Lenka LANCZOVÁ

MANŽELKY, MILENKY, ZOUFALKY

1

Už od dětství jsem chtěla být za dámu. Fascinovaly mě upravené a pečlivě nalíčené ženy v elegantních róbách, se stejnou jistotou pohybující se na vysokých podpatcích i v lepší společnosti, inteligentní a obletované houfy mužů… Nejen že jsem si přála být jako ony, já jsem o tom byla přímo přesvědčená a v sedmnácti osmnácti jsem měla zcela jasné představy o své vlastní budoucnosti: viděla jsem se coby úspěšná promovaná psycholožka oblečená v efektních kostýmcích, slyšela klapot vlastních jehlových podpatků, štíhlé pěstěné ruce ozdobené zlatými prsteny, a připadalo mi naprosto přirozené, že dovolené si budu užívat na Seychelách, zadek si nechám vozit v luxusní limuzíně, budu mít dokonalé krásné děti a k nim dokonalého krásného sexy manžela, který vydělává balík (to byla podmínka, zase taková trubka, abych si myslela, že si z platu psycholožky dopřeju Maledivy, jsem nebyla ani v těch sedmnácti) a jehož jedinou životní náplní je činit svou choť šťastnou…

Naivní představy!!! Asi jsem si tím kompenzovala, co jsem slyšela v pubertě od mámy – podívej se na sebe, všechny holky jsou jako majolenky a ty pořád lítáš v riflích a tričku, takhle o tebe žádnej kluk nezavadí! A taky proč by to dělal, jsi nepořádná, nic neumíš, líná a pohodlná! Správná hospodyňka musí umět vařit a mít byteček jako klícku, jinak si v něm žádného chlapa neudrží!

O životě jsem díky zarmucujícím prognózám své matky měla naprosto jasno – kdepak hospodyně a upocená manželka, co vytáhne ruce z dřezu jen proto, aby mohla složit hromadu uhlí! Ženuška, co lítá z práce do školky, školy a družiny a honem rychle domů, absolvuje každodenní kolotoč – uvařit – uklidit – podepsat dětem úkoly – uložit je – sexuálně ukojit manžílka a ráno zase nanovo! Díky, ani náhodou! Už na ekonomce jsme si s holkama vytyčily jasné cíle. Naše životy budou krásné, snadné, šťastné – a ani náhodou všední či snad banální! My si svoje životy užijeme, nevezmeme si totiž žádné blbce, natož chlapy, co tráví půlku volného času v hospodě a druhou na gauči u televize, odkud sekýrují ty svoje uondané chudinky hospodyňky…

Je zajímavé, že jsme v osmnácti měly konkrétní představu o tom, co nechceme, a jaksi mlhavou představu, jak toho dosáhneme. Věděly jsme, že si chceme užívat, hlavně nepro-mrhat životy, to bylo naše heslo! Stejně tak jsme věděly, že k tomu potřebujeme ty správné chlapy, bohaté a krásné a věrné a milující a obětavé a …

A že je nebude snadné najít, to jsme tušily už tenkrát, nicméně jsme věřily, že zrovna nám se to podaří, že právě naše manželství budou růžová jako naše sny a hlavně strašně jiná, ani náhodou obyčejná! Že nedopadneme jako naše mámy a tety a sousedky a další případy…

Jako matka jsem skutečně nedopadla. Ta se totiž neroz-vedla, nýbrž ovdověla. A to až v mnohem pozdějším věku, než mně můj manžel zamával před nosem žádostí o rozvod a nezačal sáhodlouze vysvětlovat, že se ve vztahu dusí, že potřebuje svobodu, čas na seberealizaci, že ho tenhle stereotyp ubíjí, je životem unavený a má přece právo žít… U soudu pak zasmušilým zlomeným hlasem vykládal, jak

jsme si přestali rozumět. Blablabla. Skutečný důvod rozvodu: 100-60-90, dlouhé vlasy, dlouhé nohy… A tak se ještě dřív, než padlo konečné rozhodnutí – mně zůstanou obě naše společné děti, jemu svoboda – realizoval v posteli rozkošného zajíčka, kterému prozíravě do roka a do dne udělal rozkošné miminko. To aby si ten svůj poklad pojistil, takřka dvacetiletý věkový rozdíl se musí někde projevit. Nejdéle za pár let, když ne hned. Můj exmanžel nebyl žádnej blbec, myslelo mu to vždycky. Nakonec, proto jsem si ho vzala – ačkoli tenkrát nebyl ani bohatý, ani vlivný, život s ním v přepychu nehrozil a do dokonalosti měl taky daleko, ale… Byl to kluk s podmanivým úsměvem, kterému to pálilo a byla s ním legrace. Jenže každá sranda někdy skončí.

Naučila jsem se vařit a přestože nejsem posedlá uklízeči mánií, naši domácnost lze považovat za útulnou – a k čemu? Kdepak domov jako klícka… Domov jako klec a manželství okovy. V konfrontaci se svobodnou a starostmi nezatíženou dvacítkou jsem zkrátka nemohla obstát!

Z růžových životů zbyla hořkoslaná torza. Na psychologii mě ani nevzali, natož abych ji vystudovala, moje vzdělání zamrzlo maturitou, kostýmky nemám, nejlépe se cítím v džínách a tričku, lodičky nosím jen při zvláštních příležitostech (a že jich moc není!) a ještě mě z nich bolí nohy, ze šperků mi poté, co jsem pracně stáhla snubák a zahodila do šuplíku, zbyl akorát zlatý řetízek, místo limuzíny mi stojí před panelákem oprýskaný fordík, co má dávno svoje nejlepší léta za sebou, místo Seychel a Malediv maximálně Vranov a ještě to bylo vždycky o nervy, když nám pršelo na hlavu a znuděné děti neskutečně otravovaly! Letos je poprvé od rozvodu před pěti lety vezmu na týden k moři, ale to ne proto, že by se objevil nějaký báječný sponzor, nýbrž díky kamarádkám a jejich protějškům. Ačkoli jde o nejlev-nější typ dovolené – bungalovy bez stravování a s vlastní dopravou, i tak poměrně krutě zasáhne do mých ne zrovna bohatých finančních rezerv.

A ještě dceruška, ten nevděčnej prevít, vzdychá, jaká to bude nudááá! Nejradši by vyrazila s partou na čundr, prý by si užila mnohem víc než s námi starci. Lada zastává názor, že všechny děti jsou smradi. Dřív jsem se snažila oponovat, nicméně… Čím jsou moje zlatíčka starší, tím víc jí musím dát za pravdu! Jestli má někdo dokonalé děti, jak jsem si kdysi představovala, já to tedy rozhodně nejsem. Utěšuje mě, že Lada ani Veronika, moje dobré kamarádky ještě z ekonomky, kde jsme strávily společné čtyři roky a naše přátelství trvá i po dvaceti letech, také ne. No a ten sexy chlap, který v mých romantických dívčích představách vždy figuroval na čelném místě, se už pět let nevyskytuje žádný, natož snad dokonalý!

„Taky ti připadá slovo hospodyňka degradující?“ optám se Lady, sotva si přisednu k jejímu stolu v naší oblíbené „kafárně“, jak říkáme sympatickému prostředí kavárny Melodie. „A jinak čau, ráda tě vidím.“

„Kterou hospodyňku myslíš? Tu, co pro pírko přes plot skočí?“ zazubí se na mě pobaveně a odloží román, do kterého byla zabraná stylem nevidím neslyším. Pokud by knihovna vyhlašovala soutěž o nejvášnivějšího čtenáře, jednoznačně by zvítězila právě Lada. Musím to při nejbližší poradě v práci navrhnout! Nikdo by si tenhle titul nezasloužil víc. A že mám na tom lví podíl, protože kamarádku zásobuji romány rovnou od zdroje, by se také mělo vzít v úvahu a ocenit třeba prémiemi…

„Každou. Té, co skáče přes plot, bych přála zlomit si nohu. Je vidět, že nemá co na práci,“ odfrknu.

„Hospodyně je archaickej výraz,“ uklidní mě Lada. „Vymře spolu s generací našich babiček, maximálně matek. Měli by ho vyškrtnout ze slovníku.“

„Náhodou,“ pokrčím rameny. „Náš ředitel hospodyni má. Chodí k nim třikrát týdně.“

„Mohla by zajít i k nám,“ baví se Lada. „Nejsem tak náročná, stačilo by mi jednou týdně… U nás by se aspoň vysko-tačila! Okna jsem nemyla od předloňských Vánoc…“

„K vám nahoru stejně není vidět,“ těším ji.

„Přesně. My se z oken nedíváme a jak říká Pavel, když přes ně nebude vidět, tak si je otevřeme.“

Pobaveně se zasměji, Ladin manžel je svéráz, ti dva se hledali, až se našli! Báječně k sobě pasují.

„Ale u sličnýho Zdeněčka mě ta placená uklízečka zas tak nepřekvapuje, nedovedu si ho představit s vysavačem… A tu jeho módedámu teprve,“ přemítá Lada.

Nechci se bavit o svém řediteli, mávnu jen rukou, což číšník pochopí jako povel a netrvá dlouho, zabořím nos do mléčné pěny našlehaného latté. Stálé hosty jako jsme my netřeba obtěžovat dotazy, co si dáme. „Další slovo, který nesnáším, je majolenka. Oblíbený úsloví mojí máti.“

„Jsem sice sečtělá, ale teď docela tápu. Co si mám pod tím pojmem představit?“

„Někoho, jako je Zdeňkova zákonitá choť. Vždy ze škatulky…“

„Aha, náš právej opak, jo? Není divu, že to neznám!“

„Víš, co jsem zjistila? Že i když na sebe navlíknu cokoli – a že toho moc nemám – nikdy nebudu majolenka. Jsou typy, co vypadají jako vágus, ať se snaží, jak se snaží. Je to asi v genech, nevím. Kačka to má po mně.“

„Nebuď na sebe tak přísná,“ utěšuje mě pobaveně. Jí se to mluví! Lada je jižanský typ a dodnes si zachovala svou přirozenou krásu, stačí jí sepnout tmavé rovné vlasy do ohonu a je nejen upravená, ale ještě vypadá skvěle a mladistvě, zatímco mě vítá každé ráno starší a sešlejší obličej v zrcadle nad umývadlem a o vlasech á la rozležená sláma raději nemluvit. Zub času zahlodal, z křehké modrooké blondýnky se stala modrooká blondýna a posléze jen modrooká. Křehkost zmizela po dětech, vlásky ztratily časem lesk a protkaly je šediny, které jdou zamaskovat melírem. Naštěstí! Jsou i horší případy – stejně jako lepší. Zatímco Lada nemá jediný šedivý vlas a pořád vypadá jak Španělka, Veronika se barví už od třiceti pravidelně.

„Četla jsem, že Katie Holmes ví, jak si udržet manžela,“ vzpomenu si na zprávu z bulváru. „Nechala si na svoje krátké vlasy navázat dlouhé vlnité kadeře a Tom Cruise se prý díky tomu neotáčí za jinými, když objímá tu krátkovlasou ženu, tu dlouhovlásku. Má změnu.“ Lada se zašklebí. „To jsou ale ptákoviny.“

„Mít její miliony, taky nebudu vidět problém, jak se udělat pro chlapa přitažlivou,“ odfrknu.

„Mít její miliony, dlabu na Cruise,“ opáčí Lada a obě se rozesmějeme tak, až se po nás dvojice od sousedního stolu zvědavě otočí. Lada je trochu drsňačka, dovede být pohotová a vtipná, mám ji ráda už od ekonomky, ačkoli tehdy jsem víc kamarádila s Veronikou. Ne že bychom si s Veri přestaly rozumět, jenom ona už nemá tolik času, abychom se mohly setkávat. Lada ho má rozhodně víc – a když ne, tak si ho jednoduše udělá. Což se Veronika nikdy neodváží, poslouchá manžela na slovo. Ve všem mu ustupuje a ustupuje… a stejně se nezavděčí!

„Pamatuješ si, jak jsme si tenkrát po maturitě přísahaly, že si budeme užívat, nevezmeme si žádný blbce a zařídíme si báječný životy?“

„Jojo, to byla ta skvělá dámská jízda! Špatně mi bylo ještě za tři dny a dodnes, kdykoli jedu kolem Nových Mlýnů, vybaví se mi chuť zelený,“ pousměje se při vzpomínce. „No jo, pamatuju. Byly jsme blbky. Stejně hloupý plány, jak když jsem si tenkrát říkala, že jakmile vyjdu ze školy, nebudu vědět, co s volným časem, nikdo mě nebude omezovat a až se vdám, budu vařit jen to, co mi chutná! Proč mě nenapadlo, že se mi nebude chtít vařit vůbec nic?“

„Ale tobě to vyšlo,“ namítnu.

„Myslíš to vaření?“ baví se.

„Celkově,“ trhnu rameny, protože zatímco ona to bere stále jako legraci, já mluvím o vážných věcech. „I když… nakonec i to vaření. Když se ti nechce, vaří Pavel. Nemáš si na co stěžovat.“

„Taky si nestěžuju,“ ujistí mě, „jen říkám, že jsme byly mladý a pitomý.“ Na chvíli se odmlčí, promíchá zbytek svého latté, vypije na tři loky a upozorní mne: „Nestěžuju si, ale Alex, jestli si myslíš, že to byla procházka růžovou zahrádkou…“

„Promiň, to jsem nechtěla,“ stáhnu se. Za dvacet let od maturity si s námi všemi osud pohrál, udělal každému pár boulí, větších či menších. Nejsem ani první a určitě ani poslední z dvaatřiceti spolužaček, co jsou rozvedené, některé to stihly dokonce dvakrát. Lada jedno prvenství má: už na první sraz po pěti letech se dostavila coby vdova. Muselo to být strašné, když místo manžela přišli policajti, aby jí oznámili, že měl smrtelnou nehodu! Zůstala se dvěma malými dětmi, ale nezlomilo ji to, a když se objevil Pavel, byla znovu za vodou. To, že jezdí s kamionem a nebezpečí mu na silnici hrozí každý den, dokázala strávit, stejně jako se vyrovnala se smrtí předčasně narozeného miminka, které si chtěli s Pavlem pořídit.

„Dobrý,“ přijme omluvu ležérně. „Co jinak?“

„Příští týden musím na rodičák,“ vzpomenu si. Můj výraz ji pobaví. Správně z něj vyčte, jak moc se na tuhle čtvrtletní exhibici prohřešků těším! „To ti nezávidím,“ potvrdí.

„Už aby byl Tomáš na střední škole, tam ty rodičáky nejsou tak často. Vaše škola je tím posedlá!“

Tím vaše samozřejmě nemyslím, že by ZŠ Kosmonautů v Bakově Lada sPavlem vlastnili, ovšem skutečnost, že právě tamnímu řediteli dělá kamarádka sekretářku, v tom jistou úlohu má. Ačkoli sdružení rodičů a přátel školy dozajista nevymyslela, svým způsobem za něj může také – pořádá ho její zaměstnavatel!

„Nerada ti beru iluze, ale záleží jak kde. Třeba Matějův gympl má rodičáky taky každý tři měsíce.“

„Fakt?!“ zděsím se. „U Kačky jsem byla jen v říjnu, a pak až v dubnu. Jak je to u Báry?“

„Nevím,“ zasměje se. „Ta mě s tím nezatěžuje. Kdo by jezdil na rodičák takovou dálku.“

„Stejně… Neříkalas, že chodíš Matějovi na sdružení tak často,“ vyčtu jí.

„Pozor, pozor,“ baví se. „Ty ses ptala, jak často ho škola pořádá. Já vždycky chodila zásadně jen jednou ročně, a to hned v říjnu, protože to je největší šance, že toho smradi ještě nestihli moc zavařit. V dubnu už bych se neodvážila ani na základce! Natož na konci roku, to je těch hříchů příliš. Mám zapotřebí poslouchat takový žvásty? Nemám. Matějovi jsem byla na gymplu na rodičáku jen jednou – a garantuju ti, nikdy více! Poté, co se ten náš moula na začátku prváku předvedl v tom nej lepším světle, když ve slohovce na téma Můj největší zážitek z prázdnin popsal soulož, mě tam nikdo nedostane ani buldozerem.“

Smíchy mi vyhrknou slzy. „Matěj je originál. Navíc určitě nelhal! Pro něj to byl vrcholnej zážitek.“

„Pro mě taky,“ ujistí mě sveřepě. „Víš, jak mi bylo?! Učitelka to četla nahlas před všemi rodiči… Mít Matěje po ruce, zabiju ho.“

„Stát se to mě, taky bych z toho byla na mrtvici, ale takhle z vyprávění to nemá chybu,“ bavím se.

„Díky,“ zašklebí se. „Když poslouchám Evu, jak touží po dítěti, říkám si, božíčku, buď ráda, že žádný nemáš!“

„Problém je v tom, že každej chce to, co nemá.“

„To je právě ono,“ protočí oči. „Bezdětní si myslí, že bez potomstva nemá smysl žít… Zatímco my, blbky, jsme si pořídily děti, ale nějak nám nedošlo, že je to napořád. Ta doba, kdy jsou děti roztomilé a vidí v mámě svoje slunce, jedinou bytost na světě, boha, kdy jsou na tobě závislé, je neúměrně krátká. Radostí, co ti děti udělají, není zdaleka tolik jako starostí. Ze všech dětí – i těch nejroztomilejších – nakonec stejně vyrostou smradi. Vidím to v práci. Pořád se řeší nějaký přestupky, zvou se rodiče do školy, udělují se důtky a dvojky a trojky z chování… U cizích dětí mi to samozřejmě nevadí, bohatě mi stačí moje. Občas jsem z nich na prášky. Bez přehánění.“

Věřím jí to, její děti jsou starší než Tomáš s Katkou, má proto náskok. Báře už je osmnáct a Matějovi sedmnáct, oba však chodí shodně do druhého ročníku, Matěj do gymplu a Bára, kterou po roce vyhodili z průmyslovky za neomluvené hodiny, studuje druhým rokem uměleckou školu zaměřenou na design v Praze.

„U Tomáše by to mělo být v pohodě, ne? Za osm let ani jedna důtka, natož něco horšího,“ povzbudí mě.

„No,“ zaváhám. „To, že o žádným průseru nevím, neznamená, že žádnej není. Tomáš je bojovník za pravdu… Kdyby plynul s davem, byl by klid, ale to ne, on se musí do všeho montovat. Teď má poslední dobou častý konflikty s fyzikářem Chvátalem. Znáš ho? Ještě učí tělocvik.“

„To se mu nediv, Chvátal je pablb,“ oznámí mi pobaveně. „S tím má konflikty každej. A zdaleka ne jen žáci, ti se ho vesměs bojí.“

„Kdyby se ho Tom bál a držel hubu, byla bych klidnější,“ povzdychnu si.

„Podívej, děti jsou smradi, o tom žádná, ale někteří učitelé… Nebudeme si nic namlouvat. Vždyť jsem s nimi spoustu let, Alex. Já osobně bych nechtěla učit ani za sto táců měsíčně, učitele obdivuju a vážím si jich – těch dobrých. Nejsou dostatečně ocenění, finanční odměna není adekvátní psychický náročnosti povolání. Jenže finta je v tom, že jich není až tolik. Těch dobrých, myslím.“

„Nemají to lehký. Jsem vysílená z besed pro školy – a to jejich pozornost musím udržet zhruba čtyřicet minut! Učit den co den, rok za rokem… Byla bych totálně vyždímaná a skončila v blázinci. Já učitele lituju.“

„Proč?“ pokrčí rameny. „Šli na pedák dobrovolně? Šli. Nutí je někdo? Nenutí. Pokud to dělat nechtějí, mají jít jinam. Děti jsou parchanti, ale špatnej učitel je přímo neštěstí pro celý generace, co se mu ve třídě vystřídají.“

Ladin názor je jako obvykle nekompromisní, v něčem má docela určitě pravdu, na druhou stranu nikdy není nic černobílé, natož jednoduché!

Chci něco namítnout, když ve dveřích kavárny spatřím Veroniku. Učitelskou problematiku spolknu, stejně bychom ji s Ladou nevyřešily, a pro jistotu na Veroniku zamávám, aby neměla problémy s orientací v terénu. Tentokrát má brýle, tudíž mi mávnutí oplatí úsměvem a bez tápání zamíří rovnou k nám. „Cau, holky. Vedro, co?“

„Krásně příjemně,“ opraví ji Lada, která nebývá upocená ani v nej větších vedrech a ještě si lebedi!

„Na můj vkus a květen je zbytečně horko,“ zastanu se Veroniky. „Docela se děsím, jak bude v červenci v Itálii…“

„Doufám, že palermo,“ přeje si Lada. „Nic by mě nenaštvalo víc, než kdyby tam bylo hnusně a tady pařáky.“

„Ani nevím, jaký má být počasí. Myslím teď, tady. Nekoukaly jste na předpověď?“ zajímám se.

Veronika záporně zavrtí hlavou, Lada se uchichtne: „My se dívali s Pavlem. V neděli. Respektive, díval se on a volal, ať se jdu mrknout, jakej má moderátorka výstřih.“

„A kolik má být stupňů o víkendu?“

„Netuším,“ řehtá se. „Čuměli jsme jako ti blbci na kozatou rosničku a předpověď jsme vůbec nepostřehli!“

Veroniku Ladino vyprávění pobaví stejně jako mne, nicméně vzápětí zvážní, objedná si chlazenou mattonku a svěří se nám: „Nejradši bych nejela nikam.“

„Proč…?“ zeptám se opatrně.

„V práci honička, doma honička, jsem vyšťavená jak citron. Březen a červen jsou nejhnusnější měsíce, v březnu se řeší daně, v červnu odklady… Zbyly mi samý velký firmy, vůbec nevím, jak to stihnu. Už aby bylo třicátýho června! Jestli přežiju příštích pětatřicet dní, bude to zázrak.“

„Přežiješ, uvidíš,“ utěšuju ji. „A pak si odpočineš. U moře, na pláži… Jak já už se těším!“

„Odpočinu?“ opáčí s odfrknutím. „Co je to za dovolenou s celou rodinou? Představa, že to strávím u sporáku, protože kluci, Verunka a hlavně Jirka mají pořád hlad, mě zrovna nadšením nenaplňuje… Víte, jaká by byla ideální dovolená, holky? Vyrazit si sama – nebo nejlépe s vámi na dámskou dovču… Jen se válet a nemuset se o nikoho starat, žádný vaření, mytí nádobí, praní… Ani by to nemuselo být u moře. Ležela bych, spala, četla si, vylezla z postele jen proto, abych se odvalila ke švédským stolům… Rajská představa.“

„Tak řekni kdy, domluvíme se,“ navrhnu. „Teď dost letí takový ty relaxační víkendový programy pro ženy, od pátku do neděle se nechat hýčkat někde v penziou, chodit na masáže, do bazénu… Nebyla by to paráda?“

„Zní to jako sen,“ vzdychne a nervózně rozsvítí displej mobilu, aby zjistila přesný čas, „a protože moje sny se zásadně neplní, nebude to jiný ani tentokrát.“

„Urvat se na víkend by neměl být problém, ne? Děti to bez tebe přežijou, neboj,“ přemlouvám ji.

„Děti možná, ale… Prostě nepřichází v úvahu.“

„Proč?“ zeptá se Lada přímo, ačkoli obě známe odpověď předem. „Myslíš, že Jirka není ve svých dvaačtyřiceti své-právnej? Že bez osobní služky nepřežije?“

„O to nejde… Měla bych peklo.“

Lada je neúprosná: „A teď ho nemáš?“

„Měla bych ještě větší. Otočme list,“ požádá nás.

Teprve takhle zblízka si všimnu vybledlé modřiny na její bradě. „Co se ti stalo?“

„Taková hloupost. Rovnala jsem krbová polena do hranice, jedno spadlo… Jsem nemehlo,“ pousměje se nepřesvědčivě. Znovu rozsvítí mobil.

„Spěcháš?“ všimnu si.

„Pořád. Nepamatuju si den, kdy bych někam nechvátala! Jsem uhnaná jak dostihovej kůň. Nikdy se, holky, nestěhujte na vesnici! Aspoň ne tam, kam není dobrý spojení. Rodině dělám taxikáře: Dalibora vozím na fotbal, trénují třikrát týdně, chápete to?!, Tobiáše na judo, oba na fráninu, Verun-ku na poníky… Zítra jedu s holkou k zubařce a v pondělí

pro změnu na oční… Rovnátka, brejličky, plochý nohy, ekzém… Kdy tomu bude konec?!“

Lada ji nepotěší: „Nikdy. Zrovna jsme o dětech před chvílí mluvily… Rovnátka i brejličky už máme sice za sebou, ale zase jsou jiný lahůdky, vždyť víš, jak to je. Malý děti – malý starosti, velký děti na zabití.“

„Ty máš oboje najednou, to je to, špatně sis děti rozvrhla,“ pokusím se o vtip. Veroničino manželství je nepřetržitá řada větších a menších krizí, přičemž ta před osmi lety byla největší a nadějně spěla k rozvodu. Veroničino neplánované těhotenství však zmařilo šance na vysvobození, jak jsme tomu s Ladou říkaly, zatímco Veronika tenhle zásah osudu považovala za znamení k usmíření a udržení manželství. Zní to sice romanticky, ve skutečnosti však jde o to, že kamarádka trpí dalších sedm let pod nadvládou toho svého despotického tupouna. „My to sfoukly z jedny vody načisto.“

„Někdy toho mám vážně po krk,“ svěří se nám, naposledy mrkne na mobil a začne se shánět po pikolíkovi, aby mu zaplatila svou horentní útratu.

„O víkendu budu v Nížanech,“ vzpomenu si.

„Aspoň jedna dobrá zpráva. Určitě se zastav!“ nařídí mi. „Zatím se mějte!“

Ve dveřích se srazí s Evou, další exspolužačkou, se kterou se v Melodii týden co týden scházíme, ale ani ta ji nepřiměje, aby se ještě zdržela. Už z dálky je na Evě vidět, že má něco na srdci a hlavně na jazyku! Sjedu očima její úzkou sukni končící kousek nad oblými koleny, nohy má výstavní, může si to dovolit, v tělocvičně tráví možná víc času než učitel Chvátal, a za vysvalovaná lýtka nad útlými kotníky v lodičkách s otevřenou špičkou by se nemusela stydět ani profesionální cvičitelka aerobiku. Eva sice není a ani za svobodna nebyla žádná exkluzivní krasavice, ale postavu měla vždycky dobrou. A udržela šiji. Bodejť, když nemá děti!

Eva patří mezi rozvedené a podruhé vdané spolužačky. První muž ji opustil po šesti letech, údajně proto, že sejí nepodařilo otěhotnět, ale já osobně si myslím, že prostě to byl kretén, a s druhým to také nevyhrála. Nechtěla bych s ním bydlet pod jednou střechou, natož čekat miminko, o které se Eva snaží další řadu let. Problém je asi v tom, že se snaží hlavně ona, podotkla jednou Lada a určitě nebyla daleko od pravdy. Libor je fešák, inteligentní, prachatý a dobře postavený manažer známé zavedené firmy, možná přesně takový prototyp chlapa, jakého jsme si kdysi s hol-kama představovaly, ovšem taky pořádný narcis, urážlivý náfuka a sukničkář.

„Ahoj! Co bužírujete? Vy už jste po? Dejte si taky něco, ať tu nejsem jako jedinej hladovec… Pane vrchní? Jedno presso a jablečný závin… Ne, radši dva. Děkuju.“

„Ty ses nějak rozšoupla,“ uzná Lada. „Víš, kolik kalorií má lístkový těsto?“

„Kašlu na kalorie, dneska musím načerpat energii,“ převeze nás spolužačka známá svou až asketickou střídmostí. Ze strachu, aby nepřibrala ani deko (snaží se Liborovi dokázat, že je sice nejspíš neplodná, ale zato štíhlejší než všechny jeho milenky), by se její jídelníček nejlépe vyjímal na dvířkách králíkárny. Mrkev, zelí, salát, květák… A vše v syrovém stavu.

„To ses tak vysílila v tělocvičně, či co?“ užasnu.

„Včera jsem měla naprosto úžasnej sex, při kterým jsem spálila víc kalorií, než na všech těch mučidlech v posilovně.“

Nutno říct, že nám svým upřímným doznáním vyrazí

dech! Vyměníme si s Ladou pohled a mám co dělat, aby mi poslední doušek latté skončil v žaludku a ne v plicích! Skoro by se mi to podařilo, kdyby tomu nedala Lada korunu: „A s kým?“

Evu naše reakce překvapí. Počká, až kapénky kávy vykašlu, a s pokrčením ramen dotčeně odpoví: „S kým asi…! Samozřejmě že s Liborem.“

„Vy už spolu mluvíte?“ sonduje Lada. „Měla jsem dojem, že s tebou přestal na Štědrý večer komunikovat a od tý doby ani slovo, ne?“

Evin fešák má svoje mouchy. Kvůli nejrůznějším prkotinám se dokáže smrtelně urazit a zatímco v jiných rodinách spolu po hádce lidi nemluví pár hodin, případně den dva, Libor trestá milující oddanou choť svou mlčenlivostí následující týdny a měsíce!

„Ne, proč?“

Štěstí že mám kávu dopitou! Řehtáme se s Ladou jako dvě puberťačky, ačkoli to celé je spíš smutné než legrační.

„Já ti nevím, ale my jsme si s Kájou při sexu, před ním i po něm povídali,“ vysvětlím pobaveně.

Lada si podepře dlaní bradu. „A kdo začal?“

„Mluvit? Nikdo,“ odvětí Eva. „Slova nejsou důležitá.“

„Ten sex,“ upřesní Lada.

Eva se maličko ošije. „No… já.“

„To ani při tom nemluvil?“ nechápu.

„Ne.“

„Ani po…?“

„Ne.“

„Neřekl vůbec nic? Jediný slovo?“ Eva rozhodí rukama. „Ne. Stačí?“

„Mně by to nestačilo, ale tobě očividně jo,“ rýpne si Lada.

„Bylo to božský, holky,“ rozjasní se a ve skoro plné kavárně nám začne líčit i ty nejmenší podrobnosti, jako bychom byly čtrnáctky, co čerpají teoretické znalosti z Brava! Nenechá toho, ani když po sobě s Ladou hážeme pobavené pohledy a máme připomínky. Dokud nevypoví dojmy, kterých je plná, nemáme šanci ji zastavit. Takovou erotickou slovní masáž jsem už dlouho nezažila!

Po příchodu někdejší třídní krásky Kláry, bývala sice jednodušší, ale hezká, což jí zůstalo dodnes (oboje), mám docela obavy, aby se Eva ve snaze podělit se s ojedinělým zážitkem nepustila do reprízy! Klára je (v tomhle případě naštěstí) snobka, drbna a hlavně roztomilá švitořilka, tudíž ji ke slovu prakticky nepustí, a už nám nafukuje hlavy monologem, v němž se zájmena já a my (Klára je totiž bůhvíproč hrdá na svou rodinu) vyskytují v každé větě.

Koupě zbrusu nové oktávky je sice důvod k chlubení, budiž, ovšem ona o novém rodinném voze horuje, jako bychom netušily, jak vypadá automobil, natož Škoda Octavia!

„Samozřejmě je v té nejlepší výbavě, my jsme si oba řekli – když už, tak už, ať to stojí za to! Sedačky v bílé kůži, opravdu nádhera, holky. My tam máme ten nejsilnější motor, na tom Michal trval, aby auto bylo silné a mělo ten správnej odpich…“

„Odpich?“ skočí jí Lada do řeči. „K čemu? Michal přece jezdí jako šnek, sama jsi to onehdy říkala.“

„To, že nelítá po silnici jako blázen, neznamená, že je šnek! Míša jezdí opatrně,“ opraví ji nedůtklivě. „Dobrá akcelerace je skvělá hlavně při předjíždění.“

Lada předvede údiv: „On i předjíždí, jo?!“

„Vtipná,“ ušklíbne se Klára.

„No, můj otlučenej brouček sice tak skvělou akceleraci nemá,“ pousměji se, abych zmírnila napětí mezi holkama, „ale vzhledem k tomu, že předjíždím zásadně jen ve dvou situacích, a to stojící auto a jedoucí traktor, mi to zase tolik nevadí.“

Ivana, poslední z naší „party“ někdejších spolužaček z ekonomky, se kterými se pravidelně scházíme na kafču, dokvačí pozdě, zato se všemi svými ratolestmi. Číšník pro ně musí přistavit k našemu stolu další židličky a pro Štěpánka, nejmenšího Řezáče, vysokou dětskou stoličku. Eva je z té drobotiny hned celá naměkko a přes vyčerpanost způsobenou sexuálním výkonem se s malými Řezáči ochotně dělí o svoje záviny, zatímco Klára využije příchodu nové posluchačky k popisu úžasného vozítka, co si s Michalem právě pořídili.

„To muselo stát balík,“ povzdechne Ivana závistivě.

Její reakce udělá Kláře rozhodně větší radost než Ladi-ny poznámky, protože se potěšené pousměje: „Tak to víš, zadarmo to nebylo… Ale tohle je vlastně investice do bezpečnosti.“

„Máte to na lízing?“

„Blázníš?!“ zhrozí se. „Víš, o kolik bychom přeplatili? Pěkně keš, prachy na stůl. Zato teď jsme úplně švorc! Míšenka si přála nový mobil, snažila jsem sejí vysvětlit, že bude muset počkat až do výplaty, ale znáte děti… Naštěstí jí ho koupila babička, takže je klid.“

Ivana jen přikývne a svou stoletou motorolu raději zastrčí do nákupní tašky, odkud vytáhne růžové desky nadité doklady. „Kruciš… musel mi v tašce vytéct jogurt… Jsem tu jen na skok, nesu klientovi účetnictví… Nemáte papírový kapesníčky, holky?“

S úžasem sleduji, jak rozmaže jogurt do ještě větší skvrny, stihne vlepit pár pohlavků osmiletému Lukášovi, utřít nudli pětileté Aničce, vyměnit plenu tomu nej menšímu a omluvit se číšníkovi za politý ubrus, protože se tříletému Ivánkovi povedlo převrhnout Evin šálek.

„Kdybyste chtěly, holky, udělat daně, víte, na koho se obrátit,“ nabídne nám a snaží se přitom oddělit od sebe jednotlivé doklady, neboť jogurt prosákl skrz papírové desky. „Lado, nepotřebuje tvůj muž vést účetnictví? Dost by mi to pomohlo… Musím sehnat pár firem navíc, Pepa je už přes rok nezaměstnanej a je to znát…“

„Pavel má svou účetní mraky let, nemůže jí to vzít a říct, dík, teď půjdu jinam, chápeš,“ vysvětlí Lada, nicméně se snaží zmírnit účinek svých slov: „Ale řeknu mu, ať se zeptá chlapů, kdyby někdo potřeboval.“

„Díky moc,“ usměje se v naději.

„Ještě žádnou práci nesehnal?“ zeptá se Eva s účastí.

Ivana mávne rukou. „Je to beznadějný. Kvůli krizi se spíš všude propouští… No nic, holky, my jdeme…“

Sehnat dohromady všechny čtyři děti ale není jen tak, Ivaně to zabere dobrých deset minut – a to jí přitom Eva ochotně asistuje! Malých Řezáčů je plná kavárna, jakmile dětičky snědly, co bylo na stole, šmejdí všude kolem a vzpouzejícího se Lukáše dokonce přivede číšník za paži, jelikož v nestřežené chvíli pronikl do kuchyně.

„Proč neděláš účetnictví Pavlovi sama?“ rýpne si Klára do Lady po Ivanině halasnému odchodu.

„Tomu se říká nechat vydělat i druhé, víš?“ opáčí pohotově. „Já mám svou práci, nebylo by fér, abych měla dvě a někdo další žádnou.“

„Že jsi tedy nenechala vydělat Ivanu?“ namítne Eva.

„Asi nechce mít daňový přiznání politý jogurtem,“ uchichtne se Klára. „To byla dost síla, co? Ta Ivana o sebe

vůbec nedbá… Chodí oblékaná jak socka. A ty její děti jakbysmet, takový ušmudlaný.

„Nejsou na tom dobře finančně, slyšelas,“ připomene Eva. „Pepa je nezaměstnanej.“

„Hlavně nemakačenko,“ opraví ji Klára a tentokrát s ní musím kupodivu souhlasit. „Válí se rok doma a jestli si myslíte, že si nějakou práci hledá, jste na omylu. Prý krize! Jemu to takhle vyhovuje. Nafláká Ivaně kupu dětí a ta, kačena, nemá ani na antikoncepci…“

„To je dost smutný,“ polituji spolužačku.

„Nemá být blbá,“ soudí Klára nekompromisně. „A hlavně neměla být blbá už tenkrát, když si toho nýmanda vzala. Měla si spočítat, jak to asi dopadne. Nejspíš se bála, aby nezůstala na ocet, vdávala se poslední ze třídy, ne? Její problém…! Jaký byl ten závin, Evo? Že bych si taky dala…? Ale ne, jsem naslazená z práce, chlapi mi nosí denně kytky a bonboniéry a zákusky.

Lada zaironizuje: „To se někdo má.“

„Musí si mě předcházet,“ zachichotá se, jelikož jí to vůbec nedojde. „Paní dispečerka je v dopravní firmě nej důležitější! Akorát že kvůli jejich pozornostem budu za chvíli vážit tolik co Ivana… Přitom bych teď měla maličko shodit do plavek! Říkali jsme si s Michalem, že to bude s dovolenou letos kvůli tomu autu slabší, musíme se uskrovnit, nedá se nic dělat. Spraví to nějaký ten lastminute…“

Vyměníme si s Ladou pohled. Klára byla a je v lecčems jednodušší, ale jedno sejí upřít nedá: počítat fakt umí. Díky své vizáži si mohla vybírat – a také si vybírala. Tenkrát jsme s Ladou nechápaly, proč si z toho houfu ctitelů zvolila právě o dvacet let staršího Michala. Měla to prokalkulova-né už tehdy! Coby starý mládenec s vysokým postavením v jedné velké bance Kláře zaručoval splnit všechny její nároky! A to, že je podpantofláč, je svým způsobem také výhoda.

„Víte, že máme letos dvacet let od maturity?“ změní Eva téma.

„Už letos?!“ zděsím se.

„Hnus, co?“ potvrdí Lada.

„Musíme zorganizovat sraz,“ zaktivní Klára.

„Kdo o to stojí?“ pousměje se Lada.

„Všichni!“ opáčí Klára a měří si Ladu s nepochopením. „Dvacet let je pořádnej důvod se všemi se sejít!“

„Vždyť se scházíme,“ namítnu. „S těmi, s kým se vidět chceme.“

„Dokonce i s těmi, koho až tak nemusíme,“ doplní Lada.

Pobaveně se rozesměji, Eva se raději pootočí k oknu, leč Klára je zaujatá utkvělou myšlenkou srazu.

„Pozveme učitele. Především profesorku Chromou, co mě málem nenechala odmaturovat z ekonomiky… Tvrdila, že můžu dělat maximálně uklízečku na nádraží… Kráva.“

Myslím, že krom řiťolezky Máši Havránkové by podobnou průpovídku uštědřenou zákeřnou učitelkou ve snaze zdeptat naše tehdy nepatrná sebevědomí našla ve své paměti každá ze spolužaček (mě osobně asi nejvíc poznamenala poznámka, že můj mohérový svetřík je hodnotnější než celá moje osobnost!), přesto – anebo možná právě proto – nemám nejmenší chuti se s paní profesorkou sejít. Zvlášť když vím, že dodnes na škole vyučuje! Ne nadarmo jsme se tenkrát s holkama zadušovaly, že bychom svým dětem raději nohy zlámaly, než jim dovolily jít na tutéž školu, kterou jsme absolvovaly. Ne všechny to ovšem dodržely, to je druhá věc. Paradoxně zrovna ty, jímž dalo problém odmaturovat!

„A kdo by ten sraz zorganizoval?“ přemítá Eva. „Já se ve firmě nestíhám ani najíst, natož něco jiného, a ještě si práci nosím domů. Podobně na tom asi budou všichni.“

„No jo,“ zadumá se Klára, nicméně vzápětí ji řešení napadne: „Alex, ty bys mohla! Jsi vytížená nejméně.“

Překvapením zamrkám. „Já? Jak jsi na to přišla?“

„Nemáš chlapa, tak –“

Zatímco se Lada výborně baví, přemohu tendenci poslat Kláru do horoucích pekel, z hluboká se nadechnu a zeptám se: „A to je podle tebe výhoda? Že jsem na dvě děti sama?“

„Neříkám, že výhoda, ale uznej, že my, co máme úplné rodiny, máme logicky víc členů, o které se musíme starat. Navíc v práci tě netlačí žádný termíny ani uzávěrky, výplaty nebo daně, jsi v pohodě, nestresuješ se a v podstatě jen čekáš, kdy do knihovny zabloudí nějakej čtenář, abys mu odpípla výpůjčku.

„Teď jsi to rozštípla,“ řehtá se Lada nahlas.

Podruhé se mi ovládnout nepodaří. Přesně tyhle názory mi pijí krev ze všeho nejvíc a projevují se jimi ti největší hlupáci!

„Copak ty víš, co obnáší moje práce? Ty jsi četla mou pracovní náplň?!“ vyletím jak čertík z krabičky. „No to ne, ale –“

Nenechám ji domluvit:“ Tak proč říkáš takový nesmysly? Já taky nevím, co všechno v práci děláš – tedy kromě toho, že tam jsi za celebritu a od rána do večera baštíš zákusky a bonboniéry, ale nikdy bych tvou práci neshazovala!“

Klára se ošije. „Já ji přece neshazuju, jen jsem myslela, že bys byla nejvhodnější organizátor srazu.“

„Neřekla bych, že jsi myslela“ odseknu a Lada se může smíchy potrhat. Evě je naše hádka nepříjemná.

„No tak, holky,“ prosí nás ke smíru.

S hlupákem nemá cenu se hádat, protože je příliš hloupý na to, aby uznal argumenty druhých; bude si dál hájit svou hloupou pravdu a člověk zbytečně vyplácá spoustu energie. Stáhnu se tedy a zbytek posezení proběhne v relativním klidu.

„Ta mi hnula žlučí,“ svěřím se Ladě, když babský sraz rozpustíme a kousek cesty máme s Ladou společný.

