se seznámil s Lucienem Debruynem, který raději změnil své jméno, v okamžiku, kdy se odhodlal k tomu kroku a rozhodl se pracovat se mnou. A já, víte, jak jsem diskrétní. Dával jsem si dobrý pozor, abych se ho nevyptával na minulost. Stačilo mi Sébastienovo doporučení. Kdyby ten mizera Lucien, nebo spíš Bernardin, byl natolik upřímný a řekl mi pravdu, ušetřil by mi zbytečné úvahy. Ale ne. I když mi poskytoval drobné služby, snažil se potají nalézt Béatricinu stopu. Přicházím k tomu, co následovalo: dopisy, které si vyměnili, jejich vzkříšená láska… všechna ta opatrnost, dětinská a dojemná… Dostávám se k tomu nejdůležitějšímu: Bernardin si vzal do hlavy, že Mendailleovi sebere dopisy, které Mendaille objevil a schoval.“
„Tady to všechno začalo,“ řekl jsem.
„Přesně tak,“ odpověděl Lupin. „Bernardin mi sdělil, že se dověděl, že v domě Mendailleových jsou věci, které by mě mohly zajímat… Nakonec jsem do toho šel… Neodvážil se jednat sám. Doufal, že když bude předstírat, že hledá cenné předměty, dostane se k dopisům; nebo že na ně přijdu sám, ale nebudu jim věnovat pozornost. A já, přiznávám se, jsem se rád vracel ke svým začátkům, ve společnosti mladíka, který se musí všechno učit. Bohužel jsem netušil, že ten mladík bude schopen nebezpečně reagovat. Všiml jsem si toho onoho večera, a trochu později, k vlastní škodě, když jsem byl v pravém slova smyslu omráčen, před náhrobkem maršála Davouta.“
„To byl on!“
„Hrome!“ řekl Lupin a třel si rozpačitě šíji. „Myslel, že se chci zmocnit kytice. Ostatně byla to má chyba. Kdybych nebyl tak dobře maskován, poznal by mě. A možná že by mě stejně praštil. Nesnesl by, že strkám do kapsy dopis, který patřil jemu. Když člověk miluje, nechce už vědět, co je dobré nebo špatné!“
Můj přítel se na delší dobu odmlčel, ztracen ve vzpomínkách. Využil jsem toho oddechu, abych si upřesnil v paměti epizody, které mi právě vyprávěl, protože jsem si nikdy nedělal poznámky. Takže to nebyl Courcel, který ho praštil, jak si napřed myslel, ale Bernardin. A teď jsem dostal nápad, který bych se nikdy neodvážil mu sdělit, protože jsem znal jeho citlivou povahu. Ale Lupin je Lupin, copak nepociťoval k Béatrice něco víc než pouhý zájem? Proto asi byl Bernardin tak tajnůstkářský, nikdy se neodvážil svěřit se mu z jakési žárlivosti. Nesmím tento aspekt případu zanedbat, až ho budu přepisovat načisto.
Lupin s onou zvláštní intuicí, kterou měl jen on, si mě s úsměvem prohlížel.
„Myslíte na Béatrice?“ řekl.
„Na mou věru, je to tak. Předpokládám, že váš Bernardin byl nakonec donucen jí říct pravdu.“
„Jistě. Ke všemu se jí přiznal… proč jsme se k ní vkradli a proč střelil na jejího manžela. A přirozeně všechno mu prominula.“
„Ale vy?… Prominula vám, že jste Arsene Lupin?“
„Určitě. Podívejte se, i kdybych byl zločincem, raději by na to zapomněla. Protože jsem bojoval, abych jí vrátil čest a syna.“
„A Mendaille?“
„Nechal jsem si ho na konec,“ řekl Lupin. „Konec je tak podivuhodný, že by tomu nikdo nevěřil. A přece je to svatá pravda. Ale dovolte, abych se trochu vrátil zpět. Zatímco se Béatrice a Bernardin věnovali svým citům, vzal jsem si stranou sluhu a důkladně ho vyslechl. Dověděl jsem se od něho, že Mendaille den před svou cestou do Mantes společně se svou ženou připravil zavazadlo, v kterém byly věci, které by nikdo nečekal…“
„Copak?“
„Svíčky, sekáče, kladivo, několik krabiček zápalek… Posluha odnesl zavazadlo do úschovny na Východní nádraží… Východní nádraží, teď už chápete?“
„Myslíte, že měl v úmyslu odjet do Remeše a pak na zámek?“
„Ovšem. Potřeboval se tam přece nutně dostat. Musel jsem jít vyrušit ty dvě hrdličky, když jsem napřed bohatě odškodnil ubohého starého sluhu, který si to opravdu zasloužil, a odvedl jsem Bernardina, který mi mohl užitečně pomoci.
