Kurd Lasswitz - Na dvou planetách
Tak jako Angličané mají svého Wellse a Francouzi svého Věrna, i Němci mají svou titánskou postavu, která značně ovlivnila vývoj jejich vědecké fantastiky. Byl jí Kurd Lasswitz (1848 - 1910), gymnaziální profesor filozofie, popularizátor vědy a spisovatel. Do fantastiky přispěl třemi sbírkami povídek a třemi romány. Již ve své první sbírce Bilder aus der Zukunft (Obrazy z budoucnosti, 1878) ohromil čtenáře pozoruhodnými vizemi včetně potravy v pilulkách, utopických společností či popisu počítače. Do evropské SF se ale trvale zapsal objemným románem Aufzwei Planeten (Na dvou planetách) z roku 1897. Kniha vyšla rok před Wellsovou Válkou světů, a i když nedosahuje jejích uměleckých výšin, inteligencí a bohatostí myšlenek se jí přinejmenším vyrovná. Román byl dvakrát vydán česky, v ilustrovaném vydání roku 1913 a ještě jednou bez roku vydání pod názvem Na Zemi a na Marsu. Po válce již román česky nevyšel, proto jsme se rozhodli vám dvěma úryvky toto klíčové dílo světové science fiction představit. Ukázky jsou ponechány ve znění původního překladu, ilustrace jsou přejaty z českého ilustrovaného vydání.
Hlavní předností Lasswitzova díla, která jej vydělovala z převážné většiny tehdejší fantastiky, je jeho nejednoznačnost a komplexnost. O setkáních dvou civilizací, pozemské a mimozemské, se psalo před Lasswitzem i po něm, ale naprostá většina příběhů sledovala bud pouze dobrodružný rámec (kde mimozemšťané obvykle představovali jednoznačnou hrozbu), nebo naopak naivní didaktismus, líčící Marťany jako dokonalé tvory, od nichž se můžeme jen pokorně učit.
Ne že by didaktiky v Lasswitzově románu nebylo dost. V některých pasážích může čtenář, kterého technika příliš nezajímá, umírat nudou při obsáhlých líčeních technologických vymožeností Marťanů. Ale autor si dal dobrý pozor, aby zůstal maximálně nestranným. O to je jeho vize věrohodnější a v kontextu SF trvalejší. Můžeme dokonce říci, že odmyslíme-li si stylistické neobratnosti a rozvláčnost, samotný děj knihy téměř nezestárl a zabývá se podobným okruhem problémů jako například romány Ursuly Le Guinové a jiných moderních autorů.
Tři hrdinové, Saltner, Grunthe a Torm, podniknou výpravu balonem na severní pól, podporováni vědcem Ellem, jenž výpravu zorganizoval. Brzy se ukáže, že samotný pól planety není úplně pustý, nachází se na něm umělý ostrov vybudovaný Marťany, z povzdálí pozorujícími lidstvo. Ostrov je spojen přitažlivými paprsky s orbitální stanicí. Balon je paprskem vychýlen ze svého letu a hrdinové by se byli utopili, kdyby je Marťané nezachránili. Alespoň dva z nich, Torm zmizel beze stopy. Zatímco Saltner se ochotně seznamuje s mimozemšťany, zejména se sličnými, křehkými Marťankami, Grunthe zaujme skeptický postoj a je před cizinci raději ve střehu. Pozemšťané jsou vyzváni, aby odletěli na návštěvu Marsu, po níž bude následovat diplomatické setkání s pozemskými vládami. Hrdinové oponují, že jejich prvořadou povinností je co nejdříve lidstvo informovat o existenci Marťanů.
Líčení marťanské civilizace je evidentně inspirováno dílem Percivala Lowella (viz článek Mars vědecko-fantastický v tomto čísle): "Čím více stárnoucí Mars ztěžoval poměrně nepatrným nedostatkem vody život Marsovců, tím velkolepější byly snahy jejich, jak ovládnouti přírodu." Stará civilizace postupně, po mnoha tisíciletích tvrdé práce a sociálních bouří, dosáhla stavu vysoké technické, kulturní a mravní vyspělosti. To ale právě leží oběma hrdinům na srdci. Uvědomují si, že se dostali do role "divokých indiánů mezi civilizovanými lidmi". A Grunthe pak před marťanským tribunálem vznáší oprávněné obavy: "Evropané tolik národů s nižší civilisací svými výpravami do jejich končin zničili, že můžeme dobře věděti, co se bude díti, jestliže Marsovci stanou na půdě evropské."
I když ani Marťané nejsou jednotní v otázce, jak by měl kontakt proběhnout, v zásadě se shodují, že by měli Pozemšťany povznést, vzdělat a zkulturnit. Nakonec se domluví tak, že Grunthe je vysazen v Evropě, aby uvědomil pozemské vlády, zatímco Saltner, jeho přítel EU (z něhož se vyklubal potomek ztroskotavšího Marťana a pozemské ženy) a Tormova choť Isma podniknou poznávací zájezd na Mars (zvaný v marsovské řeči Nu, zatímco Zemi říkají Bat). Doprovází je marsovský hodnostář Ill.
Na Marsu
Nad jižní točnou Marsu, ve vzdálenosti poloměru této oběžnice od jejího povrchu, tedy ve výši 3390 kilometrů, vznáší se rozsáhlá vnější stanice pro plavbu vesmírem.
Jest daleko prostrannější nežli ona nad severní točnou zemskou, neboť více než sedmdesát prostorových lodí může se v ní umístiti. Abarickým polem, jež spojuje vnější stanici s oběžnicí v prodloužení její osy, projíždí každou hodinu prostranný létací vůz.
Vozy dnes vyjíždějící do vesmíru byly do posledního místa obsazeny. Nejen obecenstvo z nejbližšího okolí tlačilo se k létacím vozům, ale přichvátali zvědavci ze vzdálených končin na svých rychle jezdících vozech, aby se účastnili návratu vládní lodi ze Země. Dnes totiž byl Glo očekáván. Světelnou depeší bylo oznámeno, že zástupce států Ill na Zemi nalezl syna svého bratra, jehož kdysi potkalo známé neštěstí zmizelého totiž plavce vesmírem Alla, že jej nalezl a zpět přivádí. Daly se očekávati zajímavé noviny ze Země. Také prostorová loď "Meteor" s kapitánem Osem, která již dříve nežli Glo Zemi opustila, byla očekávána. Ona měla dopraviti ze Země na Mars prvního člověka. O jeho síle vypravovaly se nejpodivnější věci. Je prý zapotřebí desíti Numů, aby ho v mezích udržovali.
"Zdali pak jest pravda," tázala se starostlivá matka, svoji dcerušku úzkostlivě k sobě tisknouc, "že lidé požírají malé děti?" Její sousedka ve voze odpověděla: "Jak tomu vůbec jest, nevím, ale ten, který dnes přijede, dětí nepojídá. Vím to zcela dobře, neboť očekávám svoji sestru Se, která ho zná. Vzducholoď "Vlasatice", velitel Jo, přivezla nám od ní dopisy a v nich stálo, že jest docela slušný člověk, téměř civilisovaná bytost. Vidíte, že mám svého malého Wasta, ba i moji Ernu s sebou. Držte se, děti, pořádně, hned budeme na místě."
Rozsáhlé galerie vnější stanice byly už několik hodin hustě obsazeny diváky, tísnícími se k projekčním přístrojům. Hned obdivovali se vyhlídce na Mars, hned zase prohlíželi hvězdami posetou oblohu. S obzvláštní zálibou vyhledávali Zemi, ale poněvadž se nalézala právě ve směru co Slunce, nebylo ji lze dobře pozorovati.
Glo se již tak přiblížil, že jeho červený lesk dalekohledem dobře bylo viděti. Dalo se očekávati, že za dvě nebo tři hodiny přistane. Také Meteor byl už signalisován. Mohl doraziti za osm neb deset hodin.