„Bylo mi jasný, že vyletíš,“ zasměje se. „Znáš Kláru. Vždycky ví všechno nejlíp. A když ne ona, tak Michal.“

„Je dokonalá, až je mi z ní špatně,“ ulevím si. „Ale jedno sejí upřít nedá. Partnera si vybrala dobře.“

„Prosím tě, Míša!“ vyprskne Lada. „Takovej bambula.“

„Právě proto,“ ušklíbnu se. „Měl naspořenej balík peněz, hodně vydělává, Klára se s ním má jak prase v žitě a ještě by jí snesl modré z nebe… Kdo z nás tohle může říct?! Podívej se třeba na Evu… Není lepší bambula než ten její sexy fešák?“

„Což to je hodně drsný,“ uzná Lada. „Dovedeš si představit, že by s tebou manžílek pět měsíců nepromluvil ani slovo, ty jsi mu přitom vařila a podstrojovala, on si tě vůbec nevšímal… A když bys měla chuť na sex, musíš ho ojíždět tak dlouho, než se mu postaví, abys naskočila a udělala si to?!“

„Šílený,“ odfrknu. „A to aspoň Eva nestrádá fyzicky jako Veronika… ani finančně jako Ivana.“

„Myslíš, že by bylo hodně blbý, kdybych vyhrabala nějaký věci po svých dětech a dala je Ivaně?“ váhá Lada.

„Nebylo,“ zavrtím hlavou. „Taky mě to napadlo… Vážně vypadají jak socky! Jenže já doma po děckách určitě nic nemám, všechno jsem zlikvidovala po rozvodu, do našeho prťavýho bytu nešlo vzít ani všechno to, co jsem chtěla, natož takový nepotřebný věci.“

„Já možná mít něco budu, ale spíš větší kousky.“

„Co Veronika? Její Verunka je ještě dost malá.“

„Veronika?“ zopakuje Lada s úšklebkem. „Ta rovná polena do krbu…“

Podíváme se na sebe a je mi jasné, že ani Lada jí to nespolkla. „Je to bída, viď? Dvacet let od matury a podívej se na nás, jak jsme dopadly! Já jsem rozvedená, ty vdova, ale aspoň podruhy a šťastně vdaná, Eva taky dvakrát vdaná, ovšem ta se jen šťastně tváří, Ivana je sociální případ s kupou dětí, Veronika se nechá uzurpovat tím svým silákem a Klára všem vystavuje na odiv dokonalý manželství a dokonalou rodinu… A to jsem vyjmenovala jen nás šest nejbližších. Nedělám si iluze, že ostatní holky ze třídy na tom budou nějak dramaticky lip.“

Po maturitě jsme si přísahaly, že si nevezmeme blbce a nebudeme žít obyčejné banální životy. Proč jsme se toho nedržely, krucinál? Proč jsme se nechaly semlet životem jak strojkem na maso? Kdepak bifteky z pravé svíčkové – ale sekaná. To je ono.

Mám menses, migrénu a vztek. Menstruace je otravná, migréna příšerná a aby toho nebylo málo samo o sobě, musely mě moje drahé dětičky vytočit hned po ránu. Kdyby jen jednou, mohla bych si ještě pískat! „Kači, jak to, že jsi zase nesnídala?“

„Nechci!“ houkne z koupelny.

„Po ránu se musí jíst. Nemůžeš být hlady až do poledne!“ A přísněji: „Chodíš vůbec na obědy?!“

„Jo.“

„Jen aby!“ pouštím hrůzu. „Opovaž se utratit peníze na stravenky za nějaký blbosti!“

„Máme čipy, maminko. Nežijeme v pravěku.“

„Čipy nebo stravenky! Mluvím o principu.“

Archibald, náš labradorský retrívr, kterého drahý manžel koupil coby štěňátko dětem na rozloučenou (aniž by to se mnou předem zkonzultoval – řekla bych kategorické NE, zvířat máme doma i tak fůru, byť tedy menšího vzrůstu), nejspíš chtěl děti přivést na jiné myšlenky, třeba doufal, že si tak jeho odchodu ani nevšimnou, čímž ovšem přidělal spoustu práce mně (a kdo ví, jestli to nebyla spíš pomsta než dárek pro děti!), se hlubokým štěkáním dožaduje ranní vycházky. Vysvětlím mu, že musí ještě chvilku počkat, a on se tedy s klidem sobě vlastním posadí v chodbě ke dveřím. Aspoň že ten neodmlouvá!

„Mami, ať už vypadne z koupelny, blokuje ji půl hodiny, přijdu kvůli ní pozdě!“ zlobí se Tomáš a aby dodal svým slovům důraz, zabuší na dveře pěstí: „Nechceš konečně vysmahnout?!“

„Trhni si!“

„Stejně s tím svým ksichtem nic lepšího neuděláš, plastiku si v koupelně nepořídíš!“

„Starej se o sebe, blbečku!“

„Děcka!“ krotím je oba. „Kači, pohni, nejsi tu sama.“

„Taky jsem si všimla. Bohužel,“ prohodí dramaticky a v oblaku vůně, ze které mě hlava rozbolí ještě víc, se kolem pronese stále ještě v pyžamku. Zdviženým prostředníčkem naše blonďaté modrooké ztělesnění nevinnosti ukáže svému bratrovi, kde ho má.

„To ses předvedla,“ oznámím jí s despektem a běžím zpa-cifikovat Arčího, který se v chodbě znovu rozštěká. Oblak intenzivní vůně vytváří pachovou stopu všude, kudy Katka prošla, mohla bych ji stopovat i poslepu. „Poslyš, nepoužíváš, doufám, mojí Ninu Ricci\“

„Stejně tě z ní bolí hlava!“ opáčí Katka z pokojíku.

„Hlava mě bolí z migrény!“ opravím ji. „A v migréně se každý pach i vůně násobí, ale to neznamená, že mi ji můžeš celou vypatlat! Mám ji na lepší.“

„Maminko,“ prohodí konejšivým tónem, „vždyť ty nikam na lepší nechodíš.“

„Ale až budu chtít jít, nebudu mít parfém! Vonět se jím do školy, jsi normální? Jak k tomu přijdou učitelky?!“

„Budou závidět!“ houkne pobaveně Tomáš zpoza dveří.

„Poslyš, ty tam taky hodláš založit chov nebo co?“ uvědomím si letící čas. „Spěchej trošku! Musíš vyvenčit Arčího, už se dobývá ven…“

„Nemůžu! Dneska mám nultou, laborky.“

Mrknu na kuchyňské hodiny. To je rána pod pás! „Kači? Hejbni kostrou, s Arčím půjdeš ty.“

„Nemám čas!“

Do pokojíku, který obývá spolu s Tomášem, schválně nakouknu, abych zjistila, co dělá tak životně důležitého. Kdepak přípravu do školy, třeba zapomenutý domácí úkol nebo tak něco (Alexandro, tak stará a pořád TAK naivní…), Kačenka se neohání propiskou, nýbrž žehličkou na vlasy a roztomilé prstýnky se snaží vyhladit do rovných žíní.

„Baví tě pálit si denně vlasy?“

„Ne,“ ujistí mě, „aleje to nutnost. Pokud nechci vypadat jak kučeravěj debílek…!“

„Jako debílek vypadáš stejně,“ ujistí ji Tom, který si pro změnu v koupelně vylepšil ježka gelem tak, že by si člověk popíchal ruku, kdyby ho chtěl pohladit (což se samozřejmě nesmí, pro čtrnáctiletého potomka by to byla degradace). „Kučeravěj nekučeravej, debil je pořád debil.“

„Mluvíš o sobě, pitomečku, co?!“

„Nechte toho!“ zlobím se. „Kdo půjde s tím psem?!“

„Já ne, už takhle mám pilno. Ahoj!“ loučí se Tom.

„Máš všechny úlohy?“ křiknu za ním už do chodby.

„Jo…“

„Umíš fyziku? Bude rodičák, nezapomeň…!“

Odpovědi se nedočkám, buď je mimo dosah, anebo na podobné impertinence odpovídat jednoduše nechce.

„Musíš jít s Arčím ty, Kači, nedá se nic dělat.“

„Nestíhám,“ ujistí mě. „A kromě toho je to Tomášův pes, tak ať se o něj laskavě stará.“

„Proč Tomášův? Snad i tvůj, ne?“

„On si ho vyškemral!“

„Pokud si vzpomínám, škemrali jste oba,“ připomenu. „Jenže to jsme byli malí a hloupí!“ namítne Katka. Pejska

si děti přály od útlého dětství, takže je trochu paradoxní, že se jim přání splnilo až pár let poté, kdy už se o štěňátku mluvit celkem přestalo. Tedy, Katka přestala, mladšímu Tomovi touha po psím kamarádovi zůstala.

Buf, buf, dvakrát hluboce blafne Arčí, kterému se zdá čekání dlouhé i přes jeho trpělivost. Ve snaze vyhnout se stížnostem souseda Vávry (i tak bude mít dědek remcy!) mi nezbyde než připnout psovi vodítko a obejít s ním panelák v pošmourném ránu sama, ačkoli vím, že trojka mi dozajista ujede. Jelikož nemám čas hledat deštník, mou i tak ne zrovna skvělou náladu vyloženě pohřbí fakt, že budu jako zmoklá slepice. S Kačkou se vidím o chvíli později, kdy vyráží z domovních dveřích v proužkovaných nadkolenkách a mini, ke které si oblékla o dvě čísla větší mikinu sehnanou přes jakousi kamarádku a na moje nářky, jak mohla vyhodit za takovej hadr tolik peněz, mi bylo sděleno, že tomu vůbec nerozumím.

„Káčo! V tomhle přece nemůžeš jít do školy!“

„Mám snad jít za školu?“ opáčí líbezně a mizí mi z očí. Taky dobře, alespoň se nemusím rozčilovat déle.

V dospělém oddělení máme knížku s výstižným názvem Rodina: sladká pouta, která škrtí. Někdy – a to jako hodně často – bych autorku opravila a o jedno slovíčko název její knihy zkrátila!

Ke všemu nepracuji v dospělém, nýbrž v dětském oddělení knihovny, navíc mám tenhle týden ranní. Práce se čtenářem je náročná vždycky, natož s dětským čtenářem…! Nepokrytě závidím práci kolegyni Nadě z ukládání fondu, se kterou prohodím ve výtahu pár slov a jestliže jsem se už předtím kvůli rozjíždějící se migréně necítila zrovna oukej, setkání s Naďou v úzkém prostoru kabinky mi dodá. Byla by to docela fajn ženská, kdyby aspoň trošičku kamarádila s vodou a mýdlem! Jestliže mi vadila opojná Nina Ricci, Nadin svérázný odér člověčiny mi vyhoupne žaludek až do krku.

„Ahoj,“ usměje se na mě Soňa, druhá děckařka. „Jsi nějaká bledá.“

„Začíná mi migréna.“ Vzhledem k tomu, že s ní mám za ta léta spoustu zkušeností, program příštích dvou dní a ještě půl třetího je mi jasný – budu takřka nepoužitelná! Měla by se na ni dostávat neschopenka a možná by mi ji i doktor napsal, jenže vzhledem k tomu, že první tři dny jsou neplacené, nepřichází v úvahu, abych zůstala doma zadarmo. Už takhle vycházím po zaplacení všech poplatků jen tak tak. Nezbývá mi než otevřít okno a sednout si k němu, abych se alespoň zbavila odporného zápachu, který si nejspíš teď už pouze představuji – ovšem ty představy mají grády! „Ke všemu jsem ve výtahu potkala Naďu…“

„Taky jsem měla tu čest,“ zatváří se Soňa. „Ale tak odvážná, abych s ní vlezla do výtahu, jsem nebyla. Naše Nerada se myje je dneska ve formě.“

Přes fyzickou nevolnost se musím rozesmát. „Kdo?!“

„Ty neznáš Cimrmanovy hry? To je z Afriky.“

„Právě že znám,“ bavím se. „A ta přezdívka sedí!“

„Tak vidíš. Je ti hodně zle? Můžu za tebe zítra vzít ten Středověkej cestopis, jestli chceš.“

„Jsi poklad, Soni,“ ujistím ji. „Mám to zpracovaný, dělala jsem tuhle besedu už mockrát, ale s migrénou je to boj kdo s koho. Najdu ti ji, je někde v deskách…“ Skloním se ke skříni napěchované různými materiály, od té doby, co vloni v září vystřídala Soňa, absolventka vysoké školy s titulem Bc. v oboru knihovnictví, kolegyni Marušku, v tom máme dokonce i systém, Soňa je nejen nadšená knihovnice (ono ji to určitě taky časem pustí…), ale i výkonná a hlavně pečlivá,

stačí projít desky založené pod písmenem S. „Poslyš, co tu vlastně poránu děláš?“

„Od osmi je přece porada,“ připomene mi.

„No jo, vlastně,“ povzdychnu si bez nadšení a zapnu počítač, abych zkusila najít něco k Osvobozenému divadlu i z jiných zdrojů než z knih. Zase tolik zneužívat Soninu dobrotu nemohu. Bohužel.

Ačkoli, nejspíš by jí to nevadilo. Zbývající čas do porady, kterou bude absolvovat ve svém volném čase, má dnes až odpolední, stráví vymýšlením dalších aktivit.

„Chtělo by to něco ke Dni dětí…“

„Vždyť jsme připravily literární kviz,“ připomenu.

„To děláme pořád. Kviz, křížovku, doplňovačku…“

Pokusím se z hlavy trýzněné stupňující se bolestí dostat něco kloudného:“ Dlouho nebyly literární dvojice. Spejbl a Hurvínek, Bob a Bobek, Kopyto a Mňouk.

Soně se nezavděčím. „Chtělo by to něco kreativního.“

„Fajn, něco vymysli,“ kapituluji, protože podle mého literární kviz bohatě stačí. Sonin elán docela obdivuji, koneckonců, má na to věk a žádné jiné starosti, bydlí u rodičů a chodí dva roky s přítelem, se kterým výhledově plánují svatbu a stavbu rodinného domečku. Jak jsem ho poznala z jeho návštěv v knihovně, Soňa určitě neprohloupí.

Stejně jako školy jsou i knihovny přefeminizované. Ta naše není výjimkou, ze všech jejích zaměstnanců mají jen dvě osoby nárok čurat vestoje, a to hlava nejvyšší, ředitel Zdeněk Formánek, a hlava o dost nižší (a to i v centimetrech), správce sítě Broněk Heřman, ovšem jen jeden z nich se dá považovat za skutečného chlapa. Broněk je totiž něco jako zastydlá puberta, kdy se příroda nerozhodla, zda stvoří hocha či dívku, a zanechala snahy napůl cesty. Vyzáblý pětatřicátník s nohama a rukama jako hůlčičky, nasáklý kouřem skrz naskrz, a to dost často nejen cigaretovým; je svobodný, divný a nepoužitelný nejen jako chlap, ale i jako člověk – a co je úplně nejhorší, někdy i coby správce sítě. Docela se Zdeňkovi divíme, proč ho v knihovně trpí, určitě by se o jeho místo přihlásilo mnohem víc zájemců, kteří by možná počítačům rozuměli!

Na poradu se přiklátil v nebezpečně krátkých bermudách, takže z hubených nohou porostlých hustými černými chlupy je vidět víc než moje estetické cítění dovoluje, košili á la hippies a unylým výrazem prozrazujícím chronický nezájem o cokoli.

„Některým chlapům by měli zakázat nosit krátký kalhoty,“ svěří se mi Soňa šeptem.

Neubráním se zasmání. Sice krátkému, leč hlasitému, v tichu rušeném jen zvučným generálským basem to zapůsobí nepatřičně. Samozřejmě na sebe okamžitě strhnu pozornost, kolegyně se zatváří napůl pobaveně, napůl užasle –jak jsem si vůbec mohla dovolit rušit!!, samotný ředitel mne pouze sjede pohledem, avšak poznámku si odpustí, a nevzrušeně pokračuje ve svém monologu. Sličný Zdeněk, jak se mu všeobecně říká (za jeho zády, pochopitelně) je u nás necelý rok, nastoupil v září stejně jako Soňa a na rozdíl od mé parťačky do kolektivu opravdu nezapadl, což je pochopitelně dané rozdílným postavením obou nováčků. Většina pracovnic knihovny totiž vůbec neví, co si o něm myslet, a vesměs se ho všechny bojí. Formánek je nejen pěknej chlap, ale také disponuje něčím, co chybí mnoha vysokým politikům: přirozenou autoritou. Pro knihovnu je ho škoda. Podle mého ani není skutečným knihovníkem, to jako vůbec, předtím dělal kdesi manažera a kromě vedení knihovny zastává například místo jednoho z radních a cel –

kově se mnohem víc angažuje ve vedení města než v knihovnictví, ovšem i tohle má svoje klady, protože dokáže sehnat pro knihovnu peníze vždy a všude.

„A abych nezapomněl, školení o bezpečnosti práce proběhne tento pátek od osmi do devíti hodin. Možná se vám může zdát zbytečné, přesto požaduji stoprocentní účast. Předpisy hovoří jasně. Ty z vás, které mají ten den odpolední, se zúčastní také a budou mít jednu hodinu náhradního volna k dobru,“ odškrtne ředitel poslední bod a spíš pro formu se zeptá: „Má někdo nějaký dotaz?“ Aniž by zvedl oči od poznámkového bloku, dodá: „Tím považuji dnešní pracovní poradu za –“

„Cvrčkova se hlásí,“ upozorním sama na sebe hlasitě, když gesto hodné žáka pomocné školy nezabralo.

„Ano?“ vezme mne na milost.

„V pátek dělám od osmi besedu pro třetí základku.“

„Hm,“ zadumá se. „Nelze to posunout na jindy?“

„Jak znám pana učitele Voříška, nelze,“ ujistím ho a pár kolegyň se trochu bojácně zasměje.

„Dobrá, přesuneme tedy školení z osmé na devátou,“ změní kvůli nekompromisnímu Voříškovi plány.

Dáša, zástupkyně ředitele, znejistí: „To asi nepůjde, inženýr Hovorka nebude mít čas, počítá s osmou…“

„No tak nebudu proškolená, když Koudelka jindy nemůže,“ namítnu a nejdřív nechápu, čemu se všichni smějí!

„Inženýr Hovorka,“ opraví mě ředitel, ale ani on neudrží vážnou tvář. „Školení musíme zvládnout najednou…“ Poklepe prsty o stůl. „Já to s ním zařídím. Když jsme u besed, co ta středeční? Jsou prodané lístky?“

„Zdaleka ne všechny,“ zrozpačití Dáša.

„Jak je to možné?“ nechápe ředitel. „Vždyť je to jeden z našich nejznámějších spisovatelů, to na něj nejsou lidi zvědaví, či co? Doufám, že se zúčastníte vy všechny – knihovnice musí jít příkladem. Nevypadalo by to dobře, kdyby v poslechovém sále byla polovina židlí prázdných. A ta výstava fotografií?“

„O tuje velký zájem,“ pospíší si Lída ze studovny. „Mexiko asi táhne víc…“

„To je dobře. Napište o tom zprávu do místních novin,“ nařídí jí. „Ať je vidět, že se pořád něco děje. Má někdo další nápady, čím přitáhnout zájem veřejnosti?“

Tentokrát se pochlapí Soňa: „My s Alex připravíme pro děti k jejich svátku soutěžní odpoledne. Doufám, že bude hezky, aby to mohlo být na zahradě v letní čítárně.“

„Výborně,“ pochválí ji a hned organizuje: „Dagmar, zajistěte na ten den někoho z novin, pár fotek neuškodí.“

No nazdar je první reakce, která mne napadne.

„Budou finance na drobné odměny?“ sonduje Soňa. „Děti sice soutěží rády, ale ne zadarmo.“

„Budou,“ požehná její nápad a ještě nás obě pochválí za aktivitu, čímž nás konečně propustí.

„Stejně je to krásnej chlap, viď?“ mrkne na mne moje aktivní kolegyňka, když se vrátíme zpátky na pracoviště.

„Má něco do sebe,“ přikývnu. Něco hodně do sebe.

„Na jeho věk…,“ rozplývá se dál.

„Jakýpak věk? Vždyť je mu pětačtyřicet.“

„No právě,“ pokrčí rameny.

Ach, to nezkušené mládí! Na druhou stranu je pravda, že v třiadvaceti mi pětačtyřicátníci také připadali s prošlou záruční lhůtou.

„Víš, co by mě zajímalo?“

„Netuším.“

„Jestli pod tím perfektním kvádrem nosí trenýrky nebo slipy,“ rozštípne to Soňa.

Nehnu ani brvou, taky nejsem ořezávátko: „Boxerky.“

„Myslíš?“ zapochybuje. „Že by byl až tak moderní? Obléká se skvěle, to je fakt, ty kravaty, co nosí, musí kupovat snad v cizině, tak úžasný jsem nikde neviděla.

„Boxerky s medvídkama,“ doplním s vážnou tváří.

Soňa se prohne smíchy. „Měl by tě slyšet…!“

Na oběd do restaurace se samoobsluhou, která je vzdálená od knihovny pouhý blok, jdu s Lídou ze studovny a spíš proto, abych se dostala na vzduch, než že bych měla hlad. Soňa, zastánce a propagátor makrobiotické stravy, si nosí jídlo vlastní. I v tomhle je modernější než my, staré páky ze staré školy, co zahušťují omáčky smetanou, popíchne mě závistivě.

„Copak, už jsi taky na zdravý výživě?“ směje se Lída, když si všimne mé volby. „Nebo máš dietu?“

„Migrénu,“ zdůvodním přítomnost šopáku a jedné mat-tonky na svém podnosu. „Dietu leda zapotřebí.“

I tak si nejsem úplně jistá, zda v sobě zeleninový salát posypaný balkánským sýrem udržím. Jako správně postižené knihovnice se i při jídle bavíme o práci.

„Nemáš ve studovně něco o Voskovci a Werichovi? Něco, čím bych besedu oživila, aby to nebyla jen suchopárná data… To pak nikoho nebaví. Ani mě, což je nejhorší.“

„Werich tě nebaví?“

„Besedy mě nebaví! Celý roky pořád dokola… Půjčila jsem si od Simony z hudebního cédéčko s Kloboukem ve křoví, ale i tak mám obavy, že to dětem nic neřekne. Tahle generace je prostě divná… Mají úplně jiný zájmy.“

„Prosím tě, mluvíš jako důchodce,“ směje se mi. „Tak to přesuň na Soničku, ta bude ráda.“

„To bych sice ráda, ale nemůže dělat všechno,“ vzdychnu upřímně. „Stejně jsem jí toho hodila na hřbet víc než polovinu.“

„Však jo,“ souhlasí Lída. „Je mladá, má víc energie. A pořád je tak nadšená, až je mi jí někdy líto. Ty, teď mě napadlo, nedělá to třeba kvůli Zdeňkovi…?“

Zpozorním. „Proč myslíš?“

„Aby mu ukázala, jak je dobrá,“ hádá Lída.

„No, nevím, jak moc prahne po poškrábání za ušima,“ pousměji se. Smích mě vzápětí přejde, jelikož spatřím Naďu, kterak se žene s plným tácem k našemu stolu. „To ne…! Rychle dojez!“

„Vy už končíte?“ zeptá se Naďa zklamaně. „Kam chvátáte? Však máme půl hodiny, ne? Poseďte chvíli, nerada jím sama.“

„Musím ještě něco dodělat,“ vymluvím se a rychle vstávám od stolu, přestože Lídě zbývá asi třetina porce. Snažím se dýchat pusou, nicméně marně, Nadin zápach je příliš agresivní, pronikne do mého chřípí a mám co dělat, abych nehodila šavli přímo v jídelně! Lídu také přejde chuť a raději zbytek obětuje, než aby si zkazila zažívání.

„To je strašný, co?“ prohodí na ulici, kde obě lapeme po čistém vzduchu. Proč jí to někdo neřekne…?“

„Můžeš to zkusit,“ pobídnu ji.

„Já?“ zhrozí se. „Nejsem diplomat.“

„Právě proto,“ pousměji se. „Diplomaticky to zkoušela onehdy Dáša… A nezabralo to. Nejspíš ji to vůbec netrklo. Chtělo by to polopaticky… Jenže to je každému trapný.“

„Hra… Co teprve ten její milenec, co? Buď musí mít polipy v nose, nebo nechutnou úchylku!“

„Milenec?! Naďa má milence?!“ zeptám se šokované. „Tomu nevěřím. Vždyť je vdaná.“

„No a?“

„Má dvě dospělé děti,“ pokračuji ve výčtu. „No a?“

„A nerada se myje!“

Lída se rozesměje. „Jak vidíš, ani jedno z toho není důvod, proč nemít milence. S manželem žijí vedle sebe, ne spolu, vykládala to Simoně. Že jí chyběl sex, a protože starej už nemůže nebo nechce, vyřešila to milencem.“

„Pochlubila se, kdo je ten šťastnej fetišista?“

„Ne. Prý je to tajemství.“

„Dneska je možný všechno,“ zavrtím stále ještě šokované hlavou.

„Zdenda měl novou kravatu, všimla sis?“ změní Lída téma. „K tomu světlému obleku úžasně sedla.“

Zvednu oči v sloup. „Co máte s těmi kravatami? Jeden chlap a všechny ho studujete jak pod mikroskopem…“

„Ale jakej chlap!“ opraví mě. Pak zvážní. „Na pátek jsem na půl desátou objednaná k očnímu. Teď abych tam zavolala a přeobjednala se… Budu čekat další tři měsíce, než se na mě dostane řada.“

„Proč jsi to neřekla na poradě?“ podivím se. „Když může přijít Hovorka o hodinu později, mohl by třeba o tři. Nebo jinej den. Stejně s ním bude ředitel termín měnit.“

„Neodvážila jsem se,“ přizná se a napůl závistivě a napůl jedovatě dodá: „Jako někdo.“

Pokrčím rameny. „Nesmíte z něj být tak vyděšený. Je úplně normální… no, skoro normální… Dá se s ním domluvit. Ale to se musí otevřít pusa.“

Na tohle mi neodpoví, možná si myslí, že mu spolu se Soňou podlézám taky, abych u něj měla dobré oko!

Odpoledne nabírá migréna grády, po druhém naramigu, což je lék silný sám o sobě tak, že se cítím jako praštěná palicí, leč pravá půlka hlavy tupě bolí dál, a dvou ibalginech se mi třesou ruce a vnitřní chvění ovládá celou mou osobnost. Připadá mi, že mi musí pravé oko vylézt z důlku, že ho ta hnusná bolest vytlačí, a co chvíli si jej prsty zatlačuji. V polovičních mrákotách se dovleču domů, ale klidu se nedočkám ani tam. Sousedka Tomanová mě musela vidět oknem, protože číhá v otevřených dveřích bytu naproti tomu našemu.

„Dobrý den, Alexandro,“ vítá mě s úsměvem. „Až půjdete nakupovat, že mi vezmete podmáslí, viďte?“

„Dobrý den to tedy pro mě moc není. Vlastně vůbec. Bolí mě hlava jako střep, budu ráda, když si lehnu… Nakupovat nepůjdu.“

„Ne…?“ protáhne zklamaně. „Vážně ne? Jenom dolů do obchoďáku, to je hned… Uvařila jsem si brambory s cibulkou, ale zapomněla jsem na podmáslí. Od rána jsem nejedla, čekám na vás, až přijdete.“

Představa postele v pokoji se spuštěnými roletami a mokrým hadrem na čele se rozplývá. „Kamila by nemohla…?“

„Kamilka? Ta přijde kdo ví kdy, shání si práci.“

Po barech ji těžko sežene, ušklíbnu se v duchu. Paní Tomanovou většinou lituji, vdova s invalidním důchodem si moc vyskakovat nemůže, natož když sponzoruje nezdárnou dceru, která v noci flámuje a ve dne spí. Většinou. Někdy flámuje pár dní v kuse, aniž by dala matince vědět, kde je jí konec.

„Zrovna mě hrozně berou záda, jinak bych se tam zkusila dobelhat sama,“ svěřuje se mi plačtivě.

„Já vám tam tedy skočím,“ rozhodnu se rychle, protože slzy jsou to poslední, co mohu ve svém duševním i psychickém rozpoložení potřebovat.

Dětičky samozřejmě doma nejsou. Klasika, když je člověk potřebuje, má smůlu! Zato Arčí mě může samou radostí povalit, tudíž se nákup podmáslí prodlouží o psí zdravotní vycházku. Než si odložím pracovní tašku a připnu psovi vodítko, k podmáslí přibydou i rohlíky, dvacet deka kabanosu, kilo rajčat a po sáčku hladké a polohrubé mouky, takže nakonec vleču v jedné ruce plnou igelitku a druhou se snažím ukočírovat nevybouřeného psa, který má mnohem větší sílu a chuť dovádět. U opuštěného dětského hřiště (kdo by si taky na orezlých prolézačkách a torzech houpačky a kolotoče hrál) dopřeji psovi volnost, což se mi vzápětí nevyplatí, jelikož poodběhne o kousek dál a vykoná velkou potřebu, jak poznám jednak z jeho nahrbeného hřbetu a jednak z povykování postaršího pána s buřinkou. Dle jeho slov je právě kvůli mně město plné psích výkalů!

„Klid, vašnosto, však já to po svém psovi uklidím, nebojte se,“ ujistím ho a protože nemám po kapsách žádný sáček, vysypu sousedčiny rohlíky do igelitky k ostatnímu nákupu a hodlám použít její sáček. Když však k Arčímu doběhnu, jsem poněkud zmatena. Těch šišek a bobků je tam tolik, že by mi jeden sáček nestačil, padla by na to celá igelitka! Jak mám poznat, který z toho vyrobil náš Arčí?!

Ostře sledována se nakonec rozhodnu pro exkrement, který vypadá nejčerstvěji (za tohle Tomáše přetrhnu, chodit se psem je jeho jediná povinnost a ani tu není schopen splnit, smradi zatracení), a než sáček s pokladem odnesu k nejbližšímu odpadkovému koši, pán s buřinkou se na mě osopí: „A co ty ostatní?! Ty tu jako necháte nebo co?“

„Ano, přesně to udělám,“ ujistím ho.

„Budu si na vás stěžovat! Jaké je vaše jméno, osobo?“

„Poslyšte, pane, přece si opravdu nemyslíte, že ty všechny… hromádky jsou dílem mého psa,“ zkusím smířlivě.

„A to si zrovna myslím!“

„Vždyť by z něj nic nezbylo,“ pokusím se o vtip. „Každej pes chodí na stejný místo! Nemusí to být zrovna z dneška!“ Mám toho po krk. „Na shledanou.“

„Půjdu si na vás stěžovat!“

Připnu Arčího a s po vykuj ícím důchodcem za zády už nepromluvím ani slovo, natož abych mu vysypala jméno a adresu, mizím z bojiště. Za chvíli by byl schopný natřít mě vycházkovou holí!

Paní Tomanová opět čeká na chodbě. „Vy jste zlatá, Alexandro, já vás nemít.

„Účtenka je v peněžence. Jdu si lehnout, mějte se, paní Tomanová,“ snažím se rychle zbavit její přízně.

„Podívejte se na tohle,“ strká mi před nos letáček jisté firmy, která bude příští čtvrtek na tržnici u Luny prodávat rané brambory. „Taková výhodná cena, všimla jste si? Určitě si je půjdete koupit, tak mi taky jeden sáček vezmete, že jo?“

„Ve čtvrtek? To chodím cvičit.

„Právě, budete to mít pěkně při cestě. Tihle prodejci přijedou až navečer,“ ujistí mě a předpokládá, že zajásám nadšením, jak pěkně mi to naplánovala. „Nechcete si se mnou dát brambory s cibulkou? Mám jich hodně…“

„Opravdu ne, děkuji,“ vymluvím se a snažím se zbavit její přízně dřív, než se zcela otevřou třetí dveře na patře. Že je za nimi soused Vávra, o tom v nejmenším nepochybuji, stejně jako vím, že vyslechl celý náš rozhovor. Jednak měl pootevřené dveře na malou špehýrku, aby lépe slyšel, a jednak jsme my slyšely jeho, jelikož se záduchou, kterou má, o něm musí vědět i paní Vomáčková, co bydlí o pět pater níž hned vedle vchodu. Nejsem, bohužel, dostatečně rychlá.

„Štěkal pes,“ oznámí mi dýchavičně. „Ráno.“

„Já vím, omlouvám se, pane Vávro. Budu se snažit, aby se to víckrát nestalo.“

Moje omluva vyjde vniveč, soused ve výčtu stížností ještě neskončil: „A ta hudba…!“

Musím se soustředit, abych zaslechla vzdálené tucání. Ten dědek má uši jako netopýr! „Asi si děti něco pustily… Zařídím to. Na shledanou.“

„Pořád samej rachot!“ hudruje pan Vávra, aniž by ho zajímalo, že už na chodbě nejsem. „Pořád!“

Vpadnu do dětského pokoje, kde si Katka mastí hru Simms na počítači a pouští si k tomu Offsprings.

„Čau,“ pozdraví mě ledabyle.

„Okamžitě to vypni! Nebo aspoň ztlum.“

„Vždyť to skoro neslyším!“ hájí se.

„Vávra si stěžoval.“

„Ten si stěžuje furt,“ odfrkne nevzrušeně.

„Právě proto!“ rozčílím se. „Krom toho mě bolí hlava, tak ber ohledy alespoň na mne, buď tak laskavá.“

Zakroutí očima a vypne reproduktor.

„Děkuju,“ prohodím uštěpačně. Nejspíš jí za odpověď nestojím, protože si dál hraje s počítačovými pajduláky.

Tomáše zastihnu v kuchyni, kde se cpe krajícem chleba namazaným máslem a medem. To, že mu stéká na prsty, které si neustále olizuje, by mi nevadilo zdaleka tolik jako fakt, že už je medem pokapaný celý ubrus a pár kapek se leskne i na plovoucí podlaze!

„Ty už jsi doma?“ podiví se. „A já si říkal, kde je Arčí… Arčíčku, ahoj, ty pejsane…“

„Stůl si po sobě umyješ a podlahu vytřeš,“ upozorním ho. „Já doma jsem, zato vy dva nějak zapomínáte na svoje povinnosti!“

„Však jsi s ním nemusela chodit, mohl počkat na mě.“

„Nebo to udělat v chodbě, že? Co nového ve škole?“

„Nic…“

„Máte nějaký úkoly?“

„Ne…“

„Jaký jsou známky?“

„Žádný,“ pokračuje v sérii negativních odpovědí, načež se zarazí: „Tedy… až na čtyřku z fyziky…“

„Cože?!“ rozlítím se úplně. „A tomu říkáš nic nového? Netvrdil jsi, že ses učil?!“

„Taky jo!“ hájí se bojovně. „Jenže on si na mě zasedl.“

„A určitě bezdůvodně, jak tě znám, viď? Byl jsi drzý?“

„Nejsem drzej, ale on je strašně nespravedlivej, mami,“ vysvětluje se zaujetím. „No schválně. Vyvolal k tabuli Ondru a Pavlínu. Neuměli to ani jeden, ale Pavlínka známku nedostala, zatímco Ondrovi dal kouli!“

„Proč nedostala známku?“

„Protože se rozbulela a on jí řekl, že se to do příště jistě naučí. Pavlína dcera učitelky Frantovy.“

„A jak s tím souvisí tvoje čtyřka?“ nechápu.

Tomáš se rozpačitě podrbe za uchem. „No, já jsem se přihlásil a řekl, že je to nespravedlivý. Buď měli dostat kouli oba, anebo žádnej. Uznej, mami, proč by měly mít učitelský děti protekci?“

„Protože… jsou učitelský, no,“ řeknu váhavě.

„Tak vidíš!“

„Co vidím? Vidím, že máš čtyřku, a protože nejsi učitelský dítě, zajímá mě, kdy si ji opravíš!“

„Budeme psát písemku na příklady.“

„Tak sejdi učit!“ zděsím se.

„To bude dobrý, ty umím. Neumím zpaměti ty pitomý poučky, který chce doslova.“

„On tě vyvolal kvůli tomu, že ses do toho pletl…?“

„Jo,“ zahučí nakvašeně. „Už vůbec zkoušet nechtěl, uklidil notes. Je to zákeřná sketa.“

„Tome!“ vyletím. „V prvé řadě je to tvůj učitel, ke kterému se budeš chovat slušně, rozumíš? Teď si tady po sobě ukliď ten svinčík a švihej šprtat fyziku!“

O něco později s hlavou ovázanou mokrým šátkem, migréna kulminuje k pomyslnému vrcholu, připravím dětem k večeři pomazánku z lučiny a sardinek v oleji. Tom ji přijme s chutí, ostatně jako každé jídlo, je žravý, Kačku volám čtyřikrát a pokaždé ji zastihnu s telefonem u ucha, jak s někým švitoří a chichotá se. Při pátém zásahu je můj výraz natolik sveřepý, že hovor sama ukončila.

„Kdo to byl?“ vyzvídám zachmuřeně.

„Nikdo.“

„Aha, takže ty mluvíš půl hodiny do hluchého mobilu, jo? Nechceš třeba pár facek?“

„Nikdo koho znáš,“ vysvětlí ne zrovna obšírně. „To volal on tobě?“

„Hm.“

„Nelži, prosím tě!“ vyletím podruhé. „Neslyšela jsem, že by ti zvonil telefon!“

„Taky jen vibroval, mám vypnutej zvuk už ze školy,“ odsekne. „A i kdyby, nezapomínej na moje volný minuty, maminko.“

Jakmile mi Káča řekne maminko, hned se mi ježí srst, protože nemohu nepostřehnout ironii. Ta holka je celý Karel, čím dál víc roste do jeho podoby, tedy povahou. Proto je tak protivná!

„Hlavně abys ty, Kačenko, nezapomněla, že nejsou neomezené. Opovaž se, aby ti účet přelezl přes paušál!“

„No jo, pořád!“ Sedne si na bobek před ledničku a civí do ní jako do výkladní skříně.

„Co tam hledáš, prosím tě? Večeře je na stole.“

„Je v tom maso, fuj.“

„Sardinky nejsou maso.“

„Netušila jsem, že patří mezi zeleninu!“

„Přestaň si vymýšlet, laskavě si sedni a jez! Ryby jí i vegetariáni. Nezlob mě!“

S ukřivděným výrazem se posadí a žmoulá půl krajíčku chleba následující půlhodinu, než nacpu nádobí do myčky, v nejvyšším stupni migrénového záchvatu vyzvracím svůj krajíc, vysprchuji se a zalezu do postele, přestože je venku ještě světlo. Dětičky jsou alespoň natolik tolerantní, aby se pokoji, který slouží coby obývák i moje ložnice současně, v dvoupokojovém bytě nelze jinak, obloukem vyhýbaly! Dokonce se snaží být potichu a docela se jim to i daří.

Rozvedený soused Petržilka, čtvrtý a naštěstí poslední nájemník našeho patra, tolik ohleduplnosti nemá. Rozvrzanou postel za tenkou panelovou stěnou rozpéruje jako trampolínu a z dámské návštěvy v ní vyráží stále rychlejší a hlasitější výkřiky, které se ve finále změní v souvislý a nervy drásající řev. A že je to finále hodně dlouhé! Skoro se mi nechce věřit, že ji při tom vážně nemorduje. Za takový výkon by se nemusela stydět ani představitelka hlavní role ve filmu Vřískot.

Mně se chce křičet také, ovšem zdaleka ne rozkoší!!!

Migrénou jsem indisponovaná přesně podle očekávání ještě celou středu a teprve ve čtvrtek úderem poledne hlavybolení přestane. Taky dle plánu, tudíž na podvečerní aerobik už mohu klidně vyrazit.

Chodím tam pravidelně jednou týdně (nic se nemá přehánět) s Evou, co chce být krásná, přitažlivá a štíhlá pro svého mlčenlivého manžela, kterého si sama musí vzrušit, když touží po fyzickém kontaktu! Já tak vysoké cíle nemám, nechala jsem se zlanařit čistě jen proto, abych netloustla ještě víc. Anebo alespoň ne tak rychle. Čtyřicítka na krku, metabolismus zpomaluje, ačkoli jím méně než před lety, vážím o dost víc! Takové iluze, abych si myslela, že třeba zhubnu, nemám, stačilo by mi nepřibírat. Čímž nechci naznačit, že teď mám postavu ideální! Jenom zůstávám při zemi, je mi to jasné: bude hůř!

Respektive poté, co se cestou do sportovního domu alias na cvičák, jak se onehdy vyjádřil můj syn, mi i ty zbytky sebevědomí, že to se mnou ještě není tak hrozné, sebere pokladní v obchodním domě Slunce, kam si do velkoprodejny potravin v přízemí zaskočím pro láhev minerálky, jelikož jsem si doma zapomněla vzít pití.

Baba by měla dostat medaili v oboru psychologie, povede se jí sejmout mě opravdu ukázkově! Vyberu si její pokladnu jen proto, že je do deseti položek, tedy expres, ne proto, že bychom byly kamarádky! Vlastně se nedá říct ani známé, zkrátka ji tam někdy vídám, protože ve Slunci nakupuji pravidelně (stojí přímo na sídlišti, kdo by se tahal s potravinami až z města), stejně jako ona musí vídat mne. Jelikož pokladních je zhruba deset, zatímco zákazníků denně stovky, překvapí mne, že si mne vůbec pamatuje – a asi no, jelikož se na mě zcela nečekaně už zdálky usměje a prstem mě k sobě přivolá. Tváří se tak spiklenecky, až se obávám, že si mne s někým spletla!

Rozpačitě se k ní přes jezdící pás nakloním, abych si vyslechla, co má na srdci a nemusela překřikovat mumraj prodejny. „Prosím…?“

„Vy čekáte miminko, že jo?“

Čekala jsem leccos, avšak miminko rozhodně ne! Na tváři mi ztuhne úsměv, zůstanu jak po ráně palicí a mám co dělat, abych to vůbec rozdýchala! Sportovní kalhoty i tričko těsně obepínají mou postavu, to je sice fakt, nicméně že bych působila j ako těhotná…?!?

„Ne, to jsem jen tak tlustá,“ zklamu ji.