‚Dejte na něho pozor,‘ prosila mě Béatrice.
Malinko zaváhala, než mi podala ruku.
‚Hodně štěstí… Doktore Jourdieu,‘ řekla, a já pochopil, že pro ni zůstávám obhájcem vdovy a sirotka.“
Ve veselosti, kterou Lupin předstíral, bylo trochu hořkosti. Dělal jsem, že jsem si toho nevšiml.
„Vraťme se k Mendailleovi. Už bych rád věděl, jak to bylo.“
„Já to chtěl taky vědět,“ řekl se smíchem. „Ale napřed jsem musel něco zařídit, než jsem odjel do Verzy. Ale věřte mi, že jsem byl zvědav jako vy.“
XI/ POŽÁR
Druhého dne pozdě odpoledne se Lupin a Bernardin dostali až k zámku. Vojsko zmizelo. Před zámkem zůstala jen sláma a papíry, které vítr právě rozházel.
„Nechrne kola v parku,“ řekl Lupin. „A tiše. Mendaille nemusí vědět, že jsme tady. Teď už je jistě na zámku a my, my jsme jen nežádoucí. Mohl by po nás právem střelit.“
Opatrně se dostali až ke zdi zámku a octli se u jižní strany, která byla vážně poškozena leteckým bombardováním. Okna a dveře byly vyraženy a pak skrovně ucpány dehtovou lepenkou. Mohli si klidně vybrat místo, kudy vejdou. Lupin rozsvítil baterku, zamířil do předsíně a pečlivě přitom sledoval podlahu, protože vojáci, kteří se odstěhovali ze zámku, nedali si práci s tím, aby po sobě uklidili, a podlaha byla plná starého haraburdí: železných drátů, kousků dřeva, starých novin, které pod nohama šustily jako suché listí. Občas naslouchal. Prázdnými místnostmi proudil večerní vánek. Zastavil se na prahu starobylého salónu, který sloužil jako pracovna a vypadal ještě dost solidně.
„Tamhle,“ zašeptal.
Světlo baterky se zastavilo.
Bernardin přes rameno svého společníka spatřil matraci, položenou přímo na zem, a pokrývky, pohozené na parketách. V bedně u matrace byla hromada hadrů a na ní prázdná láhev, v jejímž hrdle byla nasazena svíčka. Kousek dál byly konzervy, pohárek na víno, esšálek, pár šněrovacích bot.
„Táboří tady?“ zašeptal Bernardin.
„Ano.“
Lupin si posvítil baterkou na stěny, na okna, jejichž okenice byly zavřené, přistoupil k improvizovanému lůžku a obrátil přikrývky. Pak rychle prohledal bednu.
„Plány má zřejmě v kapse,“ řekl. „Mohli jsme je potřebovat. Pojďme nahoru.“
Tiše vystoupili do prvního poschodí a brzy se ujistili, že Mendaille tu není. Podívali se ještě do sklepa, aby měli čisté svědomí. Nikdo.
„Musí pracovat venku,“ řekl Lupin. „Hrome! Už to mám.“
Vzpomněl si na kamióny v parku a na seržantova slova: „To je metro, tam dole! Váš kolega se tam chtěl podívat. Ale je to ještě zakázáno.“ Je to jasné. Mendaille je tam.
„Rychle,“ řekl. „Načapáme ho při činu.“
Prošli parkem a mezi troskami staré kůlny objevili schody, které vedly do podzemí. Opírajíce se o tlusté stěny, sestoupili a dostali se na vybetonovanou podlahu. Octli se v prostorné chodbě, ovětrávané proudem vzduchu, který se jim zdál vlažný a který páchl vlhkou půdou, plesnivinou. Měli před sebou ony proslulé vinné sklepy na šampaňské, které proslavily tento kraj. Tunel se nořil do dálky, do temnot. Světlo baterky ozařovalo koleje úzkorozchodné dráhy.
„Pojďme po kolejích, pro všechny případy,“ řekl Lupin.
Dali se na cestu a kráčeli co nejtišeji, třebaže se po zemi válelo plno odpadků. Láhve a sudy dávno zmizely. Vojáci, kteří se tu vystřídali, samozřejmě všechny vydrancovali. Na rozcestí zůstaly stopy po ubytování, prkna, stelivo, staré koksáky. Lupin se zastavil u křižovatky dvou tratí. Teď je jasné, čemu sloužily plány, které si Mendaille přinesl: pro orientaci v bludišti chodeb. Ale co jen bylo ukryto v těch sklepech, kde tisíce mužů, bok po boku, žili několik let, kde jedli, spali, hráli karty, psali svým rodinám, kde přece nemohlo přijít v úvahu, že by byly ukryté cenné předměty. Nejjednodušší bude pokračovat a neztrácet čas rozumováním. Pokud budou sledovat koleje, nemohou je ztratit. Na hlavní chodbu ústily další postranní cesty, které Lupin krátce ozářil, aby v dálce zahlédl další.