Jízda Glo byla tak urychlena, jak se ještě nikdy vzduchová loď jeti neosmělila. Všeobecné rozčilení, které depešemi ve všech státech na Marsu bylo vyvoláno, přivolalo potřebu důležitých politických úvah a přítomnosti lilový v ústřední radě. Mimo to Illovi též samému na tom záleželo, aby Ismě, jíž byl velmi nakloněn, cestovní obtíže co nejvíce ukrátil. A tak - poněvadž postavení obou oběžnic bylo velmi příznivé, podařil se neobyčejný výkon: cesta ze Země na Mars, tedy ve směru proti přitažlivosti slunce, vykonána za osm dní. Dohonili "Meteor", jenž
o	sedm dní dříve Zemi opustil. Loď ta ovšem si nemohla dopřáti
tolik repulsitních výstřelů jako Glo, letící prostorem na výslovný
rozkaz ústřední rady.
S dojemnou péčí Ill, poslušen jsa rad Ellových, vynasnažil se Ismě učiniti pobyt v prostorové lodi co nejpříjemnějším. Prostorová nemoc, následek to častého rušení gravitace, ani zkušených cestovatelů prostorem obyčejně neušetřila. Také Isma jí trpěla. Ale obtíže, které jí následkem nepatrné tíže v lodi bylo snášeti, ulehčeny byly důmyslným zařízením její ložnice. Byla to sice vlastně jen jakási skříň, příhodnými ventily větraná, ale uměle byla v ní zavedena tíže a tlak vzduchu, jako jsou na Zemi. A tak mohla Isma nejen v noci, spíc podle svého zvyku, ale i průběhem dne, kdykoli se jí uzdálo, tam se zotaviti. Vedlo se jí tedy v celku velmi dobře, když se přibližovali k Marsu.
Jakkoli myšlenky její toužebně se vracely na Zem a osud manželův leckdy úzkostí ji naplňoval, bohatost nových dojmů byla veliká, že stále byla zaměstnána a bavila se. Nutnost stráviti polovici pozemského roku na Marsu přivedla ji k záměru pomocí Ellovou vniknouti v tajnosti jazyka Marsovcův. Ill současně se učil německy. Také ženská společnost jí nescházela při jízdě vesmírem, neboť současně s Ismou jelo deset paní různého stáří, které se vracely z pobytu na Zemi.
Již dávno uzounký srp Země ponořil se mezi ostatní hvězdy na obloze a také koule sluneční jevila se velmi malou. Vždy jasněji vystupoval však na obzoru jasně zářící kotouč, cíl jejich cesty, Mars. Vznesli se nad jeho dráhu, aby v bezprostřední blízkosti oběžnice teprve směrem její osy se spustili přímo na jižní točnu. Jen ještě asi 23 000 kilometrů je dělilo od vnější stanice. Ale aby
i	touto drahou proletěli, již ve vesmíru urazili při plné rychlosti
za dvě až tři minuty, bylo zapotřebí právě tolika hodin. Bylo
nutno repulsitními výstřely rychlost tak zmenšiti, aby na kruhu
vnější stanice loď se zastavila. Obtíže spojené s přistáním vyža
dovaly plné pozornosti kapitána Feie.
Jsouce hostmi, jimž věnována byla všecka pozornost, Isma a Ell směli se s Illem zdržovati v malé tribuně, zvláště pro ně zřízené u samého velitelského můstku. Isma s tesklivým srdcem, Ell v radostném rozčilení, jež pouze účastí s osudem přítelkyně bylo tlumeno, upírali plni očekávání své zraky na nový svět, jenž pod jejich nohama se vynořoval.
Na jižní točně Marsu bylo léto a odtud v prodloužení jeho osy jevily se asi dvě třetiny oběžnice osvětleny, kdežto třetina halila se ve tmu. Na osvětlené části bylo lze přehlednouti jižní končiny oběžnice až asi k desátému stupni jižní šířky. Obzor ten však se zmenšoval, čím více klesali, za to však obraz viditelné části stával se zřetelnější, nabýval rozsahu a jednotlivosti víc a více vystupovaly. Poněvadž pak ovzduší jest řídké a průhledné, mraků prosté, útvar povrchu až po sám okraj osvětlené plochy jasně se před nimi rozestíral. Poblíže točny směrem k zatemněným končinám rozkládalo se šíré území šedivé, do namodrale zelenavé přecházející barvy, Mare australe, jak je nazývají pozemští astronomové. Točna sama byla ledu prosta, ale západně od ní ležely mezi temnými končinami půdy ještě daleko se táhnoucí plochy světové až k 80. stupni jižní šířky. Dvě velice rozsáhlá místa, která dále na sever mezi 60. a 70. rovnoběžkou plála v záři sluneční jasně červenou barvou, Ill označil jakožto pouště Gol a Sek. Na zemi slují ostrovy Thyle. V ostatních končinách viditelné plochy převládala také tato jasně červená barva, ale byla přerývána místy rozsáhlými územími barvy šedivé. Všechna tato temnější místa byla vespolek spojena tmavými pruhy, jež přimočárně se táhly územími světlejšími. Jasné části jsou dílem písečnaté, dílem skalnaté vysoké planiny, kdež jest jen poskrovnu obyvatelstva usedlého, jež zabývá se dobýváním minerálních pokladů. Hustě osídleny jsou však části temné, jejichž půda je proniknuta vlahou a pokryta bujným rostlinstvem.
Podivuhodná hra barev byla na rozhraní světla a stínu, v místech, kde právě mělo vyjíti slunce a noc přestati. Za noci povrch oběžnice následkem notného ochlazení pokryl se vrstvou mlhovou. Kde byla hustší, trvalo delší dobu, nežli paprsky slunečními byla vysáta, a tam objevovala se zářící světla na mlhách vyvolaná odrazem paprsků. Jednotlivé vysoké planiny čněly tak vysoko, že byly pokryty sněhem a jíním, jež v paprscích slunečních zase zmizely.
Ill ukázal na místo poblíž severního okraje území pokrytého vegetací, na samém pokraji obzoru, kde šedý podklad jevil velikou rozmanitost dílem jasnějších, dílem temnějších obrysů a kde sousedními červenými pouštěmi obzvláště veliký počet temných pruhů se sbíhal.
"Tam leží Kla," pravil, "sídlo ústřední rady, a tam nejdříve budeme bydleti. Až léto ještě více pokročí, odebereme se dále k jižní točně."
"Mně bude mnohem snáze," prohodila Isma s trpkým úsměvem, "nebudu míti mnoho zavazadel."
"Nebude se Vám jich také nedostávati, já neopomenu poříditi Vám úplně zařízený příbytek. Snad se spokojíte pak i s naším krojem, vždyť Vám bude též příjemněji, nebudete-li nápadná. Ostatně račte věděti, že přestěhování z místa na místo nevyžaduje u nás balení a převážení. Stěhujeme se u nás s celým domem. V nejbližší dopravní kanceláři prostě ohlásíte, kdy a kam chcete býti přestěhována, jdete spát a z rána jste se vším všudy na žádoucím místě."
"Stěhování děje se ponejvíce v noci," vysvětloval Ell dále. "Domy stojí na posunovacích trámech a dopravují se po klouzavých drahách. Větší břemena se dají pak snáze v noci převážeti, za dne při suchu měla by doprava za následek větší spotřebu vody."
"Což má každá rodina svůj vlastní dům?"
"V majetných státech zajisté, ba kde jest to možno, každá osoba. Domy nejsou velmi veliké, a které patří jedné rodině, tvoří souvisící skupinu. Brzy uvidíte, neboť se blížíme k cíli. Podívejte se přímo dolů. Lesknoucí se bod - vlastně už malý kotouč - toť kruh naší vnější stanice. Odtud padací vůz dopraví nás do města na točně, kde první noc zůstaneme."
"Není jisto, stane-li se tak," poznamenal Ill. "Možná též, že hned budeme v cestě pokračovati. Avšak naše vozy se pohybují tak tiše a jsou tak pohodlně zařízeny, že netřeba se obávati jakékoli námahy nebo trmácení."