Pokladní, vychrtlá osoba s temnými kruhy pod očima a prsty zažloutlými od nikotinu, se upřímně zděsí, dokonce se v teatrálním gestu chytí za pusu: „A co na to manžel?!“

Docela určitě mě nikdy nemohla vidět nakupovat v pánském doprovodu, s Karlem jsme bydleli v jiné části města, na sídliště jsem se s dětmi přestěhovala až po rozvodu. Pokladní buď střílí do tmy, anebo nepředpokládá, že by se žádný manžel v mém životě nevyskytoval! Koneckonců, tenhle názor zastává i moje matka – pořádná ženská má mít muže. Bohužel asi nejsem pořádná!

„Manžel?“ usměji se líbezně. „Ten chrochtá blahem, má rád, když je za co chytit. Hnusí se mu ženy, kterým chrastí žebra. A ještě taky nesnáší kuřačky.“

Konečně se mi ji podaří uzemnit, bez dalších řečí projede

petlahví pod snímačem kódů a suše mě požádá o čtrnáct korun. Dám si tu práci, abych našla drobné koruny přesně, kdepak patnáct a „to je dobré“!

Musím na ni myslet celou cestu k Jiskře, dokonce se přistihnu, jak se snažím za chůze zatahovat břicho, aby si kolemjdoucí nemysleli, že ve svém věku čekám potomka! Co dokáže taková dobře cílená poznámka… Jojo, ne nadarmo jsem tuhle při besedě říkala dětem, že slova jsou mocnější zbraní než pušky!

Eva už je v šatně a chvíli po mně dorazí Klára se svým Káčkem, kterému říká nákupní taška, jelikož jí Ford Ká koupil Michal k narozeninám právě z důvodu, aby nemusela, chudinka, tahat nákupy ručně. S Ladou jsme usoudily, že jí spíš nechtěl svěřit rodinný vůz, Klára je sice ve všem nejlepší, tudíž je přesvědčená i o svých vysokých řidičských kvalitách, ale ve skutečnosti už předešlého hyundaie opřela o švestku při couvání do garáže, nemluvě o seatu, kterým nabourala do vozu plného sena zapraženého za koňským potahem, jelikož si myslela, že má přednost ona. Neměla.

Dokud jsme chodily cvičit jen s Evou (plus asi třicet dalších a hlavně neznámých žen), bylo to celkem fajn. Jednou jsme se neprozíravě zmínily při pondělním kafču a Klára se okamžitě přidala, ačkoli ta kvůli postavě rozhodně nemusí, ten její bambula by ji miloval, i kdyby vážila metrák, a co je úplně nespravedlivé, Klára má v genech být štíhlá celý život, její rodiče vypadají dobře i v šedesáti. Cvičit chodí jednoduše proto, že je to in a ona dělá ráda věci, které jsou in. Nakoupila si hned několik cvičebních úborů, samozřejmě ve značkových prodejnách, tudíž by mohla dělat reklamu firmě Adidas a nejen že ji cvičení baví, ale ona se při tom poskakování, kdy potím krev, tváří tak šťastně a blaženě, až mám chuť jí nakopat! Proč, krucinál, já vypadám jak zpocený rajče, zatímco ona má jen zrůžovělé tvářičky, což navíc působí zatraceně sexy?!

U Evy, která je v posilovně jako doma a každé ráno si chodí zaběhat, se dá skvělá kondička logicky předpokládat, jak je ale možné, že Klára, která také nemá jiný druh sportu než aerobik jednou týdně, je fyzicky tak skvěle vybavená? Svět je prostě nespravedlivěji

Ladu, k níž se vydám hned po cvičení, jelikož bydlí kousek od sportovního domu a navíc jí vleču tašku nové četby přímo od zdroje, schovávám jí všechny novinky, jsem k návštěvě cvičáku nikdy nepřemluvila. Prohlásila, že nemá zapotřebí ztrapňovat se hopsáním v tělocvičně, zvlášť když o sobě ví, jaké je dřevo (pravda, už na střední byla hodně olšová a tělák vyloženě nenáviděla, neustále falšovala omluvenky, proč zrovna nemůže cvičit), bohatě jí stačí, že je sportovec její muž. A ona prý jeho oběť. Samozřejmě přehání, to, že ji Pavel párkrát za zimu vytáhne na běžky, týden stráví na sjezdovkách a v létě spolu jezdí na výlety na kolech, zase taková oběť určitě není. Tvrdí sice, že kdyby si mohla vybrat, zaleze si radši s knížkou do postele, ale pro klid v rodině se přemůže.

Hloupost, jaképak přemáhání! Dělají to spolu a rozumí si! S Kájou jsme mívali spoustu společných koníčků, nemusela jsem se nikdy nutit ani obětovat…

Vzdychnu. Dávno tomu! Člověk nemůže mít všechno, to je pravda, ale proč, krucinál, já nemám nic? Je mi osmatřicet, jsem pět let rozvedená, bez vážné známosti, ba přímo bez známosti… Jen s náhodným sexem, jak můj vztah-nevztah nazvala Lada, na krku dvě dospívající děti a psa a v peněžence sotva tolik, aby to vyšlo do další výplaty…

Tohle je život, který jsem si přála?? Ten nevšední a krásnej

život plný úžasných zážitků, kdy si budu coby dáma dělat jen to, na co mám chuť…?

A ještě se mi posmívá kdejaká blbka z obchodáku. Miminko! Chtěla mě jen ztrapnit, což sejí vážně povedlo.

Ladě o ní povyprávím hned zateplá, sotva jí vrazím do ruky batoh narvaný knižními novinkami.

„To je přece kráva!“

„Viď?“ oddechnu si, že v tom nejsem sama. Sdílený názor potěší! „No uznej, šla bys za úplně cizí ženskou, aby ses jí ptala na něco takovýho?“

„Ne, protože by mě to naprosto nezajímalo. Jestli je někdo tlustej nebo tenkej, těhotnej nebo bezdětnej, to mi tedy žíly netrhá. Notabene se ti spíš chtěla pomstít, protože do těhotný máš hodně daleko, Alex.“

Lada je prostě zlatíčko! Rána uštědřená vtipnou paní pokladní se zdá hned po hojivých slovech zacelenější.

Vytáhne z lednice chlazené šampaňské a zalije jím kompotované mandarinky ve vysokých sklenicích. Nemáme sice důvod něco slavit, prostě nám to takhle chutná! Co na tom, že si dáme do nosu jen samy dvě. Pavel jezdí přes týden s kamionem po Evropě, Bára je v Praze na priváte a Matěj nejspíš bůhvíkde, to už musí být, abych ho potkala doma. Vlastně tenhle způsob života Ladě závidím. V dobrém, samozřejmě, ne že bych kvůli tomu nespala! Po tom, co prožila, má právo být šťastná. K Ladě chodím ze všech kamarádek nejradši, už proto, že u nich je tak nějak útulno. Což neznamená vždy uklizeno! Její názor, že je na světě spousta mnohem příjemnějších činností, než je šůrování, je mi víc než sympatický. V Evině přepychovém a současně sterilním bytě se cítím nesvá, občas se stalo, že ještě během mé návštěvy Eva vstala a přeleštila stolek, na kterém zůstalo kolečko po mé skleničce, anebo přeluxovala koberec, kam upadl miniaturní drobeček sušenky! Klářina dokonalá domácnost je také vypucovaná do vysokého lesku, avšak tady nemá zásluhy Klára, nýbrž její maminka i tchyně; obě babičky se předhánějí, čím mladým pomohou, ať už finančními dary, naturáliemi či výpomocí v domácnosti. V případě osmdesátileté tchyně je to až na pováženou! K Veronice chodím ráda, pokud tedy není doma její manžel, a k Ivaně naopak vůbec, protože bych se štítila napít kafe z upatlaného hrníčku. Ta totiž nemá babičku ani jednu.

Pomazánka, kterou Lada hodí na stůl spolu s bagetou nakrájenou na tenké plátky, nemá chybu.

„Vynikající,“ pochválím ji. „Je v tom majonéza?“

„Jasně že je,“ přikývne. „S jogurtem vůbec není tak dobrá, to je to.“

„Ale co moje cvičení,“ zaúpím, nicméně si namáznu další kousek housky. „Takových kalorií…“

„Zase ty rohlíky jsou celozrnný, tak se to vykompenzuje,“ snaží se mě utěšit.

„No, nevím,“ řehtám se.

V televizi, kterou má Lada puštěnou coby kulisu, běží oblíbený seriál Zoufalé manželky. „Ty mi jdou taky na nervy,“ oznámím kamarádce. „Pročpak? Takový krásný, štíhlý, bohatý baby?“

„Přesně pro tohle.“

„Ale jdi,“ baví se. „Vždyť jsou, chudinky, skoro všechny frustrovaný.“

„Já taky,“ ujistím ji. „Jsem frustrovaná a k tomu chudá, což je idiotská kombinace, podle supermarketový kravky ještě ke všemu těhotná a tváří v tvář drsné realitě nikde žádná vidina na zlepšení! Být škarohlíd, Lado, dokonce bych řekla, nejen že nebude lip… Ale ono bude hůř a hůř,

až bude úplně nejhůř. Budu pořád starší a tlustší a frustrovanější a sama jako kůl v plotě!“

„Nebuď škarohlíd,“ nabádá mě a rozdělí zbytek vína. „Zkus to vzít z té lepší stránky.“

„Ono to nějakou má??“

„Jo, rozhodně,“ přikývne a na jeden zátah vyloká šampaňské, až jí na dně skleničky zůstanou pouze tři mandarinky, které se snaží vylovit prstem, protože se jí nechce zvednout a jít do kuchyně pro lžičku. Předpokládám, že mi začne vykládat o zpackaných životech našich společných spolužaček, nicméně Lada mě počastuje jiným moudrem: „Nemusíš si ji denně holit.“

Málem se ve svých bublinkách utopím.

Poté, co rozebereme teorii, ve které dospějeme k názoru, že láhve se šampaňským jsou čím dál menšího objemu – jinak si neumíme vysvětlit, proč ji máme vypitou tak rychle, kráčím domů ve vyloženě povznesené náladě, jež má za následek určité smíření se s osudem a bezdůvodnou radost. Nakonec ten život není až tak špatný…

A nejen kvůli holení!

Literární besedy a lekce knihovnické informatiky, to aby se dětičky naučily v knihovně orientovat a hledat jak informační prameny, tak přímo v nich, pro žáky mateřských, základních i středních škol mám v popisu práce. Bohužel. Kdybych si mohla vybrat, kterou funkci chci v knihovně zastávat, neváhala bych ani minutu a zvolila oddělení zpracování fondu. Nakupovat nové knihy vonící tiskařskou černí, katalogizovat je, lepit do nich kódy a být první, kdo na knížku v knihovně sáhne – to by byla nádhera sama o sobě, nehledě na to hlavní – vyhnula bych se veškerým kontaktům se čtenáři, což je někdy opravdu na mrtvici, a nemusela dělat besedy (což je na mrtvici vždycky).

Třída pana učitele Voříška se tváří znuděně ještě dřív, než si s rachotem padajících židlí posedá v přednáškovém sále. Místo aby byli vděční, haranti, že se ulijí hodině literatury, tváří se, jak je to strašně, ale opravdu strašně otravuje! Jediné, co jim trošku zvedne náladu, je paradoxně učitel Voříšek, jelikož těsně předtím, než je srdečně přivítám, oznámí, že si musí neodkladně odskočit a pevně věří, že se žáci budou chovat vzorně i bez jeho přítomnosti. To, co udělá radost školákům, mě osobně nepotěší ani trochu, ba naopak. Mohu si být jistá, jak mi svou nechuť k podobným akcím dají pěkně najevo, když v zádech nebudou cítit přísný učitelův dozor!

„Samozřejmě,“ odvětím bez známek nadšení a profesionálním tónem seznámím třídu s tématem besedy. Jsou to osmáci stejně jako Tom, ovšem z první základky. Když se to tak vezme, dohromady se Chvátalovi, Tomášově fyzikáři, nedivím, že mu ti smradí lezou na nervy! Holky jsou už ve čtrnácti většinou omelírované, když ne přímo odbarvené, v pusou žvýkačky, jedna zívá div si nevykloubí sanici, a kluci puberťáci jako vymalovaní.

„Než se pustíme do tvorby Voskovce a Wericha, musíme si říct něco k divadlu všeobecně. Co to je divadlo?“ položím jim tu nejbanálnější otázku.

Nic. Žádná reakce.

„Co vás napadne jako první, když se řekne slovo divadlo?“ zkusím otázku formulovat jinak. Zase nic. Tak to bude drsný…

„No tak,“ povzbudím pětadvacet obličejů, z nichž mi věnuje pozornost zhruba polovina, ta druhá si hraje s mobily, nejspíš matlají esemesky. „Pod každým pojmem se člověku něco vybaví. Neříkejte, že vám nic.“

Tlustý kluk z první řady, podle všeho velký vtipálek, konečně zareaguje: „A proč by jako mělo?“

Za svou hlášku je odměněn smíchem. Tohle bude hodně drsný!!! Ještě horší, než jsem počítala…

„Protože jinak byste byli lidé bez fantazie a ti jsou v životě o moc ochuzení,“ pokusím se je vyburcovat.

„Mně to vyhovuje,“ dá se slyšet třídní šašek.

„To tě lituji,“ ujistím ho. „A ostatní?“

„Barák,“ chytí se brýlatá podobaná holka.

Konečně aspoň něco! Ostatní se zasmějí na její účet.

„Správně. I to je jedna z možností,“ pochválím ji a raději se na víc neptám. „Někdo si představí budovu, v níž divadlo sídlí, jiný nějakou konkrétní hru, kterou viděl, další má s pojmem divadlo spojenou šaškárnu, máme přece zažité úsloví – to bylo ale divadlo.

Asi čtyři dívky spolu s tou brýlatou se jakžtakž nechají do besedy vtáhnout a spolupracují, ovšem celkově je to vyloženě vyčerpávající akce. Vyčerpávající pro mne. A to se fakt snažím nevykládat jim jen názvy děl a chrlit na ně data, kterých mají ve škole dost. Účelem besedy je zpestřit výuku, a tak ji zpestřuji ukázkami z her i promítáním fotek z bohaté tvorby a zajímavých životů, jakým byli bezesporu velikáni Voskovec a Werich. Většinou moje snaha vyjde vniveč, především kluci neustále vyrušují a ačkoli seje snažím ignorovat, v okamžiku, kdy se baví už opravdu nahlas, toho mám po krk.

„Pánové, nudím vás hodně?“

„Jo,“ ujistí mě tlusťoch. Opět salva smíchu, jak mi to, frája, nandal! „Tebe to nebaví?“

„Ne,“ odvětí a zpupně a vítězně mi hledí do očí. „Podívej, chlapče, mě to taky nebaví. Koho by bavilo zbytečně plýtvat energií? Dívat se na stádo tupých zvířátek? Tohle mě opravdu nebaví – a stejně to musím dělat, protože jsem za to placená. Vy to zase na oplátku musíte poslouchat v rámci výuky. K základům slušného chování patří vyslechnout toho, kdo mluví…“

„Já taky mluvím!“ skočí mi do řeči tlustý šašek.

„Ano, ale jen tehdy, kdy nemáš,“ ujistím ho. „Nic inteligentního z tebe za celou dobu nevypadlo, předvádíš jen primitivní výlevy, kdy si myslíš bůhvíjak nejsi vtipný, ale přitom jsi jenom ubohý.“

Třída se znovu zasměje. Kluk, který na sobě cítí pohledy všech, proti své vůli zrudne.

„Podívej, buď se obětuješ a vydržíš do konce besedy potichu, anebo můžeš jít čekat na pana učitele na chodbu. Jistě by měl z tebe radost. Tak co, mohu pokračovat?“

Svolení mi udělí trhnutím ramen, nic trefného ho nenapadne. Naštěstí! Takhle se mohu cítit aspoň trochu nad věcí. A to se cítím především na závěr besedy, kdy už jsou všichni víceméně klidní, nedělám si iluze, že by je můj proslov vzal u srdce nebo se do VW zažrali, ale alespoň neobtěžují mě ani ostatní. Učitel Voříšek, který dorazí ve chvíli, kdy se s nimi loučím (tentokrát srdečnost nepředstírám), mi krásně nahraje, jelikož se zeptá, zda jeho svěřenci bedlivě naslouchali.

„Ano, hltali každé slovo,“ potvrdím. „Jistě si z toho hodně odnesli.“

„To rád slyším,“ kývne spokojeně. „Půjčila byste mi, prosím, podklady? Zítra jim z toho dám kontrolní testík.“

„S radostí!“ ujistím ho a za sborového hučení „neeee“ mu besedu ofotím. Škodolibost určitě není pěkná vlastnost, ale někdy zahřeje víc než ústřední topení!

„Nemohla bych dělat učitelku ani za nic,“ svěřím se Lídě

o něco málo později. Jaká nádhera posadit se v poslechovém sále na místa posluchačů a nechat se snažit někoho jiného! Vydržela bych to celý den, nejen jedno krátké školení o bezpečnosti práce.

„Byli protivní?“ zeptá se s účastí.

„Protivní je slabé slovo,“ ujistím ji.

To už je načase zmlknout a soustředit se na celkem pohledného chlapíka, který u stolečku na vyvýšeném pódiu důležitě rozloží materiály potřebné k našemu proškolení. Pečlivostí, s jakou je ukládá a zase rovná, to aby byly přesně v zákrytech, u mě okamžitě ztratí veškeré sympatie. Pedant-ský chlap je větší neštěstí než pedantská žena! Nezapomene ani na cedulku se svým jménem napsaným tlustým fixem včetně titulu: ING. HOVORKA VLATIMIL.

Podívám se na Lídu a obě máme co dělat, abychom udržely vážnou tvář. Puntičkář – a neumí se podepsat!

Ředitel se školení neúčastní, celý den je mimo budovu, takže ta účast úplně stoprocentní není, nicméně ostatní včetně Broňka poslušně dorazili. Zástupkyně Dáša se ujme slova: „Vítám mezi námi pana inženýra Koudelku, který –“

Zachováme se skoro jako ti osmáci, ovšem v téhle situaci se prostě nedá nesmát! Jediný, kdo se nebaví, je pan inženýr. Zatváří se velice dotčeně a mrazivým hlasem Dášu opraví: „Inženýr Hovorka, buďte tak laskavá.“

Suchar. Chlap bez smyslu pro humor je snad horší varianta než vtipný puntičkář; kombinace suchar a ještě trouba, jak se nám během následující hodiny předvede, pak přímo zoufalství. To, že se v naší takřka babské společnosti ukáže muž, navíc pohledný, vyjde díky tomu vniveč. Knihovnicím zkrátka není přáno!

Sice ho vyslechneme, koneckonců to máme placené, avšak jsem si jistá, že jediné, co všem utkví v mysli, bude Dášin přeřek, který jsem potažmo zavinila já při úterní poradě a Dáša už to z hlavy nedostala. Kecy pana inženýra nám samy o sobě nic nedají, patřilo by je nahrávat kamerou a pouštět na Silvestra! Už jeho samotný projev stojí za to: dozvíme se například, že nemáme vylízat ani slízat k horním policím, aniž bychom se přesvědčily, že máme zajištěný žebříček, a že pokud by někdo přece jen slízal bez jištění a následně padal, máme ho nechat rozplácnout na zemi, aby z jednoho úrazu nebyly dva! To kdyby ten vylízanej chudák žuchl přímo na nás, haha. Zhruba od půlky se celé školení zvrtne úplně, inženýr se nám svěří, že dlouhé roky dělal bezpečáka v Lesích ČR a pak přehodí výhybku, jako by zapomněl, že je v knihovně. Pravidla bezpečnosti při zakládání ohňů při pálení větví, jak se zachovat při vypuknutí požáru (v lese) a kdy používat ochranné prostředky (vždycky), jsou docela určitě důležitá, to nepopírám, nicméně pracovníkům lesního závodu by určitě přinesla větší užitek než nám!

Nakonec podpisem stvrdíme proškolení a můžeme se – mnohem moudřejší – vrátit zpátky ke své práci.

„A kvůli tomuhle jsem přišla o oční,“ vzdychne Lída.

„Říkala jsem ti, ať jdeš, podčmárla bych tě,“ připomenu jí. „Natož když tu ani ředitel nebyl.“

„Taková škoda,“ směje se Soňa, která náš hovor vyslechla. „O hodně přišel.“

„Myslíš…?“ uchichtne se Lída.

„Bez debat. Například teď vůbec netuší, že by měl svým zaměstnancům nakoupit ochranné prostředky!“

„Zvlášť když se to celé točilo kolem lízání, co?“ doplní Lída a všechny tři se rozřehtáme jako praštěné puberťačky. A to je, prosím, starší než já! Zjistila jsem už dávno, že s věkem tohle nijak nesouvisí. To jen naše děti a jejich gene –

race nás považují za staré a nemoderní. Nemám jim to za zlé, myslela jsem si o svých rodičích totéž. Stárnutí se totiž projevuje hlavně zvenčí, tělesná schránka mohutní a přitom chátrá, nicméně tam uvnitř si připadám pořád stejná, jako bych teprve nedávno vylezla ze střední…! Akorát se přitom nesmím podívat do zrcadla ani stoupnout na váhu. A hlavně nesmí přemýšlet, co všechno se za ty roky stalo.

S povděkem přijmu konec pracovní doby, tenhle týden byl díky migréně extra vypečený. Středeční besedy se známým českým autorem jsem se ze zdravotních důvodů nezúčastnila, přestože nám to ředitel prakticky nařídil – moje drzost kolegyně přímo šokovala, ony se dostavily všechny i s rodinnými příslušníky! Sbalím saky paky.

„Čau, Soni. Příjemný zbytek služby,“ rozloučím se.

„Pěknej víkend,“ popřeje mi.

„Jedeme k mámě,“ zatvářím se váhavě, „těžko říct předem, jakej bude.“

„Aha. Pevný nervy!“ směje se.

Tak zlé to zase není, ačkoli od doby, co umřel táta, už pro mě domek v Nížanech neznamená vzpomínky á la bezstarostné dětství. Navíc jeho místo zabral František, mámin přítel, se kterým vycházím v mezích slušnosti, přičemž ani jeden nepřekypujeme nadšením, že se zase vidíme. Kdyby mi máma třikrát v týdnu nevolala, kdy konečně přijedeme, určitě bych návštěvu odložila.

„Dobrej!“ pozdraví mě na schodech sympatický mladík. „Už jdete domů?“

„Už?“ usměju se na něj zeširoka, jelikož mladíci, natož pohlední, se ke mně tak často nehlásí. „Konečně!“

„Záleží na úhlu pohledu,“ připustí pobaveně. „Nedáte si s námi kafe? Zrovna jsem napekl…“

„Ne, dík,“ bavím se. „Vy to se Soňou zvládnete sami.“

S tím pečením samozřejmě přeháněl, dobroty profesionálně zabalené do stříšky koupil v cukrárně Kremrolka, jak jsem mohla vyčíst z loga na firemním papíru, ale i tak je to od něho pěkné. S podobnými balíčky běhá za svou nastávající při takřka každé její odpolední.

Mě čeká páteční nákup, páteční úklid a páteční pečení. Klasický předvíkendový kolotoč, byť tentokrát přece jen maličko jiný díky návštěvě Nížan. Přemýšlím, co nakoupit a upéct, abych to mohla vzít s sebou a bylo něco ke kávě. František je cukrář, tomu se nezavděčím, leda bych mu koupila pár dia kousků, aby neřekl…

Nakonec místo dobrot a velkého nákupu přinesu pět metrů naprosto úžasné záclony s hrubým vzorem, která mi padne do oka už za výkladem jednoho z obchodů a učaruje mi natolik, abych přepočítala finance v peněžence a riskovala schodek měsíčního rozpočtu! Není vůbec levná, ale zato je krásná, a když k ní přikoupím rovnou i pět metrů řasicí stuhy, zbyde mi akorát na květák, na který mám chuť dobře týden. Štěstí že mi paní Tomanová nestrčila ráno jen seznam věcí, které jí mám nakoupit, ale i příslušný obnos, jinak by měla smůlu.

Poté, co odevzdám sousedce nákup a vyvenčím Arčího, drahé dětičky samozřejmě doma ještě nejsou, pustím se do otravného a nikdy nekončícího kolotoče domácích prací. Archibald (strašné jméno pro psa, budiž nám však připsáno k dobru, že my mu ho nedali, Karel ho koupil i se psem) mi dělá společníka, doprovází mě na každém kroku. A jelikož náš dvoupokojový byteček rozhodně nepřipomíná rozlohou letiště, spíš se mi plete pod nohy, ať se hnu kam chci: do koupelny napěchovat pračku, do obýváku vyluxovat, na balkon pověsit vyprané prádlo a zpátky do kuchyně.

Oškrábu brambory, předvařím a obalím květákové růžičky a sotva je nahážu do friťáku, rozložím žehlící prkno, abych zlikvidovala haldu prádla z minulé várky. Teprve pak dorazí Tomáš z florbalu, uhoněný, žíznivý a hladový, a Katka, ta opice, dokonce půl hodiny po něm – a to ještě se školním batohem na zádech!

„Můžeš mi říct, kdes byla?“ spustím na ni, sotva se objeví ve dveřích. „A odpusť si výmluvy typu ve škole. Odpolední v pátek do večera ti, Kačenko, nespolknu.“

„Říkám snad něco takovýho?“ převeze mne, odhodí batoh a přidřepne k ledničce.

„Kde jsi tedy byla?“ sonduji netrpělivě.

„Venku.“

„Už jsem se lekla, že doma a já tě omylem přehlédla!“

Podívá se na mě jako na malomocnou. „To jsou vtipy!“

„Tak vážně,“ spustím zhurta. „Kde jsi byla? A s kým?“

„Venku s holkama. Couraly jsem se, co je na tom?“

„Pokud je to pravda, tak nic moc, až na to, že jsem ti včera nařídila, abys dnes vyluxovala a vyklidila myčku. A co myslíš? Hotové nebylo ani jedno. Krucinál, zavři tu lednici, pouštíš tam teplo, kdo ji má pořád odmrazovat!“

„Tak bych myčku vyklidila teď, no bože,“ pokrčí rameny. „Nádobí neuteče, nemá nožičky.“

„Koukám, že jsi tu vtipnou kaši jedla taky, viď? A neber si jogurt, za pět minut jsou hotové brambory.“

Jako bych jí popřála dobré chuti, dceruška otevře višňovou Fantazii a za Arčího upřeného pohledu si na ní vymlaskává. Hluboce vzdychnu. Slova jsou sice zbraň, ale ne vždycky mají ten správný účinek! V případě svých dětí se denně potýkám s pocitem absolutního zmaru.

Tomáš, který vyleze z koupelny opět proměněný v člověka vonícího na sto metrů, si samou nedočkavostí spálí jazyk, když při vyndávání květáků z vroucího oleje olízne vidličku. To, že jsem mu zhruba deset vteřin předtím říkala, ať chvilku počká, než dožehlím poslední košili, bylo jen dalším házením hrachu na zeď.

„Co nového ve škole?“ položím dětem tradiční otázku, jakmile se sesedneme kolem stolu. Ačkoli jsem podobné dotazy coby holka nenáviděla, zeptat se zkrátka musím, od toho jsem rodič! A pořád lepší než se dívat na Katčiny ksichty, se kterými se rýpe v květáku.

„Nic,“ odvětí dle očekávání Tom.

„Kači?“

„Mami, prosím tě,“ zívne otráveně. „Copak jsi nikdy nechodila do školy? Proč si myslíš, že se tam musí pořád něco dít? Škola není kabaret ani cirkus.“

„S tím cirkusem bych si nebyla tak jistá,“ upozorním ji. „Dnes jsem dělala besedu pro osmáky z první základ-ky a skoro to kabaret byl. Máte hodně učení na víkend? Úkoly?“

„Ne,“ shodnou se v dvojhlasné odpovědi. „A co známky? Tome?“

„Žádný,“ zahučí s plnou pusou.

„Jez slušně,“ požádá ho Kačka. „Mami, ať se tak necpe! Je mi z něj špatně. Tváře má jak sysel, fuj.“

„Proč fuj? Chutná mu,“ zastanu se synka. „Věř, že je lepší pohled na někoho se zdravým apetitem než na toho, kdo se v jídle nechutně dloube.“

„Nemám ráda květák,“ odstrčí talíř, jen to cikne.

„Od kdy?“ užasnu. „Kdybych ti připravila vepřový řízek, chápu, že by se příčil tvému vegetariánskému cítění, ale v čem je špatný květák, to mi vysvětli.“

„Je mastnej.“

„Protože se smažil.“

„No právě!“

„A po osmažení jsem ho nechala okapat, takže nedělej scény a koukej to dojíst,“ nařídím jí. „Co ty známky?“

„Na střední škole, maminko, kam už skoro rok chodím, je jinej systém než na základce, pokud jsi to ještě nezaregistrovala. Z většiny předmětů mám pouhý dvě známky za pololetí. To není zrovna moc, a proto je šance, že zrovna dnes jsem nějakou známku dostala, nevelká.“

„I malá šance je šance,“ namítnu, „tak proč ne dnes?“

„Protože ne. Můžeš si zavolat do školy, když mi nevěříš,“ odfrkne. Vstane od stolu. „Už nebudu, mám dost.“

„Já taky,“ ujistím ji. „Toho tvého rýpání se v jídle! Když ses dala na vegetariánství, budiž, ovšem vegetarián, který nejí zeleninu, má nakročeno k vyhynutí. Ráno jedeme k babičce, pokud jste zapomněli. Tam, buď tak hodná, sněz všechno, co ti babička naloží na talíř, prosím tě o to.“

Kačka se zatváří, jak kdybych před ni postavila mísu květáků prosáklých olejem skrz naskrz. „Musím taky?“

„Samozřejmě.“

„Ach né,“ kvílí otráveně. „Co tam?! Taková nuda!“

„Krom toho, že po měsíci uvidíš babičku, máš už jen jednu, tak by sis toho měla vážit, se dostaneš do přírody a odpočineš si od počítače. Samá pozitiva.“

„Nesnáším venkov,“ odsekne. „Nenávidím přírodu! Les hnusně smrdí a všude jsou zvířata…“

„Pro samý housata není kam plivnout, co?“ baví se Tom.

Katka ho ignoruje. „To tam budeme i spát…?“

„Jako vždycky,“ přikývnu. „Bylo tomu někdy jinak?“

„Bohužel ne! Proto je nejvyšší čas to změnit,“ hádá se. „Co kdybyste jeli sami dva?“

„Jako že bys ty zůstala doma přes víkend?“

Nadšeně přikývne.

„Na to zapomeň, holčičko,“ zkazím jí radost.

„Vždyť je mi šestnáct, maminko!“ připomene ironicky.

„No právě!“ pousměji se. „Což mi připomíná… Paní Tomanová mi dneska říkala, že tě viděla s nějakým klukem dole u vchodu. Co to bylo zač?“

„Pch,“ odfrkne, „kdo ví, co přes ty svoje popelníky viděla. Jen si vzpomeň, jak nedávno tvrdila, že dole stojí tank! Zburcovala nás kvůli teréňáku pana Žemličky v šest ráno, pamatuješ?“

Neubráním se úsměvu, byla to dobrá komedie. Asi měla obavy, že se opakuje osmašedesátý rok, a zatím jeden z movitějších sousedů si koupil nový bourák.

Katka vycítí změnu mé nálady k lepšímu a honem kuje železo: „Mami, proč byste mě tu nemohli nechat? Aspoň bych hlídala a věnčila Arčího, nebyla bych sama. František ho tam beztak nechce, zabily by se dvě mouchy jednou ranou.“

„Je pěkný, jaká jsi starostlivá,“ zakřením se na ni. „Najednou…! Když tě posílám ven se psem, nikdy se nehneš, teď by ses přetrhla… Čím to bude?“

„Jindy nemám čas,“ vymlouvá se. „Teď bych ho měla. A k tomu i klid na učení. Mami, to není špatnej nápad, abych tu zůstala, učila se a hlídala psa, uznej.“

„Neříkalas před chvílí, že se o víkendu nemusíš učit?“ připomenu negativní odpovědi na všechny moje otázky týkající se školy.

Kačenka je dobře po svém tatínkovi, zaskočený výraz záhy vystřídá protřelý: „No, žádný výjimečný, ale normální běžný učení, jako vždycky. Jestli sis nevšimla, maminko, učím se denně.“

Tak tohle je hláška dne! Pobaveně se rozesměji, čímž se

dcery dotknu na citlivém místě, zvlášť když dodám: „Ne, Kači, toho jsem si opravdu ještě nevšimla.“

Uraženě zvedne nos. „A to je ta chyba!“

„Fajn,“ ukončím plodnou debatu. „V devět nula nula vyjíždíme, ať jste oba připraveni. A učení si můžete vzít s sebou, aspoň se nebudete tolik nudit.“

Tomáš neprotestuje, na rozdíl od Katky má v Nížanech kamarády, chodí hrát fotbal s Veroničinými dvojčaty. Kačka se s ukřivděným výrazem usalaší u internetu, nejspíš aby si vynahradila dvoudenní nepřítomnost na síti.

Protože jsem si zapomněla koupit Heru, odpadá pečení mřížkového koláče, jak jsem měla původně v úmyslu, nakonec taky dobře, mám toho po dnešku a potažmo po celém týdnu plné brejle, pustím si televizi a jelikož mě nezaujme nic z právě vysílaných pořadů, prolustruji seznam titulů na hard disku DVD. Co chvíli si totiž něco nahraji s tím, že se na to někdy, až bude čas, podívám… No jistě, výběr veliký, už dlouho jsem disk nepromazávala. Například jsem propásla nedělní Výměnu manželek – a jak po pár minutách zjistím, žádná velká škoda to nebyla. Dost dobře nechápu, proč se všechny manželky snaží v nové rodině za pouhých deset dní něco měnit! A těm, které už po pár dnech brečí, jak jim je smutno a jak se jim stýská, bych strčila hlavu do sudu s ledovou vodou, aby se probraly. Nemůžou být normální! Prostě bych to tam vydržela, kdybych se do pořadu přihlásila, a bašta. Ovšem tahle úvaha je čistě teoretická a vyloženě scestná. Do takové akce bych se nedala uvrtat ani při těžkém otřesu mozku a celkové ztrátě paměti! Musela bych přijít o soudnost, což se mi jen tak nestane. Doufám!!!

Pak si to celé otočím: co když ony normální jsou a mimo mísu jsem já?!? Zajímavá myšlenka…! A ne zrovna lichotivá, přiznejme si to.

Na zlepšení nálady si pustím romantický film, abych ho po devadesáti minutách s čistým svědomím z disku smazala. Možná jsem praštěná, ale zase ne tolik, abych si něco takového archivovala! Rozvedená třicátnice, milovnice umění vlastnící galerii, se po smrti rodičů vrací na venkovské sídlo (rozkošný zámeček v ještě rozkošnější krajině plné rozkošných, upřímných a srdečných lidí), aby je prodala, a ejhle, zrovna se tam ochomýtá skvělý čtyřicátník (talentovaný malíř, finančně zaopatřený, povahově solidní, vzhledově sexy a především svobodný), a tak divák po celý film sleduje nevyhnutelné: hrdinka se zamiluje nejen do něho, ale i do tamního kraje, tudíž místo sídla prodá svůj byt ve městě, v galerii mu uspořádá výstavu (úspěšnou, jak jinak) a žijí spolu na zámečku mimo ruch velkoměsta šťastně až do smrti.

Výsledný efekt je naprosto opačný – film mi náladu nezlepšil, co nezlepšil, on mi ji podělal ještě víc!

Znechuceně televizi vypnu a nevrle honím děti spát. Už na dvanácté rozčilování zhasnou v pokoji světlo. V tak rychlý úspěch jsem ani nedoufala!

Po hysterii doprovázející naši výpravu vyrážíme směr Nížany s notným zpožděním. Odjezd na moje rodinné sídlo překvapivě není zdaleka tak pompézní, jako ho měla filmová hrdinka. Jestli to nebude tím, že ona s sebou nevláčela (v Katčině případě skoro násilím) dva puberťáky a jednoho rozjíveného psa, který se na rozdíl od dětí raduje z výletu tak moc, že je jak urvaný ze řetězu. V nestřežené chvíli se mu podaří vyválet se v jediné kaluži široko daleko a zanechat hnědavé otisky svých tlap jak na sedadle, tak na Tomově čerstvě vypraných a vyžehlených světlých bermudách. Ostatně, dětičky mě zdárně vytáčejí hned od rána: pochopitelně nesedí v devět nula nula ve fordíku, na kterém zub času neúprosně hlodá a hlodá, v to jsem ostatně ani nedoufala, schválně jsem posunula dobu odjezdu níž, aby byla rezerva, ovšem to, že Kačena za pět minut devět – a po několika mých urgencích! – teprve leze z postele, je na mě moc. Celkový psychologický efekt s posunutým časem jde do kytek stejně jako celá moje i tak nevelká autorita! Proč to v jiných rodinách jde v klidu a v pohodě?! Buď mám naprosto nemožné děti, anebo (a tahle idea mi vrtá hlavou čím dál častěji) jsem nemožná matka. Dokud byli oba malí a největším prohřeškem byla plastelína zašlapaná v koberci nebo neuklizené hračky, všechno šlo jako po másle, ovšem jakmile se dostali do puberty, nějak jsme ztratili společnou řeč. Abych nebyla nespravedlivá, s Tomášem se přece jen (pominu-li občasné výstřelky) nějak dohodnu, s Kačenou je to stokrát horší. Nedělám si iluze, že bych měla aspoň jedno dítě hodnější –je to určitě věkem. U Torna nej větší krize a maléry těžšího kalibru teprve přijdou! Chtěla bych být svým dětem kamarádkou, jenže… to by musely chtít mít kamarádku v mámě i ony!

„Super,“ zaironizuji při pohledu na cifereník hodin na palubovce, když se snažím vycouvat z úzkého prostoru mezi zaparkovanými auty. „Přijedeme akorát na oběd.“

„No a?“ opáčí Katka, brzda podniku. „Uteče nám něco?“

„Neuteče, ale blbě to vypadá,“ ujistím ji.

„Frantin nás beztak považuje za příživníky,“ odpoví s drzostí sobě vlastní a Tomáš se tomu pobaveně zasměje.

„Káčo!“ krotím ji. „Neříkej takové hlouposti.“

„Něco na tom bude,“ přisadí si Tom.

„Vidíš?“ triumfuje Káťa. Jsou chvíle, kdy ti dva drží pospolu, ovšem jen tehdy, když se spojí proti mně, neřádi!

„Podívejte se, je to babiččin partner, tak se k němu musíte chovat slušně, i kdybyste si v duchu mysleli bůhví co… Nebo kdyby to dokonce byla pravda,“ zkusím to po dobrém. Moje děti jsou sice neřádi, nicméně pozorovací talent jim upřít nemohu!

Na Katčinu impertinenci poté, co se cestou zastavíme v cukrárně pro krabici zákusků dia i těch normálních, kdy prohodí něco v tom smyslu, že jsem moc měkká, raději nereaguji. V šestnácti jsem taky všechno viděla moc jasně a nekompromisní řešení bylo zároveň jediné možné. Diplomacie a tolerance jsou vlastnosti, které přijdou většinou až s věkem. Tedy, ne u každého!

Rodinný domek, co postavil chudák táta vlastníma rukama

ještě před mým narozením, samozřejmě není žádným sídlem, natož aby se v jeho blízkém sousedství (dokonce ani v dalekém, romantické příběhy lžou!) vyskytoval báječný a svobodný sexy chlap, který by až do svých čtyřiceti čekal na tu pravou (mne). Nemluvě o faktu, že si nejsem vůbec jistá o své pravosti!

Jelikož v naší rodině nic nemůže jít v klidu, bez rachotu se neobejde ani vítání. Arčí se prodere ven z auta pootevřenými dvířky dřív, než stihnu zatáhnout ruční brzdu a vypnout motor, a za ohlušujícího štěkotu prožene dvě tlusté kočky vyhřívající se na zápraží. Že při svém bezhlavém úprku shodí kelímek od jogurtu se sazenicí okurky, jakých má František naskládaných na verandě i schodech tolik, že mezi nimi s bídou zůstala úzká cestička na procházení, podle mě není žádná tragédie. Máma, jež nám přikvačila vstříc, kuchyňské okno vede právě na dvorek, kam se celkem bez problému autíčkem strefím, aniž bych ho odřela o dvouko-lák opřený pod kůlnou, a zaparkuji vzadu před stodolou, to vidí zcela jinak.

„Propána!“ spráskne ruce, proběhne kolem vnoučat, která se snaží s babičkou přivítat, rychle poklekne a pěchuje rostlinku zpátky do kelímku. Šeptem se hrozí: „Jestli se zlomila…! To by Františka hrozně mrzelo…“

„Prosím tě, tak ji vyhoď,“ poradím jí polohlasem, aniž bych se snažila skrývat otrávený tón. „Ušetříš trauma jemu i sobě, jak se koukám. Má jich milion, nepozná to.“

„To si jen myslíš! Všechny jsou spočítaný.“

Katka hlasitě zívne. „Nemáme radši odjet, babi?“

Konečně se matka vzpamatuje, nejspíš proto, že sazenice se zdá neporušená, a ohubičkuje vnoučata na líce. Oba se tváří, jako by jim dělala něco hodně nechutného.

„Já se jdu s Arčím proběhnout,“ vykroutí se Tom.

„Za chviličku bude oběd, nikde se nezdržuj!“ nařídí mu babi a nás dvě vede do kuchyně. „Opatrně na ty kelímky, abyste do nich nestouply…“

Moje vztahy s Františkem jsou vlažné, leč slušné. Vzájemně se pozdravíme, na jeho otázku, jak se mám, odvětím, že fajn, na oplátku se ho zeptám na zdraví – prý slouží, zaplať pánbů, a máme většinu konverzace vyčerpanou.

Máma je mnohem sdílnější. Působí jako informační servis, mimo jiné se dozvím, že moje někdejší spolužačka ze základky už je babičkou (šílený, v osmatřiceti…!), že si Truhlářovi koupili nové auto (na mou otázku, jaké, to abych se zapojila do hovoru, ačkoli mi to ve skutečnosti neleze ani do paty, odvětí, že červené), že se mladá Hájková vdala a na svatební cestu odletěla do Thajska (považ, Alex, takovou dálku, moc-li ji to asi bude stát?), že prostřední dcera Mackových se bude asi taky vdávat (za Američana, jako by si nemohla najít slušnýho českýho chlapce!) a že umřela stará Francová (na rakovinu).

„Tu neznám,“ pokrčím rameny.