Ticho a tma je začaly tísnit. Měli pocit, že jsou v katakombách, samotní živí v říši stínů, kde zůstaly téměř na všech zdech nápisy: 3. četa… 12. rota… hesla: Ať žije civil!… Ať žije Margot… šipkami označená návěstí: Ošetřovna – Východ… A najednou k nim dolehl vzdálený hluk. Zastavili se, srdce se jim rozbušilo, jako zazděným, kteří zaslechnou rány vyklepávané jejich zachránci.
„To je on,“ zašeptal Lupin.
Schovali se do postranní chodby. Rytmické rány přicházely zleva, ale ještě dost zdaleka. „Copak to dělá?“ řekl Bernardin. „Kope.“
Ještě dvakrát zabočili. Hluk se blížil, násobený labyrintem chodeb. Lupin zakryl rukou paprsek lampy, aby světlo procházelo jen v krátkých intervalech, jen natolik, aby poznal terén před sebou. Rozeznávali teď zvuk sypající se země a kamenů padajících po každém úderu. Nebyli už daleko od Mendaille. Bernardin narazil na Lupina, který se okamžitě zastavil. Lupin zafuněl přes rameno:
„Je tam.“
Stačilo natáhnout krk, aby ho uviděli. Po straně chodby se otvíral výklenek jako postranní kaplička v kostele. A Mendaille, až po pás nahý, šlapal po suti, mával krumpáčem a pracoval jako démon ve světle vichruvzdorné lampy. Ale nekopal v zemi. Zuřivě útočil na zadní stěnu, jako by chtěl porazit zeď, a byla to právě zeď, která se před ním začala otvírat. Přesvědčili se o tom, když Mendaille odhodil krumpáč a hřbetem ruky si otřel mokré čelo, vzal do ruky lampu a zdvihl ji před sebe. Objevila se trhlina, drobná černá škvíra, která vypadala jako prasklina.
Mendaille oběma rukama uchopil jeden okraj pukliny a pokoušel se uvolnit kámen, který vyčníval a podobal se zubu vystupujícímu z obludné huby. Napnul hřbet. Bylo vidět ohromné svaly. Marně. Mendaille znovu vzal krumpáč a pustil se jako posedlý do překážky.
Lupin poodstoupil.
„Zadní stěna výklenku byla zazděna,“ řekl. „Je tam dvojitá stěna a mezi nimi prázdný prostor. To jsem zvědav, co tam schovali.“
Znovu ho sledovali a všimli si teď podrobností, jimž zpočátku nevěnovali pozornost. U lampy byl balíček svíček, kufr a koš plný lahví vína. Kousek dál, na kabátě rozprostřeném jako ubrousek, byl chleba a několik konzerv. Mendaille věděl, že jeho práce potrvá delší dobu. V hromadě hlíny a úlomků byla zaražena lopata. Lupin si položil otázku: Jak se Courcel a Mendaille dověděli, že tohle sklepení bylo zařízeno jako nedobytná pokladna? Protože teď už vůbec nepochyboval. Mendaille se chtěl zmocnit něčeho velmi cenného. Na druhé straně, kdyby starý Montcornet chtěl, bezpochyby na začátku nepřátelství, skrýt předměty velké hodnoty, možná zlato, učinil by všechna potřebná opatření, a ani Mendaille, ani Courcel by neměli sebemenší tušení o jeho úmyslech. Kromě toho žádný člověk by sám nedokázal postavit tak tlustou zeď. O tom svědčí to, že Mendaille, který byl silný jako medvěd, ji sotva narazil. Na koho by se tedy starý Montcornet mohl obrátit? A pak bylo tu ještě něco jiného. Děd by se v poslední vůli zmínil o existenci pokladu. Neměl by v úmyslu připravit o něj Isabelle.
„Počkejme,“ uzavřel Lupin. „Uvidíme, co Mendaille z díry vytáhne. Ale musím přiznat, že té záhadě vůbec nerozumím!“
Mendaille celou hodinu kopal a lopatou přehazoval suť. Nakonec se zastavil a pil přímo z láhve víno. Pak posvítil na štěrbinu a prohlížel si vykonanou práci. Díra byla ještě příliš úzká, aby mohl při své tloušťce projít. Udělal několik kroků, podupával, aby si oprášil kalhoty a střevíce, uřízl si krajíc chleba. Zřejmě se nedomníval, že je sledován, a byl to na něho podivný pohled, jak klidně jí ve světle čoudící lampy a pak si jde pro cigaretu, zapálí ji a několik minut si dopřává odpočinek. Měl dost času. Byl doma, pán sklepů, celého panství. Nač by pospíchal? Kdo by mu mohl zabránit v jeho právu?