Na spodní klenbě prostorové lodi zaplál znak marsovských států. Glo spustil se nad samou stanicí, jejíž prostorové lodi v lesku slunečním jako obrovské kopuly dómů plály. Všechny ty lodi ozářily symboly své a odznaky na pozdrav. Téměř nepozorovatelně zvolna snesla se loď na své místo. Ani zvuk neporušil ticho, prázdnotou světového prostoru zvuk se nešíří. Ale za průhlednými stěnami galerií bylo viděti tísnící se dav, jenž závoji na uvítanou kynul přicházející lodi.
Přijímací válec spuštěn do síně a Glo odpočíval u cíle; staniční úředník vstoupil do lodi. Ill se svými hostmi nejprve se odebral do vnitra lodního. Když odbyty nutné formálnosti, dovoleno bylo loď opustiti. Nejdříve vyšli Marsovci, kteří se vraceli ze své služby na Zemi, a byli s jásotem uvítáni od svých příbuzných a přátel. Teprve když ta vřava se utišila, přiblížila se deputace členů ústřední rady a jiných úředních osobností a vstoupila též do lodi. Vykonáno uvítání a formellní představení Ella a Ismy, při čemž Ill podával nejnutnější vysvětlivky. Krátká telefotická zpráva podána byla už ze Země.
Jakkoli toto uvítání v lodi dosti dlouho trvalo, diváci, kteří se byli schválně sjeli, neopustili přijímací síně. Nějakého omezování přístupu a p. nebylo. Rozumělo se samo sebou, že Marsovci východ z lodi a cestu ku stanici padacích vozů ponechají bez pobízení volnou.
Konečně z lodi vystoupila vítací deputace a kráčela k padacímu vozu. Za ní kráčel Ill, veda Ismu, kdežto Ell ubíral se jí po levé straně.
Isma stáhla si přes obličej hustý závoj a netroufala si rozhlížet se. Ill a Ell děkovali na hojné pozdravy na uvítanou marsickým způsobem. Teprve když Isma stanula na schodišti vedoucím k padacímu vozu, poodsunula svůj závoj a pohleděla na pestrý obraz rozechvělého davu. Nadšený mladík, který se protlačil až k samým schodům, hodil jí jakýs předmět, jehož neznala, avšak tušila, že obsahuje asi projev pozornosti. Nebyla to však, jak se nadálá, kytice, nýbrž pestrá hračka, jaké se dávají malým dětem. Zde ve vnější stanici, jež o celý průměr Marsu byla vzdálena od středu jeho, byl jen čtvrtý díl tíže marsovské, obnášel tudíž jen dvanáctinu tíže zemské. Předmět, hozen byv trochu nad hlavu Isminu, tak zvolna klesal, že jej pohodlně rukou mohla uchopiti. Učinila tak a uklonila se s přirozenou svojí roztomilostí vůči přítomným, pro něž neobvyklý způsob pozdravu měl zvláštní půvab.
"Sila Ba!" "Ať žije Země!" zvolal jinoch a shromáždění vpadlo v souhlas s ním "Sila Ill, Sila Ell, Sila Ba!"
Ve dveřích vozu Isma se ještě jednou obrátila. Dodala si zmužilosti a zvolala: "Sila Nu!" Sama polekala se svého hlasu. Výkřiky Marsovců u porovnání s jejím hlasem zněly hluboce a polohlasitě, ona však jasného svého hlasu neztlumila, pozdrav její tudíž hlasitě zazněl ve všeobecném šumotu. Marsovci byli okouzleni.
000
Výpravy daleké a to s velikou rychlostí na Marsu konávaly se po dvojích drahách, pošinovacích a kolových. Zdrojem hnací síly bylo Slunce samo. Shromažďovali sálavé teplo sluneční na prahnoucích, suchých vysokých planinách na zvláštních plochách, odkud vedeno bylo v podobě elektřiny do motorů. Na posunovacích drahách byla mezi kolejnicemi a břemeny, spočívajícími na jakýchsi saních se zapuštěnými koulemi, plýtká vrstva vody, čímž se zmenšovalo tření do té míry, že bylo možno dopravovati obrovské náklady s velikou rychlostí. Ještě rychleji dála se doprava osobní na kolových drahách. Jednotlivé vozy, pohybujíce se po třech kolejích, urazily za hodinu 400 kilometrů. Doprava pomocí vzducholodí se dosud s prospěchem neosvědčila, ale po nových objevech, k nimž dospěli při jízdách na Zem, počalo se pomýšleti na stavbu vzducholodí s repulsitními motory. Ill při uvítání se dozvěděl, že má ihned cestu nastoupiti. I vstoupil se svými hostmi ihned do vlaku vládou vypraveného, aby bez prodlení dojel do Kla. Při veškeré rychlostí bylo zapotřebí dvanáctihodinné jízdy.
Oněch drah používáno však bylo jen tehdy, kdy záleželo na tom, aby v nejkratší době veliké cesty byly vykonány. Hlavním dopravním prostředkem zůstávaly kolové sáně, lehký to, dílem na sanicích, dílem na kolech spočívající vůz pro osobu nebo dvě, jehož v pohyb uváděl motor pod sedadlem. K nim družily se stupňové dráhy, pravidelně deset kilometrů od sebe vzdálené a jako hustá síť táhnoucí se všemi obydlenými krajinami. Stupňová dráha byla ideálem dráhy, v ní uskutečněna byla vybájená představa pohádkáře, pohybu nekonal cestující, nýbrž dráha sama. Šířka vlastní silnice obnášela asi 30 metrů a rovněž tak široký byly dvě rovnoběžné dráhy, po nichž se vystupovalo na střední. Tyto pozůstávaly z dvaceti těsně vedle sebe položených pruhů v šířce půldruhá metru, z nichž nejkrajnější se pohyboval rychlostí tří metrů za vteřinu. Každý další měl o tři metry větší rychlost, takže dráha prostřední, vlastní to dopravní prostředek, se pohybovala s rychlostí 60 metrů za vteřinu. Každý kousek její urazil tedy za hodinu více než 200 kilometrů. Pruhy samy byly v pohyb uváděny válci, na nichž po způsobu našich transmissních řemenů byly napjaty. Po stupňové dráze bylo možno ubírati se pěšky nebo ve vlastním vozíku. Vstoupiti na ni bylo možno kdekoli a opustiti ji rovněž. Rychlosti prvního pruhu, když na Marsu při nepatrné tíži kde kdo uměl a dovedl skákati, bylo snadno lze dospěti, snáze ještě pomocí vozíku. Cestující skočil prostě nebo vjel na první pruh, a poněvadž každý následující pruh měl vzhledem k předešlému tutéž relativní rychlost, mohl jeda nebo jda napříč a dopředu dostati se na vlastní dráhu. Používalo se jí rovněž pěšky jak vozmo, kdy kdo chtěl. S levé strany se vystupovalo, s pravé sestupovalo. Každých sto metrů vedl přes ni lehký most.
Nad drahami vypínaly se, celou šířku jejich smělými oblouky přepažujíce, obrovské budovy průmyslového a obchodního světa. Dostupovaly výšky i sto metrů. Lehké a pevné stavivo při marsické tíži umožňovalo stavbu obrovských klenutí a spoust sloupů. Podobny jsouce palácům a dómům, vkusně jsouce vyzdobeny a jasně natřeny, jako hříčkou budovy ty čněly do vzduchu, svými střechami zachycujíce paprsky sluneční, aby síly jejich zužitkovány byly. Táhly se nepřetržitě zemí, rozdělujíce ji ve velké kusy plochy asi o stu čtverečních kilometrech. Vlastních vesnic a měst tam nebylo, osada přecházela v osadu, a dělidlem byla pouze příslušnost ke správnímu okresu. Těmito budovami překlenuty byly také kanály a zmíněné už dráhy, běžící ponejvíce týmž směrem jako řady budov.