„Ale znáš! Bydlela pod kapličkou.“

„Aha,“ prohodím, přestože si žádnou babku toho jména nevybavím. I tak mám dojem, že se mi dostalo o dost víc informací, než ke svému životu potřebuji! „A co vy dva, jak si žijete? Co tvoje klouby, mami?“

Katka mě propíchne otráveným pohledem a dál listuje v Květech, které našla v hromádce novin na kuchyňském gauči. Chápu, že ji nezajímaly drby o místních lidech, které už neznám ani já, tak jak by mohla moje dcera; hovory o nemocech ji pak vyloženě nudí. Musím nechat mámu vymluvit, protože chci vědět, jak je na tom zdravotně. A to, že mi neodpoví jednou dvěma větami, ale zahrne do sáhodlouhého projevu všechny návštěvy léka –

řů, kam ji poslal obvoďák, co jí řekl ortoped, jaké léky jí napsal, kolik doplácela na tuhle mast a kolik na tu – a že nezabírá dohromady žádná, jsou dny, kdy vůbec nemůže vstát z postele bolestí, natož aby zastala nějakou práci, okna nemá umytá od podzimu, a tak podobně, to zkrátka patří k tomu. Onehdy jsem se bavila s Ladou na téma, zda budeme jednou taky takové… Shodly jsme se, že rozhodně NE, jenže…! Co když se nedědí jen některé nemoci, ale i stejný způsob prožívání?! Další důvod, proč se bát stáří!

Pak se konečně přesune téma hovoru na něco, co mě zaujme. „Víš, co napadlo Františka? Že bychom mohli v létě pronajímat turistům část domu. Stačilo by trošku upravit stodolu, stejně se už nepoužívá, František je šikulka, ten umí všechno, viď, Fanouši? Když je dneska moderní ta… jak se tomu říká… agrární turistika, měli bychom toho využít a chytit příležitost za pačesy.“

Kačka se rozchichotá: „Nemyslíš spíš agroturistiku?“

Mě osobně nešokuje špatný název, jako celý nápad!

„Cože?“ užasnu. „Kdo by chtěl bydlet v létě ve stodole?“

„To prý je teď módní trend, říkal to tu mladej Fanouš, hlavně Pražáci jsou prý po tom celí diví.“

Hm, to asi nejsem moderní,“ připustím sebekriticky. „Já osobně bych si mnohem radši válela šunky u moře než kydala hnůj, štípala dříví a krmila slepice…“

„Každej to vidí jinak.“

„V tom máš sice pravdu,“ souhlasím, „například já vidím hlavně spoustu práce, která ti přibyde. Před chvílí jsi vykládala, jak jsi skoro nemohoucí…“

„Nedělej ze mě úplnýho lazara,“ ohradí se dotčeně.

„Babi, ty si protiřečíš,“ vloží se do hovoru Kačka.

Udělám na ni oči, aby se v tom nepitvala, nechci se hádat! Přijela jsem navštívit mámu a moje děti babičku, koneckonců jiné příbuzné ani nemám, novou rodinu mého drahého exmanžela samozřejmě nepočítám!, a když po obědě umyjeme s Katkou nádobí a František odejde do lesa, k pozemku kolem domu patří i cíp lesa, a máma znovu nadhazuje, jak už přes špinavá okna nevidí, ale skrz ty zchromlý klouby si je nemůže umýt, zahrnu do návštěvy i výpomoc. Beztak nemám co dělat a zmizet k Veronice hned odpoledne mi přijde vůči mámě netaktní. Kačka se tváří jako deset čertů a drží zmačkané noviny, kterými má mnou umyté tabule po mně leštit, tak levačky, že mám obavy, aby nebyly chromé klouby nakažlivé.

„To jsou vtipy,“ odfrkne znechuceně a brblání jí vydrží po celou dobu. „Nechápu, proč se namáháme. Babi zveličuje! Takhle čistá okna před mytím nemáme doma ani po umytí – a tady je drhneme! Připadá ti to normální, mami?“

Řeč o pozorovacím talentu tu už dneska jednou byla, Kačka opět potvrdí, jaká je všímavá holčička!

„Aspoň vidíš, že se do nich budeme muset pustit i doma a leštit je častěji a mnohem pečlivěji,“ potěším ji.

„Beze mě. Já už si to odpracovala tady. Mohl by se taky snažit Tomášek, a nejen lítat s mičudou!“ prohodí sveřepě. „Hele, někdo sem jde…“

Mrknu z okna a spatřím starého dědu, co bezradně hledá mezírku ve Františkových kelímkových plantážích, aby se dostal ke dveřím a mohl zazvonit.

Snažím se ho toho ušetřit: „Sháníte někoho?“

Otočí se po hlase. „Nesu Fandovi med.“

„Není doma,“ zklamu ho.

„Tak já mu ho tady nechám,“ rozhodne se.

Neriskuji, aby mi sklenici s medem podával do okna zvýšeného přízemí, raději odložím mycí prostředky. „Hned jsem u vás, počkejte.

To hned nemůže trvat nijak dlouho, jde o chvíli, než projdu domem do verandy a odtud na zápraží, přesto Františkova kamaráda nikde nevidím. Ani na dvorku, ani na příjezdové cestě. Že by byl tak rychlý a vzal to poklusem? A kam dal med…? Prokličkuji mezi sazenicemi a nakouknu za roh, jestli se zatím neposadil na lavičku pod starou třešní vedle domu – a zalapám po dechu. Neposadil, on si lehl! A ne na lavičku, nýbrž na zem! Ze sklenice, která se při dopadu na kamenitou dlažbu rozbila, pomalu vytéká zlatohnědý obsah do prachu dvorka hned vedle dědovy hlavy.

Nejsem sice lékař ani zdravotní sestra, přesto mi stačí jediný pohled a vím, že ten člověk zemřel!!! Rozevřené oči mrtvě hledí na medovou záplavu, zarostlý a ne zrovna ideálně čistý vrásčitý obličej je popelavě šedý a celý jakoby zkroucený. Se sebezapřením se dotknu prsty štětinatého neholeného krku, abych zkusila pulz. Podle očekávání ho nenahmatám. „Mami?! Mami, kde jsi?!“

Můj povyk přivolá nejen mámu, která se připajdá ze zadní zahrady, kde byla dát králíkům, ale i Katku.

„Pane na nebi!“ křižuje se šokované.

„Víš, kdo to je? Přišel za Františkem… a než jsem mu otevřela, seklo to s ním. Zavolám rychlou!“ rozhodnu se, ačkoli vím, že je to zcela zbytečné. Nejen že nemá žádný pulz, ale jak Kačka zjistí zrcátkem přiloženým k jeho pootevřeným ústům, ani dech.

„To bude… to bude pan Macháček,“ usoudí matka, když se konečně vzpamatuje, nicméně otřesená je natolik, že z ní víc nedostanu. Káťa je jiný materiál, nejen že ji to nevyděsí – celé dění sleduje s nehraným zájmem! Na její popud se pokusíme o masáž srdce. Bezvýslednou a jak nám o pouhých pár minut později, záchranka se přiřítí za jekotu houkačky rychlostí blesku, potvrdí lékař z rychlé, naprosto zbytečnou, jelikož pan Macháček prý zemřel ještě dřív, než dopadl na zem. Mrtvé tělo si s sebou pochopitelně neodve-ze, nechá nám ho na dvorku a ještě k nám zavolá policajty, nejspíš aby prošetřili možnost, zda jsme ubohému dědovi nepomohly na onen svět my tři!

„Budeme podezřelé z vraždy?“ zajímá se Kačka.

„Prosím tě!“ zvednu oči v sloup. „Je to nejspíš nějaký předpis, formalita. Mami, kde bydlí Macháčkovi? Měla bych k nim asi dojít, že tu mají mrtvého dědečka.“

„To je pravda,“ uvědomí si. „Já se ještě pořád celá klepu… Vezmi si Fandovo kolo, budeš tam dřív, je to ta první ulice pod kostelem, zelená vrata…“

Františkovo kolo pamatuje dobu čilého obchodování se Sovětským svazem, takže když dosupím k domku pod kostelem, musím se nejdřív vydýchat, abych byla vůbec schopná pozůstalým říct, co se u nás stalo.

„Dobrý den, váš tatínek, pan Macháček…“ při pohledu do dobrosrdečné tváře statné šedesátnice, podle všeho dceři, případně snaše, která v průjezdu škube zaříznutou kačenu, se celá orosím, „právě zemřel na dvorku u mojí maminky, paní Dolejší…“

Přestože jsem se vyjádřila, myslím, srozumitelně, chvíli trvá, než tomu ona a pak i její manžel uvěří! Paní poté propukne v pláč a aniž by se zdržovala převlékáním, tak, jak je, v zástěře potřísněné krví a s mrtvou kačenou v pravici běží za neustálého hořekování spolu se svým chotěm k našemu rodinnému sídlu. Upalují tak rychle, že jim málem nestačím.

Náš podivný průvod vyvolá zájem dalších osob, paní Macháčková plačky všem na potkání vysvětluje, co se přihodilo, a když už je nás sedm, na dolním konci návsi před hospodou spatříme Františka, který si tam sedí u plastového stolku a společně s dalším důchodcem popíjejí každý jedno chlazené.

„Tatínku!“ vykřikne paní Macháčková a řítí se k venkovnímu posezení s rukama široce rozpřaženýma, aby scvrklého dědečka umazala kačení krví, jak ho k sobě (i k té kachně) mačká!

„Vždyť je to Bohouš! Bohouši, tys nám nahnal strachu!“ vytkne nic netušícímu Fandovu společníkovi babka Macková, která se k nám cestou připojila.

Dovtípím se, k jakému omylu tady došlo – a nejradši bych se viděla na druhém konci světa!! František vůbec netuší, která bije, a ostatní po mně vyžadují vysvětlení. Nejspíš si všichni myslí, že mi úplně přeskočilo!

„Moc se omlouvám,“ blekotám, rudá rozpaky až na zadku. „Maminka toho mrtvého patrně špatně identifikovala…“

Nálada ve skupině se okamžitě změní ve veselí, což je vzhledem k situaci, že na mámině dvorku leží jiná mrtvola, poněkud netaktní, ale nemám jim to za zlé; pan Macháček se právě podruhé narodil! Nikoho ani nenapadne, že by měl jít zase pěkně spořádaně domů, pospíchají se mnou k mámě a je nás už devět, připojí se jak František, tak oživlý Macháček.

Když Katka zjistí, v jaké komedii jsem hrála hlavní roli a co jsem jim to přivedla za průvod, se může uřehtat!

„Přestaň!“ krotím ji namíchnuté. „Měj ohled k tomu mrtvému!“

„Tomu už je to úplně jedno,“ prohodí logicky. „A kdo to tedy vlastně je?“

Toť otázka! Víc hlav prý víc ví, nicméně i všem těm devíti hlavám (včetně mojí mámy) trvá dost dlouho, než se shodnou na panu Tuřínovi, který stejně jako pan Macháček chová včely. Paradoxně ho identifikují především kvůli zanedbanému zevnějšku! Protože žije na samotě u lesa jen se svou devadesátiletou sestrou, která to nemá v hlavě v pořádku, chodí špinavý a ošuntělý. Takže by to mohl být on. Nikdy bych nevěřila, jak smrt může člověka změnit k nepoznání! A to by se dalo předpokládat, že se na vesnici všichni znají.

Policie cizí zavinění vyloučí stejně jako lékař, doporučí sousedům, aby se rozešli do svých domovů, a dojedou na samotu oznámit smutnou zprávu sestře – už kvůli úplné identifikaci. K té nakonec ani nedojde, jelikož jim paní Tuřínová vůbec neotevře a zpoza dveří na ně huláká, ať táhnou pryč, neboť beránek už je na cestě i s celým voza-tajstvem! Silně pochybuji, že by identifikace od takové osoby byla právoplatná, a Kačka se baví víc než o Silvestru.

Pak si naštěstí máma vzpomene, že jedna z dcer pana Turína žije v Bakově a poté, co její jméno najdeme ve Zlatých stránkách, nám spadne opravdu velký balvan ze srdce – skoro už to vypadalo, že si budeme muset mrtvolu nechat! Myslím, že ten kámen spadne i zástupcům policie, protože se s námi s úlevou rozloučí.

Jelikož to paní Ptáčkové, rozené Tuřínové, pálí i přes telefon svižněji než paní Macháčkové tváří v tvář, jsem ušetřena sáhodlouhého vysvětlování.

„Za chvíli tu budou,“ oznámím mámě s ulehčením.

„Tak tohle bylo fakt hustý,“ prohlásí Katka spokojeně.

Udělám na ni zlověstný obličej, ovšem žíly jí to netrhá, a když se vzápětí objeví Tom, dojde mi, že ho přivolala

SMSkou, aby z toho něco měl i on. Synek je rovněž nadšen nezvyklou událostí a vyhýbaje se mým pohlavkům, fotí mrtvého dědečka mobilem a obrázek rozesílá ememeskou svým kámošům!

„Uznej, mami, umrlce na dvoře jen tak někdo nemá,“ hájí svoje počínání.

„Neměli bychom ho alespoň něčím přikrýt…?“ navrhnu mámě a Františkovi a odeženu nejen Arčího, ale i zvědavé slepice, které se přišly také podívat. „Ti jeho příbuzní sem sice jedou s tím, že je tatínek po smrti, ale přece jen ho nemusí vidět ležet v trávě, kde kolem ťápou slepice… To by byl šok i pro otrlé povahy.“

Matka se plácne do čela, jako že ji to mělo napadnout, a odběhne hledat staré prostěradlo. Růžové se zastupovanou dírou mi sice nepřijde moc pietní, nicméně mamka nechce obětovat žádné slušnější, a tak se přestanu dohadovat.

Stihneme to tak akorát, než na příjezdové cestě zavrčí motory postupně tří aut, pan Turín měl dcer patrně víc a ta, které jsem se dovolala, zalarmovala i všechny ostatní. Seběhnou se kolem zahalené postavy a začnou lamentovat tak hlasitě, že rychle zaženu jak děti, tak matku do domu, abychom pozůstalým dopřáli soukromí v jejich zármutku.

„Jak dlouho tam budou?“ zeptá se zhruba po půl hodině Katka věcně.

„To by mě docela zajímalo,“ ujistím ji. Ono všeho moc škodí, dokonce i toho smutku, natož na místě ne zrovna důstojném a vhodném!

„A to si ho sami odvezou?“ zajímá se Tomáš.

„Ne!“ vyjeknu. „Snad si nepředstavuješ, že ho posadí na zadní sedadlo a budou dělat jakoby nic?!“

„Spíš položí,“ soudí Katka. „Přece jen tady za to odpoledne už musel dost ztuhnout, špatně by se jim tam skládal…“

„Do kufru by ho rozhodně nacpali lip,“ míní Tom.

„Ježíši!“ zarazím příšernou debatu, než ujede úplně scestným směrem. „Jste oba normální?!“

„Ti jedni přijeli passatem, jak jsem si všiml, ten má kufr hodně velkej, tam by to nebyl problém,“ hájí Tomáš svou ideu.

„Nechte toho,“ požádám je, mrknu na hodiny a zeptám se matky, která asi poosmnácté popisuje Františkovi celou tu hrůzu, co prožila, když krmila králíky a já ji zavolala k mrtvému: „Neměl by někdo zavolat pohřebáky? Přece si ho tady nenecháte do rána.“

„To ne!“ pokřižuje se. „Byl to sice hodnej člověk, už trochu popletenej, ale i tak bych se ho v noci bála!“

Neubráním se údivu. Nejen moje děti jsou praštěné! Ačkoli František namítá, že je netaktní truchlící lidi ze zahrady vyhnat, mám všeho po krk a rozhodnu se celou věc urychlit. S telefonním seznamem pod paží prokličkuji mezi kelímky s okurkami a zamířím k pozůstalým, co se rozesadili na lavičce či jen tak do trávy pod starou třešní a k mému úžasu probírají úplně jiné věci, než je tatínkův skon!! Jen za tu chvíli, než k nim dojdu, nechtěně vyslechnu, že Adélka v úterý odmaturovala na tři jedničky a jednu dvojku, Evžen hodlá vyhnat barák do stoku, když tam s nimi budou bydlet mladí, a že to letos vypadá špatně s úrodou, páč je velké sucho!

„Nerada vás ruším,“ oslovím celou společnost, „ale neměli byste zavolat pohřební službu? Je sobota navečer, aby vůbec někdo přijel…“

Příbuzní přestanou řešit novinky a uznají, že na tom, co

říkám, něco je. Ačkoli jich je tam tolik, do pohřební služby musím nakonec zavolat já sama od mámy z pevné linky, protože mobily s sebou mají sice dva, ovšem jeden nemá kredit a druhý zase signál, jeho operátor tuhle zakopanou vartu jaksi neobsluhuje. Chvíli to vypadá, že dojde na nej-horší variantu, služba v pohřební službě se mě totiž snaží přesvědčit, že zítra je taky den!

„Pochopte, ten člověk nemůže ležet do rána na zahradě!“ hrozím se.

„Tak ho uložte v domě,“ radí mi ta dobrá žena.

„Ale to není náš příbuzný! Nehledě na to, že byste museli zítra přijet pro dvě mrtvoly, moje maminka má nervy rozhozené i tak dost, natož kdyby měla mít cizího mrtvého člověka celou noc v obýváku!“

„Myslela jsem třeba v chodbě,“ odsekne paní dotčeně.

„To je totéž! Chcete mít maminku na svědomí?“ přitvrdím. „Vezmete si to na triko?“

Teprve tohle zabere, paní slíbí, že do půl hodiny „někoho sežene“, a když se po pětapadesáti minutách objeví černý pohřebácký vůz, skoro tomu ani nemohu uvěřit.

Řečeno slovy mé dcery: tak to bylo hodně hustý!! Nutno podotknout, že takhle vzrušenou návštěvu u mámy a předtím ani u rodičů jsem dosud nezažila.

S dětmi to nijak neotřese, Tomáš vyráží hned po večeři i a Arčím k hájku na kácení májky, v Nížanech má dost přátel, nejen Veroničina dvojčata, a Katka se po chvíli váhání rozhodne připojit. „Než se tady nudit!“

Protože za mámou přijde na kafe – a docela určitě na drby – paní Voborníková, zvěst o nezvyklém způsobu skonu pana Turína jistě prolétla celou vesnicí a místní drbna prahne po podrobnostech, které by mohla šířit dál, bez výčitek svědomí jdu navštívit Veroniku.

Zatímco já v Nížanech vyrostla a prožila prvních devatenáct let svého života, Veronika je na tom přesně opačně. Ta se hned po maturitě vdala za místního kluka a přestěhovala se sem za ním, kdežto já prchla do města. Jirku Zajíce jsem znala od dětství, i když nijak blíž nebo dokonce důvěrně, byl starší o čtyři roky a nikdy mi neseděl. Nechápala jsem, jak se mohla Veronika zamilovat právě do něho a nechtěla jsem jí ho pomlouvat, usoudila jsem, že ho jistě poznala mnohem lépe než já. Bohužel na to měla jen pět měsíců známosti – než zjistila, že je těhotná, a jaksi hned po svatbě, dokonce ještě dřív, než se dvojčata narodila, začala kamarádka zjišťovat, že láskaje někdy strašně, ale strašně slepá!

Zastihnu ji před selským stavením s okny ověnčenými truhlíky s kvetoucími květinami, na pohled hotová idylka, jak zcela neidylicky ve špinavých teplácích a sazemi ukoptěném tričku nakládá uhlí z hromady složené částečně na silnici, částečně na chodníku, na kolečko a vozí je k domu, kde uhlí fofruje do sklepního okénka. A to vše za dohledu tchyně, co za mohutné gestikulace cosi vypráví sousedce za plotem.

„Sto roků v šachtě žil, sto roků kopal jsem uhlí… Ze vlasů, z vousů i z obočí visí mi rampouchy uhlí,“ zadeklamuji pateticky. „Ahoj, Veru.“

„Z vlasů uhlí, z nosu nudle, čau,“ usměje se na mě.

„Ty sis našla zábavu na sobotní večer…!“

„Někdo to udělat musí,“ pokrčí rameny.

„Proč ne Jirka?“

Hodí okem po tchýni a tišeji odpoví: „Ten už od včera slaví kácení máje, znáš ho.“

„A kluci?“

„Složili půlku, pak mazali na fotbal, teď se někde baví. Prý to dodělají zítra, ale když koukám na nebe…“

„Máte druhý kolečko? Nebo aspoň dvě lopaty?“

Chvíli se zdráhá, poté mi půjčí nejen lopatu, ale i staré tričko a příšerné bermudy. Je to pořádná makačka, vůbec se Antonínovi, topiči elektrárenskému, nedivím, že mu svaly v železo ztuhly! Paní Zajícova se rozloučí se sousedkou, přijde blíž k nám a s rukama v bok sleduje, jak se svižně otáčíme a uhlí mizí ve sklepních prostorách.

„Měla by sis pospíšit,“ napomene svou snachu, „než začne pršet. Byla by škoda, aby takový drahý uhlí zmoklo.“

„Když to nevadí Jirkovi…,“ nadhodím ironicky.

„Snad má taky právo po týdnu práce na trochu kultury, ne?“ vyletí paní Zajícova jak píchnutá vosou.

Otočím se na kamarádku: „Ty jsi nechodila tenhle týden do práce, nebo proč nemáš nárok na kulturu i ty?“

Udělá na mě prosebné oči, ať to nechám plavat.

„No to je snad rozdíl, vysedávat a kafíčkovat v kanceláři nebo dřít na stavbě,“ nechá se slyšet tchyně a měří si mě pohledem typu ty jsi zrovna taková kancelářská povalečka, tak se do toho nepleť.

Moje drzé námitky přece jen něco dobrého přinesou – Zajícova s našpulenou pusou odkvačí do domu. Neměla jsem ji ráda už jako holka, dělala školnici na místní základní škole a pérovala všechny včetně ředitele.

„Kterej ňouma vám to uhlí dovezl, že nebyl schop-nej zacouvat až k okénku?“ protáhnu bolavý hřbet poté, co hodím do sklepa poslední lopatu a Veronika zamete prach.

„On by zacouval, ale nesměl,“ ušklíbne se. „Tchyně to tu dirigovala. Aby nepoškodil trávník.“

„Ty jo,“ uznám ohromeně. „To by mě nenapadlo. Kdyby byl trávník podmoklý, budiž, ale takhle vyschlej…“

„Tomu nerozumíš, tady se přemýšlí v úplně jiných frekvencích,“ upozorní mne. „Pojď dál. Jestli nedostanu kafe, zhebnu na nedostatek kofeinu, mám absťák. To víš, v kanclu nic jinýho nedělám než vařím a piju kafe…“

Po sprše, kterou si dopřeji v jejich koupelně, oblečena zpátky ve svém, s mísou jednohubek u šálku dobré kávy a skleničky červeného vylíčím Veronice skon pana Turína, i co všechno po něm následovalo. Ačkoli je to smutná událost, Veronice to celé přijde k smíchu.

„Ty se směješ,“ vytknu jí, nicméně se bavím také, „ale víš, jak jsem si připadala, když jsem Macháčkovou s Macháčkem tak příšerně mystifikovala? Nechtěj vědět, kde bych se radši viděla, zatímco si drahý zesnulý popíjel u hospody pivo!“

„Náhodou, udělala jsi dobrej skutek,“ konejší mne. „Aspoň si budou Macháčkovi vážit toho, že je děda ještě naživu. Rozumíš, už si mysleli, že je po něm, brečeli pro něj –a najednou se stal zázrak, prakticky vstal z mrtvých! Vždyť ty jsi jim připravila velkou radost! Bez tebe by se nedozvěděli, jak moc jim na tatínkovi záleží.“

„Aha, to mě nenapadlo,“ otřu si uslzené oči.

„Co chceš, pan Turín měl krásnou smrt. Však si to představ – slunečný den, nesl kamarádovi med… A dřív než si vůbec něco uvědomil, byl pryč. V osmaosmdesáti. Super, ne? Dožil se požehnanýho věku a umřel bezbolestně. Ti Ptáčkovi si to docela určitě sami uvědomili, proto brali setkání u vašich na dvorku jako příležitost, kdy je rodina a příbuzenstvo pohromadě, na dědově smrti nebylo co řešit, bavili se o příjemnějších záležitostech.“

Má pravdu, takhle zpětně to taky vidím jasněji.

Poté co kamarádka zažene Verunku, tiché, zakřiknuté a neurotické dítě, pravý opak dvojčat, do koupelny a o chvíli později do postele, láhvinku vína dopijeme.

Vzpomenu si na urážku, které se mi dostalo od pokladní ze supermarketu. Taková věc se prostě nezapomíná!

„Blbá nána,“ otituluje ji Veronika.

„Viď!“ souhlasím s ní. Nezapomíná – a neodpouští!

„Nic si z toho nedělej. Víš, co mi tuhle řekla baba z finan-čáku, co přišla do firmy na kontrolu?“

„Pochlub se,“ pobídnu ji.

„Mluvilo se o dětech, a když jsem se zmínila, že dvojčata letos maturují, změřila si mě od hlavy až k patě a povídá, že na to, že mám devatenáctileté syny, zase nevypadám až tak špatně!“

Málem mi zaskočí! „No nekecej! Cos jí na to řekla?!“

„Že vzhledem k tomu, že jsem je měla v necelých devatenácti, by mě mrzelo, kdybych TAK špatně vypadala.“

Chvíli nadáváme na všechny blbky, které mají největší potěšení oznamovat druhým, jak kdo vypadá.

„A co kluci? Kdy je to čeká?“

„Ve čtvrtek. To víš, písmeno Z jde nakonec.“

„Strašný, jak ty děti rychle stárnou,“ zhrozím se a vlastně jsem ráda, že je Katce teprve šestnáct a zatím nemusím řešit takové starosti! „Šprtají se hodně?“

Tentokrát je to ona, kdo se rozkucká. „Však vidíš, kde a čím tráví svaťák, ne?“

„Děti jsou smradi, Lada to říká pořád,“ pousměji se. „Kluci to ale zvládnou, uvidíš.“

„Doufám… Ještě aby tohle se podělalo…“

Uvědomím si letící čas, napíšu svým miláčkům esemesky, aby to koukali vzít domů kolem Zajíců, a to HNED, že tu na ně čekám, a nahlas řeknu: „Budu muset jít, je pozdě. Aby nás tu Jirka nenačapal… U vína. Měl by řeči, co?“

„Pch,“ odfrkne. „Ten to bude táhnout do rána! Ostatně, jako každej víkend…“

Podívám se na ni přímo. „Je to… hodně zlý, Veru?“

Uhne očima, chvíli si nervózně pohrává s prázdnou skleničkou, pak šeptem, snad ze strachu, aby nás neslyšela Verunka spící ve vedlejším pokoji, odpoví: „Někdy si myslím, že už to nevydržím ani den.“

Zkontroluji mozoly, co mi ztvrdly na dlaních, památky na lopatu, a nadhodím: „Nechceš s tím něco dělat?“

Zavrtí hlavou. „S tím nejde nic dělat, Alex.“

„Blbost,“ protestuji. „Se vším jde něco dělat. Když se chce. Je to jen o odvaze.“

Znovu zavrtí hlavou, prudčeji. „Nejde to. Bohužel. Potřebovala bych vypadnout aspoň na pár dní, orazit si…“

„Pár dní je k ničemu,“ upozorním ji. „Sice by sis odpočinula, ale pak se vrátíš… A co bude? Zase totéž.“

Začne sbírat nádobí. „Nechrne toho, nemá to cenu. Dík za návštěvu, Alex, jsem moc ráda, že jsi přišla.“

„Bodejť, uhlí je ve sklepě…“ zavtipkuji, abych odlehčila atmosféru.

„No právě!“ směje se poněkud nucené.

Vzápětí dorazí Dalibor s Tobiášem, galantně doprovodí Katku s Tomem, nejspíš aby nemuseli sami přes proužek lesa a vesnici, přestože s sebou mají toho našeho trhače, Arčí vychlemtá misku vody, kterou mu Veronika natočí, a ve třech plus pes vyrazíme k domku, o němž by největší fantasta neřekl, že jde o sídlo, a dokonce ani ne rodinné, jak mi posledních pár let připadá.

Matka mi na novou záclonu přišije řasicí pásku, což bych sama nezvládla, jednak nemám šicí stroj a jednak by mi byl naprosto k ničemu, nejspíš bych neuměla ani navléct niť, a když si záclonu odnesu do auta, abych ji nakonec v Nížanech nezapomněla, znám se, mamka mě v chodbě

dohoní a tajně mi podstrčí sáček od mouky, v němž podle hmatu rozeznám pár vajíček.

„Ukliď si to,“ pobídne mne spiklenecky.

„Díky, mami, ale to jsi nemusela…“

Zarazí moje námitky odmítavým gestem, podívá se na dva zabité a stažené králíky, co na dlaždicích pomalu vychládají, a šeptem vysvětluje: „Ráda bych ti dala i maso, jenže… Je to Františkův chov, všechno tady dělá, víš…“

„Mami, neomlouvej se,“ požádám ji, jelikož je mi tohle tajnůstkaření proti srsti, připadám si vážně jako ta vyžírka, jak o tom mluvila včera Kačka. „Máme všeho dost, neboj, nestrádáme. Co potřebujeme, to si koupíme.“

„Stejně… Chtěla bych ti pomoct, Alex, ale František… Je to hodnej člověk, ty ho asi nemáš moc ráda, protože ho pořádně neznáš… A pracovitej, stará se o dům i zahradu a celou domácnost…“

„Já tomu rozumím, mami,“ přeruším ji, jelikož je mi to čím dál víc nepříjemnější, a jdu si tajně, aby to František neviděl, schovat do kufru vozu deset vajíček od máminých slepic. Nemám jí to za zlé, chápu ji. Nechce být na stará kolena sama, v tom je celá ta věda!

Ty dva králíky si odveze Františkův syn s manželkou, doktorkou Ester, se kterými se setkáme u nedělního oběda, na který ti dva dorazí až z Brna. Z hovoru vyplyne, že je to už nejspíš taková tradice, neděli co neděli. A stejně tradiční je i napakovat naturálie, ovšem kdepak tajně, František jim nabalí výsledky své lopoty zcela legálně, moje máma kolem hopsá jako kvočna a tu a tam ještě leccos přihodí, aby byli František junior i jeho choť spokojení.

Doktorka Ester je pravá dáma, přesně taková, jakou by si mě mamka představovala – a jakou já nikdy nebudu. Ovšem v tomhle případě mi to opravdu nevadí! K srdci mi matčin přítel nepřirostl, to poznala správně, a jeho syna, otylého padesátníka, nemusím už vůbec, stejně jako mi je protivná vychrtlá MUDr. Přes rozdílnou vizáž se k sobě ti dva hodí, povahově jsou úplně stejní suchaři, co by si pro korunu nechali koleno vrtat. Přitom musí být finančně za vodou, oba vydělávají slušné prachy a jelikož jsou bezdětní, nemá jim je ani kdo utrácet. Nesnáším lakomé lidi, jdou mi na nervy ti, kdož se dokáží bavit jen o tom, jak je všechno nehorázně drahé, rohlík za korunu devadesát, to je přece zlodějna, soudí František jr. a jeho choť mu ochotně přitakává, a už vůbec si nemám co říct s těmi, kteří se neumí ničemu zasmát.

Sami nepřivezli vůbec nic, ovšem do zákusků, které jsem včera cestou koupila a matka je vytáhne z lednice až dnes, se pustí oba, František dokonce obouruč! Jakkoli jindy plísním Tomáše za žravost, na návštěvách se za něj musím stydět (proto ho radši nikam neberu), jelikož vždycky vyčistí všechno, co nám kde nabídnou (u Lady jednou vyzobal i kostkový cukr z cukřenky), teď mu ještě očima naznačím, aby byl rychlejší. Chápavý je dost a v tomhle mnohem chytřejší než Katka, která si, kačena jedna, nevezme ani jeden, nejspíš aby neztloust-la. Už při obědě dělala scény, polévku nejedla vůbec (fuj, slepičí, nějaký o vařený mrtvoly…), z druhého jídla pochopitelně odmítla maso, čemuž moje matka prostě nemohla uvěřit, stejně jako nechápala, jak může za oběd považovat jeden knedlík se špetkou zelí! Moje prosby, aby se kvůli babičce u stolu přemohla, si pochopitelně nevzala ani do paty.

„Pojedeme, ne?“ zeptá se mě dceruška otráveně, sotva odložím šálek. „Co tady…! Jsou tu další hosti.“

Taky fakt. Ještě spolu rychle opláchneme nádobí, Káča

mrmlá, proč zrovna ona, když jedlo tolik lidí, slíbíme mamce přijet na její narozeniny a rozloučíme se.

„Hurá,“ oddechne si v autě melodramaticky.

Ani jí nevynadám. I já cítím úlevu, že se zase vracíme do toho našeho dvoupokojového krcálku.

5

Se Dnem dětí se Soňa opravdu vytáhla. Během minulého týdne vymyslela, připravila a s nadšením sobě vlastním zorganizovala hned několik akcí, ze kterých jsou dětičky unesené. Díky pěknému počasí mohou slavit svůj svátek v letní čítárně, a tak zatímco hrají hry, měří síly v různých soutěžích a hledají zakopaný poklad, já musím zůstat nahoře v půjčovně (zavřít se knihovna nedá – naštěstí!!) a díky tomu, že většina rozjívených dětiček piští v zahradě, prožiji mnohem klidnější odpolední službu, než bývá zvykem. Soňa to dole zvládá bravurně, k ruce si přizvala nejen svého snoubence, ale i tři členy z amatérského divadelního souboru, jehož je členem, a tak to mají děti s plnou parádou, když jim na soutěžních stanovištích zadávají úkoly vodník, čert a čarodějnice, přičemž její veličenstvo Soňa je kápem celé akce. Ne všem je však Sonina aktivita vhod. „Snaží se o velký prémie, co?“ poznamená jedovatě Nadá, když se společně s Lídou a Simonou díváme z okna v mezi-patře na zahradní mumraj. Nejen že se nerada myje, ale taky závidí a nepřeje! „Tyjí to trpíš?“

„Já jsem ráda, že se snaží,“ ujistím ji. „Abys na to nedoplatila, Alex,“ varuje mě. „Jak to myslíš?“

„Ty jsi přece vedoucí půjčovny v dětském, ne ona.“

Pobaveně se ušklíbnu. „Klidně jí to přenechám.“

„Ale jsi starší! Věkem i služebně,“ připomene mi.

„A nijak odvázaná z toho nejsem.“

„Jestli se nesnaží spíš o přízeň sexy Zdeňka,“ nadhodí Lída se zamrkáním. „Může na něm oči nechat.“

„Přece není blázen,“ usoudí Simona. „Má toho svýho, ten za ní běhá jako pejsek.“

„Ženský dělají kvůli zajištěným chlapům v nejlepších letech horší blbosti,“ vede si Lída svou. „A to ti chlapi ani nemají takové charisma jako náš ředitel.“

Na rtech se mi objeví trpký úšklebek. „To by si pěkně naběhla…!“

„Na pěst té jeho stíhačky,“ rozesměje se Simona. „Paní ředitelová by jí to pořádně spočítala.“

Tohle jsem sice nemyslela, ale nepouštím se do vysvětlování. Ostatně, choť drahého pana ředitele je známá svou rázností, takže i na tom, co řekla Simona, něco je.

Díky pondělní zkrácené půjčovní době v pohodě stíhám lattíčko a pokec s holkama v kavárně Melodie. Kromě Ivany se sejdeme kompletní a hlavní slovo má jako vždy Klára.

„Naše Michalka, to je prostě dítě Štěstěny!“ oznámí nám s takovým uspokojením, které jí nemohu nezávidět.

„Ale?“ uchichtne se Lada. „Jaký má příznaky?“

„Na co sáhne, to sejí vydaří,“ svěří se nám. „Vyhrála reci-tační soutěž a teď postoupila i v zeměpisný! Navíc krásně háčkuje, kdybyste viděly, jak nádhernej sejí povedl obal na mobil, nevěřily byste, že to dělala patnáctiletá holka! Upínej originál z obchodu. Ve škole má pořád samý jedničky a o víkendu upekla perník – a co myslíte?“

„Spálila ho?“ tipne Veronika.

„Ne! Byl naprosto vynikající. Míšenka je výborná. Ve všem,“ oznámí nám Klára. „Až máme s Michalem strach, aby ji to nějak nezkazilo…“

„Neboj, to ji přejde a bude normální,“ těší ji Lada.

Pobaveně vyprsknu, čímž si zasloužím Klářin dotčený pohled. Pokrčím rameny. „Nechci ti brát iluze, ale Katka měla na základce taky jedničky – a teď na gymplu nosí dvojky a trojky.“

„Michalka je ctižádostivá, ta by byla z dvojek nešťastná a z trojek úplně zoufalá, to by nepřipustila.“

„Právě jestli to není chyba,“ nadhodí Eva. „Střední škola má na žáky mnohem větší nároky než základka, to je jasný, aby z toho neměla psychický problémy.“

„Jaký problémy?“ nechápe Klára.

„Nesesypala se z první dvojky,“ poradí jí Veronika.

„A kvůli trojce nespolykala prášky,“ doplní Lada.

Kláry se naše podceňování geniální Michalky dotkne. „Míšenka není žádnej magor!“

„Spíš jestli není trochu… mimo realitu. Pěstujete ji jak ve skleníku,“ zformuluji myšlenky hodně zaobaleně.

„Proč by byla mimo? To, že tvoje Katka nosí trojky, přece neznamená, že je bude mít i Michalka!“

Zvednu ruce v omluvném gestu, rozhodně se nehodlám hádat, natož na téma výchova dětí, se kterou jsem sama dost na štíru! „Třeba máš pravdu ty a Kačka si za to může sama, protože je líná.“

„Tak vidíš,“ triumfuje Klára spokojeně. „Už se nám z ní dělá ženská… Menstruuje od dvanácti let, je vyspělá. Říkala jsem Michalovi, aby jí chodil naproti ke škole a ráno ji tam cestou do práce vozil. Všude je tolik úchylů!“

Skoro je mi jí líto, chudinky!

„Sobotu jsem zabila sháněním plavek,“ změní téma Eva. „Nevěřily byste, jakou práci dá kápnout na nějaký slušný!“

„A sehnala jsi? Kde?“

„Na Palachově náměstí je prodejna specializovaná na plavky. Však jsem si říkala, jestli nepochodím tady, tak už nikde. Holky, doporučuju. Jednak je tam velký výběr – a hlavně je prodávají zvlášť, vrchní i spodní díly mají v různých modelech a vzorech ve všech velikostech, takže kombinujete velikosti, dokud nejste spokojené.“

„To je dobrej nápad,“ libuje si Lada. „Většinou když mi sedí vršek, nepasuje spodek. A naopak. Budu tam muset taky dojít… I když to tak nesnáším!“

„Já nákupy miluju,“ svěří se nám Klára. „Natož hadrů. Prádlo pak ze všeho nejvíc. Všechno si pěkně vyzkouším, vždycky s sebou beru Michala, aby řekl, co mi sluší nejvíc…“

„On to pozná?“ podiví se Veronika a ačkoli to nemyslela nijak ironicky, poznámka nás ostatní dostane.

„Je chlap, ne?“ odfrkne uraženě Klára.

„Právě proto. Myslela jsem, že všichni chlapi nesnáší, nakupování, natož když mají čekat na ženskou, než vyzkouší dvacet modelů,“ hájí se Veronika.

„Je fakt, že mi Pavel, když už ho náhodou dostanu do obchodu, řekne vždycky DOBRÝ, aniž by se podíval,“ zasměje se Lada. „To aby to urychlil a už jsme vypadli.“

„My si s Michalem rozumíme úplně ve všem,“ pochlubí se naše dokonalá kamarádka.

Zapřemýšlím, zda budu moci absolvovat moře se svými vybledlými plavečkami, načež usoudím, že budu muset. Dost dobře nemám tisícovku či patnáct stovek navíc a při představě, jak by se nějaká znuděná anorektická slečna prodavačka s gelovými nehty opovržlivě ušklíbala, se mimoděk otřesu. Bohatě mi stačila ta sotva dvacetiletá cácora v Odívání Milena, které jsem se zeptala, zda letní šatičky za výlohou mají i ve větších velikostech než jen na plastovou figurínu podle mého se zcela nereálnými fyzickými proporcemi. Holčina si mě změřila od hlavy až k patě a s nefalšovaným odporem vyjekla: „To jako na vás? No to tedy rozhodně ne!“ Urazila mě tak hluboce, že mít hádavější povahu, šla bych si stěžovat majiteli! Podotýkám, že její centimetry v pase ani přes boky samozřejmě dávno nemám, ale taky nejsem až tak tlustá, jak ta vychrtlá koza nadělala! S blížící se čtyřicítkou jsem prostě plnoštíhlá, to je to správné slovo. S Ladou jsme si tehdy ulevily hodně od plic a za trest už k Mileně nikdy nevkročily.

„Kam pojedete na dovču?“ vyzvídá Klára na Evě.

„Přece do té Ital…,“ Eva se zarazí. „Do Itálie.“

„A vy? Už jste si vybrali nějaký last minuté?“ zeptám se rychle Kláry, abych odvedla pozornost od Evina pro-řeknutí.

„Zatím ne. Prohlíželi jsme si nabídky, ale teď tam jsou samozřejmě zájezdy na červen, to se nás netýká, chceme kvůli Michalce až o prázdninách,“ rozpovídá se potěšena mým zájmem.

„Neříkej, že by ji ze školy nepustili, když se tak dobře učí a reprezentuje školu,“ nadhodí Lada a o téma další půlhodiny máme vystaráno. Normálně bych ji snad kopla pod stolem do nohy, proč zase, probůh, vytahuje na světlo dítě Štěstěny, nicméně v téhle chvíli jsem ráda, že má Klára jiné starosti a ukazovacího zájmena ve spojení s Itálií si nevšimla. Nebo nedala do souvislostí.

Veronice zazvoní mobil, přijme hovor a my u stolu se automaticky ztišíme. Ne proto, abychom mohly poslouchat, co říká, ale abychom neprozradily, kde se Veronika právě nachází, kdyby to byl stíhací telefonát.

„Ahoj… Jo, ještě v práci…“ lže Veronika. Takže je to on!

