Strach má velké oci

Strach má velké oči

Strach má velké oci

Štefan “Unseen” Ležovič

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2009

Strach má velké oci

Strach má velké oči

Strach má velké oci

Štefan “Unseen” Ležovič

Povídka zveřejněna se souhlasem organizátorů soutěže Rokle šeré smrti 2005

www.vampire.cz

Honzík seděl na posteli zachumlaný do peřiny až po bradu, přesto mu po zádech běhal mráz. Měsíční světlo, probíjející se plískanicemi ušpiněným oknem, vykreslovalo na podlaze pokoje stínové ornamenty. Podobné vzory pokrývaly i prostranství před domem. Stříbřitě šedá se proplétala s černou na trávě, plotech a větvích stromů. Pouze na jedno místo se světlo neodvažovalo vstoupit. Budova staré, dlouho nepoužívané továrny jako by paprsky dorůstajícího měsíce pohlcovala; tyčila se proti noční obloze, temná, bez odlesků. Čerň stékala z jejích zdí na zem, skvrna pomalu měnící tvar podle toho, jak se měsíc pohyboval na své každonoční dráze. Zdálo se, že se postupně protahuje blíž a blíž k domu, za jehož oknem seděl Honzík a nespouštěl z ní oči.

Je to jenom stín, opakoval si chlapec. Otec mu to vysvětloval pokaždé, když jej uprostřed noci konejšil a utíral slzy přinesené špatným snem. Ale takovým slovům se lépe věří v tátově náruči pod rozsvíceným lustrem, než v temnotě nočního pokoje.

Továrna se Honzíkovi nelíbila od chvíle, kdy se přistěhovali. Snažil se ale nedávat svůj strach příliš často najevo, nechtěl tátovi přidělávat ještě další starosti. Věděl, jak těžké bylo pro otce najít po rozvodu bydlení a ve svých jedenácti letech měl už dost rozumu na to, aby pochopil, že na další stěhování prostě momentálně nemají peníze.

Z předsíně se ozvalo zakňučení doprovázené škrábáním na dveře. Ještě tohle, pomyslel si Honzík. Nestačí, že táta musel takhle večer odjet řešit nějakou havárku do práce a on musel zůstat doma sám, kdepak. Navíc si musí Peggy vzpomenout s venčením. Kňučení se opakovalo. Honzík s povzdechem naposled pohledem zkontroloval továrnu, načež spustil nohy z postele a vydal se ke dveřím. Koberec studil do bosých chodidel i vzduch v bytě byl daleko chladnější než hnízdečko pod peřinou. Honzíkovi naskočila husí kůže. Když došel do předsíně, bílá fenka trpasličího pudla radostně vyštěkla a začala kolem chlapce poskakovat.

Těsně poté, co se odstěhovali od matky, podlehl otec chlapcovým prosbám a koupil štěně. Uvědomoval si, jak sám se musí Honzík cítit, když přijde ze školy domů a čeká, dokud se táta nevrátí z práce. Chtěl také, aby syn měl nějaký nový vjem, který by mu pomohl alespoň trochu zapomenout na nepříjemné okolnosti rozchodu rodičů. Když tehdy přišel domů a zpod bundy vytáhl bílou kuličku, mohl se Honzík zbláznit radostí. Až do večera se o Peggy staral, hladil ji a hrál si s ní. Druhý den zase a pak znovu a znovu. Nyní už s nimi fenka žila tři měsíce a u Honzíka se stále neobjevil ani náznak ochabnutí zájmu, kterého se otec zpočátku obával. Chlapec psa krmil, česal, venčil, zařídil zkrátka téměř vše, co bylo potřeba. Chápal, že Peggy chtěl především on a tudíž by se o ni měl starat.

Proto se i teď, když otec nebyl doma, nasoukal do modré už trochu vyrežnalé větrovky, obul si tenisky a chystal se ven, ačkoliv se mu vůbec nechtělo. Bylo půl desáté, čas, kdy otec pravidelně bral Peggy na poslední večerní procházku. Honzík se dostrojil, připjal fence k obojku vodítko a společně vyrazili ven.

***

Tráva před domem byla ještě mokrá podzimním deštěm, který padal celé odpoledne. Honzík se snažil došlapovat pouze na štěrkem vysypanou cestičku, nechtěl si umáčet kalhoty od pyžama.

Náhle křoví nalevo zašustilo a na cestu vběhla krysa. Na okamžik se zarazila, přeletěla pohledem z chlapce na štěně, pak vypískla a rozeběhla se směrem k továrně. Honzík ji sledoval, stále ještě trochu zkoprnělý úlekem. Možná proto nestačil včas zareagovat, když sebou Peggy škubla, vytrhla mu vodítko z ruky a vyrazila za hlodavcem. Honzík na pudla pískal, volal, ale v malé fence se nejspíš probudily hluboko zasuté lovecké pudy. Nijak si nevšímala povelů svého pána. Běžela, dokud nezmizela ve stínové skvrně pod tovární zdí.

Chlapec stál jako opařený. Ještě jednou zkusil na Peggy zavolat, avšak odpovědí mu byl jen štěkot ozývající se odkudsi zevnitř staré budovy. Štěkot, který zanedlouho přešel v kňučení a pak bylo ticho. Peggy se něco stalo! Honzík měl najednou srdce až v krku. Nutkání běžet fence na pomoc svádělo boj se strachem z továrny. Nakonec se chlapec rozběhl k domovu, ze stolku v předsíni vzal přenosnou svítilnu a vyrazil opět ven.