Několikrát zašlukoval, protáhl se, pak zamířil k části výklenku, kam Lupin neviděl. Vrátil se, s kolečkem. Kolečko? Nač potřebuje kolečko? Copak je tam tak těžkého, že to musí přepravovat kolečkem? Mendaille ho uložil ke zdi u výlomu a znovu se chopil krumpáče. Ještě chvíli se dřel, a nakonec usoudil, že je otvor dost velký. Strčil do díry ruku až po rameno, pak celou nohu. Zavěsil se hrudí. Drobným škubáním, bez ohledu na riziko, že se odře, se snažil zdolat překážku. Jeden kámen se uvolnil a náhle Mendaille zmizel. Byl na druhé straně. Objevila se ještě jeho ruka, kterou se zachytil na okraji spáry. A pak zaslechli hluk, až jim tuhla krev v žilách.
„Směje se,“ řekl Lupin.
Mendaille se smál, docela sám, na dně tajuplné jeskyně. Smál se jako zatracenec, zlým a zároveň šťastným smíchem. Dal volný průchod své radosti, která ho stála tolik úzkosti, tolik zločinů…
„Je blázen,“ zamručel Bernardin.
„Kdepak! Prostě vyhrál. Vítězství! Nevíš, co to je… jak to člověka rozechvěje.“
Opět se objevila ruka, pak hlava a trup, celý poškrábaný. Mendaille se ve výklenku postavil, šel pro kladivo, sekáč a svíčku, kterou zapálil. Jsou tam bedny, které potřebuje otevřít, napadlo Lupina. Mendaille již pružně vklouzl na druhou stranu zdi. A brzy zaslechli nové rány kladivem, a po nich skřípění, charakteristické pro vytahované hřebíky. Zavládlo ticho. Konečně se objevil Mendaille s balíkem velkým jak dlažební kostka. Sedl si na bobek k lampě, roztrhl papír, do kterého byl balíček zabalen, a díval se na něco, co Lupin nepoznal. Dlouho tak setrval, v pokleku, jako by rozjímal, ale jeho ústa se pohybovala, jako když počítá. Ale co počítá? Lupin se chvěl netrpělivostí, zvědavostí.
Mendaille se zvedl a dopřál si další plnou sklenici. Papír, který roztrhl, se válel po zemi a poskakoval jako suché listí, poháněné větrem. Lupin pochopil, že zde bylo zavedeno větrání, bezpochyby ženijním vojskem, aby vojáci, ubytovaní ve vzdálených částech sklepa, měli dost vzduchu. Komín musel být v té části sklepa, kterou ze svého stanoviště neviděl; přiváděl studený vzduch, protože Mendaille otevřel zavazadlo, vytáhl z něho ručník a pečlivě si otřel ramena a hruď‘. Pak znovu popadl krumpáč a začal rozšiřovat trhlinu.
„Co budeme dělat, šéfe?“ šeptal Bernardin. „Jsem už celý rozlámaný.“
„Pst! Počkáme. Už mu to nemůže dlouho trvat.“
Mendaille teď lopatou odhazoval do dálky suť. Uvolňoval celý prostor a pak postavil kolečko až k díře. A teď se nestačili divit. Mendaille z vnitřku jeskyně, kam znovu vlezl, házel do kolečka desítky balíčků. Nemohlo v nich být nic těžkého, protože při dopadu nedělaly téměř žádný hluk. Zpočátku se je Lupin pokoušel mechanicky počítat. Ale brzy toho nechal a soustředil se na jedinou otázku: „Co to jen je?“ Napadaly ho různé hypotézy, ale jednu po druhé zamítal. Nejvíce ho mátlo, že balíčky měly stejný formát; což svědčilo o tom, že obsahovaly totéž.
Když bylo kolečko plné, objevil se znovu Mendaille, celý zpocený. Neztrácel čas, uchopil kolečko a odtáhl je doprostřed výklenku. Tam ho prudce obrátil a odstrčil ke zdi. Lopatou shrnul balíčky na hromadu.
„Chápete to, šéfe?“ zašeptal Bernardin.
Lupin ho velitelským pohybem umlčel. Nepatrně se přiblížil a dychtivě sledoval každý Mendailleův pohyb.
Mendaille uchopil nádobu s petrolejem, kterou měl za zavazadlem. Odzátkoval ji, s naprostým klidem, jako dělník, který svědomitě plní svůj úkol. Nyní metodicky pokropil hromadu. Pak vytáhl z kapsy noviny, které stočil do kornoutu a zapálil. Počkal, až se papír rozhoří, a hodil pochodeň na hromadu balíčků.