„Ne, už končím… Jede mi to v půl… No něco tam určitě je, chleba a v ledničce jsou sýry a salámy a… Vždyť říkám, že autobus v půl stihnu. Ne, netrajdám! Já –“

Nestačí Jirkovi (nikdo jiný to podle způsobu kladení otázek ani být nemůže) dopovědět, jelikož jí sekne s hovorem. Mlčky svůj mobil zase sklapne a vyhne se našim pohledům. Nervozitu však nezapře, co chvíli kontroluje čas a pro jistotu se rozloučí dřív, to aby měla řádnou rezervu a autobus jí ke vší smůle neujel. Chvíli po jejím odchodu to zabalíme i my.

Cestou domů se zastavím v pekárně na rohu, kde koupím jako každé pondělí paní Tomanové slunečnicový chléb.

„Vy jste poklad, Alexandro,“ maže mi med kolem úst. „Nechcete jít dál? Dělala jsem včera koprovku a zbyla mi, Kamilka je přes víkend někde s kamarádkou…“

„Přes víkend? Vždyť je pondělí večer,“ podotknu.

„Znáte ty dnešní holky,“ zamrká na mě potutelně. „Je to zkrátka jiné než za našeho mládí… Co Kačenka?“

Pomrkávání ve mně vzbudí ostražitost. „Co je s ní?“

„Taky už má známost, jsem se koukala, doprovázel ji až k domu takový mladíček, ten stejný co minule… Není divu, taková pěkná holka, tu kluci na pokoji nenechají.“

„Známost je trošku silný slovo,“ usměji se chlácholivě. „Nejspíš kamarád.“

„To jo, to jo,“ uculuje se. „A jak se k sobě měli, panečku! S kamarádem…“

Hlasité sípání za dveřmi pana Vávry mě nenechá na pochybách, že je náš hovor monitorován, proto jej utnu: „Tu koprovku si nedám, děkuji, jste laskavá. Tak nashle.“

Arčího vítání není dnes nijak divoké, z čehož soudím, že už s ním Tom byl venku, pouze mi ze svého koberečku dvakrát mávne ocasem na pozdrav. Pohladím ho po velké hebké hlavě a rovnou zatočím do dětského pokoje, kde jako první věc vytáhnu žaluzie, to aby mě dcerunka viděla, a coby druhou vypnu repráky u počítače. To aby mě slyšela. Zabere to. „Ahoj. Co je?“

„To se chci zeptat já tebe. S kým ses to olizovala dneska před domem?“

„Dovol?!“ opáčí dotčeně. „S nikým se neolizuju, nic tak ohavnýho jsem nikdy nedělala a dělat nebudu.“

„A co jsi s ním dělala…?“

„Rozhodně neolizovala! My jsme se líbali.“

Tomáš, který čistí osmákům klec, se rozřehtá.

„To jsi mě uklidnila,“ ujistím dcerku. „Kdo to byl?“

„Jeden kluk od nás ze školy.“

„Ty s ním chodíš?“ sonduji opatrně.

„Jo,“ odvětí kupodivu přímo.

„Celkem změna od pátečního večera, kdy jsi bojovala jako lvice za možnost zůstat přes víkend sama v bytě, ne?“

Na tohle neodpoví pro změnu vůbec a já mohu velebit mateřskou předvídavost do nebes. Štěstí že jsem nepolevila a nedovolila jí být doma!! Určitě by si ho sem pozvala a kdo ví, co všechno se mohlo stát!

„Kači,“ zkusím zapříst hovor v přátelské tónině á la mamka kamarádka, „ne že bych ti nějakou voňavou lásku nepřála, ale přece jen, je ti teprve šestnáct. Takových kluků, jako je on, ještě bude… Nechtěla bych, abys udělala nějakou hloupost, a pak za ni tvrdě platila.“

„No jo,“ zahučí a dál si s někým píše přes ICQ.

„Jak jste spolu daleko?“ volím opatrná slova.

„Co to máš za předpotopní otázky?“

„Ráda bych, aby sis uvědomila nebezpečí, Kačko. Ono většinou nezůstane jen u toho líbání a vodění za ruku…“

Odlepí zrak od monitoru: „A kdyby?!“

Její stylizování do role velké světácky mě namíchne, proto přitvrdím ve snaze ji zastrašit: „No tak to by sis musela prvně dojít na gyndu pro prášky, holčičko!“

Chlácholivě se na mě usměje. „Tam už jsem byla.“

Nutno říct, že jsem to já, kdo je šokovaný! „Kdy?!“

„V říjnu.“

Znovu zalapu po dechu. „Ty bereš HA?!“

„Jasně,“ odvětí ležérně.

„A za co si ji kupuješ?!“ vyzvídám šokované. Loudí na mě každou chvíli peníze na to či ono, ovšem s požadavkem na hormonální antikoncepci na mě ještě nikdy nevyruko-vala!

„Normálně, z kapesnýho.“

„Proč jsi mi nic neřekla?“

Pokrčí rameny. „Abych si ušetřila řeči.“

„Jaký řeči, prosím tě?!“

„Tyhle,“ odsekne a dál se věnuje bušení do klávesnice.

Otázku, zda s tím klukem spí, se neodvážím vyslovit. Proč by jinak pilulky polykala…! Je to jasné jako facka, přesto když to nemám potvrzené přímo od Káti, mohu se chlácholit planou nadějí!

„Ten kluk… Jakej je?“

„Mně se líbí.“

„Nemyslím vzhledově. Jakou má povahu, jestli to není feťák nebo ožrala nebo parchant, jestli je normální –“

Tomáš, který se do našeho hovoru moudře nemíchal, nejspíš abych ho nevyhnala, jelikož ho téma podle všeho nesmírně zaujalo, déle tu psinu nevydrží: „Normální bejt nemůže, když chodí s Kačenou…!“

„Sklapni, pachole!“ utře ho jeho dospělácká sestra, která si na zkušenou světačku nehrála – ona taková je!

„Kačko, pochop, že mě zajímá, s kým má moje dcera… s kým chodí, do koho je zamilovaná! Každou mámu taková věc zajímá, protože má o svoje děti strach, chce je chránit.“

„Nemusíš, nejsem malá, abych se neochránila sama.“

„Malá ne, ale velká taky ne! Spousta dospělých naletí, natož nezkušená šestnáctka! Nechci, abys dopadla jako Tomanovic Kamila, ta taky doma své mámě nic neřekne!“

„Dovol?! Proč mě srovnáváš s tou šlápotou?“

„Já jen nechci, abys taková byla.“

„Tak mi trochu věř,“ poradí mi.

„Jak ti můžu věřit, když se ke mně nechováš fér? Proč si nemůžeme popovídat jako kamarádky, Kači?“

Pobaveně zavrtí hlavou. „Protože my kamarádky nejsme, maminko. Ty jsi máma, já jsem tvoje dítě. To je rozdíl.“

Vzdychnu. „Až si budeš chtít promluvit, víš, kde mě najdeš. Budu čekat, Káťo.“

Žádná reakce. A v tomhle případě docela určitě neznamená mlčení souhlas! Strašně bych si přála mít se svými dětmi důvěrný vztah, ale jak to udělat, když odmítají spolupracovat?!

Tom za mnou přijde do kuchyně. „Zítra je ten rodi-čák.“

„Já vím,“ kývnu.

„No on se Chvátal ujišťoval, jestli přijdeš, tak abys nezapomněla. Mohl by si myslet, že jsem ti to nevyřídil.“ Zpozorním. „Tys zase něco provedl?!“

„Neee!“

„Jak bys mohl, viď?“

„Až ho poznáš, dáš mi za pravdu,“ upozorní mě. „Je úplně blbej. Semeno mu tlačí na mozek.“ Nejdřív mám dojem, že jsem snad špatně slyšela!

„Tome!?!“ zajíknu se. „Jak to mluvíš?!“

„To o něm říkají všichni,“ ohradí se. „Já jsem si to nevymyslel. Všichni ví, že mu utekla stará a on je od tý doby pořád nadrženej a protivnej…“

„Tomáši!“ Snažím se o co nejpřísnější výraz. „Zakazuji ti vyjadřovat se takhle hnusně o svém učiteli!“

Po zapečené brokolici s nivou, když už po sprše a v pyžamu proháním před usnutím programy kabelové televize, aniž bych si vybrala, čím víc kanálů, tím větší bída (nebo že bych byla tím víc rozmlsaná?), se v obýváku nečekaně objeví Katka. Rychle ztlumím zvuk, abych navodila tu správnou atmosféru na důvěrný pokec. Z jejího postoje poznám, že přišla s něčím důležitým. Mám z toho nefalšovanou radost. Moje výchovné působení přece jen k něčemu bylo, zabralo to!

„Pojď a sedni si,“ pozvu ji k sobě do pelíšku. Nevím, jak začít, abych ji třeba neodradila. „Hm…?“

Katka s tím problém nemá. „Potřebuju novej mobil.“

„Prosím?“

„Uznej, mami, tenhle starej křáp má doslouženo.“

„Mobil?!“ konečně se vzpamatuji. Žádný rozhovor mamky s dcerou o vztazích a životě a o lásce, kdepak, za mnou ta potvora přijde jen s nataženou dlaní! „Vždyť máš novější telefon než já, co bys chtěla víc, prosím tě!“

„To přece není důkaz toho, že tohle není šunt. Ten tvůj je stoletej, patřil vzít a vyhodit do sběru dávno.“

„Milá zlatá, možná jsi nabyla dojmu, že peníze rostou na stromě a stačí si natrhat, ovšem to je špatnej dojem. Já ti na mobil nedám, a to z jednoduchého důvodu – nemám. Jestli chceš nový telefon, sežeň si na prázdniny brigádu a vydělej si.“

Zavrtí uraženě hlavou. „Takže zase budu za socku.“

„Proč zase?“ zareaguji popuzeně. Přestože penězi nehýřím, dětem většinou kupuji značkové věci právě proto, aby netrpěly před spolužáky komplexy! Nemají hadrů plné skříně, to je fakt, ale samé pěkné!

„Ten můj batoh je taky pěkně ošuntělej,“ stěžuje si.

„Počkej, počkej, vždyť jsem ti ho kupovala na gympl! Nejsi tam ještě ani celý školní rok. Musí ti vystačit až do maturity, milá zlatá.“

Protočí oči, přímo v nich čtu opovržení, máma je nemožná a nemoderní, nechápe tu utiskovanou chudinku… Než vznešeně odkráčí, všimne si, co běží v televizi.

„Proč se na to díváš, když Zoufalky nesnášíš?“

„Ani nevím,“ přiznám se. Snad protože mě štvou, jak jsou krásné a sexy… a protože jim závidím!

„To je jak ten váš spolek,“ uchichtne se drzá dcera.

„Jaký spolek?“

„No, ty a tvoje kámošky,“ baví se a dál rozvíjí ujetou představu: „Kdybyste si takhle stouply – ty, Lada, Veronika, Eva a ta tlustá, s těmi deseti dětmi…“

„Ivana,“ napovím jí. „Má jen čtyři.“

„Ale vypadá jak po deseti,“ vede si svou, „vyfotila bych vás a dala na internet jako Zoufalé manželky á la Czech made.“

„Zapomněla jsi na Kláru,“ pousměji se. „Ta by byla za tu sexy postavu a krásku.“

„Vidíš, takový různý typy,“ řehtá se. „A kdyby vás přitom Tom ovíval větrákem, aby vám tak jako vlály vlasy, nemělo by to chybu, musely byste vyhrát Model roku!“

„Jsi sprostá,“ upozorním dceru, nicméně musím se smát spolu s ní. „Mazej spát, prosím tě.“

Měla pravdu. My nejsme frustrované pouze z více či méně nevydařených vztahů, ale řešíme i existenční otázky a jiné hnusárny…

Z neradostných úvah mě vyruší zapípání příchozí ese-mesky. V tuhle večerní či spíš noční dobu…? Při pohledu na odesílatele uloženého jako LADA 2 (ačkoli Lada má jen jedno číslo…), se mi rozbuší srdce.

MÁM VOLNÝ SOBOTNÍ VEČER A MOC SE TĚŠÍM! ZAŘIĎ SI TO NĚJAK.

Zprávu hned po přečtení smáznu, i když nevím, kdo by mi měl lustrovat mobil, moje děti takové věci nedělají a i kdyby, SMS od Lady by vypadala zcela nevinně, žárlivý manžel se nevyskytuje, respektive žádný manžel se nevyskytuje, natož žárlivý, a v rámci absolutního utajení na ni nesmím ani odpovědět.

Přesto notně ožiji. Konečně také něco dobrého i pro mne! Neváhám vstát a dojít si do kuchyně pro kalendář, abych přepočítala víkendy, a vida, vychází to pěkně. Ještě zčerstva napíšu svému bývalému, že jaksi nějak zapomněl na svoje dětičky, měl je mít už minulý víkend, tudíž aby s nimi počítal tenhle, jelikož se na tatínka těší.

Karel není žádný hlupák, jistě postřehl ironii, byť jsem do zprávy žádného smajlíka nevložila, a ačkoli je už opravdu dost pozdě, asi po pěti minutách napjatého čekání odepíše: O. K.

Nic víc, nic méně – ale ono to bohatě stačí!

Z nečekaného sledu událostí se mi úplně přestane chtít spát, takže si vezmu do postele psychopatického vrahou-na, kterého mi doporučila Lada. Je to tedy pořádný uchyl, což o to, za normálních okolností by mi asi běhal mráz po zádech, ovšem když mi myšlenky neustále utíkají úplně jiným směrem, má i psychouš, co unáší ženy a zašívá jim do hrudníků živé ptáky (kdo ví, kam autoři na takové nápady chodí!), smůlu.

Při krátké pracovní poradě jsme všechny namačkány v levé části poslechového sálu, jelikož Naďa se uvelebila v pravé – a ty, co už tam seděly, si pod různými záminkami poodsedly o kus dál. Stejně nám to nijak výrazně nepomůže!

Porada se týká především spuštění zabezpečovacího systému, na který knihovna čekala poměrně dlouhou dobu a nebýt nového vedení, nejspíš by se ani letos nedočkala. Bezpečnostní brána nainstalovaná ve vchodu jak do dětského, tak dospělého oddělení je zapojena a naše práce s vlepováním signalizačních proužků do všech knih u konce.

„Uvidíme, jestli se prostředky vložené do systému vyplatí a učiníme krádežím přítrž,“ ukončí ředitel proslov. Chvíli se ještě dohadujeme, jak vlastně s odhalenými zloději naložit, knihy jsou sice drahé, ale ne tolik, aby šlo o trestný čin, což je podle mínění všech škoda.

„Napařila bych těm chmatákům aspoň měsíc nucených prací!“ rozohní se Lída.

„Myslíš veřejně prospěšných?“ baví se Soňa.

„Nebo těch,“ kývne Lída nevzrušeně.

„Když už je nejde trestat useknutím ruky jako poberty ve středověku,“ doplním pobaveně.

Ředitel se dokonce pousměje a namítne: „Je otázka, kolik by nám pak zůstalo dvourukých čtenářů…“

Kolegyně se odváží odměnit Zdeňkův vtip smíchem.

„Teď jsem si vzpomněl,“ uvědomí si při pohledu na Soňu a na mne, „uděluji pochvalu slečně Zlámalové a paní Cvrčkové za nápaditý program Dětského dne. Malá odměna se projeví v červnové výplatě zvýšením osobního hodnocení.“

Naďa na mne udělá obličej typu neříkala jsem ti tol „No,“ promnu si kořen nosu otlačený od brýlí, co nosím

na dálku (a ne vždycky), „pochvala před nastoupenou jednotkou mě sice těší, ale patří čistě jen Soně.“

Velký šéf se podiví: „Proč ta skromnost?“

„Nejsem blázen, abych byla skromná,“ vysvětlím s úsměvem polovinu pravdy. Tou druhou je totiž fakt, že všechny kolegyně vědí, jak to bylo, kdo vše vymyslel a zorganizoval, a protože zase naopak já vím, že se sice všechny tváříme jako kamarádky, nicméně i v tomhle kolektivu je řevnivost a hlavně závist, nerisknu si, aby mě pomlouvaly ještě za tohle! Stačí, jak jim je trnem v oku Sonina aktivita, mládí i krása. „Jsem jen realistka, to je rozdíl.“

„Přesto si myslím, že –“

„Vážně,“ přeruším ho s úsměvem.

„Dobrá,“ kapituluje tedy.

Cítím na sobě mnohé pohledy. Nejen že jsem odmítla pochvalu i odměnu, ale dokonce řediteli skočila do řeči! Neleze jim do hlavy, proč se ho vůbec nebojím!

Než stihne poradu oficiálně ukončit, rozlétnou se dveře sálu dokořán a bez zaklepání dovnitř vstoupí – respektive vpluje – vysoká upravená plavovlasá dáma.

„Zdeňku? Můžeš na moment?“

Na řediteli je vidět, že mu vyrušení není vhod, a to ani když jde o vlastní choť. „Okamžik, prosím.“

Paní Formánková krátce přikývne, nicméně sál neopustí, čeká na svého muže hned u dveří a z toho, že ji lustruje x párů kritických očí, si nedělá to nejmenší. Možná ji dokonce takový zájem těší, je ten pravý exhibicionistický typ! A že jde o řádný zájem, o tom není sporu. Víc než na pana ředitele se soustředíme na jeho drahou polovičku, a to hodně drahoul Model, který má na sobě, rozhodně nekoupila v Odívání Milena a na úžasné lodičky by mi praskla půlka měsíčního platu.

Ředitel záhy poradu ukončí, není víc co řešit, a odvede manželku k sobě. Samozřejmě ji hned zdrhneme.

„Kostýmek jedna báseň, ale ta krátká sukně, to trochu přehnala, ne?“ soudí Lída. „Přece jen jí není dvacet.“

„Určitě se tak cítí,“ ušklíbne se Simona. „Stíhačka jedna. Hlídá si ho na každým kroku.“

„Není divu, takovej fešnej chlap stojí za hřích všem a ona to moc dobře ví, proto o sebe tak pečuje.“

„Prý si zase byla nechat odsát tuk.

„A zvětšit rty…“

„A vyžehlit ksicht…“

„Náhodou,“ pokrčím rameny. „Osmačtyřicet by jí nehádal ani největší pesimista, vypadá vážně dobře…“

Soňa se pohrdavě ušklíbne a se sebevědomím vlastním všem mladým krásným holkám, kterým připadá stáří vzdálené asi jako cesta na Mars, prohlásí: „Je trapná. I kdyby se snažila sebevíc, na dvacítku prostě nemá. Taková padesátiletá bárbína! To její snažení je stejně marný, jak kdyby chtěla oživit zombie.“

Tahle hláška a především slogan o půlstoleté panence Barbie nás rozesměje komplet všechny a okamžitě se ujme ještě víc než předešlá Simonina stíhačka.

Setkání s paní ředitelovou však není nej zajímavější událostí dne, zlatý hřeb večera mne teprve čeká. Rovnou z odpolední to beru domů zacházkou přes základní školu Kosmonautů přímo na sídlišti Severní. Lada už tam není, její pracovní doba skončila mnohem dřív a večerní schůzky rodičů a přátel školy se jí netýkají (prý je nepřítel školy, prohlásila sveřepě, což se nevylučuje se skutečností, že je ve školství zaměstnaná). Z předešlých návštěv mám představu, kudy se do pavilonu vyššího stupně dostanu, přesto lehce bloudím a do třídy označené cedulkou 8. D vklouz –

nu s omluvným úsměvem „po zvonění“, řečeno žargonem původních uživatelů třídy. Ty vystřídali jejich rodiče, ale že by nějak v hojném počtu, to se zase říct nedá. Vyslechnu všeobecné informace Tomášovy třídní o prospěchu (celkem spokojena) a chování (hrubě nespokojena), obdržím „výplatní pásku“, tedy slabý proužek papíru s napsanými známkami, to aby matky mohly psychicky a otcové někde i fyzicky zapůsobit na svoje ratolesti a ty se pokusily skóre do konce školního roku ještě honem vylepšit, ačkoli za necelý měsíc se toho moc stihnout nedá, a když obcházením jednotlivých lavic dojde až ke mně, dozvím se, že Tomáš je docela šikovný kluk, ovšem lajdák, který by mohl mít výsledky o stupeň lepší, jen kdyby trochu chtěl, no a ta kázeň, ta tedy také není bůhvíco… Na druhou stranu sama učitelka uzná, že má ve své třídě mnohem těžší případy, takže mi podá ruku na rozloučenou s tím, že když se to nebude zhoršovat, přežijeme konec osmičky i celou devátou třídu všichni tři ve zdraví. Sympatická osoba!

Prokličkuji spletí chodeb, než se podle směrovek dostanu do pavilonu s odbornými učebnami, kde je hned vedle učebny fyziky kabinet – a před ním úděsně dlouhá fronta nervózně podupávajících rodičů! Zajímavé, že před chemickým kabinetem jsou pouze dva lidi! Odolám pokušení otočit se na patě a šupajdit pěkně domů ke svým dětem, Arčímu a psychopatickému vrahovi, kterého ještě nedostali, ale čip svědomí mi to nakonec nedovolí. Když po mně pan učitel tolik toužil…! Obrním se trpělivostí (chabě) a smířím se s faktem, že zabiji zbytek večer na neútulné chodbě (vztekle). Když už je nuda k ukousání, zabřednu do hovoru s podobně postiženým otcem, jehož ratolest chodí sice do devítky, ale s Chvátalem bojuje na kordy taktéž.

Když na mě konečně dojde řada, skoro necítím nohy. Stát celý den v práci a ještě večer je na mě moc, tudíž hned po pozdravu, aniž bych čekala na vyzvání, se posadím na nepohodlnou židli u fyzikářova stolku.

„Máte tu pěkný nával,“ usměji se na asi čtyřicetiletého plešouna ve snaze naladit sebe i jeho na přátelskou notu. Že s Tomem nevychází, nemusí nutně znamenat nepřátelství i mezi námi! „To vás lituji, podle všeho tu ztvrdnete až do půlnoci.“

„Je to moje práce,“ odvětí suše a poklepávaje propiskou o skleněnou desku, si mě snad dvě minuty prohlíží, jako bych to byla právě já, kdo mu v téhle škole nejvíc leze na nervy! To, že je tělocvikář, nezapře, figuru má opravdu slušnou, z bílého trička (ani na rodičák si nevzal košili!) mu vystupují slušné bicepsy. Mohl by to být fešák, kdyby se netvářil jak krajta tygrovitá před pozřením malé myšky! A kdyby měl víc vlasů, napadne mne. Pak mi tahle myšlenka přijde k smíchu – je totiž oholen do hladká, aby zakryl ustupující čelo, shodil veškerý vlasový porost – a mám co dělat, abych úsměv zamaskovala odkašláním.

Rozhodnu se vzájemné měření sil urychlit: „Já jsem Alexandra Cvrčkova, matka Tomáše z osmé dé.“

„Já vím.“

„Vážně?“ podivím se nevhodně. S učitelem Chvátalem jsem se dozajista nikdy nesetkala. „Syn mi vzkázal, abych vás navštívila,“ rychle zamlouvám trapas. „Děje se něco?“

Znovu to neurotické poklepávání propisky. „To by bylo na dlouhé povídání, paní Cvrčkova.“

„No, proto jsem tady,“ pousměji se.

„Hodně dlouhé,“ upozorní mě s kamennou tváří. „A i tak toho mám, jak jste si sama všimla, do půlnoci.“

„Aha,“ řeknu, přičemž absolutně nechápu!

„Co s tím tedy uděláme?“

„Asi vám nerozumím…“

„Podívejte se,“ spojí vzájemně prsty, protáhne ruce, jen to zakřupe a svaly se napnou, „Tomáš je problematický hoch. Velice problematický.“

Otevřu dlaň svírající upocený proužek papírku: „Kromě trojky z fyziky má jen pár dvojek, jinak jedničky.“

„Není to ve známkách,“ zarazí mne. „Tomáš je svérázný, velmi svérázný… Je to osobnost.“

„Ale to není špatné, když je osobnost, že ne?“

„Jak se to vezme,“ odtuší učitel. „I osobnost musí uznávat autority!“

Na tohle nemám co namítnout, sama vím po letech zkušeností, že nadřízený je zkrátka vždycky ve výhodě, i kdyby to byl sebevětší blbec.

„Kdyby si hleděl svého a staral se jen sám o sebe a o svůj prospěch, nemusel by mít trojku ani z fyziky. S tím by přece šlo něco udělat, ne?“

„Domluvím mu,“ slíbím.

„Nevím, zda bude domluva stačit. Podle mého by měla být mnohem víc prohloubena spolupráce mezi školou a rodinou, chlapec by měl uznávat autority…“ zopakuje znovu, asi se mu tohle spojení líbí, a dodá něco, čím mě zvedne ze židle: „Tím spíš, když doma nemá mužský vzor. Těžko pak může být vychován správně, rodinná situace –“

Prudce se postavím, unavené nohy neunavené nohy, jemný úsměv, o který jsem se diplomaticky snažila celou dobu, vystřídá sveřepý výraz. „Moje rodinná situace není nijak růžová, to je pravda, ale jestli si myslíte, pane učiteli, že kvůli tomu budu honem shánět mužský vzor, tak to jste na omylu. Kromě toho silně pochybuju, že by to Tomovi pomohlo v tom, aby s vámi vycházel lépe!“

Chvátal zamrká. „Tak jsem to nemyslel.“

„Spěchám,“ oznámím mu chladně. „Musím domů za dětmi. Kdyby se dělo něco vážného, dejte mi vědět.“

„Paní Cvrčkova, počkejte,“ snaží se mě zadržet. „Nashle.“

Vypadnu z kabinetu jak přetopený kotel. Měla bych svým dětem asi víc věřit. Chvátal je opravdu výstavní kretén!

Ze všech měsíců v roce nejvíc miluji červen. Počasí už je většinou letní, ale ještě to není takové to unavené upocené horko jako třeba v červenci či v srpnu. Červen má nejdelší dny a nejvoňavější večery. Jako holka jsem milovala červnové podvečery, kdy jsem se vracela z lítačky (nebo v pubertě z rande) a s rozkoší se nadechovala vůně sušené trávy, pouštěla si otevřeným oknem do pokoje vlahý vzduch, ve kterém byla cítit předzvěst prázdnin, ráno poslouchala ptačí koncerty a bosky se brouzdala v trávě zkropené rosou… To už je tak strašně dávno!

Ve městě a zvláště na sídlišti je červen a celé léto spíš o pachu tavícího se asfaltu a výfukových plynů, přesto se mi všechny ty vzpomínky vybaví, když spěchám na kosmetiku, kam pravidelně docházím co čtrnáct dní právě vždycky pěkně poránu ještě dřív, než musím na odpolední.

Krásné počasí, krátké noci a dlouhé dny mě nabíjejí víc než elektrika, cítím se skvěle a tak aktivně, že ještě lehce přešmrdlám okno v obýváku, abych si mohla pověsit krásnou novou záclonu. Vyjímá se tam opravdu báječně!

Pěkný pocit je záhy umocněn zazvoněním telefonu, zvlášť když zjistím, že se mnou touží mluvit LADA 2. „Ahoj…“

„Ahoj, Alex,“ pohladí mě medový hlas. „Jak vidíš tu sobotu? Zařídila sis to?“

„Vidím to skvěle,“ ujistím ho. „Budu sama doma.“

„Výborná zpráva!“

„Nebo jestli jsi chtěl někam jet, udělat si výlet, stačí říct, nemusíme být u mne,“ navrhnu. Když se to u mne nedalo kvůli dětem, občas jsme podnikli krátký výlet do nějakého penzionku v dostatečně vzdáleném okolí, kde bylo riziko prozrazení eliminované na pokud možno co nejmenší.

V dětském pokoji se z ničeho nic rozštěká Arčí.

„V pořádku, u tebe to bude fajn, máš to tam útulný.“

„Dobře,“ souhlasím, ačkoli mě ten výlet mrzí. Doma jsem pořád, akorát že jen s dětmi…! A pak, o útulnost vůbec nejde – jednoduše mu to v anonymním paneláku, kde se lidi vzájemně ani neznají, připadá bezpečnější než kdekoli jinde! Zákon schválnosti je prevít a funguje dokonale. O šmírujícím sousedovi jsem mu pro jistotu nikdy neřekla; co kdyby za mnou ze samého strachu přestal chodit?!

„Moc se těším,“ ujistí mne. „Co se to tam děje…?“

„To nic, psovi se něco nelíbí,“ vysvětlím. Arčího hlas zní opravdu čím dál rozzlobeněji. „Těším se.“

„To já taky,“ ujistí mě. „Moc. A mám pro tebe překvapení, budeš nadšená, Alex.“

„Jaký?“ vyzvídám.

„To by nebylo překvapení,“ krotí mne. „Tak v sobotu. Pa, broučku.“

Hovor jako vždy krátký a věcný, opatrnosti není nikdy nazbyt. To, že mě může vyslechnout pouze němý svědek Arčí (ačkoli v tuhle chvíli němý není, štěká jako pomatený), neznamená, že i on je v úplném bezpečí před nepovolanými svědky s našpicovanýma ušima.

„Arčí! Ticho!“ Odložím mobil a rozběhnu se do děcáku; soused Vávra bude mít důvod si stěžovat!

Archibald sedí před skříňkou, na níž má Tomáš větší klec

s oběma osmáky a menší s křečky džungarskými, upřeně zírá do klícky a štěká jako na lesy.

„Přestaň!!“ nařídím mu přísně a on mě skutečně poslechne, rozčilením se jen třese.“ Co blbneš, prosím tě?“

Osmáci se zdají v pohodě, jeden šmejdí v domečku, druhý prohání kolo, jen hobliny lítají, ovšem největší z křečků, Papadopoulos, nebo jak mu Tom říká kvůli velkým a věčně naditým tvářičkám, se chvěje snad víc než Arčí. Opatrně se skloním až ke kleci, odstrčím psa, který chce taky vidět co nejvíc, a oba zíráme na pana Papadopoulose, se kterým třesavka háže stále rychleji a rychleji. Nechápu to, v pokoji je vedro a on má zimnici či co! Třesavka se změní v úplnou klepici, načež mu z tlamičky vyhrkne trochu krve a křeček padne do hoblin jako podťatý. Je po něm! Arčí tlumeně blaf-ne, smrt v přímém přenosu ho rozrušila skoro jako mne.

Krucinál, tohle se musí stát, když jsem doma sama! Proti Tomášovu zvěřinci jsem protestovala mockrát, stejně jako vyhrožovala, že mu ho zruším… A nikdy jsem svoje hrozby nesplnila. Zastávám totiž názor, že člověk, který má rád zvířata, musí být dobrý člověk, a proto se trocha nepořádku či puchu kolem klecí přežije.

Mám už nejvyšší čas vyrazit do práce, telefonát mě zdržel sám o sobě! Mrtvé zvířátko v kleci nechat nemohu, v tomhle horku… A co kdyby ho ti ostatní okousali (nejsem si jistá, jestli jsou křečci kanibalové), anebo od něj něco chytili (kdo ví, nač vlastně pošel). Krom toho by se z toho zvencnul nejprve Arčí a následně pan Vávra. Nezbyde mi než navléct si na ruku igelitový sáček a mrtvé tělíčko z klece vytáhnout. Málem dojde k masakru, to když Arčí mrštně povyskočí a jeho zuby cvaknou snad jen centimetr od křečka!

„Fuj je to!“ okřiknu vzrušeného retrívra, křečci mrtvolu strčím do dalšího sáčku, ten do prázdné krabičky od čaje, načež vše zabalím do igelitové tašky a jdu si pečlivě vymydlit ruce, ačkoli jsem na něj holými prsty nesáhla. Cestou do práce jej pohřbím v popelnici. Smutný a nedůstojný konec, uznávám.

Těsně před uzavírací dobou odhalí bezpečnostní systém prvního potenciálního zloděje v dětském oddělení. Za dva dny po instalaci docela úspěch, nemluvě o dospělém, kde už systém pištěl hned první den!

Bezpečnostní brána začne pronikavě pípat při odchodu devítiletého kluka, tudíž ho prošacuji a vlastnoručně mu z batohu vytáhnu Encyklopedii koní\ Dost dobře nechápu, jak mohl prakticky před mýma očima nepozorovaně napěchovat těžkou a objemnou knihu do báglu!

„Stydíš se aspoň trošku?“ zajímám se přísně.

Pohodí zpupně hlavou, kdepak lítost a slzy!

„Počítej s tím, že si sem pozveme tvoje rodiče, ti se stydět určitě budou. Za tebe.“

Neodpoví ani tentokrát a vymázne z knihovny. S povzdechem zavrtím hlavou. Takový šikovný klučík, pilný čtenář, častý návštěvník knihovny… Vždycky si půjčoval knížky o koních, to je fakt. A kdo ví, kolik jich odnosil domů potají! Lada má pravdu, jsou to smradi! Dneska se nedá věřit vážně nikomu.

Nemám čas se tím víc zaobírat, spěchám na aerobik, po odpolední to mám dost natěsno, zvlášť když se musím cestou zastavit v tržnici pro rané brambory, jak si přála paní Tomanová. Jakmile zjistím, že tam trhovci opravdu jsou a brambory stále ještě mají, bohužel, ovšem pouze v pat-náctikilových pytlích, jsem zralá na infarkt! Paní Tomanová se sice tváři jako dobrota sama, ovšem nekoupit jí nic by mi asi neodpustila, a tak se s nadávkami určenými Tomanové

i mně, jsem vážně měkká, Katka má pravdu!, a skřípěním zubů se vleču s pytlem brambor až do sportovního domu, kde si jej odložím v šatně.

Klára má fungl nový cvičební obleček, ve kterém vypadá vyloženě sladce a maximálně na osmadvacet, ne o deset víc, což mě rozladí ještě víc, a skóre si u mě nevylepší ani tím, že hopsá zcela mimo rytmus.

„Holky, nezajdeme na drink?“ huláká na nás po cvičení ze své sprchové kóje.

Zničená jak Pompeje a říčná jak povodí Amazonky strčím obličej před trysky vody ve snaze se trochu zchladit, ať líčení vezme zcela za své.

„Slyšíte?“ podivuje se, proč jí neodpovídáme. „Minule jsem si ve Vitaminbaru dala drink z granátového jablka a byla to bomba…“

„Kalorická?“ zavolá ze své kabinky Eva.

„Ne, prostě vynikající,“ diví se naší zabedněnosti, jelikož jí většinou různé náznaky vtípků nedojdou. „Alex?“

„Beze mě,“ zklamu ji a ačkoli mě moje děti nejvíc vytáčí lhaním, uchýlím se k výmluvě: „Musím odvléct sousedce brambory, čeká na ně.“

Vlastně to ani není podvod v pravém smyslu, spíš něco jako milosrdná lež, která neuškodí, spíš naopak, může někoho zachránit. Co na tom, že v tomhle případě mě samu!

„Taky nemůžu,“ pospíší si Eva. „Musím vařit večeři.“

„Takhle pozdě?“ podivuje se Klára a dle pištivého zvuku motůrku ve vysokých obrátkách si fénuje vlasy. Onehdy si s sebou přinesla i kulmu.

„Libor přijede ze služebky kolem desáté, chci ho překvapit španělskými ptáčky, máje nejradši.“

Zastavím vodu a zahalím se do osušky. To, že kamarádce lžu, je určitě smutné, ovšem Evina výmluva je ještě smutnější – už proto, že si určitě nevymýšlí!

„Vy už spolu mluvíte?“ zeptám se v šatně, kdy na ještě vlhké tělo soukám kalhotky a poté bermudy.

„Já s ním mluvím pořád, on se mnou ne,“ pokrčí rameny bez jakéhokoli náznaku smutku nebo lítosti či snad vzteku!

„Aha.“ K tomu prostě není co dodat.

„Vážně nepůjdete?“ lanaří nás Klára podruhé a jelikož zase marně, zamíří do vitaminového baru přímo v komplexu sportovního domu sama. Už jsem se bála, aby ji nenapadlo helfnout mi s pytlem. Sice bych měla odvoz až do domu a ušetřila bych si dřinu s vlečením brambor autobusem MHD na druhý konec města, nicméně bych se předtím nemohla zastavit u Lady. Paní Tomanová to bez brambor docela určitě dnes přežije. O Ladě jsem se nemohla zmínit z jiného důvodu: Klára by se určitě ráda připojila. Nejsem až tak nesnášenlivá osoba, nicméně… Klářina přítomnost mi bohatě stačí při pondělních seancích v kafárně a jakjsem zjistila, nejlepší pokec je právě s Ladou. Ve dvou.

Dveře bytu mi otevře s rozečteným románem v ruce.

„Čau. Co to vlečeš? Vida, bude bramborovej mejdan!“

„Uf,“ odložím pytel hned za dveřmi a narovnám hřbet. „Nevěřila bys, jak se blbých patnáct kilo pronese! Bramborovej mejdan nebude, aspoň ne z těchhle brambor.“

„Škoda. Takový bramboráčky se spoustou česneku, osmažený do křupavoučka…“ Náhle nadšení pomine. „Ale kdo by to dělal! Oškrábat, nastrouhat, zamatlat robot, při smažení poprskat kuchyňskou linku i sebe.

„Vidíš,“ bavím se.

„To si je dám radši v hospodě, i když nejsou zdaleka tak dobrý,“ připustí.

„UDobroty dělají báječnou masovou směs v bramboráku, doporučuju, vynikající to bylo,“ vzpomenu si. „Měly jsme tam vánoční oběd s holkama z práce, skoro jako domácí.“

„Lepší než domácí,“ opraví mě s úsměvem. „Protože přijdeš k hotovému, necháš si to naservírovat pěkně až pod nos, paráda. Doma mě přejde chuť jen při té představě zabitého času a matlání… Takhle to mám často. V práci si kolikrát říkám, na co mám chuť, ale když přijdu domů, tak si radši lehnu s knížkou a namažu si chleba.“

„Domácí práce jsou všechny nevděčný,“ souhlasím s ní. „Uklízím dvě hodiny a druhý den je všude stejnej chlív jak předtím. O vaření nemluvě, strávím u sporáku celý dopoledne, zašpiním nádobí, že se ani do myčky všechno nevejde, a dětičky to sežerou za čtvrt hodiny. Tedy Tom.“

„Proto ses ho rozhodla krmit bramborama, jo?“ baví se.

„Ty jsou pro sousedku. Má úchylku na akční zboží, její nejoblíbenější četbou jsou letáky,“ odfrknu. „Nabízela jsem jí mockrát, že jí budu nosit knížky, celý dny je doma a nudí se, stěžuje si na televizi, že v ní nic nedávají, ale to ne, knížky ji nebaví, zato běda, když zapomenu přinést prospekt od Lídla.“

„To je ta s tou dcerou – barovou povalečkou?“ informuje se. „Dáš si kafe nebo víno? Anebo, proč se ptám. Oboje.“

„Počkej,“ krotím ji, „nemůžeme co týden vypít flašku.“

„Proč ne?“

Rozesměji se. „No, taky pravda… Proč ne.“

„Hele, alkohol v malým množství je prospěšnej. Červený víno kupříkladu na krvinky. Babka s dědou, ti kopali za jinou ligu. Až do svých devadesáti si oba dávali každej den štamprličku slivovice. Na spálení bacilů.“

Udělám uznalý obličej: „A v devadesáti umřeli?“

„Ne, v devadesáti přešli na borovičku.“

Rozesměju se, div mi nezaskočí. „Fakt?!“

„Jo,“ kývne, otevře láhvinku červeného a do misky nasype chipsy. „Usoudili, že v devadesáti už je na ně slívka přece jen moc silná, tak ji vyměnili za borovičku. Babča se dožila čtyřiadevadesáti, děda o rok víc. Ber si.“

Uchopím skleničku s karmínově rudou tekutinou. „Tak na to zdraví… I když do čtyřiadevadesáti mi to opravdu nehrozí, moje děti mě dostanou do hrobu mnohem dřív.“

„Nejen děti,“ pousměje se a kývne bradou ke dveřím na chodbu, kde jsem si odložila brambory. „Že se ti chce se jí s tím dřít. Chápu, že tu a tam může něco neodkladnýho potřebovat, budiž, ale vždyť ona tě využívá pořád.“

„Sama nemůže lítat po městě,“ pokrčím rameny. „S těmi berlemi se soutva šourá.“

„Má dceru, ne?“

„No jo… Leda na to, aby ji sponzorovala ze svého invalidního a vdovského důchodu.“

„Ale to není tvůj problém,“ připomene mi a slupne s křupáním jeden chips. „Fuj, ty jsou ale hnusný…!“

Ochutnám taky, mají nějakou podivnou příchuť, jsou kyselé jako šťovík. „Jenže já to musím dělat, Lado. Když nejsme doma, chodí nám krmit osmáky a křečky a žel-vičky a všechnu tu Tomovu havěť… Tuhle jeden křeček chcípl, ale i tak jich zbylo ještě hodně. A víš, co mi řekl Tom, když zjistil, že jsem ho pohřbila do popelnice?? Že nemám srdce! Prý by ho pohřbil sám do země u babičky v Nížanech na hřbitov – v koutě zahrady jsou už tři křížky. Kočky.“

Lada se uchichtne. „A sdělil ti, kde by jako měl mrtvěj křeček být až do doby, než pojedete k babce?“

„Jo,“ přikývnu. „Měl to promyšlený do detailů – prý jsem ho v tý krabičce měla dát do mrazáku!!“

Lada se řehtá jako kůň. „Tam by se nezkazil a lidský pozůstatky taky cpou v márnicích do mrazáků, že.“

„Přesně takhle mi to vysvětlil i on,“ ujistím ji. „A řeknu ti, jak jsem nejdřív zuřila, že jsem musela být zrovna já doma, když se Papadopoulos rozhodl odebrat do křeččího nebe, teď jsem opravdu ráda, že to nebylo jinak! Měli bychom totiž v mrazáku vedle kuřete i křečka.“

„V noční košili?“ chechtá se.