Ve vzdálenosti několika set kroků od těch průmyslových ulic byla už zcela jiná krajina. Mohutné obrovské stromy, jejichž vrcholy přesahovaly dokonce nad sto metrů vysoké budovy, svými větvemi stavby zakrývaly. Byly to dílem platany, dílem smrkům podobné stromy, s nimiž nelze srovnávati ani jediného stromu pozemského co do velikosti. Teprve ve výšce asi čtyřiceti metrů počaly se haluze rozvětvovati a odtud počínajíc listí tvořilo přirozenou klenbu spočívající na přímo čnějících pilířích, rovných kmenech. Žádný paprsek nezasahoval přímo země, jen mírné, namodrale zelené světlo prokmitalo listím a rozestíralo se po zemi. Tyto zelené kopule nahrazovaly Marsovcům záštitu hustší atmosféry, zmirňovaly vyzařování za dne a chránily tak půdu od vypařování. Veškeren kraj, jímž táhly se průmyslové ulice, byl takovou rozkošnou lesní krajinou, která směrem do středu oněch okrsků místy byla přerušena mýtinami, na nichž k docílení rozmanitosti bujelo jiné rostlinstvo.
Po obou stranách průmyslových silnic, v pruhu asi tisíc metrů širokém, rozkládaly se soukromé byty Marsovců. Pod obrovskou střechou stromů byla půvabná směsice zahrad a sadů ozdobných, květinové záhony a malá jezírka střídaly se s křovinami a skupinami stromů, jichž výška nepřevyšovala stromů obvyklých na Zemi. Uprostřed v těchto zahradách, které místy co nejpečlivěji byly pěstovány, místy zůstávaly jen prostými trávníky, stály domy Marsovců, malá to jednopatrová stavení, tu a tam skupiny tvořící, v celku však po způsobu našich vil krajem rozptýlené. Modravou zelení keřů a pestrými květinovými skupinami jsouce obklopeny, rozkládaly se nepravidelně po obou stranách cest, na jejichž pevném koberci mechovém, pro oko téměř neviditelně, táhly se koleje posunovací dráhy. Všichni Marsovci v končinách kulturně pokročilých bydleli v takových venkovských příbytcích, pokud obchodem nebo službou nebyli nuceni zdržovati se v průmyslových závodech. Na čtvereční kilometr připadalo tu asi tisíc obyvatel a tak ona uliční čtvrt zdéli desíti kilometrů a zšíří mívala na čtyřicet tisíc příslušníků. Přišlo-li se touto oblastí příbytků po úzkých, čistých ulicích dále do nitra okresu, krajina zase jiného rázu nabývala. Zahrady přestaly a na jejich místo nastoupila lesní pustina. Ticho hluboké bylo všudy, přerušované pouze jemným zpěvem malých druhů ptačích nebo švitořením zpívajících květů, jež se na tenkých svojích stopkách kolébaly. Četné stružky vodní rozvětvovaly se pod širokými listy bahenních rostlin a stékaly se v tichém jezírku, v jehož hladině se břehy zrcadlily. A vše to bylo zastiňováno a chráněno stropem z lupení obrovských stromů, jímž prokmitalo mírné světlo a jež tvořilo zelený stan nad lesní krajinou. Kdo se tam octl, nalézal se v samotě ničím nerušené přírody a nic neprozrazovalo, že létajícím kolovým vozem možno se octnouti za několik minut v středisku světového ruchu, kde milliony čilých obyvatel, používajíce sil Slunce a oběžnice, pracují. Bylo stanoveno zákonem, že v každém okrese tři pětiny plochy právě uprostřed musí zůstati přirozeným sadem prostým bytů a shonu pracovního; pouze rozumné lesní hospodářství nebylo vyloučeno. Dle areografické šířky převládaly ty neb ony druhy rostlinstva. Poblíž rovníku byl vzrůst rostlinstva bujnější, chatrnější směrem k točnám. Leč v nížinách nebylo hranic, kde by stromoví přestávalo, poněvadž směrem k točnám hojnější vláha zmirňovala podnebí.
Pravou protivu bohatého kulturního života v jeho čilosti v údolích skýtaly skalnaté vysoké planiny, na nichž tu a tam dokonce byla značná horstva. Přílišnou výškou se však nevyznačovala. A také oněmi pustinami táhly se řady průmyslových ulic podél bývalých kulturních cest, jenže netvořily zde husté sítě, nýbrž běžely rovnoběžně vedle sebe. Vznikaly tak pruhy půdy, třicet až tři sta kilometrů široké, na nichž obyvatelé se zdržovali. V každém pruhu byl také kanál, rozvádějící vodu od točny po celé oběžnici. Ne vždy stačila však voda všechny kanály vyplniti, proto vegetace dle hojnosti nebo nedostatku vody bývala různá. Pozorovatelům pozemským zdávalo se pak, jako by temné pruhy na Marsu, jež táhly se pustinami zdéli tisíců kilometrů, se pošinovaly, zužovaly nebo i rozšiřovaly do dvojnásobné šířky. Přestal-li přítok vod, ochranné stromy ztrácely své listí a půda vysýchala, několik však dní postačilo, aby rostlinstvo nabylo zase své svěžesti.
Obyvatelstvo při světových silnicích žilo v nejpříznivějších podmínkách životních, než ono ve vlhkých nížinách, ale přece lépe nežli obyvatelstvo pustin. V těchto zdržovaly se třídy obyvatelstva v kultuře se opozdivšího a zabývaly se i orbou, v malých sníženinách půdy bylo možno některé plodiny pěstovati, ponejvíce však byli zaměstnáni dolováním a prací při zachycování vyzařovaných paprsků slunečních. Ony pustiny, kdysi prázdné a neobydlené, za nynějšího stavu vzdělanosti na oběžnici, byly hlavními zdroji a reservatory energie. Z vápencových skal, z vyschlé hlinité půdy a vrstev pod ní se nalézajících, jež prostoupeny byly chodbami bohatými na rudy, obyvatelstvo celé oběžnice čerpalo svoji potravu i moc. Klimatické poměry však nedovolovaly, aby rudy na místě byly zpracovávány. Nejvíce pracovalo se v kamenných lomech na pokraji pustiny při silnicích a tak pruhy ony se ponenáhlu šířily. Vyzařované teplo a světlo sluneční byly však zachycovány a shromažďovány na veškeré ploše vysokých planin a rozváženy v podobě elektřiny po celé oběžnici. Horníci na pokraji pustin dospívali k blahobytu, splývali zvolna s obyvateli nížin a na jejich místo nastupovali noví dělníci ze stavu Bedů, obyvatel pouště, kteří k vykonávání oné práce byli nezbytni. Otužilí tito synové pouště pracovali na planině za nejvyššího žáru slunečního od východu až do západu slunce. Dostávali za svoji práci bohatou mzdu, která by jim umožnila po letech namáhavé práce zanechati, ale milovali svoje planiny, jako je milovali jejich otcové, planiny, nad nimiž v noci klenula se obloha posetá milliony hvězd, kde však za dne, když mlhy při východu slunce se rozptýlily, půda žárem slunečním rozpálená jen sálala. Milovali ony pustiny a povážlivě potřásali hlavami, kdykoli někdo z nich sestupoval na pokraj horstva, aby se oddal raději práci v dolech. Oni pohlíželi na obyvatele nížin jako na dodavatele vlastních potřeb, kdežto sebe pokládali za udržovatele síly oběžnice, ale věděli také dobře, že by hlady zahynuli i při svých hvězdách a žhoucím slunci, kdyby chytří mužové údolí kamení neproměňovali v chléb.
Kameny v chléb! Bílkoviny a uhlovodíky přímo z půdy a skal, ze vzduchu a vody bez prostředkování rostlinnou buňkou! - To bylo následkem umění a vzdělanosti, jímž Marsovci vyprostili se z nízkého stavu zemědělského a učinili se bezprostředními syny slunce. Rostlina měla za úkol skytati požitků aesthetických a chrániti půdu před vysycháním, ale na výživu rostlinstvem nebyli odkázáni. Nesčetné síly byly uvolněny pro duševní činnost a mravní vzdělanost, hrdé sebevědomí numství povznášelo Marsovce nad přírodu a činilo je pány soustavy sluneční.
ooo
Příchod Marťanů na Zemi však neproběhne tak idylicky jako prohlídka jejich vlastní planety. Při náhodném konfliktu mezi vzducholodí Marťanů a britskou válečnou lodí dojde ke střelbě.Anglie odmítne navrženou satisfakci a je Marťany uvržena do izolace od zbytku světa. O statní státy svedou lítý boj o britské kolonie, a když mimozemšťané uvidí, jak jsou lidé neukáznění, vyhlásí nad celou planetou protektorát.