Hromada okamžitě vzplála. Ozval se praskot, který se změnil v hučení. Oheň, rozdmýchaný tahem větru, vrhl ke stropu ohromný modrý a žlutý plamen. Mendaille couvl o několik kroků a s rukama v bok pozoroval požár. Lupin a Bernardin fascinováni rovněž přihlíželi. Balíčky bobtnaly, praskaly, vyletovaly z nich kousky papíru, které vzdušný proud unášel všemi směry.
Jeden z nich se snesl k zemi nedaleko od Lupina. I za cenu, že bude odhalen, ale Mendaille ani nenapadlo být nedůvěřivý, lehl si Lupin na břicho a natáhl ruku. Přitáhl si kořist a odstrčil Bernardina o několik metrů dozadu. Za výčnělkem zdi si posvítil na kousek papíru a málem ho v prudkém vzrušení pustil.
Byl to kus bankovky. Nedůvěřivě zkoumal svůj nález docela zblízka a musel to uznat. Bankovka měla zčernalý okraj, na několika místech byla ohlodána ohněm, ale snadno se dala rozeznat: byla to padesátifranková bankovka, stejná jako ta, kterou Mendaille schovával v tajné přihrádce své pracovny a kterou Courcel přišel ukrást.
„Ukažte, šéfe,“ snažně prosil Bernardin. Lupin mu dal ruku na ústa, aby ztlumil výkřik překvapení.
„Mlč sakra, je to bankovka.“
„Falešná?“
„Ne. Pravá.“
„Ale proč?“
Oba muži se zase vrátili na své stanoviště. Nemohli věřit svým očím. Cože! Tenhle Mendaille, topící se v dluzích, tenhle Mendaille, který přinutil svou ženu, aby se vydávala za Isabelle, který odstranil tři bratry Dorchainy, nepříjemné svědky, aby se zmocnil panství starého Montcorneta, tenhle Mendaille, tak krvelačný, pálí celé jmění! Celé jmění! říkal si Lupin. Ještě víc. Poklad! Neuvěřitelný zlatý důl. Připadá-li stovka bankovek na balíček… Pokoušel se odhadnout sumu, která se měnila v dým. V hlavě mu tancovala čísla. A to nebyl konec, protože Mendaille znovu naplnil kolečko, přivezl je k ohništi, roztrhl papírové pásky, které obepínaly bankovky, a házel je na oharky, aby lépe hořely. A tahle dávka, to už nebyly padesátifrankové bankovky, ale, soudě podle formátu, pětistovky a tisícovky.
„Musíme mu v tom zabránit,“ řekl Bernardin.
„Jen klid.“
Červené odlesky ponuře osvětlovaly zdi sklepení. Žár se rychle stal nesnesitelným. Všude po zemi byly spálené zbytky, černé oharky, které divoce pobíhaly jako krysy. Mendaille rozvážně koncem lopaty vracel oharky doprostřed ohniště, jako zahradník, který na podzim pálí plevel. Když bylo kolečko prázdné, vydal se na třetí cestu.
Lupin stiskl Bernardinovi ruku.
„Zdá se, že začínám cháp…“
Zarazil ho prudký výbuch. Sklepem se valil mrak kouře, prachu a jisker, za nímž následoval rachot, který se šířil do dálky, z chodby do chodby. Lupin a Bernardin, poloslepí, uskočili a snažili se nadechnout čistšího vzduchu.
„Zeď,“ řekl Lupin. „Byla zaminovaná… Žár zapálil minu… nebo ji uvedl v činnost Mendaille.“
Kašlali, ztraceni ve tmě. Lupin znovu rozsvítil baterku. Posvítil do chodby. Vstup do sklepení byl zasypán bankovkami, které exploze silně poškodila.
„Půjdeme tam?“ zeptal se Bernardin. „Musí být mrtev.“
„Nehýbej se. Možná že tam jsou další časované pumy.“
Přitisknuti ke stěně, počkali delší dobu. Opět panovalo ticho. A pak, najednou, zaslechli jakýsi zvuk, tak neobvyklý, tak zvláštní, že ucítili mrazení v zádech. Někdo kýchl. Ne. To nebylo možné. Mendaille kýchl! Je živ!
Krok za krokem se oba muži dostali za roh chodby, odkud bylo vidět sklepení. V temnotě se mihotalo světýlko. Zvětšovalo se a vrhalo kolem sebe kalnou zář. Mendaille, sedící na zemi, rozsvítil vichruvzdornou lampu, která odolala výbuchu. Tvář měl plnou krve. Zeď za ním se napůl zřítila a za ní bylo vidět hromadu beden, z nichž některé, vylomené, odkryly zbytky bankovek. Byly jich tam miliardy, snad desítka miliard.