„Bez. V krabičce od čaje. Na mrtvici. Ty se směješ, ale buď ráda, že tvoje děti nemají tendenci chovat zvířectvo. Pořád nevím, co udělám s Arčím, až budeme ten týden v Itálii… Tomanová by ho sice chodila krmit ráda, což o to, ale na rozdíl od křečků a želviček potřebuje i věnčit, a to ona nezvládne. Trochu by zabral a válela by se i s berlemi po chodníku.“

„Dejte ho k mámě do Nížan, ne?“

„Tam to nejde.“ Polosuché víno chutná skvěle, do těla se mi rozlévá příjemný pocit i přes trpkost, která vyzařuje z mých slov. „Františkovi vadí psi. A možná i my… Z mámy je na stará kolena ušláplá puťka… Docela paradox, když si vzpomenu, jak vždycky pérovala tátu, a to byl typ dobráka, co na sobě nechá dříví štípat. Musím připustit – já, ateista – že někdy ty boží mlýny melou pomalu, ale jistě… Ty chipsy jsou fakt hnusný, bléé.“

„Viď?“ potvrdí a šoupne si do úst další. Než stihnu něco podotknout, naše posezení přeruší zvonění pevné linky kdesi z kuchyně, jak soudím. Lada si nedělá iluze, že by se třeba zvedl Matěj, který je v bytě také, jak soudím z hudby pronikající přes zeď, poznám ji dobře, Rammsteiny poslouchám totiž občas taky, tudíž se vydá hledat přenosný aparát sama a vzápětí přijde zpátky i s ním.

„Ano, u telefonu. Prosím? Ale jo, chvilku jo,“ řekne komusi nenadšeně a udělá na mě obličej. Patrně nějaká anketka nebo průzkumná akce, možná nabídka skvělého zboží či vyčistění koberců zdarma… Tentokrát je to asi složitější, jelikož kamarádka si s otázkami očividně neví rady. „Výhřevnost? To opravdu netuším, jakou máme… Jo, topíme plynem… No prostě až se byt vyhřeje, je výhřevnost dobrá, ne?“

Ani se nesnažím smát potichu, víno mi dodá veselí.

„Poslyšte,“ ztratí Lada trpělivost. „Vy se mě ptáte na věci, o kterých já vím úplný hovno. Zavolejte, až bude doma manžel. Na shledanou a krásný den!“

Štěstí že si Lada na úklid nepotrpí a nemá trauma z toho, když jí červeným vínem poprskám deku na gauči!

„No slyšelas to?“ obrátí se ke mně.

„Právě že jo!“ vyrážím ze sebe.

„Když se ptají na takový blbiny,“ pokrčí rameny sekretářka pana ředitele základní školy, která normálně sprostá slova nepoužívá. Ostatně, já taky ne, jen nám zkrátka tu a tam nějaká utečou.

„Byla jsem na tom rodičáku,“ vzpomenu si a vylíčím průběh schůzky s fyzikářem.

Teď se baví pro změnu Lada. „No jo, Chvátal.

„Tomáš o něm prohlásil, že mu leze semeno do hlavy.“

„Vnímavý hoch!“ směje se.

„Ona mu utekla manželka?“

„Divíš se? Kdo by s takovým podivínem vydržel? Nejdřív byl úplně nepříčetnej, ředitel už přemýšlel, jak se ho zbavit, hledal různý záminky, pak se trochu srovnal, ale sama vidíš, pořád nic moc… Zkoušel sbalit družinářku. Taje sice taky prdlá, avšak ne tolik, jak se zvenčí může zdát. Klasická stará panna a stejně Chvátala odmítla. Některý osudy jsou dost smutný, co.“

„Některý?“ odfrknu. Mám dojem, že skoro všechny! Povyprávím jí o mé návštěvě u Veroniky.

„Ta by se měla toho svýho vola zbavit, to je pro ni jediná šance,“ vysloví Lada přesně totéž, co si myslím. „I takhle s ním zabila dvacet let života… A dalších dvacet ji čeká, než se z toho zblázní. Nenajde odvahu na radikální řešení.“

„Nemá to lehký,“ zastanu se Veroniky. „Bojí se ho.“

„Tím spíš.“

„Říkala jsem jí to, ale… je měkká. A Eva hloupá. V tuhle chvíli určitě zahaluje španělský ptáčky pro svého úspěšného drahouše, co přijede v deset ze služebky a neřekne jí ahoj, nedají ani pusu. Spěchala domů, aby mu udělala oblíbenou večeři, přitom on s ní pořád nemluví!“

„Kdyby jen nemluvil,“ odfrkne Lada. „Vsadím se, že to nebude ani jíst. Dává si sakra pozor, aby nepřibral, večeře v deset v noci, kdes to viděla! Myslela jsem, že když mu Eva tak vyváří, že to jí, ale tuhle povídala, jak kolikrát skoro všechno vyhazuje, protože se toho ani nedotkne. Nechá stát plnej talíř, ani k tomu nečuchne, a jde si vzít naloženou zeleninu.“

„Fakt?“ užasnu. „A proč mu tedy vaří?!“

„Protože je blbá,“ odvětí Lada.

Nakonec, jiné vysvětlení vážně neexistuje. Tak strašně se mu chce zalíbit nejen vzhledově, ale i degradací na ubohou služku, o kterou si páníček neotře ani boty… Je jak pes loudící o podrbání za ušima!

„A to by s takovým idiotem chtěla mít děti!“ ušklíbnu se. „Mimochodem, když jsem u dětí… Až teď jsem se dozvěděla, že Kačka bere od října antikoncepci! Vůbec jsem netušila, že s někým chodí, natož že byla na gyndě! Nic mi neřekla, můra jedna. Sice furt seděla na netu nebo psala esemesky, tak jsem si myslela, že v tom nějakej kluk bude, ale tak jako v rámci platonický lásky… A vidíš.“

Lada to nevidí nijak tragicky. „Buď ráda, že je zodpovědná. Spíš ji pochval.“

„Pochválit? Já jsem z toho v šoku, rozumíš! Moje malá holčička, vždyť je jí teprve šestnáct…!“

„Tady vidíš, že to malá holčička není,“ pousměje se. „Mimochodem, v kolika jsi o to přišla…?“

„V sedmnácti.“

„A to bylo o generaci dřív, před dvaceti lety. Všechno se trochu posunulo dopředu. Vzpomínáš, co jsem si užila s Bárou, když si v patnácti a půl nabrnkla toho natěrače? Byl starší než já – a ona za ním tajně utíkala… Takových neomluvených hodin a vyhazov ze školy kvůli ženatýmu fotrovi! Skončila bych na psychiatrii, kdyby ji neomrzel. Když si na to vzpomenu, je mi nanic ještě teď, takže buď ráda, že je Kačka takhle v klidu.“

„Já vím, ale stejně,“ váhám. Těžko se mi smiřuje s představou, že mojí dceři dělá bůhvíjaký kluk takový věci…!

„Všichni jsou smradi,“ připomene mi. „Asi jo.“

„Tedy, krom Michalky, ta rozhodně ne,“ doplní Lada a obě se rozřehtáme. „O víkendu vyrazíme s Pavlem ven na kolech, nechceš se přidat?“

„Ne… Už něco mám…“

Potutelně na mě mrkne. „Už zase, jo?“

„Zase??“ opáčím dotčeně. „Jednou za měsíc je zase?“

„Máš to jak menses,“ baví se. „A u té si vždycky říkám, ach jo, už je tady zase… Beru to podle toho, ale tobě samozřejmě přeji, ať se to vydaří a je to častější než menstruace. A hlavně příjemnější, haha.“

„To určitě bude,“ vyprsknu. „Prý má pro mě překvapení, který mě určitě moc potěší.“

Lada udělá obličej. „Že by se rozhodl rozvést?“

Slyším v jejím tónu jasnou ironii.

„Neboj, nejsem tak hloupá, abych doufala v tohle.“

Onehdy jsme se spolu bavili o špercích, svěřila jsem se mu, že od rozvodu nemám ani prstýnek… Ale pro jistotu si tenhle tip nechám pro sebe, co kdybych se mýlila a překvapením byla kupříkladu kytice růží! Vypadala bych pak před Ladou jako naivka…!

Pak už čas dost pokročí, tudíž musím popadnout pytel a vyrazit k Neumětelům. A ty chipsy byly fakt hnusné (a stejně jsme je snědly do posledního drobečku), cítím kyselou pachuť ještě v tramvaji.

Nebo že by to bylo něčím jiným…?

Z víkendu u biologického otce nejsou děti zdaleka tak nadšeny jako já.

„Minulou sobotu a neděli jsme zabili u babičky, teď zase u táty…!“ brblá Katka.

„Jak, zabili?“ ohradím se. „Navštívili jste babičku, dnes navštívíte tatínka, máte být rádi, nevděčníci!“

„Jen jestli je rád i on,“ podotkne Tomáš.

„A hlavně naše maceška,“ ušklíbne se Katka.

„Vzala si rozvedeného chlapa se dvěma závazky? Vzala. Musela s tím počítat,“ vysvětlím s těžko skrývanou škodolibostí. „Pěkně si to s nimi na chalupě užijte a až se vás bude ptát, jestli něco nepotřebujete, ne abyste jako bulíci tvrdili že ne! Ode mě chcete pořád něco, jen ať se snaží taky tatínek.“

Onehdy jsem totiž byla svědkem výjevu, ze kterého mě málem chytil psotník. Karel skutečně výše uvedenou otázku položil a naše skromné děti shodně zabučely „nééé…“ O tom, že Karel vydělává mnohem víc než já, netřeba diskutovat, životní úroveň jeho nové rodiny je asi o tři třídy výš než torzo té původní.

Nejvíc se z víkendového programu raduje Arčí, ta bezelstná duše. Kdesi na venkovské chalupě si v Tomově společnosti užije rozhodně víc než se mnou v paneláku a pes je natolik inteligentní, aby si tyhle pozemské radosti spojil s pachem Karlova vozu, do kterého se prodere sotva Tomáš otevře dveře, div si nesedře kůži z boků.

S povzdechem a nuceným úsměvem jim všem čtyřem zamávám. Tomáš mi odpoví rukou, Arčí ocasem, Karel pokývnutím hlavy. Katka se k loučení nesníží; to abychom si uvědomili, že je velká a má právo rozhodovat o programu víkendů sama – a že my to naprosto ignorujeme. Do osmnácti to bude muset vydržet, děvenka!

Pět let a stejně to pořád bolí… Asi proto, že já jsem se rozvádět nechtěla, pro mě to byl blesk z čistého nebe! Ne že bychom neměli tu a tam problémy a výměny názorů, avšak to, že mě poslední rok manželství podváděl s mladou holkou a kvůli ní mě opustil, bylo naprosto nečekané. Karel je dobrý herec, o jeho souběžném vztahu jsem neměla tušení! Myslím, že on sám by se nerozváděl, nakonec mu to ideálně vyhovovalo, leč mladá mu položila nůž na krk: ona, nebo já. A tak si prostě vybral, ale protože je svým způsobem slaboch, místo aby přiznal barvu, vyrukoval s těmi plky o vyprchání lásky a porozumění a dušení se…

Mávnu rukou, nemá cenu se zaobírat tím, co stejně neovlivním. Stroj času, abych se mohla vrátit a zakroutit jí krkem, případně jemu (být vdovou není až tak ponižující jako být opuštěnou rozvedenou ženskou), zatím nikdo nevynalezl.

Soustředím se raději na to, co bude. Poklidím byt, připravím občerstvení, dopřeji si relaxační koupel, obleču erotické prádélko a na něj průsvitný župánek, oboje jsem si koupila právě k těmto účelům, svůdně se nalíčím – a pak už jen čekám a čekám, než mě prozvoní LADA 2, což je signál k tomu, abych pootevřela dveře a on mohl nepozorovaně vklouznout do bytu, aniž by se zdržoval zvoněním a ocho-mýtáním na chodbě déle než je nutné.

O něco později zaslechnu výtah, zakotví však o patro níž, další sázka na jistotu, kroky vyběhnuvší schody jsou tiché a kradmé, musím uši hodně napínat, a pak už vpadne návštěva do mého bytu i mé otevřené náruče.

„Krásně voníš,“ oznámí mi po vřelém polibku, kdy se ke mně tiskne celým tělem. (Tohle jsou ty příležitosti, na které si Ninu Ricci šetřím.) Není na tom o nic hůře, pánský parfém proniká do mého chřípí a působí jako feromony, na sobě hnědé letní kalhoty a sako z čistého lnu. Náš pan ředitel je za všech okolností upravený a sexy.

„Těšila jsem se, Zdeňku…“

„Netušíš, jak moc já na tebe,“ ujistí mě a dokáže mi svou touhu dalším polibkem, až se mu krev nahrne do jiné části těla než je mozek.

„Počkej, nebudeme na chodbě,“ vymaním se z jeho spárů, skoro to vypadá, že mě ohne hned nad botníkem.

„Můžu si dát u tebe sprchu, Alex? Je tam hrozný horko a ještě jsem byl na tenisu.

Aha, tak proto jsem musela čekat skoro do večera, ačkoli jeho padesátiletá bárbína opustila rodinný krb! Nahlas neřeknu nic, náš vztah-nevztah má svá zcela zvláštní pravidla (a zajímavé je, že všechna stanovil právě Zdeněk a jsou nastavená tak, aby se hodila jemu…!), musím být ráda, že vůbec přišel. Žen, které by stály o jeho objetí, je nepočítané!

Vysvleču mu košili i boxerky, dnes bez medvídků, zato stylové – bílé s potiskem maličkých tenisových raket, odložím župan a jen v prádle se skloním k němu nad vanu, abych si ho pěkně namydlila. Dotýkat se udržovaného opáleného těla (onehdy se mi svěřil, že chodí do solárka, protože si to jeho žena přeje) je požitek sám o sobě, zvlášť když mě přitom líbá na obnažené části mé kůže a jeho erekce už ve vaně vypovídá o vzrušení a touze.

„Čemu se směješ?“ všimne si mého výrazu.

„Jen mě tak napadlo, co by tomu říkaly holky v práci,“ pousměji se a jelikož zachytím jeho úlek, honem pokračuji: „Klídek, prostě jen taková myšlenka.“

„Takový věci si radši ani nepředstavuju,“ ujistí mě. Nejen Zdeněk, ale i já jsem mistr převleku, o našem vztahu nikdo nemá ani tušení, a to trvá už devět měsíců! Do knihovny nastoupil k prvnímu září – a od začátku října jsme milenci. V Týdnu knihoven se konal jeden velký seminář, po něm večírek… A na zadním sedadle jeho vozu ještě tu noc náš první sex.

„Dokdy zůstaneš?“ vyzvídám přerývaně, když vystoupí z vany, ledabyle se otře ručníkem a nechá mě, abych mu jazykem slízala zbývající kapičky vody.

„Ráno jsem odvezl Milušku do Brna, letěla za dcerou do Londýna, na prodloužený víkend do pondělka…“

„Takže se zdržíš do zítra?“ zajásám.

„Ano, ale jen do rána, od jedenácti mám golfový turnaj, kdybych tam nebyl, bylo by to podezřelé, chápeš.“

„Jistě,“ souhlasím, a protože jeho prsty vklouznou pod černou krajku kalhotek a zkušenými doteky mě začne masírovat, odsouhlasila bych cokoli, jen aby pokračoval!

Navnadí mne – a v nejlepším přestane, uchopí do náruče a odnese do postele. Protože znám Zdeňkovy libůstky, šátky

a bavlněný provaz mám připravené na stolku. Vždycky mi při sexu zavazuje oči a různě svazuje, prý pro můj intenzivnější prožitek, abych se oddávala jen fyzickým rozkoším. Pocity mám u toho všelijaké, to je pravda, ale že by zrovna šlo o slast nejvyšší… Myslím si, že důvod je trochu někde jinde. Zdeněk má rád převahu, v práci – i v posteli, to je celá věda, akorát lip zní, když se podá tak, že jde o moje dobro!!

Tentokrát si však šátků ani nevšimne, položí mě na postel a vrátí se pro svou tašku, něco jako větší ledvinku. „Mám pro tebe to překvapení, Alex.“

Zatetelím se v očekávání: „Ano…?“

„Zavři oči,“ nařídí mi a já ho poslechnu. Nejprve mi stáhne černou krajku, která se kalhotkám ani moc nepodobá, naladí mne jazykem a jakmile začnu sténat, přestane – a cosi velkého a studeného mi položí na kůži nahého bříška.

Na to, aby šlo o krabičku s prstenem, je to příliš těžké, to mi dojde okamžitě (a ne bez jistého zklamání!). Otevřu oči, nadzvednu se na lokti a zakoktám se.

„Pouta…?!“

„Ty jsou, viď?“ mrkne na mne a okamžitě je použije, protáhne je za kovovou trubku radiátoru, pošoupne kvůli tomu postel, načež mi do kovových oček vloží ruce. Divný pocit, když pouta zaklapnou a já jsem přikurtovaná k posteli, na sobě pouze korzet!

I tohle je mu málo, nohy mi přiváže šátky k pelesti, samozřejmě roztažené, a nakonec mi zaváže podle očekávání oči. Nemohu si pomoci, ale připadám si tak nějak poníženě (jako konkubína) a oklamaně (ten prsten, no…), že nemám patřičnou odezvu, přestože mě zpracovává jazykem i prsty. Snaží se tím víc, protože mlčím. Vyheknu teprve ve chvíli, kdy do mě prudce pronikne, což ho povzbudí a začne drsně přirážet.

Bohužel nejsme jediní, kdo se v tomhle horkém podvečeru sexuálně činí! Když se za zdí ozvou známé zvuky, ženský hlas kňourá, vzdychá a křičí se stále rostoucí hlasitostí, musím se navzdory zcela nevhodné situaci smát. Zdeňkovi to směšné nepřijde. Celý úplně zvadne!

„Co to je…?“ zeptá se šokované.

„Sousedi.“

„To tam nikdy nebylo!“

Musím se smát. „Soused vyměnil starou milenku za mladou. Tahle je z něho očividně mnohem víc nadšená.“

„A to je k smíchu?!“

„Proč ne? Sex je přirozená lidská potřeba, jak vidíš, baví to víc lidí než nás.“

„Nevšiml jsem si, že by tě to dnes bavilo,“ vytkne mi.

Výkřiky za zdí jsou stále vřeštivější, teď na ni asi vytáhl pilu a řeže a řeže a řeže…

„Ona to odheká i za mě,“ uchichtnu se.

„Někdy jsi úžasně vtipná, Alex.“ Zdeněk očividně nemá smysl pro humor, vzrušení dávno opadlo, žužu vyklouzlo. A to jsem si myslela, že podobné vjemy působí na chlapy rajcovně! Proč se tedy tak rádi dívají na porno?

„Já vím,“ ujistím ho. „Mohl bys mě odvázat, když…“ Rychle hledám slova, kterými ho neurazím ještě víc: „Když to momentálně na pokračování nevypadá?“

Mlčky moje přání vyplní, oba se oblečeme zpátky do prádla. Chvíli si třu zápěstí, docela to s želízky bolelo, uvědomím si, jak jsem odřená.

U kafe se už zase bavíme normálně, neeroticky, jako by přišel na návštěvu kamarád, ne milenec, o jídle a o vaření, což je jeden ze Zdeňkových koníčků (myslím, že Miluška neumí vzít vařečku do ruky). Z dohadování dostaneme hlad, a tak z masa, které mám v lednici, připraví činu dle svého

speciálního receptu. Je to prima, když mu asistuji, nálada se nám zlepší oběma, vtipkujeme a škádlíme se, takže když se hned po jídle milujeme znovu, dlouho a náročně, je to jen logické vyústění večera. A napravení reputace. Tentokrát to dopadne dobře, a to i přes pouta, která mi na začátku zase navlékne a která se mi bolestivě zařezávají co masa na zápěstích. Jelikož jsem přikurtovaná k radiátoru jak motýl k sametové podložce, mám dvě možnosti: zlomit si ruce nebo odřít zápěstí. Vyjde z toho to druhé.

Vlastně mě okroužkoval, jak jsem si přála, akorát ne zlatem a na prsteníčku, ale rudými kruhy na zápěstích! Aspoň tu blbou kytku donést mohl!!!

Ranní směna v dětském oddělení má tu výhodu, že jsem dřív doma, ale zase ty besedy… Ty mě jednou zabijí! Radši bych snad chodila do práce od rána do večera, kdybych mohla čistě jen půjčovat a nemusela si hrát na hodnou tetu, co miluje dětičky a přetrhla by se kvůli nim!

Hned v pondělí mám tři besedy za sebou na téma Astrid Lindgrenová. Děláme je společně se Soňou, už jsme ji takhle ve dvojici realizovaly a setkaly se s úspěchem stejně jako dnes. Tahle beseda je dobrá, mám ji zmáknutou, nemusím se plahočit s přípravami ani hledáním materiálů, a navíc posluchači jsou děti ze třetích tříd, což je pro besedy ideální věk. Jsou dost velcí na to, aby s nimi byla řeč, ale ještě to nejsou protivní puberťáci, které všechno otravuje a nudí. Tihle malí spolupracují a baví je to. Většinou.

Při třetí besedě si všimnu chlapečka v první řadě. Nevy-rušuje, poslouchá pozorně, ovšem mračí se tak strašlivě, až má čelo zkrabatěné do varhánků.

Jakmile besedu ukončím a rozloučíme se s dětmi, nedá mi to, abych se ho nezeptala: „Tobě se to tak moc nelíbilo, nebo proč se tolik mračíš?“

„Líbilo,“ ujistí mě, načež pokrčí rameny: „Ale když já pořád nemůžu přijít na to, která z vás dvou je ta Lindgrenová!“

Obě máme se Soňou hodně co dělat, abychom zacho –

valy důstojnost a vysvětlily mu to ve vší vážnosti. Bodejť se mohl, chudák, soustředit, když celou dobu řešil takové dilema!

V Melodii se sejdeme pouze s Ladou, Klárou a Evou. Ivaně stůňou děti, jak vzkázala po Kláře, Ivánek nebo který Řezáč dostal neštovice, a Veronika nedorazí, aniž by některá z nás tušila, proč. Respektive, my to tušíme, ale nevíme jistě, to je výstižnější.

Sezení ukončíme dřív než jindy. Lada chce stihnout zajít do pojišťovny a zrušit jakousi nevýhodnou pojistku, tudíž jdu kousek cesty s ní, načež objevím ve výkladu Mladé módy opravdu krásnou klukovskou sportovní košili s krátkými rukávy, o které jsem přesvědčená, že bude Tomovi slušet, a protože není drahá natolik, abychom se kvůli ní museli po zbytek měsíce chodit pást, rozhodnu se udělat mu radost (a sobě taky, pohled na vlastní děti, kterým to sluší, mě naplňuje uspokojením, aspoň tedy na chviličku). Tím spíš, když si děti z víkendu skutečně přivezly dárky! Daly na moje rady a pumply drahého tatíčka o batoh (Katka) a botasky na florbal (Tom). Oboje značkové! Tak aby děti neřekly, že táta kupuje, ale máma je lakomá. Jinak si víkend asi užily, podle Torna to bylo fajn, podle Káči děsná nuda a soudě z osmi klíšťat, které jsem v neděli večer vytahala pinzetou Arčímu z kožichu, podle psa super dobrodrůžo. Kdo ví, kde všude pobíhal!

„Dobrý den,“ pozdravím starou paní Vomáčkovou, co bydlí úplně v přízemí a jménem ji znám jen proto, že jsem s ní měla před třemi lety co do činění kvůli oknu, jež jí Tomáš vysklil míčem. Kupodivu i po tomhle incidentu naše vztahy zůstaly relativně dobré – zdravíme se.

„Dobrej, dobrej…“ Babka, která nesmyslně a hlavně zbytečně zametá chodník před vchodem, nejspíš aby měla co dělat, připojí i široký úsměv.

Docela mě jím zmate, zase tak přátelské vztahy nemáme, přímo na ní vidím, že mi chce něco důležitého říct a předem se připravím na další stížnost. Jestli taky viděla tu naši Káču, jak se ocucává s klukem…?

„Ráno jsem potkala Tomáška,“ oznámí mi.

Tušení nezklamalo, pouze jde o mladšího potomka.

„Ano…?“ zeptám se opatrně.

„Musím ho pochválit: jedinej ví, co se sluší a patří.“

„Ehm…?“

„Víte, každý pondělí si jezdím pěkně poránu do pekařství v Zahrádkách pro chleba, pečou tam ten nej lepší v celým městě. V autobuse je vždycky tlupa puberťáků, všichni pořvávají a mluví sprostě, sednout starou osobu nepustí a pozdravit je taky doma nenaučili… Akorát váš Tomášek, to je jinej kabrňák! Ten mě pozdraví vždycky.“ Rozpačitě si odkašlu. „Náš Tomáš…?“

„Taktak,“ přikyvuje babka spokojeně. „Je vidět, že ho máte dobře vychovanýho.“

Stále čekám, kdy přijde to hlavní, ale ono to nepřichází. Copak doopravdy mluví vážně??

„Aha… To jsem opravdu ráda,“ dostanu ze sebe neutrálně a rychle mizím ve výtahu.

Ten, o němž jsme právě mluvily, se láduje chlebem s hořčicí, zapíjí tu baštu mlékem rovnou z krabice a čte si Ábíč-ko. Podrbu Arčího za ušima, abych se zbavila jeho vítání, odložím nákupní tašku a šťouchnu do synka. „Haló!“ Zvedne oči. „Jé, ahoj. Ani jsem tě neslyšel.“

„Což mě, nijak nedupu, ale neslyšel jsi ani psí štěkot?“ podivím se, nicméně hned sonduji: „Víš, kdo je paní Vomáč-ková, Tome?“

„Ta stará čarodějnice dole od vchodu?“

„Jak to mluvíš?“ zeptám se přísně.

„A není snad? Už si nepamatuješ, jak vyváděla kvůli blbýmu oknu?“

„Rozbitýmu, ne blbýmu,“ opravím ho.

„To je jedno,“ mávne rukou. „Kdybys jí ho nenechala spravit expresní službou, veřejně by mě lynčovala.“

„Nonono,“ krotím ho. „Takže víš, která paní to je.“

„Jo,“ kývne ledabyle. „Proč? Ona konečně umřela?“

„Tome!“ Lípnu mu záhlavec. „Abys věděl, tak tě právě chválila. Za to, že umíš pozdravit.“

Podívá se na mě stejně nechápavě, jako jsem před chvílí zírala na starou paní. „Koho?“

„Jak, koho? Ji.“

„Tu už jsem neviděl… Ani nepamatuju.“

„Říkala, že každý pondělní ráno v autobuse –“

„Tak to si mě s někým plete. Já totiž autobusem do školy ani ze školy vůbec nejezdím. Tu jednu stanici chodíme denně s Ondrou pěšky a kecáme.“

Zklamaně vzdychnu. Škoda! Konečně slyším jednou na své děti pochvalu – a ono jde o omyl! Já jsem tomu hned nechtěla věřit… Přesto synka odměním novou košilí. Koneckonců, lepší pochvala omylem než stížnost právem!

„Taje suprová!“ raduje se a okamžitě košili zkouší. Sedne mu jako ulitá a sluší ještě víc, než jsem si představovala. Dokonce k ní hned stylizuje bodlinky na hlavě v trošku jiném směru, tudíž když se ve dveřích objeví Kačka, obávám se, že hned po příchodu druhého potomka dojde k hádce. Většinou se mu totiž posmívá, ježek je dávno nemoderní a kdesi cosi.

Tentokrát mě Katka překvapí, jelikož si ho vůbec nevšímá! Cosi zahuhlá a míří rovnou do dětského pokoje.

Dojdu tedy namazat chleby perlou a poklást je kolečky ředkviček, nedělám si iluze, že by snad Tomáš po své hořčičné přesnídávce už nechtěl víc jíst, a taky že ano, zato Kačku musím volat třikrát.“ Krucinál, tak bude to?“

„Ech-chi,“ zamumlá.

„Co jsi říkala?“

„Nich…“

Přijde mi to celé nějak podezřelé. Že by plakala? Jestli jí ten hejhula něco udělal, tak si ho pěkně podám! Bere kvůli němu antikoncepční prášky a on ji trápí?! Tak to bych se na to podívala! Kačka však na moje otázky odmítavě vrtí hlavou a vyhýbá se mému pohledu.

V ústech sejí cosi blýskne. „Co se ti stalo?!“

„Híkám, he nich…“

„Káčo!“ vyjevím se úplně, jelikož konečně objevím důvod jejího šišlání! „Ty Kačeno hloupá, jak to, že sis nechala dát piercing do jazyka?! Jsi normální??“

„E to ůj ahyk!“

„V kterým piercingovým centru ti to udělali?! Vždyť ti do osmnácti chybějí dva roky! Honem, vysyp tu adresu, hned si na ně došlápnu! Tohle jim neprojde!“

„Echtaň ychilovat,“ požádá mě a dorazí vysvětlením: „lehly chrne chi to ch ámochkou amy. Edna uhý.“

Málem mě z ní omývají! Tomáš se výborně baví, Katčino šišlání mu přijde náramně směšné, a já jsem na mrtvici. Snažím se ji donutit, aby tu ohavnost vyndala, ale je jako beran, přesvědčená, jaká teď bude úžasná parádnice. K doktorovi, jak mám původní nápad, ji nedostanu ani heverem, nakonec jsem ráda, že je ochotná si celý večer alespoň kloktat heřmánkem, který jí uvařím. Ještě aby tak do zhmožděného opuchlého jazyka chytla nějakou infekci!!!

Beseda s dětmi z mateřské školy může nezasvěceným připadat jako milá a příjemná událost. Děti jsou roztomilé, téma pohádek jednoduché, stačí jim přečíst nějaký krátký příběh a je to! Nevídáno. Léta praxe mě přesvědčila, že školkaři jsou sice roztomilí, to ano, ale beseda s nimi patří mezi ty, u kterých se pokaždé zapotím. Zatímco puberťáci nechtějí debatovat vůbec, tihle malí všichni. A všichni najednou! Udržet pozornost pětiletých dětí je náročné, natož se snažit dodržet koncept a mluvit o pohádkách! Maňásek čertíka, který původně patřil mým dětem, mi sice pomáhá navázat s dětmi lepší kontakt, obrázky důvěrně známých postaviček z Večerníčků jakbysmet, nicméně i tak je to zabíračka.

„Kdo ještě zná nějakou pohádku?“

„Spajdrmén!“ vykřikne nadšeně brýlatý klučík.

„To není moc pěkná pohádka. Jinou neznáte?“

„Já mám nový bačkůrky,“ pochlubí se copatá holčička.

„Když máš tak pěkné bačkůrky, čte ti maminka před spaním pohádky? Nebo tatínek? Vzpomeneš si na nějakou?“

„Růžový bačkůrky,“ upřesní holčička.

„Mně čte tatínek o Spajdrménovi!“ nedá se odbýt kluk.

„Mně koupí tatínek bagr,“ připojí se jeho soused.

„Mně můj tatínek taky koupí bagr!“ rozhodne se další.

„A můj tatínek už je hodnej!“ nechá se slyšet holčička, jíž chybí oba horní řezáky. „On byl zavřenej, ale už se vrátil a je teď hodnej.“

„Mně čte před spaním dědeček,“ pochlubí se další.

„Ano?“ zaraduji se. „O čem čtete?“

„O Spajdrménovi!“ napovídá ten nejhlučnější ze třídy.

„Mně čte dědeček,“ zopakuje holčička, „protože já tatínka nemám a maminka se nejdřív musí naučit, jak se má o mě starat, tak zatím bydlím u dědečka…“

„Děti,“ zvýším hlas, abych plodnou diskuzi přerušila a zvednu nad hlavu známou pohádkovou knížku. „Víte, jak se jmenuje tahle postavička?“

„Spajdrmén to není,“ správně pozná největší debatizér.

„To je Stejbl,“ zachrání situaci jiné dítě.

„Skoro správně,“ pochválím je vyčerpaně. „Jmenuje se Spejbl, akorát že na obrázku je jeho syn Hurvínek. Mají ještě pejska; jestlipak víte, jak se jmenuje ten?“

V obavách se podívám na fanouška Spidermana, jestli přispěje svým poněkud jednotvárným příspěvkem, a skutečně, ani tentokrát nezůstane potichu, nadechne se a vyrazí ze sebe: „Mně se kejvá zub.“

„To nevadí. Až vypadne, naroste ti druhý,“ těším ho. „Hurvínkův pejsek se jmenuje Žeryk, znáte ho, děti?“

Vesměs přikyvují, ačkoli si nejsem jistá, jestli to není tak nějak ze setrvačnosti. Brýlatý klučík se ďábelsky zazubí: „Až mi ten zub vypadne, tak mi za něj tatínek koupí tričko se Spajdrménem!“

Herodes nebyl zase tak špatný král!

Po vyčerpávající besedě si musím nejprve uvařit kafe, to abych se trochu zregenerovala. Zítra ke mně bude naštěstí osud milosrdný, trochu si odpočinu, ovšem pak mě čeká beseda s gymnazisty a první základkou, která si přeje pohovořit o pověstech, nejlépe z našeho regionu. Celkem vděčné téma, legendy, pokud jsou alespoň trochu strašidelné, děti přitahují, což o to, dělala jsem ji za ty roky nesčíslněkrát, jen by to chtělo něčím oživit…

Napadne mě podívat se do archivu, podle počítače by tam měl být uložen časopis, ve kterém se onehdy psalo o záhadných jevech na Kozím hrádku. Klíč od archivu v suterénu budovy, kam je samozřejmě čtenářům vstup zakázán, kupodivu nevisí spolu s ostatními na nástěnce v kanclu u Dáši, nejspíš bude přímo dole ve dveřích, asi tam někdo něco hledal a zapomněl ho vrátit na své místo.

Přesně, archiv odemčený, zářivky nezhasnuté, klíč v zámku, dokonce zevnitř. Možná lepší než zvenčí, to by ho mohl ještě nějaký nenechavý čtenář ukrást, zvlášť když dveře jsou označené lákavou tabulkou VSTUP ZAKÁZÁN. S povzdechem zamířím do hlubin, kde by podle signatury měly být noviny, které hledám, uloženy. Už po pár krocích se zarazím.

Zvuky, o kterých jsem si při vstupu myslela, že přicházejí seshora, jsou nyní mnohem jasnější – a docela určitě se pravidelné bouchání ozývá právě tady, ze sklepa! Jako by něco do něčeho naráželo… Průvan to být nemůže, nejsou tu okna a navíc tohle zní spíš jako perpetuum mobile, stále a stále a rychleji a hlasitěji…

Pocit déjà vu mě na okamžik zcela konsternuje. Skoro jako bych byla doma ve svém obýváku a za zdí si to rozdával soused s tou svou novou nymfomankou! Dokonce i ty steny, co se přidají, jsou si podobné, byť tedy zdaleka ne vřískavé, tohle je spíš jen unavené vzdychání a funění…

Ačkoli bych se měla otočit na patě a vyfofrovat z archivu, až by se za mnou prášilo, neodolám pokušení. Ženská zvědavost a zvídavost stála na samém počátku světa, je stará jako lidstvo samo – tak proč by u mě měla dělat výjimku? Prokličkuji mezi regály s uloženými tiskovinami a opatrně postupuji blíž k epicentru zvuku, a pak, když to spatřím na vlastní oči, mám co dělat, abych nevyjekla!

No to je síla!! Vycouvám a pádím z archivu tak rychle, že beru schody do patra po dvou. Lída, kterou potkám, jak se vrací z toalety, je ze mě div živá.

„Stalo se ti něco, Alex?“ strachuje se o mou duševní rovnováhu. „Vypadáš, jak kdybys viděla ducha.“

„Něco horšího,“ uchichtnu se. „Nebudeš tomu věřit, ale právě jsem načapala Naďu, jak sedí v archivu tam vzadu na kraji stolu… A nechá se piglovat o sto šest!“

„Kým?“ Lída se chytí za pusu. „Ona si přitáhla toho svého tajného milence až sem a v pracovní době…?!“

„Oba to mají v pracovní době,“ dodám konsternované.

„Jako že jsou oba z knihovny…?“ Lída se zhrozí: „Neříkej, že ten milenec je ředitel!!“

„Ne!“ vyjeknu při další hrůzné představě.

„Tak kdo?“ nechápe.

„Máme tu jen dva chlapy,“ napovím jí.

„Broněk?!“ protáhne nevěřícně.

„Bingo,“ přikývnu. „Skoro se divím, že ten rachot není slyšet až sem. Buší do ní a ona zase tím stolem do zdi, jen se barák otřásá…“

„To chci vidět,“ řehtá se Lída. „Naďa se chlubila, že má milence, ale tedy Broněk by mě nenapadl, ani kdyby zůstal poslední na světě… Ten má žaludek, co?“

Otřesu se při téhle představě. Zatím jsem totiž řešila jen zrakový vjem, ten čichový mi vůbec nedošel, stála jsem od nich příliš daleko!

„Třeba dal čouda a je mu všechno jedno,“ soudím.

„Já se snad půjdu podívat,“ řehtá se Lída. „Jdeš taky?“

„Jednou stačilo a i tak mám dojem, že výjev vosy na bonbonu do smrti z hlavy nedostanu!“ děsím se. Nahé lidské tělo je krásné, pokud je mladé a štíhlé. Metráková Lída není člověk, kterého bych musela vidět polonahého, a ještě jednou si vybavit obraz Broňka, té karikatury muže, co váží čtyřicet i s postelí, bude ze mě frigida!

Přípravu na besedu o pověstech ošidím, jelikož se znovu do archivu neodvážím, a později se mi o jiné myšlenky postará neznámé číslo, co mi rozezvučí mobil.

„Cvrčkova, prosím,“ ohlásím se neutrálně. Určitě jde o omyl, cizí čísla mi normálně nevolají.

„Aleš Chvátal.“

Doprčic, žádný omyl! Vyděsím se: „Tom něco provedl?“

„Měli jsme dnes takovou… rozmíšku,“ vysvětlí. „Do telefonu to není moc vhodné, za chvíli mi začíná hodina. Můžeme se někde sejít v klidu a probrat to?“

Přejedu si dlaní přes čelo, což naštěstí nemůže vidět. Moje nadšení je opravdu převeliké!

„Tenhle týden mám denně do čtyř, do školy se dostanu nejdřív půl páté. Předpokládám, že tak dlouho tam nejste… Mohu přijít jedině až příští týden poránu, zaběhla bych před odpolední…“

„Tyhle věci by se měly řešit hned, když se stanou, s týdenním zpožděním už to nemá ten správný efekt,“ vysvětlí mi můj špatný přístup. „A navíc ve škole stejně není klid.“

Zvěčním: „Dobrá, tak kde?“

„Mám za vámi přijít do knihovny?“

„Ne!“ vyhrknu spontánně, načež se omlouvám: „Tady taky není klid. Ani čas řešit soukromé záležitosti.“

„Hm… Víte, kde je čajovna Kvetoucí jabloni“

„Tuším.“

„Výborně. Hodí se vám čtvrtek v půl páté?“

„Budiž,“ vzdychnu. Nic jiného mi ani nezbývá! A aspoň pak stihnu i aerobic.

„Dobrá. Na shledanou.“

Spíš sbohem, ušklíbnu se a nakvašeně zavěsím.

Samozřejmě se hned po příchodu z práce snažím vytáhnout z Tomáše, který si hoví ve vaně až po krk schovaný v mydlinkách koupelové pěny, co strašného udělal.

„Nic, fakt, mami,“ hájí se. „Nelži! To by mě přece nezval.“

„Nechtěl pustit Karolínu na záchod,“ vyleze z něj. „Že na to máme přestávku a při hodině nebudeme courat.“

„A divíš se mu?“ pokrčím rameny. „Má pravdu. Jste osmá-ci a ne děti ze školky, které nevydrží pětačtyřicet minut bez čurání.“

„Ale mami,“ brání se. „Tady šlo o princip. On nás pustit musí! Co kdyby sejí udělalo špatně?“

„Ty máš starosti!“ odfrknu. „Předpokládám, že jsi mu začal vypočítávat jeho povinnosti… Proč prostě nesedíš zticha a nestaráš se o svoje?!“

„Právě pro ten princip, mami.“

„Ostatní taky hájili principy?“ zeptám se ironicky.

„Ne, protože jsou srabi,“ vysvětlí.

„Zatímco náš hrdina si musí znepřátelit nejobávanějšího učitele ještě víc, že? To je taky skvělej princip. A kam se vůbec chystáš? Proč se koupeš teď?“

„Půjdeme s klukama na čaj a hranolky,“ vysvětlí.

Zakroutím očima a jdu raději připravit večeři, jelikož mi je jasné, že porce hranolků za dvacet korun hladovce Tomova kalibru nezasytí.

„Mami, ať uh vypadne z koupelny,“ dožaduje se svých práv Katka. „Pothebuju kloktat…“

Otok je z nej většího pryč, artikuluje podstatně lépe, nicméně při pohledu na fialový jazyk potřený protizánětlivou vodičkou na afty se stříbrným cvočkem uprostřed ve mně stále probouzí touhu Kačce nafackovat.

„Tome, vystřel,“ požádám syna a zpátky k dceři: „Co ti na to říkali učitelé?“

„Nich,“ odvětí dle očekávání. Nevěřím tomu ani zbla!

Tomáš sice z vany vyleze, ovšem blokuje pro změnu místo u umývadla, kde se snaží o co nejsouměrnější postavení bodlinek.

„Na tobě tak záleží, ty lemoune! Cho si myslíš? He by se nějaká holka otočila po takovým bahantovi?“

„Nevím, co je bahant,“ posmívá se jí, čímž ji vytočí a dětičky se zhádají jako psi, přičemž sprostýmu slůvky opravdu nešetří. Když se je snažím od sebe rozehnat a rozsoudit, jsem ta špatná já – oba si totiž myslí, že nadržuji vždycky jen tomu druhému!

„Ztratil se mi jeden gekon!“ žaluje Tom ublíženě. „Za to taky určitě může vona! Pořád vyhrožovala, že mi ty bestie vyháže z okna! Vidíš, jaká je to můra – a ty se jí ještě zastáváš!“

„Kachlů ti na ně z vysoká!“ ujistí ho a prostředníčkem dodá svému tvrzení důraz, za což si ode mě vyslouží facku. V té chvíli si připadá ublíženě Katka: „Jasně, chopak tvůj miláchek Tomáchek!“

To by se jeden musel zbláznit! Stejně jako se rozčílit u večeře, kdy Katka, která normálně jí jako vrabec, se zhmožděným jazykem přešla na tekutou stravu a snědla poslední dva jogurty, co v ledničce našla – bohužel jeden právě Tomášův. A zase bylo zle.