Marťané obsadí vládní úřady a při pobytu na Zemi si musejí vypomáhat diabarickými" přilbami, které způsobují lokální snížení účinků gravitace. (Na principu využívání gravitačních vln se také pohybují jejich kosmické lodě.) l když je jejich nadvláda velmi pokojná a skutečně jim nejde o nic jiného, než z lidí vychovat lepší rasu, mnozí se nedokážou smířit se ztrátou svobody. Všichni lidé jsou nyní povinni navštěvovat doškolovací kurzy, vzdělávat se a přijímat marťanské zákony.
Marťané také nabídnou Zemi své technologie, například možnost vyrábět potraviny chemickou cestou. K tomu se váže monolog kuchaře v jedné pozemské hospodě, který obdivuhodně připomíná současnou diskusi kolem geneticky upravených potravin:
"(Přirozeně) rostlé je dražší, ale kdo neholduje novotám, dává mu přednost. (Já si dávám) vždy chemické, mám velkou rodinu. A - chutná to lépe. Ale víte, člověk chce býti se všemi za dobré - a rostlé potraviny jísti pokládá za vlastenectví. Mám velmi vlastenecké hosty."
Situaci zkomplikuje skutečnost, že marťanští velvyslanci v jednotlivých zemích, takzvaní kultoři, bezděky přijímají pokleslou morálku Pozemšťanů a začínají se chovat zpupně a pánovitě. Následující ukázka je věnována právě diskusi o tomto problému, který netěší ani Ella, jenž se stal německým kultorem, ani marťanského lékaře Hila. Ten navíc objeví, že lidé mohou od Marťanů chytit nebezpečnou infekci (čímž Lasswitz předznamenává podobné téma jako Wells ve Válce světů).
ooo

Kultor Němců
"Nemožno, pane kultore, nemožno," pravil ministr spravedlnosti Kreuter, utíraje si své vysoké čelo šátkem. "V této formě, již říšská sněmovna návrhu zákona o ochraně individuellní svobodě dala, je pro nás nepřijatelný. Sám to musíte doznati. Odpadly by 95. až 101. článek trestního zákona."
"A škodilo by to?" otázal se kultor klidně. Pohodlně zabořil se do své lenošky a volně těkal očima po dvou mužích, kteří proti němu seděli.
Ministr spravedlnosti zoufale na něho hleděl. Jeho průvodce, ministr vnitra, pan z H. právě se vztýčil a trhal si svoji šedivou bradu.
"Zdali by to škodilo?" pravil stěží své rozčilení potlačuje. "To by znamenalo učiniti J. Veličenstvo bezbranným, totiž vysazeným sprostotě lůzy, čímž by byly zvráceny naše nejsvětější city nám vrozené a podryta by byla autorita."
"Mýlíte se, Excellence," odpověděl kultor v převaze své usmívaje se. "To znamená pevně stanoviti pravdu, že Veličenstvo zrovna tak málo jako kdo jiný může býti uraženo cizími výroky, jež na mravní podstatě osobnosti nic nemění. Pomluva a zlehčování zůstávají trestný jako každé poškození a autorita je dostatečně chráněna nedotknutelností osoby knížete. Ale nemůžeme přece považovati za poškození osobnosti, když někomu bez jeho viny se vynadá. To je právě to základní nazírání, jež chceme zavésti, že urážka nezlehčuje toho, proti komu byla namířena, ale toho, kdo ji činí. To musí proniknouti ve veřejné mínění. Zákonem tímto právě pak zamýšlíme provésti část svého výchovného plánu. Nechť se lidé naučí hledati svoji čest pouze ve vědomí své čistě mravní vůle, ať se naučí pohrdati vnějším zdáním, z něhož často koňští špatný člověk zrovna tak dobře jako poctivec. My máme na mysli vychovávání ve vnitřní pravdivosti, zbavujíce to ochrany zákona, co právě svádí ku hledáni cti v sudku nebo předsudku davu. Všechna naše opatření, národohospodářská i ethická, mají jediný cíl, zjednati lidem největšího ze všech dober, vnitřní svobody."
Ministr spravedlnosti potřásal hlavou. "To je dětinský idealismus," myslel si, ale nevěděl, jak by svoji poznámku, jež se mu jevila urážlivou, zdvořile vyslovil.
"Pane kultore," pravil pan z H., "tj. světový názor naprosto se odchylující od našich, jenž vésti může k převratným myšlenkám. Prosíme Vás snažně -"
"Není to nikterak nový světový názor," přerušil ho kultor přísně, "jest to jádrem náboženství, k jehož vnějším stránkám se tak horlivě hlásíte. Jest to vnitřní svoboda ve smyslu křesťanství, jenže zakladatel jeho při rozpadávání se antického světa, jsa bezmocným ve světové říši římské, viděl ji pouze v pohrdání světem a útěkem z něho a stoupenci jeho rozuměli jí jakožto zřeknutí se ubožáka všeho ve prospěch mocného. My však jsme pány přírody a světa a nechceme zapomínati na povinnost umožniti každému tuto vnitřní svobodu, aniž by mu bylo nutno zříkati se statků tohoto světa. A proto, pánové, jest zcela zbytečné, abyste se déle namáhali. Zákonu svůj souhlas dáti musíte."
Kultor povstal.
Ministři rovněž povstali a dívali se na sebe rozpačitě.
"Odpusťte, pane kultore," počal ministr spravedlnosti po krátké přestávce, "vyžádali jsme si zcela soukromě tuto rozmluvu, vidím pak, že byla bezvýsledná. Co učiníte, jestliže celé ministerium Vám podá své námitky officielně?"
"Setrvám na úmyslu, aby zákonu se dostalo sankce."
"A jestliže spolková rada přece jej zamítne?"
"Nezamítne."
"Spíše podám svoji demissi, než bych doporučil jeho přijetí," pravil ministr spravedlnosti K.
"V tom jest ministerstvo za jedno," dotvrzoval pan z H.
"Bylo by mně líto, pánové, ale vyskytli by se noví ministři."
"A kdyby ne?" vpadl mu do řeči H. podrážděně.
"Pak dal by Vám odpověď pan resident. Račte se jen k němu odebrati, vím, co Vám odpoví. Kdybyste se byli podrobili prohlášení protektorátu ze dne 12. května minulého roku, vměšování se do vnitřních záležitostí bylo by zůstalo vyloučeno. Ale nyní odkáže Vás na článek 7. Uzavření míru ze dne 21. června. Garantie týkající se udržení právní platnosti ústavy pozbývají platnosti, zdráhá-li se vláda podporovati ona opatření, jež marsické státy pokládají za nutné v zájmu hospodářské, intellektuální a mravní výchovy lidstva."
"Avšak rozhodnutí kultorovo a residentovo nemá ještě moci právní," odvětil H. zasmušile. "Ještě je možné odvolání k protektoru země."
"Nuže, odvolejte se," pravil kultor.
Ministři obřadně se uklonili a opustili světnici. Pomalu sestupovali po širokém schodišti. V předsíni stáli dva obrovští Bedové se svými diabarickými přilbami na stráži a salutujíce sklonili své telelytové revolvery. Ministři mechanicky se poděkovali a vstoupili do elektrického vozu, jenž stál přede dveřmi. H. pohledl zpět na plochou střechu budovy, na níž leskly se tři marsické lodi smáčeny jsouce deštěm a z nichž trčely směrem k hlavnímu městu tři hrozné jícny repulsitových děl. Rovněž tak učinil K. a z hluboká si povzdechl.