***

Tovární hala jako by pohlcovala kromě světla i zvuk. Honzík podvědomě očekával, že jeho kroky budou ve velké prázdné prostoře strašidelně rezonovat, namísto toho bylo však každé jeho došlápnutí téměř okamžitě pohlceno okolní tmou. Špinavá střešní okna propouštěla dovnitř jen několik málo měsíčních paprsků, takže Honzík viděl pouze to, na co dopadlo světlo baterky. Z temnoty nečekaně vystupovaly znetvořené pařáty, ve kterých po počátečním úleku rozeznával součásti zapomenutých porouchaných strojů.

Postupoval opatrně, přejížděl kuželem světla po podlaze, aby neklopýtl nebo nezapadl nohou do nějakého nezakrytého odpadního kanálu a přitom stále poslouchal, zda odněkud neuslyší fenčin hlas. Továrna mlčela, jen řetěz otisků mokrých tlapek ukazoval, kudy pudlík běžel.

“Peggy!”

Zavolání se prohnalo mrtvým tichem se silou letní bouře, aby bylo vzápětí umlčeno tíživou atmosférou budovy. Honzík zpozorněl. Zdálo se mu to, nebo skutečně zaslechl ze zadní části továrny vykviknutí? Udělal dva rychlé kroky oním směrem, ale náhlá bolest v pravé noze jej přinutila zastavit. Pyžamo bylo na stehně roztržené a po kůži stékala krev z hlubokého škrábance. Honzík se rozhlédl po okolí ve snaze objevit příčinu svého poranění. Tam - na bočním výčnělku starého lisu viselo několik bílých nití z Honzíkova pyžama a ostrou hranu kovu zdobily červené krůpěje.

Ale vždyť je ten stroj nejméně dva metry ode mne, pomyslel si chlapec, jak jsem se o něj mohl škrábnout? Hlavou mu proběhla představa pohybujícího se železného hrotu, který se ve tmě natahuje směrem k jeho noze. Rychle se snažil tu myšlenku zapudit. Strašidla, kterých se nebojíš, neexistují - tak mu to otec vždycky říkával. Je to jenom továrna, prázdná cihlová svatba. Kámen, kov a prach, nic víc. Honzík naposled nervózně stočil pohled ke stroji a vydal se dál za Peggy.

***

Na konci první části haly narazil na oprýskaná vrata. Byla pootevřená tak na dvě dlaně. Honzík na ně zkusil zatlačit, ale síla jedenáctiletého kluka na zarezlé panty nestačila. Musel se chtě nechtě protáhnout škvírou mezi plechovými křídly. Ve chvíli, kdy byl již téměř polovinou těla na druhé straně, uvízl. Začal panikařit. Zdálo se mu, že tlak na hrudi a zádech zesiluje, že se ho vrata pokoušejí rozdrtit. Zoufale sebou škubal, až se konečně prodral skrz a dopadl na podlahu. Svítilna mu vyletěla z ruky a za doprovodu cinkotu rozbíjeného skla zhasla.

Po chvíli, kterou Honzík strávil bez pohnutí na všech čtyřech, si jeho oči přivykly na okolní temnotu a chlapec dokázal rozeznat alespoň nejhrubší obrysy svého okolí. Přímo proti němu se rýsoval tmavošedý obrys otevřených dveří. Pomalu a opatrně se k nim vydal.

Zastavil se na prahu další místnosti a jen tak tak, že se nedal s křikem na útěk. Z podlahy na něj hledělo obrovské oko se stříbrnou zornicí.

Honzík mrkl. Mrkl ještě jednou. Pak si protřel oči a málem se rozesmál úlevou. To, co jej tak vyděsilo, byla jen velká oválná louže. Voda sem natekla při dešti rozbitým střešním oknem, skrz které se na hladině odrážel měsíc. Vážně bych to s tím strachem neměl přehánět, jinak toho psa nikdy nenajdu, domlouval si chlapec.

Jeho zrak upoutalo něco v rohu místnosti. V podlaze se černal kulatý otvor, nejspíše vchod do sklepních prostor továrny. A tam, napůl spuštěné dolů, leželo vodítko.

“Peggy? Peggy, jsi tam?”

Odpovědí bylo jen ticho. Honzík obešel louži a pomalu se blížil k otvoru.

***

Obrovský tvor se nehýbal. Tak, jak už se nepohnul už celé desítky let. Mimikry, schopnost splynout s okolím, to je jeden z nejdůležitějších předpokladů přežití. Tolik se už za svůj dlouhý život stačil naučit. S rozmachem civilizace poznal, že město je jedno z nejlepších lovišť, jaká by si vůbec mohl přát. Proto se jedné bezměsíčné noci připlížil a zaujal místo budovy, kterou lidé opustili. Věděl, že stačí čekat a nějaká potrava dříve nebo později přijde.

Dnešní noc se zdála být obzvláště úspěšná. Nejdříve krysa, pak pes a teď… Tvor pozoroval, jak chlapec opatrně kráčí kolem jeho oka a čekal, až dojde k ústům.

Table of Contents

Strach má velké oci

Strach má velké oči

Štefan "Unseen" Ležovič

Strach má velké oči