Ten večer se jí povede vytočit mě ještě jednou, a to jako řádně. Nejprve okolkuje u mě v obýváku, myslet si, že by si přišla popovídat á lá kámoška, mě po minulé zkušenosti ani nenapadne, spíš tipuju průšvih. A taky jo.

„No tak se pochlub,“ pobídnu ji, když už její listování v TV programu trvá příliš dlouho.

„Zítra ti asi zavolá pan Krátký,“ vymáčkne se.

V první chvíli dost tápu. „Kdože?“

„Robinův táta.“

Stále jsem dost mimo. „Kdo je Robin?“

Zatváří se dotčeně: „Můj kluk, přece!“

„Aha… A proč mi bude volat jeho otec?!“

„Nevím,“ pokrčí rameny. „Chtěl na Robinovi tvoje číslo, tak jsem mu ho dala a on ho řekl svýmu tátovi.“

Zírám jak spadlá z višně. „Možná ti budu připadat zaostalá, Kačenko, ale pořád mi nějak uniká pointa.

„Chtěla jsi vědět, s kým chodím, ne?“ trhne hlavou. „V sobotu ti ho přivedu ukázat. Spokojená?“

Do spokojenosti mám hodně daleko, navíc tuším, že mi neřekla vše. „A jak s tím souvisí ten telefonát?“

„Nejspíš kvůli tomu, že u nás bude Robin spát.“

„Cože?!“ vylítnu jak píchnutá vosou. „Co to je za pitoměj nápad?!“

„Proč pitoměj?“ urazí se. „Půjdeme spolu v sobotu večer na dýzu do Centra, no a protože není z Bakova, ale z Račic, na gympl dojíždí, v noci by se nedostal domů. Přespí u nás. Je to tak těžký pochopit?“

„Já to chápu,“ zorientuji se v jejím výkladu. „Ty si jednoduše představuješ, že si budeš v sobotu užívat s tím svým miláčkem – a my s Tomem budeme spát jako kde?! Jestli sis nevšimla, nemáš svůj pokoj a dvě místnosti jsou pro čtyři lidi a psa dost malé!“

„No,“ zaváhá, „Tom by mohl být s tebou v obýváku, ne? Když se zmáčknete… Tvoje postel nám supluje jeden a půl lůžkový gauč. Jednu noc to přece vydržíte.“

Dcerunka to má promyšlené! „Zapomeň!“

„Já už mu to slíbila! Nemůžu mu přece říct, že ti vadí! Když jsi ho ke všemu ještě ani neviděla!“

„Kdybys neměla i takhle oteklou pusu, dala bych ti přes ní pár facek, Katko,“ ujistím ji a výhrůžným hlasem pokračuji: „Příště se mě laskavě zeptej předem, než začneš plánovat takový pitomosti! Pokud tu má přespat – což se mi tedy nelíbí ani trochu! – jedině tak, že on a Tom v pokoji, ty se mnou v obýváku.“

„Mami!“ mračí se. „Nežijeme v době Pýchy a předsudku nebo Jany Eyrový, dneska je to trošku jinak.“

„Všimla jsem si, jak moc jsi moderní,“ ušklíbnu se. „Svoje jsem ti k tomu řekla a víc o tom nehodlám debatovat. Pokud se ti tohle řešení nezdá, můžeš to celé zrušit.“

„Tsss,“ zasyčí a uražena do hloubi duše odkráčí.

Já jí dám Pýchu a předsudek] Dítě knihovnice se nezapře, to se musí nechat!!

Beseda se studenty třetího ročníku gymnázia, kam chodí i Katka, ovšem ta o dva roky níž, patří k akcím, ze kterých mám pocit dobře udělané práce a nepromarněného času (a to je málokdy!). Samotné téma exilové literatury je záživné jen pro ty, koho baví knížky a čtení (nedělám si iluze, že by z pětadvaceti lidí ve třídě byla aspoň polovina pravidelných čtenářů), přesto poslouchají všichni a jak mohu soudit, se zájmem. Anebo aspoň se slušností vyslechnout přednášejícího (pořád lepší než sedět ve třídě). O nakladatelství 68 Publishers už rozhodně slyšeli, mají správné reakce, a když jim na závěr přečtu úryvek z povídky Májová kouzelnice od Josefa Škvoreckého, zdá se, že jsem některé z nich naladila si Prima sezonu, která jim musí být právě vzhledem ke stejně starým hrdinům, jako jsou oni, půjčit. A navíc jde o lásku a pokusy o sex, což je zajímá nejvíc. Na vážnější četbu ať se s nimi zaměří pan profesor, mým úkolem bylo udělat besedu zajímavou. Na závěr mi dokonce zatleskají (to už tady dlouho nebylo!) a pan profesor vysekne poklonu a poděkování. Prostě ideální, úplně se rozplývám, tudíž poté, co se zmíní, že jsou v městské knihovně jako třída poprvé a vzhledem k tomu, že třetina žáků je dojíždějících, pro mnohé z nich je to celkově první návštěva, jim aktivně nabídnu krátkou exkurzi po budově a oni s díky přijímají.

Studenty nejvíc chytne hudební oddělení a internetová klubovna, profesora čítárna a dospělé oddělení. Sympatický chlapík, zatímco se studenti individuálně procházejí mezi regály a zkouší hledat knihy a informace o nich v počítačových databázích, prohodíme pár slov o knížkách na trhu a o tom, jaká je škoda, že má v dnešní době kniha velkou konkurenci, kdy pro děti a mládež není zdaleka tak přitažlivá jako počítače a internet a další požírače času.

„Přesně tak, vidím to doma na svých dětech,“ pousměji se. „Dcera navštěvuje vaši školu, je v prvním ročníku.“

„Skutečně? Prváky mám na literaturu také. Jméno?“

„Katka Cvrčkova,“ pochlubím se v obavách, jestli jsem to nepřehnala. Nerada bych si dobrý pocit z besedy zkazila stížnostmi na svou línou a drzou dceru!

„Ano, vybavuji šiji. Taková milá hezká blondýnka… Je vám hodně podobná,“ přikývne. „Šikovné děvče.“

Páni, ještě je galantní, je vidět, že je ze staré školy! Příště budu muset jít na rodičák a zastavit se i v jeho kabinetě, o Katčině šikovnosti a hlavně pilnosti si nedělám žádné iluze, tím víc by jí mohl můj kamaráčoft s profesorem pomoci…

Nechám ho, aby se i on porozhlédl po knihovně, a zajdu na kus řeči za Lídou k pultu. „Dobrý?“

„V pohodě,“ usměji se na ni. „Buď už jsou prostě rozumní, anebo je má tak vycepovaný.“

O chvíli později se s profesorem i studenty rozloučím a kdyby nezačalo ječet poplašné zařízení, mohl mi ten pěkný pocit zůstat i nadále! Asi jsem v nich zájem o četbu vzbudila až moc velký…!

S Lídou i Dášou se rychle přesuneme k východu, kde se tlupa gymnazistů za mohutného hlaholu rozestoupila kolem osoby, která se snažila vynést ven tajně knihu.

„Co je na tom k smíchu?“ snaží se všeobecné veselí překřičet Dáša. „Je to spíš smutné, když mezi studenty gymnázia odhalíme zloděje…“

V té chvíli Dáše sklapne a stejně jako já šokované zírá na pana profesora, který z kapsy saka rozpačitě vytáhne tenkou brožuru skutečných kriminálních případů s názvem Spády náruživého staříka.

„Musel jsem ji tam strčit omylem,“ omlouvá se, leč nevím, zda se v početné skupině studentů plus tří knihovnic najde někdo, kdo by mu věřil roztržitost!

Jelikož jsem se s nimi právě rozloučila a tohle už se mě netýká, odplížím se jako spráskaný pes. Nevím, jak moc se stydí pan profesor, ale já příšerně! Za něho. A taky vím, že při příštím rodičáku literární kabinet hledat nebudu. Propadla bych se hanbou!

Kačko, Kačko, musíš se dobře učit, protože žádnou protekci ti maminka opatřit nemůže, říkám si v duchu a raději jdu zpátky do dětského, abych prošla průvodce po moravských hradech a zříceninách, kde jsou mimo jiné i zajímavé pověsti vážící se k jednotlivým místům.

Právě si vypisuji legendy, ta o ohnivém psovi by mohla děti zaujmout, když se rozletí dveře do mé a Soniny kanceláře a objeví se v nich paní Miluška. Řeči o padesátileté bárbíně nebyly od věci, růžový komplet s volánky, který si nejspíš pořídila v Londýně, sice vypadá draze, ale působí dost nepatřičně.

„Dobrý den,“ pozdravím ji vyčkávavě.

„Hledám manžela,“ oznámí mi stroze.

Hrkne ve mně jako v pendlovkách. Že by něco tušila?! „Tady…?“

„Pracuje tu, ne?“ odpoví s despektem.

„V knihovně ano, v dětském oddělení ne,“ zamlouvám svou neadekvátní reakci. V té chvíli mi padnou oči na zápěstí paní Milušky – to, co jsem nejprve považovala za růžové náramky, jsou ve skutečnosti rudé šrámy velmi podobné těm, které hyzdí i moje ruce!! Kvůli nim od pondělí chodím buď v dlouhých rukávech, anebo alespoň s Katčinými návleky jako puberťačka! Vida, je mi jasné, jak a čím se svým chotěm oslavili její návrat z Anglie…

„Nepředpokládám, že by vám tu pomáhal rovnat Erbena a Němcovou,“ zvedne afektovaně obočí, „přesto byste mohla mít tušení, kde se váš ředitel pohybuje.“

Schovám ruce pod stůl jako přistižená školačka, šrámy mi dnes ráno připadaly natolik světlé, že jsem vyrazila v tričku bez rukávů a protivné návleky shodila ještě před besedou, aby si gymnazisti neklepali na čelo.

„A vidíte, nemám. Budova je veliká, nehlídám ho.“

Chvíli si mě měří pátravým zrakem, kdy se vší silou snažím nezčervenat (kolik ti je, Alex, probůh!). Naštěstí není vševědoucí a pokud jí o mně ženská intuice našeptává cokoli, nedá to na sobě znát.

„Děkuji za ochotu,“ prohlásí při odchodu ironicky.

Baba jedna! Kdybych aktivně vyskočila a pobíhala po budově jako křeček v kole, nevypadala bych jako ochotná knihovnice, nýbrž jako idiot, to jsem si jistá. A ke všemu podezřelý idiot, Miluška není hlupák, jak mi Zdeněk několikrát zdůrazňoval, mohla by si to dát dohromady.

Ty kruhy na jejích zápěstích z hlavy ale nedostanu! Straší mě ještě cestou z práce, kdy procházím uličky kolem Palachová náměstí, kde by dle mapy na internetu měla být čajovna Kvetoucí jabloň. Než se mi ji podaří nalézt, zvonění mobilu zcela zruší moje starosti, jaké oblečení je do čajovny nejlepší, jestli třeba moje tílko bez rukávů, které jsem si vzala k propínací sukni, nebude vypadat divně. Ve svých představách mám totiž čajovnu spojenou s hippísáky.

„Cvrčkova.“ Číslo, které mi volá, sice uložené nemám, ovšem tentokrát pro mě už neznámé není, pamatuji si ho. Teď mi řekne, že schůzku přesouvá na příští týden, a zabiju ho. Když se v tom vedru plahočím až sem…!

„Aleš Chvátal,“ představí se celým jménem, divže k němu nepřidá titul. Nejspíš žádný nemá, napadne mne škodolibě. Maximálně magistr. Magistr tělocviku, haha… „Paní Alexandro, omlouvám se za zpoždění, zdržel jsem se ve škole…“ No neříkala jsem to?! „Nestihnu do čajovny dorazit včas…“ Trouba. Hlavně že po dětech požaduje dochvilnost…! „Napadlo mě udělat to jinak, ušetříte čas sobě i mně, když se zastavíte rovnou u mě doma. Jste v čajovně?“

„Skoro.“

„Výborně, mám byt na Palachově náměstí jedenáct. V patře nad lékárnou, nemůžete minout. Je to při cestě.“

Dobrý bože, zaúpím v duchu. „Nechci vás obtěžovat, navíc doma… Je to opravdu nutné?“

, Ano, je,“ odvětí nekompromisně a smířlivěji dodá: „Mám dojem, že se těžko shodneme na jiném termínu. Jsem přesvědčen o důležitosti spolupráce školy a rodiny. Pokud máte jen trochu zájem na synově prospěchu i chování –“

„Za deset minut tam budu,“ ujistím ho a zavěsím.

Spolupráce rodiny a školy je sice pěkný slogan, skloňuje se v různých pádech, ale nemuselo by se to přehánět, zuřím v duchu, když hledám na náměstí lékárnu. Aha, tamhle, LÉKÁRNA OLYMPIA, to bude ono. Vklouznu do průjezdu domu, kde je příjemný chládek, a než vystoupám schody do patra, tyhle staré domy nemají výtahy, počkám, až se trochu zaklimatizuji, abych se do bytu neoblíbeného učitele nevřítila celá uřícená a zpocená. Dokonce si kvůli dobrému dojmu přečísnu vlasy, otřu pot papírovým kapesníčkem a přelíznu rty leskem, byť silně pochybuji, že by zrovna tohle mohlo Tomovi pomoci!

Stisknu tlačítko zvonku. Ty děti si ani neuvědomují, co pro ně rodiče dělají… Otevře mi v propocené teplákovce, holou lebku skropenou miniaturními kapičkami.

„Dobrý den, rád vás vidím, paní Crčková,“ přivítá mě celkem galantně, asi se snaží napravit faux pax, co se mu povedl minule s mužským vzorem. „Posaďte se. Pijete kávu rozpustnou, nebo turka?“

„Rozpustnou, ale nemůžu vás přece zdržovat –“

„Teď už jsem doma, nikam nespěchám,“ uklidní mne. „Omlouvám se za ten úbor, právě jsem se vrátil z tréninku. Sedněte si, udělejte si pohodlí, hned to bude.“

Byt má malý, menší než já, a rozhodně víc uklizený. Působí až vojensky stroze, nikde žádné zbytečné serepetičky.

Ne zrovna nadšeně přijmu místo na tvrdém gauči, poděkuji za kávu v zeleném šálku a ujistím ho, že s mlékem ani cukrem se nemusí namáhat.

„Omluvte mě na okamžik,“ požádá mě o chvíli strpení, „jen se převleču.“

Zase zdržování, pomyslím si nenadšeně, nicméně uznám, že sedět vedle člověka propoceného skrz naskrz by nemusel být žádný ráj, i když kolegyni Naďu by určitě netrumřl! Usrknu kávy a zaškaredím se. No tedy, kdovíjakou levnou značku kupuje! Má odpornou nakyslou chuť.

Za zdí šumí sprcha, aspoň to není žádný čuňák, bod k dobru si zaslouží, byť mě to stojí další minuty navíc. Celkem asi tři, hodil sebou, a když se znovu objeví v obýváku, má na sobě pouze ručník kolem pasu!

Předpokládám, že kolem třeba jen projde pro věci do sousedního pokoje, ale on zamíří ke gauči a přisedne si s takovou nenuceností a sebevědomím, jako by byl oděn ve večerním! Ostatně, tělo má sportem vypracované, za to se stydět opravdu nemusí, avšak mezi chvíle, kdy se nesluší tělo ukazovat jiným, rozhodně tahle patří!

„Chtěl jsem s vámi mluvit o Tomášovi, jak jste jistě pochopila,“ zahájí konverzaci. „Tomáš je drzý a míchá se do věcí, které se ho netýkají. Hlavně to druhé by se mu mohlo v životě ošklivě vymstít.“

„Tomáš není žádný andílek, o to se přít rozhodně nehodlám,“ ujistím ho. „Na druhou stranu se zastal spolužačky v dobrém úmyslu. Odmalička bojuje za spravedlnost, snaží se, aby nikdo nebyl utlačován. Podle školního řáduje skutečně učitel povinen uvolnit žáka na toaletu, když mu není dobře nebo má zdravotní problém.“

Na Chvátalově tváři se objeví cosi jako úsměv, aspoň myslím, že to má být úsměv, smát jsem ho ještě neviděla!

„Snad byste nevěřila takovým kecům,“ prohlásí nečekaně nespisovně. „Není to tak dávno, Alexandro – smím vám říkat Alexandro? Není to tak dávno, co jste jistě sama vymýšlela různé finty na pedagogy a snažila seje oblafnout. Tohle všechno už tady bylo, nic nového pod sluncem. I když ve vašem případě musela být pro učitele na střední škole radost mít takovou studentku ve třídě…“

Skloní se ke mně a rukou promne pramínek mých vlasů, čímž můj šok jen prohloubí. Nejsem s to vydat hlásku, oči fascinovaně zapíchlé v místo, kde se cípy ručníku rozevřely, jak se ke mně natáhl.

„Přece se můžeme domluvit,“ navrhne mi, patrně povzbuzen mým mlčením, jež mylně bere za souhlas. „Oba máme zájem, aby se Tomášovi ve škole dařilo, ne? Pomůžu vám s výchovou, Alexandro, a uvidíte, když na něj budeme správně působit oba, já ve škole, vy doma, výsledky se docela určitě brzy dostaví. Tomáš je celkem fajn kluk… a má krásnou mladou maminku…“

Neholí se jen na hlavě a bradě, uvědomím si zcela nemístně při pohledu do jeho klína. Cípy už se rozevřely úplně, respektive, to, jak se mu postavil, je od sebe oddálilo ještě víc. Uvědomí si, kam koukám, znovu udělá ten samolibý škleb (= úsměv) a položí mi ruku na stehno.

Přímý kontakt mne probere ze strnulosti, odtáhnu se tak prudce, až drcnu do stolku a šálek s kávou se sice nepřevrhne, zato z něj polovina kávy vystříkne na podšálek i desku stolku.

„Vylila jste si kafe, Alex,“ oznámí mi měkce.

„Stejně nebylo dobrý!“ ujistím ho, seberu tašku položenou vedle gauče a prchám, co nejrychleji mohu!

Zastavím se až na ulici a ohlížím se ještě v tramvaji, než konečně uvěřím, že nejsme ve filmu, aby za mnou běžel pro pobavení diváků polonahý až na náměstí.

„Co tak brzy?“ užasne Lada, když se objevím v jejich bytě. „Nebyl aerobik? Že by hlavní hopsanda onemocněla?“

„Nalij mi panáka,“ požádám ji. „Nebo mě picne.“

Vyštrachá z ledničky načatou becherovku, pobídne mě, ať se posadím rovnou v kuchyni, odstrčí špinavé nádobí na stranu, aby nám udělala místo, a vytáhne skleničky. Prvního panáka do sebe kopnu na ex, druhého si zředím tonikem, teprve pak popíšu kamarádce neuvěřitelný zážitek.

Lada se královsky baví!

„To je lepší než v knížce,“ ukáže mi na rozečtený román uprostřed misek zapatlaných zbytky těsta, tvarohu a čeho všeho ještě. „Toho bordelu si nevšímej, rozhodla jsem se potěšit rodinu koláčem, už voní z trouby, cítíš? Ale pak jsem se začetla a zapomněla dát nádobí do myčky… Že je

Chvátal magor, to jsem věděla dávno, ale že navíc i sexuální maniak…!“

„Nakonec měl Tom pravdu, když tvrdil to o tom tlačícím semenu,“ uchichtnu se, jelikož takhle zpětně mi to přijde celé k smíchu.

„Hele, měla ses obětovat,“ řehtá se Lada.

„Cože?!“

„Správná matka by pro svoje dítě udělala všechno.“

„Nejsem správná matka,“ ujistím ji. „To vím dávno.“

Lada na mě mrkne. „Jakýho ho měl?“

„No…,“ zaváhám pobaveně. „Možná jsem udělala chybu. Vždycky jsem si myslela, že sportovci jsou narostlí všude jinde, než tam… Aleš je výjimkou.“

„Vidíš! Mohla sis užít a ještě by měl Tom protekci!“

„Jsi praštěná!“

Řehtáme se, jako by nám bylo sedmnáct, a svěřovaly jsme si své první sexuální zážitky. Pořád říkám, že se od té doby v psychice zase tolik nezměnilo! Ladě to asi přijde také stejné, protože se zeptá:

„A co o víkendu? Jak sis to užila?“

Poškrábu se za uchem. „Říkala jsem ti o těch jeho libůstkách, ne?“

„Svazování, šátky, provazy, řetězy, latex?“

„Krom toho latexu,“ souhlasím. „Teď to vyšperkoval pouty. Podívej…“

Uznale okoukne stále viditelné šrámy na zápěstích. „Hm, pěkný… V sexu je dovolený všechno pod jednou podmínkou: pokud to tak chtějí oba.“

„A jsme u toho,“ pokrčím rameny.

„Jestli tě to hnusí nebo znechucuje, nedělej to.“

„To je silnej výraz,“ opravím ji. „Rozumíš, já z toho v konečným důsledku taky něco mám, to jo, ale jinak je mm to takový strašně jednostranný milování, když se nemůžu hýbat. Chtěla bych se taky zapojit, chápeš.“

„A řekla jsi mu to?“

„Zkoušela jsem naznačit… Mockrát. Musí mít převahu, nebavilo by to pro změnu jeho, kdyby nebyl pánem situace. A víš, co bylo nejhorší? Dnes přišla do knihovny jeho žena… a měla na rukou tytéž kroužky.“

Lada vyždíme z becherovky poslední zbytky, drží ji jakou dobu dnem vzhůru, aby nepřišla nazmar jediná kapka, teprve pak opatrně řekne: „To ti přece muselo bejt jasný, že s ní spí, ne?“

„No…“

„Nebo ti snad vykládá, jak jsou s manželkou po těch letech už jen kamarádi a nerozvádí se kvůli dětem – kvůli dospělé dceři – a podobný hlody?“

„Ne, to ne,“ zastanu se Zdeňka. „Nemluví o tom vůbec. Rozumíš, Lado, já jsem věděla, že s ní spí… Ale víš, když jsem to dnes viděla… ty otlaky na rukou… Představila si, co a jak… Je mi z toho nějak blbě.“

„To tak bejvá. S ženatým.“

„Nejsem tak pitomá, abych nevěděla, že celej tenhle vztah nemá nejmenší šanci, natož budoucnost! Zdeněk svou ženu nikdy neopustí, už ty jeho krycí manévry… Dává si tolik práce, aby se neprozradil, v práci se na mě ani neusměje… Kdyby mu na manželství a manželce nezáleželo, nedělal by to. Vím to od začátku, ale stejně… Nějak mě to dneska vzalo. Můj život stojí za velký kulový. Víš, jak jsme si přísahaly, že si nevezmeme žádný blbce? To je to. Já si blbce nevzala. Úžas-nej přišel i tý mladý náně, co mi ho sebrala…! Od rozvodu uteklo pět let – a jsem sama stejně jako na začátku, akorát o pět let starší a o pár kil tlustší. A lepší už to nebude!“

Lada nevypadá, že by mě chtěla litovat. „Řekni mi jedno,

Alex. Proč se Zdeňkem jsi, když jsi z toho zdrchaná a ani v tom sexu to není to, co by sis představovala?“

Podívám sejí do očí. „Protože mám pocit, že aspoň chvíli žiju, když má někdo zájem.“

„Ten měl Chvátal taky,“ připomene mi se smíchem.

„Jenže Chvátal je idiot!“ odfrknu, nicméně musím se smát taky. „Myslím zájem zajímavýho chlapa. Ačkoli je to se Zdeňkem bezprizorní, pořád je to lepší než dlouhý osamělý večery s vibrátorem, řekněme si to na rovinu.“

Pokrčí rameny. „Nevím. Je to těžký. Nejsem v tvý situaci, nemůžu to soudit, natož odsuzovat.“

„Co čteš?“ natáhnu se pro román mezi nádobím, zatímco Lada rychle vytahuje z trouby lehce přištihraný koláč. „Linda Howard… Ach ouvej.“

„Četla jsi to?“

„Ne, ale můžu ti říct, o čem to je,“ prozradím jí. „Hlavní hrdinkou je emancipovaná žena, krásná, sebevědomá, dobrá v práci, která je sice sama, ale ne na dlouho – zrovinka, kde se vzal, tu se vzal, někde v blízkém okolí se přichomýtne skvělej chlap přiměřenýho věku. Žádný béčko, jako třeba podavač na stavbě, spíš doktor nebo tak, a –“

„Tentokrát šerif,“ baví se.

„A je to pořádnej chlapák, narostlej, charismatickej, chyt-rej, skvělej – a hlavně svobodnej.“

„Jak to víš?“ udělá naoko přehnaně.

„Pár románů jsem taky přečetla,“ ušklíbnu se. „Jsou to kecy, Lado. Kdyby byl tak skvělej, nebyl by přece svobodnej! Dávno by ho nějaká klofla. Natož aby byl takovej borec a v sexu naprosto úžasnej, bez závazků a bez finančních potíží… Blbost. Víš, jak je to v reálu? Svobodní jsou leda mladí kluci, kteří ovšem nestojí o čtyřicetiletý baby; takoví balí holky jako je Bára nebo Kačena, případně Soňa od nás z práce… Ti, co jsou věkem ke mně, nejsou volní pro nic za nic. Vždycky to má nějakej důvod: jsou rozvedení, chlastají, zahejbají… Anebo potom jsou k máni leda žená-ěi, co přivítají nějakou tu bokovku, ale zase se pěkně vrátí k rodinnému krbu. Všechno jedna verbež. Z bláta do louže! Připadá mi, že dnes snad není skoro nikdo věrnej. A nejhůř dopadne manželka. Ta naivka, co byla věrná a věřila, že zrovna jí to vyjde. A ono ne.“

Lada pokrčí rameny. „Neuraz se, Alex, ale s ředitelem to děláš ty. S ženatým. Co jeho žena…?“

„Jako co na to moje svědomí?“ ušklíbnu se. „Proč bych, krucinál, měla brát ohledy na jeho manželku, když na mě nikdo ohledy nebral a nebere?!“

Ve dveřích se objeví Matěj, v ruce kytaru, na tváři bezstarostný výraz mládí.

„Cau, holky,“ zazubí se. „No ne, tady je mejdan?“

„Já ti dám holky,“ lípne mu Lada naoko pohlavek. Musí se řádně natáhnout, aby na něj dosáhla! „Kdes byl?“

„S kapelou…“

„A co latina?“ připomene mu jeho matka.

„Prý ti hrozí repas, blbý, co?“ mrknu na něj.

„Nehrozí ani poprvý, ani naposled,“ zazubí se.

„Tak ho slyšíš,“ vzdychne Lada.

„Mám si taky donést skleničku?“ navrhuje Matěj.

„Vysmahni!“ poradí mu mateřsky a vystrnadí ho z kuchyně. „Učení na posledním místě… Jestli prolítne, skončím v Bohnicích! O víkendu jedeme s Pavlem na výlet, už se těším. Ať se tu smradi postaví třeba na hlavu.“

„Na kolech?“

„Ne!“ zhrozí se. „Autem. Projdeme si znovu moravský jeskyně, rezervla jsem si ubytování v penzionu u Macochy, bude to pěkná změna.“

„To vám závidím,“ přiznám upřímně. „Děti necháš doma samotné?“

„Jaký děti?“ zasměje se. „Bára bude s tím svým a Mates si určitě poradí. Na rodinné výlety s námi jezdili naposledy ve třinácti a ještě s křikem.“

Chci něco dodat, když mi začne zvonit mobil.

„Chvátal?“ tipuje Lada pobaveně.

„Ne,“ oddechnu si. Číslo sice neznám, nicméně Chvátal měl jiného operátora. „Cvrčkova, prosím.“

„Dobrý den, tady Krátký… Můžete na chvilku?“

Trvá mi deset vteřin, než mi sepne, kdo je pan Krátký!

„A-ano.“

„Víte, náš kluk kamarádí s vaší dcerou. „Vím.“

„Chtěl jsem se vás zeptat: býváte doma?“

Otázka mě překvapí, přijde mi podivně formulovaná.

„No, to víte, že taky někdy bývám doma,“ zaironizuji.

„Myslel jsem přes noc,“ upřesní. „Robin prý u vás bude spát, tak jsem si říkal, že by nebylo dobré nechat je o samotě… Aby něco nevyvedli, chápete. Jsou moc mladí… Kluk je… ještě hloupej…“

Přeložím si to do češtiny – chtěl říct nadrženej!

„V pořádku, pane Krátký,“ uklidním ho. „Váš syn bude spát v pokojíku, dcera se mnou v obýváku.“

„Tak to jsem opravdu rád,“ pookřeje.

Rychle se ho zbavím. Uf!

„Já tu Kačenu přerazím,“ slíbím pobavené Ladě a zopakuji jí celý hovor i to, co mu předcházelo u nás doma. „Copak jsem mu mohla říct, že dcerunka bere od října prášky, takže se následků bát nemusí?!“

„Jo,“ směje se, „viděl by, že je zodpovědná.“

„Nebo spíš prohnaná,“ vzdychnu. „A co Bára?“

Lada mávne rukou. „Škoda mluvit. Neváží si toho, co má, mi tak připadá.“

„S tím svým? Vždyť má fajn kluka, ne?“

„A k tomu roupy,“ ušklíbne se. „Asi myslí, že ti věrní a spolehliví jsou na každém rohu.“

„Jsou praštěné. Obě. Představ si, ta naše Kachna si nechala propíchnout od spolužačky jazyk a nosí v něm cvoček! Naštěstí nechytla infekci a nemá to žádný následky – krom té díry v jazyku…, ale i tak! Nezabila bys ji?“

„Zabila,“ přikývne. „Jenže to nemůžeš. Zavřeli by tě za to a stejně by to ničemu nepomohlo, jsou to smradi! Vždycky jsem si říkala, až budu mít děti, o všem s nimi budu mluvit…“

„Budeme mít důvěrně-kamarádskej vztah,“ doplním.

„Taky ti to nefunguje?“

„Ne. Přitom se snažím, fakt, ale ty děti to kazí.“

„Tuhle jsem nad tím přemýšlela,“ kývne Lada. „A víš, kdy se stala chyba?“

„Myslíš hned na začátku jejich puberty?“

„Dřív.“

„Jako ve výchově, odmalička?“

„Ještě dřív.“

„Ještě dřív?“

„Jo. V době, kdy jsme si je pořídily, Alex.“ Přestože jde o vážnou věc, obě se rozesmějeme. Anebo možná právě proto!

To, že jsou děti skutečně smradi, mi dokáží hned o víkendu! Tentokrát se předvede Katka, u které mám i tak silné podezření, že pokud je někdo adeptem na velkého smrada, je to právě moje Kačenka!

Tomáš v pátek neměl ani fyziku, ani tělocvik, tudíž moje opatrné sondování, zda Chvátal něco neříkal (obávám se, že teď si na syna zasedne tuplem), vyšlo vniveč, a v sobotu ráno mi oznámí, že vyráží do přírody se skauty, roveři musí jako každoročně obhlédnout terén, kde budou mít letos letní tábor.

„To jsi mi to nemohl říct dřív?“ rozčiluji se, jelikož nevím, zda ze zásob v lednici dám dohromady jídlo na dva dny, které by bylo navíc trvanlivého charakteru! „Tvoje chyba, mohla jsem ti nasmažit řízky…“

„Nevadí, vezmu si rohlíky a paštiky a kudrnatý polívky,“ prohlásí můj skromný chlapec. „Hlavně že máme dost psích konzerv, viď, Arčíku?“

Retrívr nadšeně zabuší oháňkou o pootevřené dveře ledničky, do které oba společně nakukují.

„Vidíš, mami, nic mu nechystej,“ baví se Kačka. „Stačí jim psí konzervy a k tomu rohlíky a nají se oba.“

„Náhodou,“ prohodí Tom nevzrušeně. „Některý ty psí konzervy voní krásně…“

„Opovaž se!“ varuji ho, k tomu, co doma najdeme, mu ještě přidám peníze, aby si mohl cestou koupit v obchoďáku rohlíky (Káťa radí pecen chleba, ten prý tomu nenažranci vydrží déle), ještě pac a pusu a s upozorněním, že klíšťata bude psovi tahat po návratu on, se s oběma rozloučím. Na to, že je Arčí takřka oddílový pes, jsem si zvykla nejen já, ale patrně i ostatní členové a pes sám to bere jako hotovou věc. Nakonec, někdo je hlídat musí!

„To bude klídek,“ libuje si Kačka.

„No moc ne,“ ušklíbnu se. „Počet členů se nezmění a mezi námi, Kačí, mnohem radši bych tu viděla Tomáše než toho tvého Roberta.“

„Robina,“ opraví mě nedůtklivě.

„Fajn,“ kývnu na souhlas a strčím jí do ruky čistící prostředek. „Prosím. Je to tvoje návštěva, tak sypej vydrhnout celou koupelnu. Vanu, obkládačky, podlahu.“

„To není nutný!“ remcá nespokojeně. „Snad si nemyslíš, že si Robi bude všímat takových prkotin, jestli se nám lesknou dlaždičky?!“

„Bez diskuze,“ upozorním ji a zatímco připravuji na oběd, Kačka s brbláním šmrdlá koupelnu, načež ji donutím vyluxovat pokojíček a utřít všude prach. Řečí má víc než farář při kázání, nicméně nakonec vše přece jen udělá.

Po obědě, ve kterém se vrtá jak slípka v hromádce hnoje, ze své porce rizota pečlivě vytahá i těch pár kousíčků masa, jež se jí omylem dostaly na talíř, jí jen rýži se zeleninou a houbami, se půldruhé hodiny šlechtí v koupelně, aby se mi předvedla v letních šatičkách na jedno ramínko a silně přehnaným make-upem. Udělá pukrle á la princezna a zeptá se mě: „No?“

Váhavě kývnu. „Docela dobrý.“

„Pch,“ odfrkne. „Docela?“

„Kdybych ti řekla, že se mi nelíbí, jak ti celkový vzhled ruší podprsenka, udělala bys s tím něco?“

„Ne!“

„Tak vidíš.“

„Nebudu přece chodit bez podprdy!“

„Tenhle argument bych chápala, kdybys měla čtyřky,“ upozorním ji. „Kačko, s takovou postavičkou přece podprsenku nepotřebuješ. Ten, kdo tyhle šaty vymyslel, ani nepočítal, že by si pod ně někdo podprdu vzal! Víš, jak by bylo pěkný, kdybys měla to rameno celé nahé? Jsi pěkně opálená, štíhlá, tak proč?“

„Protože se to takhle nosí! Nerozumíš tomu.“

„Když myslíš,“ pokrčím rameny. „Potom se mě ale neptej na můj názor.“

S uraženým výrazem odkráčí naproti svému miláčkovi, co má přifrčet autobusem ve tři. Místo toho, abych si lehla a třeba si četla, anebo se vyrazila projet na kole, upeču koláč s poetickým názvem Měsíční krajina, po kterém se moje děti mohou utlouct. To aby mě Robi doma nepomluvil, že jsem mu nedala najíst, ušklíbnu se v duchu. Věřím, že jeho tatíka bude zajímat úplně všechno!

Ještě ani dobrůtku s pudinkem a kysanou smetanou nemám hotovou, když se s klukem, do kterého je moje dcera zamilovaná, tedy aspoň to předpokládám, setkám tváří v tvář. Katka se s tím nepáře, přivede mi ho rovnou do kuchyně a stručně nás představí. „Máma, Robin.“

„Ahoj,“ podám mu ruku. Ačkoli tehdy říkala, že je o rok dva starší než ona, mohl by klidně předstírat Tomášova spolužáka, takový je to střízlík. Ruce jako tyčky, ramena jako nic, krátké vlasy a pár beďarů, to je tak všechno, co mě na něm zaujme. V tomhle tedy Káča není po mně; vždycky se mi líbili urostlí starší kluci, ne taková vyžlata!

„Dobrý den,“ pozdraví a je na něm vidět, že se zrovna ve své kůži necítí. Kačka mu trápení ukrátí, okamžitě ho stáhne do dětského pokoje, nejspíš aby mu ukázala svou rezidenci a Tomášův zvěřinec v jednom. Vzápětí je Katka zpátky v kuchyni.

„Prvně to musí vychladnout,“ upozorním ji, jelikož si myslím, že ji přivábila vůně skořice.

„Cože? Jo, buchta. To nevadí, my už stejně jdeme.“

„Kam vlastně? A kdy se vrátíte?“

„Nejdřív ven, pak na dýzu a nakonec ke kámošce… Přespíme u ní, přijdeme až zítra. Abys tu měla klid.“

Zalapu po dechu. „Počkej, to jsme si nedomlouvaly!“

„Vždyť jsi ho tu beztak nechtěla, ne?“

„Nemůžeš –“ Uvědomím si, že v rozčilení mluvím příliš nahlas, panelové stěny jsou tenké, proto dál pokračuji šeptem, aby nás neslyšel: „Nemůžete se nastěhovat ke kamarádce, natož oba! Co by tomu řekli její rodiče?!“

„Mají penzion a Markéta nám tam nechala jeden pokojíček, teď před sezonou je to v pohodě. A zadarmiko!“

„Penzion!“ Málem mě omývají. „Jsi normální?!“

„Proč ne?“ trhne rameny.

„Co když bude volat jeho táta?!“

„Proč by volal?“

„Nevím, ale co kdyby?“

„Tak řekni, že jsme v kině,“ pokrčí rameny.

„Káčo!“

„Čau, mami. Zatím!“

„Za tohle dostaneš pár facek!“ zasyčím šeptem, ale už mě neslyší, v té chvíli se za ní i jejím miláčkem zaklapnou dveře bytu.

Musím se na to posadit, abych se uklidnila. A ještě mi řekne, smrad jeden neposlušná, že tu budu mít aspoň klid! Nakonec to dělá pro moje dobro!!

Chvíli se jen tak plácám po bytě, než ze mě vyprchá největší zlost, pak zavolám Veronice. V pondělí se v Melodii neobjevila, na mojí středeční esemesku nereagovala, docela se obávám, zdaje v pořádku. Hm, tak přes mobil to nepůjde, účastník má prý buď mobil vypnutý, anebo je nedostupný, což vyjde nastejno. Zkusím tedy pevnou linku připravena prohodit pár slov přinejhorším i s její tchyní, pokud se pohrne k telefonu… Téhle pohromy jsem však ušetřena, jelikož se ozve tenký dětský hlásek: „Veronika Zajícova.“

„Ahoj, Verunko. Tady je teta Alex. Máš doma maminku?“

„Maminka suší seno na velký louce.“

„Aha… Tak ji ode mě pozdravuj. Ahoj.“

Tohle sice také nevyšlo, ale alespoň vím, že je relativně v pořádku. Pokud se tomu, co prožívá, dá říkat relativní pořádek!

Lada je s Pavlem v Moravském krasu, za tou zajít na kus řeči nemohu, k Evě se mi nechce a ke Kláře teprve ne, tudíž se smířím s volným a osamoceným odpolednem. Je to zvláštní, celý týden si stěžuji, že si nestíhám lehnout s knížkou nebo sednout ke křížovkám, případně si pustit nějaký film, nakoupila jsem si spoustu levných dévédéček především s filmy pro pamětníky, ale teď, když k tomu všemu mám ideální příležitost, se mi najednou nechce nic.

V bytě je vedro jako v peci, pečením v troubě jsem tomu dodala, a ačkoli se snažím udělat otevřenými okny průvan, výsledek je spíš opačný. Venku se nehne ani lísteček a je tam horko ještě větší! V kalhotkách a krátkém tričku se chvíli smažím na balkoně, opálit si nohy, abych nejela do Itálie jak úplná běloba, by neškodilo, jenže to horko je tak úmorné, že tam dlouho nevydržím. Nakonec se zabavím originálně – rovnám věci ve velké vestavěné skříni v chodbě, kde je vedro nejsnesitelnější!

Zvonek u bytu mě přeruší v plné píli. Nikoho nečekám, ani nemám koho, proto se potichu přikradu ke kukátku. Pokec s paní Tomanovou by mi náladu nezvedl, raději bych předstírala, že nejsem doma!

Na chodbě však stojí můj ex. Váhám asi půl minuty – do jeho dalšího energického stisknutí zvonku, než ho vpustím dál. „Ahoj.“

„Nazdar, Alex. Plážuješ?“ zareaguje na můj úbor.

„Spíš saunuju.“

„Pekelný vedro,“ přikývne.

Debata vážně na úrovni! „Děti nejsou doma.“

„Ne? Škoda,“ zalituje. „Přinesl jsem jim notebook.“

„Ten vánoční?“ rýpnu si. Sliboval jim jej jako společný dárek k Vánocům, ale pak z toho nějak sešlo.

„No, mají to trošku se zpožděním,“ přizná s úsměvem, „ale mohly by mít radost i tak, ne?“

„Určitě,“ ujistím ho. Nakonec, jsem ráda, že jim takový dárek přinesl, byť později než sliboval!

„Nebo s předstihem. Tom má narozeniny v červenci, Káťa v září, budou to mít takhle dopředu,“ vysvětlí.

„Jasně,“ kývnu. „Dáš si něco?“

„Snad trochu minerálky,“ přeje si a jde se zatím posadit do obýváku s takovou samozřejmostí, až mě to – jako vždycky – znovu a znovu udivuje.

Naservíruji mu dvě plné sklenice. „V jedné je čistá voda, v druhé se sirupem. Bublinky bych ti musela dodělat leda brčkem, kdyby sis je nutně přál.“

„Dobrý, díky, spokojím se s čistou,“ směje se.

Natáhnu se, abych mu ji přistrčila blíž, a jak se přes něj nakloním, položí mi dlaň na pruh nahé kůže mezi kalhotkami a tričkem. Znehybním.

„Vypadáš dobře, Alex.“

Odpustím si poznámku, jaká je škoda, že si toho nevšiml dřív, hlavně před pěti lety, místo toho zavtipkuji: „Čím dál lip, já vím. Ještě trochu a budu úplná modelka!“

„Mluvím vážně. Jsi sexy…“

Přejíždí mi prsty po páteři, až mi naskočí husí kůže. „Karle –“

Sjede rukou níž, na zadek, pak zase zpátky pod tričko, ale tentokrát zespodu. Na rozdíl od Katky chodím ráda bez podprsenky, alespoň doma, a Karel si to určitě pamatuje. Však toho také hned využije.