"K paláci kancléřovu," zavolal H. na řidiče vozu a potichu zaklel.
Kultor zatím přikročil k vysokému oknu a pohlížel na ruch na ulicích. Čelo jeho bylo svraštěné. Jeho myšlenky obíraly se odcházejícími. Nelze jinak jednati, myslil si, má-li vyrůsti jiné pokolení. Lidé druhu H. jevili se mu nejhoršími nepřáteli sebekázně. Než jejich moc je zlomena. Neodváží se stavěti se na odpor.
Z očí jeho vyzařovalo vítězné sebevědomí. Vše se musí zdařiti. Na to obrátil se do pracovny.
"Zprávy pánů instruktorů!" promluvil do telefonu.
Vytahovadlem dodány mu byly svazky listin. Počal v nich listovati a činiti si poznámky. A zase zasmušilo se jeho oko. Tresty pro zanedbávání pokračovacích škol od měsíce k měsíci rostly. Na venkově nyní v době žní bylo vůbec nutno upustiti od požadavku návštěvy pokračovacích škol. A jak často byly učebné plány chybně sestaveny! Někteří instruktoři učili věcem, pro něž nebylo předběžného vzdělání. Ale vyskytovaly se také skvělé úspěchy. V některých končinách, jmenovitě průmyslových, lid se do škol jen hrnul. Ku podivu jevil se v jižním Německu, dokonce v Tyrolsku, pokrok. Tam snahy Numů narazily zprvu na organisovaný odpor církevní moci. Zdálo se, že proti fanatismu lidu kněžstvem vedeného nic se nedá poříditi. Ale právě v těchto končinách, kde z místních poměrů hornatých krajin návštěva škol je ztěžována, účastníků přibývalo, ba vznikaly i spolky dohlašující se o učitele.
Kultor dlouho o tom přemýšlel, co asi je příčinou. Jest to přirozená opposice proti moci, jež dosud úmyslně potlačovala veškero svobodné smýšlení? Jest zapotřebí jen dáti lidskému duchu svobodu a příležitosti mysliti a je získán pro pokrok? Či jsou tamní instruktoři dovednější? Kultor horlivě pročítal jednotlivé zprávy a s potěšením shledával, jak dobře někteří činitelé numství postihli svůj úkol. Přizpůsobili se církevním zvykům obyvatelstva Nikde nesnažili se vyvolávati pochybnosti, nikde nenarazili na traditionellní formu. Především se omezovali na čistě praktické vědomosti, jež měly za následek povznesení hospodářského života. Tak zjednávali si důvěry. Dlouhá a zdlouhavá to cesta, myslil si kultor, ale jest to jediné, jež vede k cíli.
Kultor dívaje se do svých poznámek mluvil horlivě do fonografu, jenž z Marsu byl tam dopraven, aby zachytil svoje myšlenky. Činil návrh, jak doplniti instrukce jednotlivým okresním vzdělavatelům. Jihoněmecké úspěchy měly posloužiti za vzor. Když chtěl za doklad uvésti něco ze statistiky, žasl nad čísly tak značně se odchylujícími od jiných. Čím to, že v Bolzanu jsou úspěchy tak nepříznivý? Vyhledal si zprávu instruktorovu. Byla to práce nově přišlého úředníka. Instruktoři velmi často se střídali, což je velikým zlem; nedovedou dlouho snášeti pozemního klima. Právě se dal kultor do čtení podrobnějších zpráv, když mu bylo oznámeno, že představený zdravotního oddělení se vrátil ze své inspekční cesty a táže se, zdali by s ním mohl mluviti.
"Prosím, hned," zněla odpověď.
Dveře se otevřely a vstoupil starší pán. Ač měl diabarickou přilbu, kráčel shrben a namáhaje se.
Kultor rychle vyskočil a chvátal mu vstříc.
"Milý, drahý příteli," pravil chopiv ho za ruku, "co jest Vám? Vypadáte špatně, není Vám dobře? Učiňte si všechno pohodlí. Odložte přilbu a posaďte se zde na sofa pod baldachýn, tento koutek má marsické ovzduší. Vaše cesta zajisté byla pro Vás velmi namáhavá?"
"Byla to moje poslední. Nezbytně poslední. Jakmile podám úřední zprávu, nejposléze za dvě tri neděle, zažádám za dovolenou. Doufám, že mně nebudete činiti obtíží."
"Lekáte mne, Hile! Je samozřejmo, že smíte odcestovati, kdykoli Vám bude milo a Vaše zdraví toho bude vyžadovati. Ale jest mi toho srdečně líto. Kým máte býti nahrazen? Za tohoto stálého střídání úřednictva - už máme nyní čtvrtého residenta -byl jste mi nejpevnější oporou. Avšak doufám, že jest to jen indisposice nahodilá. Vlhké povětří-"
"Ano, povětří! Ano, Elle, to Vám povídám důvěrně, o počasí se roztříští naše snahy. Zimu lze ještě snášeti, ale proti vlhkému teplu jsme slabí. Často jsem se domníval, když naši úředníci už po několika nedělích žádali za dovolenou, že nedostává se jim silné vůle. Teď na své cestě nížinami a vlhkými údolími lesními v horách jsem viděl, že toto klima pro Numa, jenž aspoň část dne se musí zdržovati venku, což je na cestách nezbytno, působí nejnebezpečněji. Ten déšť, a zase déšť. Kdo jen tu svízel vymyslil! Tu to čiší v droboulinkých kapkách, tu zase leje se jako z konve, jindy zase, jako dnes, stejnoměrně voda se řine na zem. Vzduch parami nasycený ochromuje činnost kůže a dusí nás. Často jsem byl zoufalý. Nesmíme se déle než půl roku v zimě nebo čtvrt roku v létě zde zdržovati, sic se nevrátíme se zdravými plicemi a srdcem na Nu. Co jsou nám platný výtečné přilby diabarické, jestliže se v pravém slova smyslu topíme? Tam na točně nebylo to tak znáti, žili jsme tam po svém způsobu. Ale zde v Německu-. Proč jste si jen vybral tento národ ku svým pokusům? Jsou přece na světě krajiny, kde nám lze snáze žíti, na příklad ohromné stepi na východě, kde jest všude tak sucho-"
"Ale, můj velevážený Hile! Naše kulturní snahy mohou se jen tam dařiti, kde obecenstvo je aspoň částečně připraveno, kde vzdělání lidu nejdále pokročilo. Proto jsem si musel vybrati Německo, a zejména i proto, že je nejlépe znám. Nanejvýše ještě na Anglii byl bych mohl počítati, ale tam jest ještě vlhčeji. A také z jiných zemí přicházejí stížnosti kultorů a residentů. Je zde celá kupa žádostí za dovolenou nebo propuštěnou z úřadu, a to od lidí, kteří nejsou zde ještě ani tři měsíce. Než Vy jste tolik spoléhal na anthygrin. Co se tento léčebný prostředek neosvědčil?"
"Anthygrin jest opravdu výtečným specifikem proti zemské zimnici a spolu s chininem udržuje nás na čas při síle a svěžesti. Ale nelze jich dlouho užívati, sic trpí mnoho ostatní ústrojí. Já právě jsem jich musel nyní hodně užívati, a hlavně proto jsem tak sláb, že nemohu téměř nic jísti."
"Měl byste přivykati lidské stravě. Nutno se zaříditi dle místních poměrů. Ostatně jest nezbytno počítati s častou výměnou našeho úřednictva. Zkusíme to ještě s častější kratší dovolenou, již by mohli tráviti třeba v Tibetu. Tam vyvinula se již pěkná marsická osada. A víte co, není zapotřebí, abyste Svoji zprávu sepisoval zde, můžete tak učiniti, kde se cítíte volněji, třebas v Alpách nebo i někde dále. Dostanete k volnému použití státní loď."
"Ano, kdyby bylo možno, aby každý z nás dostal svoji loď -toť by byl nejlepší prostředek. Vyletěti deset tisíc metrů do výše, to vyléčilo by nás lépe než anthygrin a všeliké jiné prostředky."