Ještě celý zpitomělý, díval se Mendaille na nesmírnou hradbu peněz. Nejisté vstal, rukama si otřel tvář, díval se na ně, aniž dobře chápal, proč jsou rudé. Málem ztratil rovnováhu, vzpamatoval se, mezi zbytky kolečka spatřil krumpáč a zvedl ho. A co se pak dělo, nedovedl Lupin pochopit. Tento muž s krvácejícím obličejem, tento muž, který se pohyboval na pokraji vědomí, se pustil umíněně jako automat do hromady beden, vrávoral, když zdvihl svůj krumpáč a uhodil do nejbližší bedny. Při rozmachu ztratil rovnováhu a klesl na koleno, s tlumeným povzdechem se zvedl, znovu udeřil, rozhodnut zničit ten fantastický poklad, za který tak divoce bojoval. Malinko couvl, pokusil se zvednout krumpáč a náhle klesl k zemi. Ozval se jeho chraplavý dech.
„Šéfe, on umírá.“
„Snad ještě ne.“
Po čtyřech lezl Mendaille k bednám. Napřáhl zuřivě ruku, ruku muže, který se topí, uchopil uvolněná prkna a na hlavu se mu sesypala lavina balíčků a svazků bankovek. Pomalu se vyprostil a už se nehýbal, odpočíval na okázalém loži. Lupin se rozhodl a vstoupil do výklenku, následován Bernardinem. Když je raněný spatřil, pokoušel se opřít o stěnu.
„Ne,“ řekl chraplavým hlasem. „Ne… Vy ne!“
Zkřížil paže, aby chránil své bohatství.
„Je to moje… Zmizte!“
„Ale, ale, Mendaillei,“ řekl Lupin. „Už nedokážete vzdorovat. My vás ošetříme. Nechceme vám ublížit. Bernardine, přines zavazadlo a kabát.“
Připravili jakýsi provizorní podhlavník, pomohli Mendailleovi, aby se položil na záda. Ručníkem Lupin otřel bídníkovi obličej, pořezaný úlomky kamene. Všiml si, že trochu krve vytéká z pravého ucha, a dal Bernardinovi znamení, které chtělo říci: „Nic se nedá dělat.“ Posadil se vedle raněného, který se vzdal boje a poddal se.
„Dostaneme vás odsud,“ řekl.
Mendaille ho chytil za zápěstí.
„Rozdělíme se,“ mumlal.
„Ano. Rozdělíme se.“
„Slibte mi to.“
„Slibuji. Jen bych chtěl napřed vědět, jakou cenu mají ty bankovky. Jsou pravé?“
„Ne.“
„Jsou tedy falešné?“
„Ne.“
„Vidíte přece, že blouzní, šéfe.“
„Snaž se najít celou láhev vína. Má žízeň.“
Zatímco Bernardin prohrabával úlomky, Lupin se naklonil k Mendailleovi.
„Jsou pravé,“ řekl, „ale nevydala je Francouzská banka, že?“
„Máte pravdu,“ řekl Mendaille. „Dal je natisknout náčelník německého štábu. Zdá se, že to byl nápad korunního prince.“
„Jejich specialisti si opatřili původní papír?“
„Ano.“
„Hrome!“ Lupin pochopil tuto machinaci v celé šíři. Oslněn si zakryl oči. Bylo to tak prosté a tak podlé… Němci, aby zničili Francii, dali již před válkou natisknout bankovky k nerozeznání od pravých… bedny s bankovkami doprovázely vetřelce v krytých vozech… a pak krach před Marnou, bitva u Remeše… Nuceni bojovat na ústupu, ohrožováni na levém boku, zazdili Němci tento poklad na tajném a bezpečném místě… a pak jejich marné úsilí znovu se ho zmocnit… útoky na Ourcq, nápor na Aisne, v sedmnáctém roce; zoufalé pokusy třetí armády, aby zúžili výběžek u Remeše… strategie německého hlavního stanu byla konečně vysvětlena… Tisíce, desítky tisíc mrtvých, rozkládajících se v půdě Champagne, aby znovu získali to, co zůstávalo tajnou zbraní tak hrozivé účinnosti… protože kdyby se Němcům podařilo zaplavit těmito zhoubnými penězi, z letadel, Francii, znamenalo by to porážku, zkázu… frank znehodnocený na nulu… zhroucené trhy, celé zásobování by se rozpadlo, ponenáhlu narůstající panika, návrat k směnnému hospodářství… A prokleté peníze byly tady… za umírajícím Mendaillem… A pánem situace ještě jednou je on, Lupin!