"Toho ovšem prozatím učiniti nelze, ale za několik let, až
dovedeme lépe využitkovati vyzařovaného tepla na Zem, snad
i to bude možné. Něco by se dalo konečně i teď podniknouti.
Snad by se dala z několika lodí zříditi vnější stanice ve výši a tam
jednotlivci by občas nalézali zotavení."
"Učiňte v tom ohledu, co se dá učiniti."
"Prozatím nemohu se dohlašovati většího obnosu peněz. Rozpočet pro tento rok jest vyčerpán. Měli jsme strašné vydání s všelikým zařizováním."
"Buďsi, nechť to jen lidé zaplatí."
Ell udiveně se podíval na lékaře.
"Inu ano," dodával Hil, "můj výrok zní trochu drsně. Ostatně dojde i k tomu. Než promiňte mi ten způsob vyjadřování. Sám cítím, že nyní velmi snadno se stávám prudkým, nervosně podrážděným. Našinec si zvykne ne právě příliš si vážiti lidí - tj. ostatně míněním mezi našimi úředníky všeobecně rozšířeným, že bylo by dobře vybírati daň než platiti náhradu."
"Nerozumím Vám už dobře, milý příteli. To že je míněním našich úředníků? Proti tomu byl bych nucen rozhodně se opříti."
"Když už mně ta poznámka - jak se zde říká - z úst vyjela, řeknu tedy vše," odvětil Hil, "ačkoli jsem chtěl o tom promluviti teprve ve své zprávě, kde teprve budu moci pro svá pozorování uvést formální doklady. Jest zde jisté nebezpečí, morální, jež vám uloží, abyste měl zvláštní péči při výběru úředníků. Bylo mi vůbec nápadno, že instruktoři po několika málo měsících nezachovávají onen nutný klid a radostnou rovnováhu ve svém smýšlení, na niž jsme u Numů zvyklí. Styk s lidmi, alespoň pokud autokraticky vystupují, působí - odpusťte mi ten výraz -způsobem sesurovujícím, což se jeví ve způsobu vyjadřování se, v podceňování aesthetických forem a v přeceňování vlastního významu do krajnosti. Pozoroval jsem několik případů, kde by se dalo mluviti o psychose."
"Ale, prosím Vás, zde přece nutno ihned zakročiti. Je nutno, abyste mi podal obšírnější zprávu."
"Jakožto lékař zajisté. Ostatní bude věcí revidujících zástupců kultorových, ne-li dokonce věcí residentovou. Mohly by z toho vzejíti politické zápletky. Dnes ještě všecko je dosti nevinného vzezření, já také zítra navrhnu, aby těm pánům dána byla dovolená. Tu přišel jsem kupř. - jméno z paměti nevím - do stanice, kde se křižují dráhy. Ale vlak nepřijíždí a nepřijíždí - přes půl hodiny času měl zpoždění. Dotazuji se průvodčího vlaku po příčině a tu slyším: ano, pan okresní instruktor s námi kus cesty jel. Táži se dále, kterak to mohlo vliv míti na zdržení. Pan instruktor prý si přál zvláštní vůz a pro ten bylo nutno nejprve poslati. Na to zase prohlásil, že nesnese hluku a kouře stroje, bylo tudíž nutno jeho vůz zařaditi na konec vlaku a ještě několik prázdných vozů všinouti. A konečně museli cestou u jakési vsi zastaviti, poněvadž se panu instruktorovi uráčilo tam vystoupiti."
"A neřekl jste, že železniční úředníci takovým neoprávněným přáním nemají vyhovovati?"
"Potřásli rameny řkouce, že nevědí si rady. Bojí se znepřáteliti se s nimi."
"Bázliví pošetilci! Ale instruktor musí býti ihned sesazen se svého místa a zavedeno bude s ním disciplinární řízení. Tj. neslýchaná věc! Zavedu co nejpřísnější vyšetřování. Kterak se může Nume opovážiti překročovati meze své působnosti?"
"Na Nu by ho to také nikdy nenapadlo. Ale zde nikdo podobných věcí si nevšimne. Rozšířeno jest příliš mínění, že Batové nemají s numstvím nic společného."
"Postarám se, aby mým úředníkům jejich povinnost byla uvedena na pamět, že nutno dbáti zdejších zákonů jako vlastních, dokud zde jsou, a neosobovati si pražádných výsad. Jak se mají lidé naučiti podrobovati se zákonům, dostávají-li podobný příklad? Tomu bych byl nevěřil. Ale proč si nikdo nestěžuje? Kdyby se objevilo cos podobného v novinách, ihned bych dal záležitost tu vyšetřovati."
Hil potřásl rameny. "Vyšetřování není vždy příjemné. Jest těžko všecky podrobnosti doložiti. Ostatně podobné případy jsou na štěstí jen ojedinělé. Kdyby se opakovaly, tisk by zajisté nemlčel. To vidíte na případě Stuhově."
"Co tím myslíte?"
"Což pak jste ještě nečetl dnešních poledních novin?"
"Nebylo mi dosud možno. Zajisté si je přečtu - avšak co se stalo? Nemyslíte přece snad Stuha ve Frankobrodu."
"Ano, nedaleko Frankobrodu se věc odehrává. Okresní instruktor jel čtyři hodiny v dešti - jen si považte - dojel do malé osady a byl hladov. Zastaví před hostincem. Je neděle, všechny pokoje jsou přeplněny, ba v rodině hostinského slaví se mimo to krtiny. Stuh odebere se do hostinského pokoje a přeje si jísti. Sedláci se stlačí a udělají mu místo. Donesou jídlo. Stuh praví hostinskému, aby lidé odešli ze světnice, že chce jísti. Hostinský vysvětluje, toho že po sousedech nemůže žádati, poněvadž v celém domě není prázdného místa, i v předsíni je plno a venku prší. Tu Stuh hladem a deštěm jsa podrážděn se rozzuří a osopí se na lidi, ať se klidí ven, neboť jí-li Nume, že nemá nikdo se na něho dívati. Sedláci ovšem nemají o tom potuchy, že našinci není možno ve společnosti ukájeti hlad. Považují vyzvání za nestydatost; zkrátka se Stuhovi vysmějí. Zcela střízliví ovšem také nebyli. Zkrátka vzešla z toho hádka. Stuh chce ven odejíti, ale sedláci se mu posmívají a holemi klepou mu do zvonovité přilby. Na neštěstí má Stuh u svých hodinek malý strojek telelytový. Vyjme tedy hodinky a ukazuje je přítomným, praví: "Nebudete-li teď se klidit, vypustím ohnivý déšť, v němž shoříte." Bylo to chvástavým přeháněním, nanejvýše šaty možno strojkem popáliti. A poněvadž hned se neuvolnilo, vypustil oheň. A lidé vskutku myslí, vidouce sršeti jiskry, že dům shoří, a tlačí se dveřmi ven. Nastane tlačenice, jež měla za následek celou řadu úrazů a zranění. Z toho vzpoura. Stuh zavře dveře a klidně se posadí k jídlu. Když však sedláci viděli, že se nic dále nestalo, než že se sami jen postrkali a pošlapali, rozzuřili se a chtěli vypáčiti dveře a Stuha ztlouci. Na štěstí dostavila se policie a Stuha bez porušení vyvedla ze vsi. Ale můžete si mysliti, jaké rozčilení v osadě vzniklo a trvá."
"Tj. nepříjemné, velmi nepříjemné," pravil Ell. "A Stuha přece znám jakožto muže klidného, lidem nakloněného."
"Ten déšť, Elle! Jeďte jen jednou čtyři hodiny v dešti s koňmi - hrozné pomyšlení! Již ten zápach může našince připraviti o rozum. Ale ovšem, Vy toho nedovedete ani tak vycítiti -"
Ell povstal a sem tam pocházel. Pak se zastavil a pravil: "Ale to jsou ojedinělé případy, jichž nelze zabrániti. Nutno napraviti vše, ale veliké " váhy tomu přikládati se nesmí. Svůj úkol zde přece provedeme."