Mnoho otázek ovšem zůstávalo dosud bez odpovědi. Bezpochyby se nikdy nedoví, proč Němci nedali natisknout jiné bankovky. Snad proto, že hvězda korunního prince začala blednout… Snad proto, že chyběly materiální prostředky… Ale Lupin věděl to podstatné a byl radostí celý bez sebe, hrdý na to, že poslední bitvu v této válce vyhraje on, docela sám, v hlubinách země, on si vyslouží ostruhy.
Vrátil se Bernardin s lahví, které Lupin opatrně ulomil hrdlo, nalil trochu vína Mendailleovi mezi rty a zdá se, že ho trochu posilnil.
„Jak jste se dověděl o tajemství Němců?“
„Od Courcela. Když jejich armády ustoupily, po Marně… povolali asi tucet civilů ke stavbě zdi. Courcel, který byl zproštěn vojenské služby, byl mezi nimi. Potom je všechny zastřelili, aby měli jistotu, že nikdo nepromluví. Jen Courcelovi, pokládanému za mrtvého, se podařilo vyváznout.“
Lupin si vzpomněl na jizvy, kterých si všiml na zrzkové těle. Mendaille pokračoval:
„Courcel pracoval pro mne před válkou. Když jsem byl raněn, potkal jsem ho náhodou v nemocnici, kde byl na léčení. Vyprávěl mi o svém dobrodružství, prozradil mi své záměry, které mohl realizovat, protože uměl trochu německy, a aby mi dokázal, že nelže, dal mi padesátifrankovou bankovku, kterou vzal z jedné bedny poškozené při dopravě. Ta bankovka byla mým talismanem… Měl jsem ji pořád na dosah ruky…“
„Jako příslib bohatství?“ řekl Lupin.
„Ano. Dokonce jsem ji vyčistil a vyžehlil, aby vypadala jako nová, protože byla strašně špinavá. Tolik mi na tom záleželo!… Když jsem se dověděl, že policie má u mě vykonat prohlídku, dostal jsem strach, že na ni přijdou a že mi budou klást otázky, požádal jsem Courcela, aby ji odnesl…“
„Což udělal, když šel dát výhružný dopis do vašeho pořadače.“
„Ach! Vy to víte… Ano. Tak jsem byl klidný.“
„A pak?“
„No, vyčkali jsme konce války. Courcel věděl, že jsem si vzal Montcornetovu vnučku, a doufal, že se jednoho dne stanu pánem zámku. Odhalil jsem mu existenci závěti. Byl jsem blázen při myšlence, že nám poklad unikne. Právě on přišel na nápad zastoupit Isabelle mou ženou. On dostal nápad zlikvidovat bratry Dorchainy, jejichž svědectví by zničilo náš projekt.“
„Proč jste ho zabil?“
„Protože jsou tajemství, která neunesou dva. To si myslel on. Důkaz: nevaroval mě, že je zeď podminovaná… Ale vy, vy mě zachráníte, že? Pomůžete mi vystoupit. Nic mi není… Jsem jen trochu ohlušen. Něco mě uhodilo do hlavy… Rozdělíme se… Rozdělíme se všichni tři…“
Rukou hmatal kolem sebe, našel bankovky, pomalu je sevřel.
„Každý sto miliónů,“ mumlal. „To stačí… Tak jsme se dohodli… s Courcelem… Zbytek jsme měli spálit…“
Náhle se vyděšen vztyčil, pozoroval oba muže, kteří ho podpírali.
„Zbytek se musí spálit,“ zvolal silným hlasem, „aby si náš díl zachoval celou svou hodnotu… Všechny ty bankovky… je jich moc… je to, jako kdybychom neměli nic…“
Pletl se mu jazyk.
„Pomozte,“ dodal. „Dokud se všechno nespálí…“ Zavřel oči. Upadl na záda a ruka stáhla na hruď hrst bankovek.
„… jsme chudí,“ dokončil.
Pak se jeho rty pohybovaly, ale žádný zvuk z úst nevycházel. Proužek krve, který mu prosakoval z ucha, zesílil.
„Lebeční fraktura,“ řekl Lupin.
„Snad bych mohl přivolat pomoc.“
„Zbytečné. Za několik minut bude mrtev. Tohle je důležitější.“
Ukázal na hromadu beden.
„Zničíme tohle všechno, a to teď.“
„Je to pravda, šéfe, že si každý z nás může nechat sto miliónů?“
Lupin se hned vzpamatoval.
„Cože? Ztrácíš hlavu, i ty! Ani milión. Ani padesát franků.“
Chytil Bernardina za rameno a zatřepal jím. „Probuď se, člověče. Na těch penězích je krev, rozumíš? Nezáleží na tom jak, ale musí být zničeny.“
„Ale…“
„Není žádné ale. Napřed Francie! Tyhle miliardy, chápeš, zůstávají zbraní, namířenou proti ní. No a tu zbraň musíme zničit. A kdybychom uchovali jedinou bankovku, stali bychom se spoluviníky nepřítele. To je přece jasné. A hned se do toho dáme. Bez lítosti. Slyšíš? Bez lítosti… A pak, uvažuj. Můžeš si teď vzít Béatrice.