"Nepochybuji. Ale jsou tu nezdravé příznaky. Jen aby se nehromadily. Ostatně to není to nejhorší. Jest ještě větší nebezpečenství. Proto jsem přišel. Nebezpečenství hrozící lidem."
"Mluvte, Hile!"
"Víte-li, co jest u nás gragra?"
"Jest to, nemýlím-li se, dětská nemoc na Marsu a sice bez všelikého většího významu."
"Zcela správně, není naprosto nebezpečnou od několika tisíciletí. Děti jsou po několik dní mdlé, dostávají malou vyrážku a je po všem. Ale nebylo tomu tak vždy. Za doby agrární byla to hrozná trampota, strašný mor, ona neškodná dnes gragra, která celá území u nás odlidňovala, ne snad svým prudkým průběhem, ale ponenáhlým, chronickým otravováním. Překonali jsme ji dílem očkováním, dílem ponenáhlou změnou výživy. A nyní -první stopy nemoci v její chronické, vleklé formě - než přisedněte sem ke mně, musím tiše mluviti."
Ell posadil se vedle Hila. Dlouho spolu rozmlouvali a tvář Ellova velice zvážněla.
"To jest hrozné," pravil. "A co můžeme tu učiniti?"
"Dosud ani jediný člověk neví o hrozícím nebezpečenství. Lékaři lidští doposud ani nezpozorovali neznámých jim příznaků. A až se nemoc ponenáhlu rozmůže mezi lidmi, léta uplynou, než poznají, že jest tu co činiti se zcela novým druhem bakterií. Jsou totiž tak maličké, že jen při nejintensivnějším světle lze se o jejich jsoucnosti přesvědčiti. Jsem přesvědčen, že ona nemoc ve své mírnější způsobe zavlečena sem byla z Marsu a že bacilly za poměrů pozemských v lidském těle nalezly tak příznivé podmínky pro své rozmnožování, že vystupovati budou ve své zhoubné povaze, jež je u nás už neznámá. Za několik let shledáme se s velikými spoustami, jež způsobí."
"Nu, pak je nezbytno lékaře ihned s nemocí tou obeznámiti -"
"Uvažujte o tom sám, Elle, co nejvážněji. Jak jsem řekl, sám od sebe žádný člověk po léta nepřipadne na pravé příčiny těchto nemocí, jež se počnou vyskytovati. Jen my dosud vidíme příznaky. Chcete nyní lidem říci, že jsme jim my z Marsu přinesli hrozné zlo na Zem, snad zhoubnější nežli tuberkulosa? Nebylo by to nejbezpečnějším prostředkem navždy podkopati náš vliv? Nepřivodilo by to všeobecné povstání a vzbouření, jež bychom jen novými ukrutnostmi mohli zdolati? Ne, žádný člověk nesmí tušiti, že na Zemi jsme přivodili cos jiného než zařízení prospěšné!"
"Ale povinni jsme také lidi hrozícího zla chrániti."
"Jest to možné, jak jsem přesvědčen, ale velice obtížné. Za prvé museli by se Numové zdržeti naprosto všelikého bezprostředního dotyku těla lidského, nanejvýše jen za zvláštních opatření, jakých lékař používá při prohlížení nemocných. A jest otázka, osvědčí-li se všichni našinci zcela spolehlivými. Člověk pak by musel předně zavésti výživu jen chemickými potravinami, za druhé provésti všeobecné očkování. Za těch okolností neškodil by ani přímý styk s Numy. Ale těchto prostředků nebude možno použiti."
"Všeobecné odstranění výživy agrárními potravinami není dosud možné, dá se výživa taková jen znenáhla zavésti. A zatím by mohlo vzniknouti mnoho škody. Avšak nucené očkování dalo by se zákonem uskutečniti, ovšem bylo by pak nezbytno příčinu jeho aspoň naznačiti a narazili bychom na odpor a vzbudili nevoli. Avšak něco se státi musí. Očekávám, že mně co nejdříve dodáte příslušné doklady, svědčící o správnosti Vašeho názoru a pak budu jednati o tom s residentem a protektorem. Nutno ovšem pak provésti věc všude. Ach, Hile, jakou to novou starost jste na mne uvalil!"
"Bylo to mojí povinností."
"Zajisté, ctěný můj příteli. A nezapomeňte při svých rozmluvách se soudruhy, že zde běží o tajemství Numů. Jest to příliš ošklivé! Nic není mně nepříjemnějšího než nutnost potlačovati úplnou pravdu. A zde přece nutno uvažovati, smíme-li mluviti. V tom máte bohužel pravdu."
Ell přistoupil k oknu a díval se, zabrán jsa úplně ve své myšlenky, ven.
Hil povstal, aby se s ním rozloučil.
Pojednou trhl sebou Ell, jako by se něčeho polekal. Rychle obrátil se k Hillovi a pravil:
"Ještě slovo, Hile, ještě otázku. Ještě okamžik času mi dopřejte. Rád bych věděl -. Co soudíte o nebezpečí, jež přivodí lidem pobyt na Marsu? Nemyslíte, že oni lidé, kteří tam byli, na př. naši zdejší přátelé, nepřinesli s sebou zárodek oněch nemocí?"
Slabý úsměv zahrál kolem rtů Kilových, když odpovídal:
"Co se Vaší osoby týče, můžete býti úplně bez starosti. Vy maje krev numskou a dávaje přednost chemické potravě -"
Ell odmítavě kynul rukou. "Ale ne, na sebe jsem věru ani nepomyslel, ale kupř. Saltner - a ti nesčetní cestovatelé pro zábavu anebo výzkumy - vždyť nestačíme ani dodávati dostatek prostorových lodí. Nebude nutno styk ten trochu omeziti?"
"V tomto ohledu nemáme dosud dosti zkušeností. Avšak to by nebylo nikterak nápadné, kdybychom očkování učinili podmínkou vstoupení na marsickou loď. Záminka se už jakákoli nalezne."
"Ale ti, kteří se už navrátili?"
"Saltner byl už očkován na své cestě na Mars, sic by se mu nebylo dostalo čestného numství. A co se týče paní Ismy, tu Vás rovněž mohu uspokojiti. Považoval jsem za prospěšné za její nemoci na ní provésti poznenáhlu všechna u nás předepsaná očkování a považuji ji nyní za úplně uzdravenou a zotavenou."
Ell, jenž napjatě pohlížel na Hila, si oddechl. Pak pravil usmívaje se:
"A považujete mne za zdroj nákazy?"
"Ne, Vás považuji v tomto vzhledu za naprosto ne nebezpečného."
"Děkuji Vám. A my nesmíme pozbývati mysli. Budu přemýšleti, co by se dalo dělati. Mějte se dobře a Šetřte se. Ustanovte si, kdy byste chtěl dýchati vzduch vyšších vrstev, státní loď bude Vám k disposici."
Ell doprovodil Hila ke dveřím a potřásl mu rukou. Na to se vrátil. Vzdech vydral se mu z prsou. Dlouho pocházel po světnici. "Jen nepozbývati mysli!" pravil konečně sám sobě.
ooo
Epidemie je naštěstí zažehnána včasným očkováním. Lidé jsou však stále nespokojenější s nesvobodou, kterou protektorát přináší. Na námitky Marťanů, ze lidé vlastně svobody nepozbyli, Saltner pronese památnou, řekli bychom nietzscheovskou větu: "Nevěřím ve svobodu, jez nepochází z vlastní síly." Grunthe a Torm zorganizují hnutí odporu, jehož cílem je uchovat si marťanské civilizační hodnoty, ale bez dobrotivé nadvlády Marťanů. I vláda Spojených států Marsu je ve své vlastní domovině nahlodána sílící kritikou způsobu, jakým jsou lidem vznešené ideály vnucovány. Spojeným úsilím všech pozemských hrdinů a jejich marťanských spojenců se nakonec situace v dobrém vyřeší, protektorát nad planetou je zrušen a otevře se prostor pro vzájemnou spolupráci Pozemšťanů a Marťanů jako dvou rovnocenných civilizací.