Žádný problém. Její manžel očividně zahynul při nehodě. Vyšetřování nepůjde daleko. Jen se budou ptát, co bylo v těch bednách, ale nikdo na to nepřijde.“
„Ale chtěl jsem říct: a co kouř, šéfe?“
„Jaký kouř? Aha! Kouř, který bude dál vycházet z větracího komínu?… Buď‘ klidný. Teď všichni spí. A pak, Mendaille má přece právo spálit to svinstvo, které vojsko za sebou zanechalo. Je přece doma. Z čehož plyne, že doma jsi vlastně ty, šťastlivce, protože Beatrice teď všechno zdědí! A panství… nevadí, že je ve špatném stavu… za několik let přinese spoustu peněz. Přeškolíš se na šampaňské. To je všechno. Věř mi, Bernardine. Ty nejsi stvořen pro život, jaký vedu já. Mysli na svého syna.“
„Šampaňské,“ řekl Bernardin. „Ne! To by v nás vyvolávalo zlé vzpomínky.“
„Tak všechno prodáte. A usadíte se jinde. Podívej, například Afrika. Tam je budoucnost. Mám tam přátele. Budou šťastni, když vám budou moci podat pomocnou ruku. Tak co? Do toho, vyhrňme si rukávy.“
Odnesli Mendailleovo mrtvé tělo do chodby a dali se do práce. Oheň plápolal až do rána. Když se vynořili na povrchu, špinaví, vyčerpaní, ale klidní, Lupin se zastavil, pozoroval nové slunce, první jarní lístky, trávu, která smazávala poslední stopy minulých bitev na svazích. V dálce zakokrhal kohout.
„Luciene,“ zašeptal Lupin. „Dovol, abych ti teď říkal Luciene. Bernardin zůstal tam dole… Luciene, za několik hodin ji najdeš. Řekni jí proto za mne…“
Uvažoval a po tváři mu přešel melancholický výraz.
„Ne. Neříkej jí nic.“
Zamířili stejným krokem k východu.
SPRAVEDLNOST
BOILEAU-NARCEJAC ARSENA LUPINA
edice
Spirála
Z francouzského originálu
La justice d’Arsene Lupin
(Librairie des Champs-Elysées, Paris)
přeložil Jiří Elman
Ilustrace Viktoria Ban
Typografie Richard Maršák
Vydal Československý spisovatel v Praze roku 1984 jako svou
5072. publikaci
Odpovědná redaktorka Eva Ruxová
Výtvarný redaktor Milan Jaroš
Technický redaktor Václav Oulík
Vytiskl Mír, novinářské závody, n. p., závod 3, Praha 1, Opletalova 3
AA 8,53 (text 8,24, il. 0,29), VA 8,95
605/22/826. Stran 168. 13/34
Náklad 90 000 výtisků
Vydání první. 22-011-84
Kčs 22,-
2
2
Boileau a Narcejac, přední představitelé francouzského detektivního žánru, napsali sérii detektivních příběhů, v níž oživili postavu Arsena Lupina, literárního hrdiny
Maurice Leblanka. Arsene Lupin, lupič-džentlmen, milovník uměleckých předmětů, vtipný, galantní a až nesnesitelně sebevědomý, se stal svého času idolem masového francouzského čtenáře. Postava se stala mýtem a tento fakt umožňuje její znovuzrození.
Boileau a Narcejac pokračují v příbězích Arsena
Lupina s lehkou ironií. „Spravedlnost Arsena Lupina“
se odehrává po první světové válce a vychází z jejích událostí. Arsene Lupin zde vystupuje v obvyklé roli ochránce osudem pronásledované ženy a jejího dítěte, bere spravedlnost do svých rukou a stíhá vraha, který je zároveň i škůdcem národa. Příběh má zdařilou dobovou atmosféru, je romantický a poutavý a má francouzský vtip a šarm.
OBSAH
I/ PADESÁTIFRANKOVKA 10
II/ PODIVUHODNÝ VEČÍREK 21
III/ ODPOLEDNE PANÍ MENDAILLEOVÉ 33
IV/ SÝKORKY 44
V/ LUPINŮV VÝSLECH 57
VI/ VE VĚZENÍ 68
VII/ NOVÁ OBĚŤ 79
VIII/ ISABELLE A BÉATRICE 91
IX/ STOPA 112
X/ FÉLICIEN… MATHIAS… RAPHAEL 121
XI/ POŽÁR 132