„Přestaň,“ požádám ho nikterak důrazně, což ho samozřejmě neodradí, ba naopak, zapojí i druhou ruku, kterou mi strčí do kalhotek. „Jsi hnusnej parchant…“

„Já vím,“ ujistí mě, stáhne si bermudy, ze mě strhne kalhoty a bez jakékoli další předehry mi to udělá zezadu. Opírám se při tom o nízký konferenční stolek, který chudák mou váhou a silou Karlových přírazů jen povrzává, ale nápor pomanželského nenávistného sexu vydrží. Není to od rozvodu poprvé – a určitě ani naposledy, taková občasná recidiva (nepochlubila jsem se s tím ani Ladě, řekla by, že jsem pitomá, což vím sama dobře, tudíž mi to nemusí nikdo připomínat!), kdy ho nenávidím za to, že mě opustil, ale současně mě stále fyzicky přitahuje. Roky praxe se nezapřou, zezadu jsem to s ním měla vždycky nejradši, k orgasmu dospěju o nepatrnou chviličku dřív než on – a pokud je u sousedů někdo doma, docela ho lituji! Přestože Karla nenávidím, sex je s ním i tentokrát mnohem lepší a silnější, i když jde o krátkou chviličku, než dlouhé jednostranné milování se Zdeňkem!

Jakmile je po, vypakuji ho z bytu. Ostatně, nedělám si iluze, že by měl v úmyslu zdržet se déle! Dám si sprchu a v letním soumraku, když už je venku přece jen snesitelně

(a snesitelněji než doma), sedím na balkoně. Cítím se ještě mnohem hůř než obvykle! Ono není divu!! Jak Karel, tak Zdeněk mě jenom využívají, když náhodou dostanou chuť! To by se mi taky líbilo – brát a nedávat!

Proč jsem, krucinál, taková husa a dovolím to?! Pro ty prchavé okamžiky orgasmu?! S vibrátorem ho přece dosáhnu taky…! Jenže doteky mužského těla, jeho vůně, hrubá síla a horká hebkost je prostě mnohem víc než nějaká gumová náhražka!

V tomhle rozpoložení mě navíc zastihne pan Krátký, naštěstí tedy pouze po telefonu, ale i to stojí za to! Odolám pokušení hovor nepřijmout, vypadalo by to podezřele, jako že jsem lhala úmyslně už při prvním hovoru, proto je asi lepší lhát až při druhém. Robinův otec pod průhlednou záminkou, zda prý u nás ten jejich kluk moc nepřekáží, vyzvídá, jestli jsme doma všichni tři a zda dělám nerozumné mládeži garde! Použiji výmluvu na kino, proti tomu by neměl nic mít, neodvážím se říct, že jsou vedle v pokoji – co kdyby ho chtěl zavolat?! Jakmile hovor utnu, snažím se dovolat Káče, ovšem ta můra mi to nebere! Po třetím pokusu to vzdám, napíšu jí pouze rozezlenou esemesku, aby Robin okamžitě zavolal domů a koukal se z toho vylhat sám, nebo je roztrhnu oba!

Mám ve svém věku zapotřebí si takhle kvůli své prostopášné dceři vymýšlet?! Nemám. A stejně to dělám, to je na tom to nejhloupější!

Dětské oddělení vyměním na celý týden za odpolední směnu v půjčovně pro dospělé, jelikož Lída si odletěla válet šunky na Mallorku. Celkem příjemná změna, zbavit se na pár dní dětských čtenářů! V dětském zůstane Soňa, také na odpolední, a besedy se celý týden nekonají žádné.

Tedy, ne že by to s dospělými bylo o tolik lepší, někteří mají svoje mouchy a zavděčit se jim s výběrem knihy je občas dost problém. Dětem dokážu poradit vždycky, myslím, že umím odhadnout, co se bude komu líbit, ovšem rozmazlené čtenářky, jaké má Lída v dospělém, stojí za to. Pojem něco šikovného ke čtení je hodně široký, kdejaká babka mě honí sem a tam, to už četla a to taky a tohle by sejí určitě nelíbilo – ale tak to zkuste, třeba vás tahle autorka zaujme – vidím hned, že ne, radši vesnický romány… Já čtu detektivky, ale nesmí tam být víc nezjedná vražda, to je pak moc násilí… Cizí autory taky ne, kdo se má vyznat v těch jménech, nemáte něco nového od sprosťačky Collinsové?! Podobných debat svedu za odpoledne několik – a to je i v dospělém pondělní půjčovní doba kratší než v jiné dny!

Nejvíc mě dostane čtenář, asi pětatřicetiletý a docela pohledný, který se zhruba čtvrt hodiny bezcílně motá mezi regály, aniž by požádal o pomoc, až to nevydržím a jdu se ho z vlastní iniciativy zeptat, co shání. Pokud nějaký konkrétní titul, ráda mu pomohu… A navíc ta velká černá taška, kterou pevně svírá v ruce, vypadá podezřele, skoro jako bágl na kradené knihy!

„No, víte, nesháním knížku… Tu už mám jednu doma.“

Při práci s lidmi se člověk přestane divit lecčemu, ovšem stejně se vždycky najdou nové podněty, co mě uvedou v úžas! „Ale tady jste v knihovně, nic jiného než knihy tu nemáme…“

„Mně už ji sehnala právě vaše kolegyně,“ vysvětlí a já si maličko oddechnu; není to takový magor, jak jsem se obávala! „Minulý týden a z úplně jiné knihovny, víte.“

„A vy jste ji dnes přišel vrátit?“

„Nene,“ zhrozí se,. „Je to studie o architektuře, navíc v angličtině, tu musím prostudovat bedlivěji…“

„Aha,“ řeknu vyčkávavě. „Můžu vám něco dát?“

Znovu zostražitím: že by navzdory tomu, že rozumí plynně anglicky, to přece jen byl magor…? „No, ano…“

„Tady, jestli mohu…“ Vyloví z tašky velkou luxusní bonboniéru.

„Počkejte,“ zrozpačitím. „Za co…?“

„Za ochotu. Bez té knihy bych byl úplně bezradný.“

„Ach tak,“ oddechnu si. Je to dobrák, ne magor! „Jste moc hodný, ale vážně jste nemusel, rádi vám meziknihovní výpůjční službou seženeme jakoukoli knihu…“

„To říkala vaše kolegyně také,“ prohlásí nesměle.

„Vidíte,“ usměji se na něho. „Tak děkuju.“

„Já děkuji vám. Kdybyste jí to mohla odevzdat…“

Teprve teď mi dojde, kdo z nás dvou je magor!!“ Ale jistě,“ vzpamatuji se rychle. „A která kolegyně to vlastně byla? Tady v půjčovně se jich střídá víc.“

„Taková moc sympatická a milá paní, trošku baculatější, to mám rád,“ zardí se. „Dnes ji tady ale nikde nevidím… Paní Naďa. Měla to napsané na cedulce.“

Během krátké chvíle se mu podaří šokovat mne podruhé.

„A nechcete jí to dát osobně? Ona tady jen zaskakovala, ale jinak ji vždycky najdete ve studovně, když půjdete tudy pořád rovně, nemůžete netrefit.“

Čtenář mi vděčností div nelíbá ruce, než radostně odkráčí směr studovna. Z hluboká se nadechnu. To mě podrž! Takových bab nás tu dělá – a největší úspěchy má zrovna ta, co se nerada myje! Já se sprchuji dvakrát denně a nic, nedostanu ani čokoládu, natož takovou bonboniéru…! Když se to tak vezme, Naďa má úspěchy na všech frontách, vdaná a nerozvedená, má jednoho milence a dalšího ctitele! O jejím poměru už si v knihovně cvrlikají i vrabci na střeše, v archivu, kam si odskakují někdy i dvakrát denně (kdo by řekl, jak je Broněk výkonnej!), je vidělo víc lidí, je z toho veřejné tajemství číslo jedna (a nikomu se do archivu jít nechce, i přes jeho rozlohu to tam začíná být cítit člověčinou, dá-li se tomu říkat člověčina).

I v dospělém se v pondělí končí dřív, tudíž pondělní kafár-nu stíhám bez problémů. A divit se nepřestanu ani tam! Tentokrát je to Eva, kdo zaperlí.

„Jsem teď celý týden slaměná vdova, Libor odjel na služební cestu,“ svěří se nám.

„To ti bude smutno, co?“ hádá Klára.

„Ale ne, je to jen týden,“ prohlásí Eva a dodá: „Aspoň budu mít čas jen na sebe.“

Uhuhuh, vyrazím ze sebe zvuk, jímž se snažím krýt úžas spojený se smíchem. Lada si na rozdíl ode mne servítky nebere: „Jinak tě manžílek pořád obtěžuje, co?“

„Ne přímo obtěžuje,“ odvětí oklikou, „ale musím vařit a uklízet a žehlit mu košile…“

A on neřekne ani bú, když přijde z práce domů, doplním v duchu. Lada možná chtěla něco v tom smyslu říct nahlas, kdyby tomu Eva nedala korunu:

„Nejtěžší bylo ho vypravit, holky. Dvě košile na den, bude mít přednášky, nemůže chodit propocený, kravaty, prádlo… A víte, co byla největší dřina? Sehnat kondomy určitý značky! Lítala jsem po celým městě jako blázen, nakonec jsem pochodila, ale nevěřily byste, kde! Měli je u čerpačky, té velké na výpadovce na Brno.“

„Ty mu kupuješ –“ vyhrkneme s holkama sehraně troj-hlasně pouze s tím rozdílem, že zatímco já použiji slovo prezervativ, Klára kondom a Lada šprcky!

„Jo,“ přikývne nevzrušeně. „Proč??“

„Napsal mi je na seznam, co mu mám s sebou opatřit.“

„Zase vyrazil na služebku s těma svýma souložnicema?“ zeptá se Lada ironicky.

Eva zavrtí dotčeně hlavou. „To, že jezdí on a jeho tři kolegyně, neznamená, že spolu něco mají!“

„A proto potřebuje kondomy?“ otáže se Klára.

„Když to nic neznamená?“ doplním.

„Milé dámy, kondomy jsou ochranné prostředky,“ poučí nás s nadhledem, jako bychom to slyšely poprvé. „Od Libora je, náhodou, zodpovědné, když šije s sebou bere! Kdyby, opakuji, KDYBY čirou náhodou došlo k situaci, že by je mohl potřebovat, pořád je lepší, aby je měl s sebou.“

„Něco si upřesníme,“ pokrčí Lada rameny. „Kupuješ mu je na každou služebku, kde je přes noc?“

„Ano,“ kývne. „Přece nebude mít prošlý. Ani kondomy nemají doživotní trvanlivost.“

„A vrací ti ty starý?“ uchichtne se Klára.

„Použitý?“ rýpne si Lada.

Eva pohodí pečlivě naondulovanou hlavou. „To přece po něm nikdy nevyžaduju! Je to stejný, jak kdybych mu kontrolovala mobil, kam volal nebo kdo volal jemu, případně mu hlídala účty za telefon, vyzvídala, kde byl a proč přišel v deset místo ve čtyři… K ničemu takovému bych se nikdy nesnížila.“

„Nemáš ani pochybnosti…?“

„Miluji ho a věřím mu,“ ujistí mě.

„No,“ pousměje se Lada, „máš můj obdiv. Kdyby to všechny manželky braly jako ty, asi by nebyly rozvody.“

„Podle mě jsou rozvody příšerný,“ nechá se slyšet Klára. „Zvlášť když jsou ve vztahu i děti… Chudáčci, jak k tomu přijdou? Člověk si má správně vybrat hned na začátku… Anebo brát toho druhého takového, jaký je, nesnažit se ho měnit. Když si holka vezme děvkaře, nevím, proč čeká, že jí bude po svatbě věrnej. Holt si musí zvyknout a ne honem běžet s žádostí o rozvod!“

Vyměníme si s Ladou pohled, nicméně ani jedna k tomu nic nepodotkneme a Eva také moudře mlčí. Ostatně, Klára si vystačí sama, hned pokračuje: „A pokud ten chlap za to stojí, musí si ho ženská pěkně hýčkat. Jak jsem vám říkala, holky, že Michala povýšili, tak už to má černý na bílým i s novým platovým výměrem. Je to paráda, teď jsme měli hodně vydání a máme vysoký nároky…“

„Hlavně ty, co?“ baví se Lada.

„Mě by život bez peněz nebavil,“ ujistí nás.

Hm, mě taky nebaví, že s výplatou taktak vycházím a nemůžu koupit dětem to, co by si představovaly! Jenže já si toho skvělého chlapa udržet nedokázala. Klofia ho nějaká ještě skvělejší, bohužel. A hlavně mladší!

„Zvlášť když vás ještě dotujou vaši i tchyně.“

„Tchyně toho zase tolik nemá,“ hájí se Klára. „Ta jen sem tam něco… Spíš pomáhá jinak. V domácnosti. I to se hodí. Teď mi zrovna umyla okna, abych měla víc času věnovat se Míšence.“

„To mi vysvětli,“ žádá ji Lada. „Jak se věnuješ patnáctiletý holce?“

„Každý den dohlédnu na úkoly, jestli je má hotové a jestli je má vypracované dobře, vyzkouším ji z každého předmětu, povídáme si spolu…,“ vyjmenuje naše dokonalá spolužač-ka-manželka-milenka-matka v jedné osobě. „Až bude v září na střední, bude to větší zabíračka pro nás obě, to je mi jasný. Navíc si vybrala těžkou školu, je tak ctižádostivá… Bude tam mít tři cizí jazyky! Sám ředitel nám po přijímačkách přišel osobně pogratulovat k šikovné dceři a že doufá, že do jejich školy opravdu nastoupí!“

„Je prostě dobrá,“ prohlásí Lada.

„Je,“ kývne Klára a tváří se náramně spokojeně. Pak se vzpamatuje, mrkne na mobil a rychle hledá peněženku, aby za sebe mohla zaplatit. „Já tady sedím a žvaním a chudinka Míšenka stůně! Slíbila jsem jí, že budu hned zpátky, sice je zatím u ní tchyně, ale znáte to, máma je máma…“

„Co má? Neštovice?“

„Proč neštovice?“

„Jako Ivaniny děti,“ vysvětlím asociaci. „Minulý týden jí marodilo jedno dítě, teď druhý…“

„Ne, bude to nějaká viróza, má zvýšenou teplotu a trošku rýmu.“

Opřu se hlouběji do koženého boxu. Chodily jsme s Klárou do jedné třídy, jsme stejně staré, ale každá žijeme asi na jiné planetě. Když marodily moje děti, byly doma samy, maximálně jsem je zkontrolovala telefonem. Ošetřování pro mě z finančních důvodů nepřicházelo v úvahu!

„Málem bych zapomněla,“ vzpomene si těsně před odchodem. „Alex, jak jsem ti tehdy vyprávěla o relaxačním programu, takové ty kurzy, co jsem navštěvovala, víš? Tak každou sobotu je tentýž lektor pořádá v Mamině, v tom centru pro matky a děti. Přihlásím nás.“

„Počkej,“ uvědomím si. „Tuhle sobotu nemůžu. Máti slaví narozeniny.“

„Tak příští?“

„Ještě nevím –“

„Určitě nám dvě místa zablokuji, je o to velký zájem,“ vysvětlí mi. „A vy, jestli se rozmyslíte, napište mi esemes-ku. Vážně to stojí za to, úžasně zarelaxujete a nabijete se pozitivní energií na měsíc dopředu.“

Přestanu se bránit. Nakonec, třeba je to právě to, co potřebuji! Nabít pozitivní energií. Poslední dobou jsem stále víc a víc podrážděná, všichni a všechno mě štve…

Třeba jako Veronika, která se objeví v Melodii hned po Kláře a ještě jenom na skok, aby nás pozdravila, protože hrozně spěchá, v práci mají strašné fofry (to věřím, v půlce června to v účetních firmách nemůže vypadat jinak) a doma ji čeká spousta práce (a nejen té účetní, kterou si vleče v nadité tašce na večer domů). Je celá zdrchaná a pod levým okem má vybledlého monokla. Poznám v něm důvod, proč se nezastavila minulé pondělí: musel být čerstvý a zářit modrou barvou na sto honů!

„Co se ti stalo?“ zeptá se Lada zamračeně.

„Jsem nemehlo,“ usměje se nervózně. „Při vaření… Nechala jsem si otevřená dřívka kredence a narazila se… Budeš, Alex, o víkendu v Nížanech?“

„Jo. Můžu přijít?“

„Můžu?“ zopakuje udiveně. „Musíš. Aspoň se mám na co těšit… Tak já běžím.“

„Co dvojčata?“ křiknu za ní.

Tentokrát je úsměv v její tváři nehraný. „Mají to za sebou. Oba. Za deset a za dvanáct.“

„Super,“ blahopřejeme jí. „To je úleva, co?“

„Ani nemluvte!“ oddechne si. „Kdyby se mělo podělat ještě i tohle…“ Mávne rukou. „Zatím pa, holky.“

Ta by potřebovala celý měsíc relaxačních kurzů!

Jestli jsem si myslela, že si v týdnu odpoledních stihnu hned po ránu udělat spoustu věcí, pletla jsem se. Hned v úterý jsem vyřizovala paní Tomanové doktora – ona si tam sice zavolala a požádala doktorku, aby jí napsala recept, jenže já jej musela vyzvednout, což znamenalo strávit takřka celou hodinu v čekárně, a pak teprve zaskočit do lékárny. Část středečního dopoledne jsem pro změnu strávila na kosmetice a ve čtvrtek bylo třeba odvézt Katku na zubní chirurgii, kam ji poslala naše zubařka, co si nejspíš sama nedokázala poradit se zánětem, jenž se Káče udělal za osmičkou vlevo dole pod zduřelou dásní, která jí nad ní přerůstá. Docela paradox – s dásní za zubem moudrosti má větší problémy než s neodborně propíchlýmjazykem, ten sejí zahojil nečekaně rychle a Káťa mě teď v jednom kuse rozčiluje ohavným cvočkem, co pořád vystrkuje všem na odiv.

Protože se naše piercingová hvězda tváří, jako by byla v posledním tažení a tramvají na chirurgii v jiné části města by rozhodně, ale rozhodně nedojela, nezbyde mi než zavézt ji tam autem.

Velkou radost z toho nemám. Respektive, žádnou radost z toho nemám! Nejsem bůhvíjaká řidička, dojet k mámě do Nížan zvládnu, jelikož hned nad sídlištěm najedu na magistrálu, po pár kilometrech z ní sjedu a jezdit po okreskách není žádný kumšt, zato motat se v hustém provozu po městě je práce buď pro automobilového machra, anebo sebevraha. Nejsem ani jedno, ani druhé, mám z toho nervy nadranc, zvlášť když v ranních hodinách je provoz nejsilnější a většina řidičů nesnesitelně nervózních. Jen za tu chviličku na mě troubí celkem tři, a to pouze proto, že se jim nezdají moje reakce dost rychlé. Naprosto infarktová je křižovatka před poliklinikou JIH, kde musím ze čtyřproudové hlavní odbočit vlevo a dát přednost protijedoucím vozidlům! Těch je tam tolik, že za celou zelenou nestihnu z křižovatky odjet, uvíznu tam jako v pasti, překážím ostatním a ještě ke všemu se na mě zprava řítí tramvaj! Řidič v zelené oktávce troubí jak o závod a ukazuje velice neslušná gesta.

„Se neposer, idiote!“ ulevím si.

„Tedy, mami,“ diví se Katka, s oteklou pusou a se zvráceným smyslem pro humor. „Takový výrazy…!“

„Ty na mě radši nemluv,“ upozorním ji, když se mi konečně podaří křižovatku opustit. „Za ten víkend v penzionu máš u mě minus na hodně dlouhou dobu!“

Udělá našpulený obličej, no jistě, stará matka tomu přece nemůže rozumět, nemusí ani říkat, co si myslí, ale aspoň je zticha a nekomentuje už takhle těžkou jízdu.

Ordinaci soukromého chirurga najdeme až po dvojím obkroužení ulice, v níž má dle mapy stažené z internetu sídlit, dvojím projetí jednosměrky (samozřejmě v opačném směru, poprvé se tak stane omylem, podruhé s vědomím porušení předpisů, leč nemohu si pomoci, neodvážím se riskovat, že bych znovu už příslušnou ulici nenašla) a jednom svízelném zaparkování. V ulici totiž není žádné parkoviště, auta tu stojí po obou stranách podél chodníku a jediné volné místo, které najdeme, je spíš místečko pro tříkolku, ne pro forda! Nakonec se mi tam podaří po dlouhém túro vání motoru a hopsání dopředu a dozadu zajet, ale žádná sláva to není, čumák mám ve skulině píchnutý dobře, což o to, horší je zadek auta, ten vyčuhuje do silnice. Chvíli se snažím zaparkovat lépe, ale když po pěti minutách vidím, že jsem auto nesrovnala ani o píď, vzdám se. Však i ti ostatní mají volant, aby se čouhajícímu fordu vyhnuli, ne? Zase tolik nepřekáží.

K domu s novou růžovou fasádou a mosaznou cedulí MUDR. ERVÍN ZOUBEK (se svým jménem byl přímo předurčen stát se stomatologem) musíme dojít pěšky asi sto padesát metrů, blíž místo nebylo. Ačkoli se pohybuji v místech, kde jsem snad v životě nebyla, v hubené postavě s mahagonovým přelivem poznám Mirku, další spolužačku z ekonomky.

„Jé, Alex, jsi to ty?“ jásá, jako bychom byly nejlepší přítelkyně a potkaly se po dvaceti letech prvně. Skutečnost je taková, že ač obě z jednoho města, nemáme potřebu se setkávat, ostatně jako s většinou lidí ze třídy. Neměli jsme tenkrát dobrou partu, kamarádilo se ve skupinkách – a tak to zůstalo dodnes.

„Jasně. Ahoj, Miru,“ usměji se na ni.

„Málem jsem tě nepoznala! Tys přibrala, viď?“

Musím se přemáhat, abych úsměv ve své tváři uchovala a nepoznala na mně, že sejí povedlo tít do živého. Nejradši bych ji nakopla!

„To víš, mám se dobře,“ zaculím se rádoby spokojeně. „Ale koukám, že ty taky už nevypadáš jak v osmnácti…“

„Letí to, no,“ zahraje naše lichotky do autu. Prohodíme pár zdvořilostních frází a každá zase pokračujeme po svých, Mirka domů, asi tady někde bydlí, my s Katkou do čekárny soukromé zubní chirurgie.

Sveřepě mlčím. Z myšlenek kroužících kolem té sůvy mě probere až Kačka. „Nic si z toho nedělej, mami. Vidělas, jak vypadá ona, ne? Dala jsi jí to dobře. Je sice hubená, ale strašidlo hadr. Vypadala na padesát. Nejmíň.“

Někdy jsou děti přece jen milé a dělají radost, pomyslím si, a odměním dceru úsměvem.

Pak už na Mirku zapomenu, protože věnuji veškerou energii Káčinu chlácholení. V čekárně, kde se usadíme, musíme totiž chvilku počkat, vyrazily jsme prozíravě s časovým předstihem, předpokládala jsem komplikace na cestě dokonce delší, než byly, tudíž jsou před námi dva pacienti. Jeden už je uvnitř – a co chvíli zařve bolestí tak hrůzostrašně, až obejde mráz i mne, natož ubohou Kačku! Ten druhý, co s námi sedí v čekárně, je chlapík zhruba třicetiletý – a vyděšený tak, až při každém dalším výkřiku vycházejícím ze dveří označených cedulkou OPERAČNÍ SÁL – NEVSTUPOVAT na své židli nadskočí.

„Na tohle nemám nervy,“ prohlásí asi po pěti minutách a bere roha!

„Já jdu taky!“ vyskočí Katka na nohy.

„Sedni si!“ poručím jí a pro jistotu chytím za rukáv. „To je určitě nějaká legrace.

„Tomu říkáš legrace?!“

„Třeba skrytá kamera,“ chlácholím ji.

„Tss!“ Samozřejmě mi na to neskočí. „Sado maso!“

Pak výkřiky konečně ustanou a po chvíli se v čekárně objeví osmnáctiletý kluk s tričkem potřísněným krví. Obě ruce si křečovitě tiskne k tváři.

„Zapomněl jste si tu kartičku!“ volá za ním sestra.

Ani se neotočí, jak spěchá k východu. „Nechci!“

„Abyste mohl přijít na kontrolu!“

„Nikdy!!“

Katčiny prsty, kterými svírá mou ruku, jsou ledové.

„No,“ usměje se na nás sestřička. „Jeho chyba. Pan Mařík tu není…?“

„Nějak si to rozmyslel,“ vysvětlím.

„Tak pojďte vy, slečno. Cvrčkova, ano?“

„Já si to taky rozmyslela…“ blekotá Katka, ale to už ji sestřička odvádí na sál. Nutno říct, že během šestnácti let Katčina života nebylo moc chvil, kdy bych ji litovala víc!! Docela se obávám, aby uvnitř nedělala podobný cirkus jako ten hrdina, co vypadal spíš jak po masakru motorovou pilou než po návštěvě zubaře, ale projde to v klidu, a když se znovu objeví v čekárně, je sice stále ještě bledá, leč neubrečená a snaží se o úsměv.

Cestou k autu mi vylíčí, co s ní pan doktor Zoubek (takový roztomilý jméno pro takovýho sadistu, mami!) vyváděl

(normálně mi tu osmičku vysekal dlátem, surovec!), prý tam má tři stehy, se kterými má přijít po neděli, a do konce týdne musí zůstat doma ze školy, aby si to mohla ledovat, jak jí pan doktor přísně nařídil.

Nejsem krkavčí matka, která by ji hnala do školy s čerstvě vytrženým zubem moudrosti, myslela jsem, že zůstane dnes doma i tak – a to jsem počítala, že jí pouze odstraní zánět, načež když pan doktor udělal rentgen a zjistil, že osmička roste křivě, tlačila by na sedmičku a vzhledem k tomu, že na ni Katka v puse stejně nemá místo, dělala by problémy celý život, rozhodl se možnost zánětu eliminovat na nulu – neodstranil následek, nýbrž příčinu. Sama jsem na extrakci osmičky už také byla, dokonce dvakrát, vím, jaká je to bolest, ale Kačku předem nestraším, pozná to sama, jakmile přestane působit anestetikum v injekci, kterou jí dáseň umrtvili.

Zavezu ji domů, tentokrát bez větších kolapsů (vzkaz NAUČ SE PARKOVAT!, který najdu zastrčený za stěračem fordu, se mě nijak nedotkne), a s účastí na ni myslím celý den v práci. Lituji ji tak moc, že jí cestou z aerobiku koupím zajímavé tričko na širší ramínka (aby pod něj mohla nosit i tu podprsenku, bez které nedá ani ránu), čtyři ruské zmrzliny, má je nejradši, a oželím dokonce i pravidelný čtvrteční pokec s Ladou, aby chudinka nebyla doma se svou bolestí sama bez maminky. Když může zůstat Klára s holkou kvůli teplotě 37,1…!

Ze schránky ve vestibulu domu vytáhnu trčící letáky a dopisní obálku nadepsanou Něžná kočička Kačenka Cvrčkova, vida, jaký je Robin romantik, a spěchám do výtahu, abych už byla s těmi svými koťaty. Sice na ně nadávám a věčně se s nimi rozčiluji, ale jejich bolest je i moje bolest, to je jasné, záleží mi na nich víc než na sobě!

Moje plány udělat si pěkný večer s dětmi, zkusit si popovídat a třeba i zahrát nějakou hru, jak jsme to dělávali dřív, vezmou za své ještě dřív, než strčím klíč do zámku. Rev, který přes ně proniká, si moc nezadá s tím, co jsem slyšela poránu na chirurgii, akorát tenhle není bolestivý, nýbrž dvojhlasný, zlostný a prokládaný slovy tak sprostými, až se mi protáčejí panenky!

„Co je to tu za kravál?!“ křičím už z chodby, abych je srovnala co nejdřív. Dokonce ani ten pes nemůže zůstat pozadu, neštěká sice sprostě (nebo mu aspoň nerozumím), zato hlasitě! „Nestydíte se?! Je vás slyšet až na chodbu!“

Oba se pustí do rozčileného žalování na toho druhého. Podrobnosti se ani nesnažím pochopit, v principu jde o to, že oba zrovinka teď v tuhle chvíli (za půl hodiny by bylo pozdě) potřebují notebook. V duchu zaskřípu zuby. Skvělý nápad, Karle, dát dětem společný dárek!! Hned jsem tušila, že to nebude jen tak, na druhou stranu těžko po něm chtít notebooky dva, že.

Ještě než mi to všechno vypoví, skáčou si do řeči, zazvoní u dveří pan Vávra a než se mu pětkrát za sebou za děti omluvím a přislíbím, že už bude určitě klid, jsou znovu v sobě, tentokrát dojde i na vzájemné fackování!

„Jestli budu mít kvůli tobě modřinu, zabiju tě,“ vyhrožuje Tomovi Katka. „Ty imbecilní ču…“

„Káčo!“ zarazím ji dřív, než dopoví a hodím jí dopis od toho jejího miláčka. „Ty jsi něžná kočička?! Takhle by tě měl vidět, hned by se na tebe vykašlal! Kočička sprostá jako dlaždič! Pokud vím, máš ležet v posteli, ledovat si dáseň a ne tu vyřvávat jak pavlačová baba! Podívejte se, jak to tu vypadá! Je takovej problém uklidit po sobě nádobí do myčky?! Uklidit drobečky ze stolu? Nenechat oblečení rozházené po celém pokoji?! A co ta skříň?! V sobotu jsem ji celou uklidila a je to zase jako po výbuchu! Kdo se v ní hrabal, krucinál?! Tome? Kačeno?“

„Proč zase já?!“ odsekne Katka. „Všechno jen já!“

„Hledal jsem krabici od tý empétrojky,“ přizná se Tom.

„Tu jsem dávno vyhodila, byla už po záruce. Proč? Ono ti to nehraje?“

„Ale jo, hraje… Chtěl jsem na pelíšek.“

„Vidíš?“ opáčí Katka dotčeně. „Všechno svádíš na mě.“

„Milá zlatá, podívej se po své půlce pokoje a nebudeš si připadat ukřivděně,“ upozorním ji. „Na, tady jsem ti koupila tričko, i když si ho tedy nezasloužíš ani trochu.“

Vybalí z igeliťáku pestrobarevné tílko, mrkne na něj a věnuje mi nedůvěřivý pohled. „To myslíš vážně?“

„Co? Že ti dávám tričko, i když si ho nezasloužíš? Ano, taková jsem hlupačka,“ zaironizuji a nervózně se utrhnu po Arčím, který se neudrží a tu a tam štěkne.

„Tak strašný tričko si opravdu nezasloužím!“ opáčí.

„Co je na něm strašnýho?!“

„Ty zářivý sytý barvy… A celkově, ten potisk je taky děsnej, takový tričko si nemůžu vzít ani na tělocvik, holky by si mě pletly s papouškem…!“

„Jak myslíš,“ pokrčím rameny, nabádajíc se v duchu ke klidu. To by sejí hodilo, potvoře, vytočit mě doběla! Tričko si od ní vezmu zase zpátky. „Nechám si ho sama, ty si trhni, milá zlatá. Nedostaneš nic.“

Lada má pravdu, jsou to smradi a navíc nevděční!

„Arci!“ znovu okřiknu psa. „Proč pořád štěká?“

„No, víš, mami…“ okolkuje Tomáš a už z toho, jak se Kačka tváří pobaveně, tuším další malér.

Všimnu si, že něco schovává za zády. „Co to máš?!“

Tomáš tedy nastaví ruce dopředu a Arčí se rozčilením rozštěká nanovo. V tu chvíli mi dojde, proč Tom chtěl krabici od MP3 přehrávače použít na pelíšekl!!

„Kotě?! Tome, ty ses zbláznil úplně,“ rozzlobím se. „Okamžitě ho odnes tam, kde jsi ho sebral.“

„Mami, to nejde!“ brání se. „Je toulavý, nemá domov. Podívej, jak je hubený! Viděl jsem ho na sídlišti už včera, dneska zase… Nějací kluci na něj házeli šutry, nemohl jsem ho tam nechat. Je to milý kotě. Nemůže za to, že nikoho nemá!“

Pohled na černého vyhladovělého tvorečka s bílými tlapičkami mi dodá.

„Tomáši, prosím tě,“ unaveně se posadím na válendu. „Mně je ho taky líto, ale tady zůstat nemůže. Pan Vávra nás těžko snáší takhle, natož aby tu Arčí pořád štěkal!“

„Oni by si na sebe zvykli…“

„To určitě! Najdeš mu jiný domov,“ rozhodnu přísně.

Tom váhavě souhlasí, asi počítá, že se mu podaří mámu obměkčit, položí kotě na postel, nejspíš abych se mohla zblízka podívat, jak je miloučké, a spustí tím další kolo tyjátru. Arčí po něm totiž vyjede, sice by mu určitě neublížil, ale kočky ho prostě rajcují odjakživa, malý kočičák sebou mrskne a za psího ohlušujícího štěkotu zmizí za skříní, odkud se ho dalších dvacet minut snažíme vydolovat, aby se v uzounké škvíře nějak nešprajclo. Komedie nevídaná, Arčího zavřeme v kuchyni, to ať si užijí i ostatní sousedé, nejen ti, co mají společnou stěnu s dětským pokojem, šťouráme ve škvíře nejprve pravítkem, pak násadou z koštěte, nakonec celou skříň poodsuneme, a když tam strčím ruku, nenahmátnu kotě, nýbrž mrtvolku nedávno ztraceného gekona!!! Vypěním úplně.“ Tak, a teď mám všeho po krk! Ten zvěřinec musíš, Tomáši, zrušit!“

„Nééé!“

„Tak aspoň snížit stavy! Kočce najdi nového majitele, nebo půjde do útulku, jasný?“

Katka protočí oči. „Jsi zbytečně hysterická, maminko. Děláš z komára velblouda.“

Mockrát jsem měla chuť dát dětem pár facek – a tahle chvíle k nim dozajista patří také! „Já dělám z komára velblouda? Podívej se na sebe, jsi doma celej den a neuklidíš po sobě ani skleničku! V jednom kuse buď píšeš esemesky, anebo chatuješ s tím blbečkem!“

Tomáš se pobaveně rozhihňá, Katka se smrtelně urazí.

„Proč blbečkem?!“

„Jen blbečka by sháněl tatínek u mámy jeho kamarádky! Natož když mu je skoro osmnáct!“

„Pch,“ pohodí hlavou.

„Jak je možný, že jiné děti dělají rodičům radost?“

„Jo, a který?“ opáčí Káča opovržlivě.

„Třeba… Michalka. Od Kláry. S tou žádné problémy nemají, dobře se učí, má ušlechtilé koníčky, vyhrává soutěže… Dokonce jim sám ředitel jazykového gymnázia, kam si dala přihlášku, blahopřál a orodoval za to, aby si to nerozmyslela a nešla jinam!“ vypočítám Míšiny úspěchy.

S mými dětmi to pochopitelně ani nehne.

Mám všeho plné zuby, uklidím se na balkon, abych tupě civěla dolů na sídliště a přemílala stále dokola bezútěšnou situaci svého podělaného života. Nic mi nevychází, děti jsou smradi, kteří mě akorát rozčilují, kouska radosti mi nedopřejí, Káju mi sebrala ta mladá nána (to, že jí je se mnou tu a tam nevěrný, je hodně slabá náplast!), Zdeňka má pro změnu stará nána… Nikdo mě nemá rád, roky mi utíkají jeden za druhým, čtyřicítku mám pomalu na krku a výhled do budoucna černější než bouřkové mraky! Jsem stará, frustrovaná a chudá, do Itálie si nejspíš budu muset půjčit od Lady nějaká eura, protože to z výplaty dohromady nedám a to málo, co se mi horko těžko povede ušetřit, padne vždycky za nějaké neodkladné výdaje! I na tu pitomou automatickou pračku jsem si musela vzít půjčku, když ta moje stará definitivně odešla!

Copak to takhle bude už napořád? Čím dál starší budu sledovat, jak děti rostou a nakonec dospějí úplně a já tu zůstanu sama, maximálně s kočkou?! S kočkou a vibrátorem!!

„Mami…?“ na balkoně se objeví Tomáš. Ani jsem si ho nevšimla, nemám rozsvíceno tady ani v pokoji za oknem. „Jdi spát, je pozdě.“

„Ty tu brečíš…?“ sonduje opatrně.

„Ne.“ Dám si záležet, aby to znělo pevně.

„Pro to kotě určitě někoho najdu, neboj,“ slibuje.

„Doufám,“ přeji si. „Dal jsi mu nažrat?“

Pookřeje. „Rohlík s mlíkem a víš, jak se cpalo?“

„Dovedu si to představit,“ vzdychnu. „Co… Chvátal?“

Moje otázka ho překvapí. „Nic, co by mělo být?“

„Jestli tě hodně péruje.

„Spíš je to lepší než dřív – on si mě nevšímá!“

„Tak to dělej taky tak, prosím tě,“ požádám ho úpěnlivě. „Neprovokuj. Do konce školního roku zbývá už jen týden a kousek, v devítce ho třeba na nic mít nebudeš…“

„Třeba,“ zadoufá, nicméně mně je jasné, že za spravedlnost bude bojovat dál – s Chvátalem či kýmkoli jiným. „Jdeš taky spát, mami?“

„Jo, jasně,“ ujistím ho a aby viděl, že nejsem troska, vrátím se do bytu s ním. Do bažiny beznaděje a melancholie rozhodně nehodlám nikoho zatahovat. Natož svoje děti!

V době, kdy je většina kolegyň na obědě (a Naďa s Broň-kem v archivu), zaklepu na dveře ředitelny. „Vstupte!“

Ochotně poslechnu a pečlivě za sebou zavřu dveře. Zvedne oči od rozložených lejster a bez mrknutí se zeptá na důvod návštěvy. „Co si přejete, paní Cvrčkova?“

„Ahoj,“ usměji se na něho.

Znervózní, jak kdyby měl v ředitelně nainstalovaný odposlech! „Děje se něco?“

„Chtěla jsem tě aspoň vidět,“ oznámím mu a ležérně se opřu bokem o roh stolu. „Mám nějakou depku nebo co…“

Odloží brýle a rychle vstane.

„Blázníš?!“ šeptne, pokukuje ke dveřím. „Snad jsme se jasně dohodli, v práci nikdy…! Neporušuj pravidla.“

Má štěstí, že mi při tom nevyká, jinak by mu skončila razítková barva na košili s jemným stříbrným proužkem.

„Dělám něco špatného?“ otáži se.

„Kdyby někdo přišel –“

„Tak co?“ pokrčím popuzeně rameny. „Jdu se tě zeptat na pasování prvňáků na čtenáře, jestli budou peníze na dárky.“

Vzdychne. „Alex, buď rozumná. Je to nebezpečný.“

„To pasování prvňáčků?“ ušklíbnu se. „Promiň, Zdeňku, kapku přeháníš. Nebo ti sem nechala Miluška zabudovat skrytou kameru, aby tě mohla kontrolovat i tady?“

Tváří mu přeběhne stín nevole. „Snad si nepředstavuješ, že ti to tu udělám na stole?! Nejsme ve filmu. Nesmíš se tolik dívat na televizi…“

Ironii nechám bez povšimnutí, zareaguji na obsah: „To jsem si taky všimla, že nejsme ve filmu. Kdybych totiž byla filmová hrdinka, měla bych přece jen někdy štěstí! Na správný chlapy, kteří by si na mě udělali čas víckrát než jednou za měsíc.“

„Pochop, Alex, nemůžu se sebrat, kdykoli dostanu chuť. A že na tebe mám chuť pořád!“ snaží se mě uchlácholit.

„Příští víkend budu sama doma,“ upozorním ho.

Zalistuje ve svém diáři, aby moje naděje zase pěkně zazdil: „To nepůjde, Miluška koupila lístky do divadla.

„Ani odpoledne? Máš přece takových aktivit, neříkej, že se neutrhneš na dvě tři hodinky,“ vzdychnu poraženě, jelikož moje představy dostávají na frak. Jako vždycky! „Potom budu v Itálii, neviděli bychom se moc dlouho.“

„Pokusím se to nějak zařídit,“ slíbí mi, zalistuje do ještě vzdálenější budoucnosti a pokrčí rameny: „No prosím, koncem července poletí žena za dcerou do Anglie na delší dobu, vezmeš si dva tři dny dovolenou, já taky… A uděláme si takovou společnou báječnou dovolenou někde v penzi-onku… Spokojená?“

„Hm.“

„Trocha nadšení by se nenašla?“ opáčí, dotčen mým vlažným přístupem. Asi čeká, že budu skákat dva metry při představě dvou prosouložených dní, delší dobu by stejně nevydržel, které se rýsují za víc než měsíc!!!

„Těším se,“ hlesnu poraženě.

„Já taky. Moc.“ Nenápadně mě nasumíruje ke dveřím a než mě z nich vyšoupne, šeptne mi do ucha: „Hlavně si vezmi zase to černý prádélko, v tom jsi k sežrání…“

A než stihnu zareagovat, jsem na chodbě. Zbavil se mě vskutku elegantně. Kretén!!!

Myslím na to po zbytek dne a cestou z práce dojdu k jistému posunu. Ano, je to kretén, současně ale i můj nadřízený… A hlavní otázkou zůstává, kdo z nás dvou je větší kretén?! Jestli to třeba nejsem právě já!

Otevřu si dveře bytu klíčem – a okamžitě zavětřím průšvih. Hučení vysavače nemůže znamenat nic dobrého! Aspoň ne u nás. V jiných rodinách by možná matka zaplesala, jak skvělé a uznalé má děti, anebo by to dokonce brala za samozřejmost; mně prolétne hlavou spousta katastrofických variant. Nic se neděje samo sebou, natož aby Tomáš luxoval, v kuchyni bylo uklizené nádobí a na stole chyběly drobty!

„Co jsi vyvedl?“ zeptám se ho bez pozdravu.

„Nic…“

„Něco ve škole?!“

„Ne…“

Nakouknu do dětského pokoje, krom nezvyklého pořádku a Katčiny nepřítomnosti (já ji přerazím, do školy kvůli zubu pochopitelně nešla a teď někde lítá!) žádnou pohromu nevidím. Ta na mě čeká až v obýváku.

Při pohledu na moje nové záclony, co mi tu visí sotva dva týdny, nevím, jestli mám řvát vzteky, brečet lítostí nebo se samým zoufalstvím smát!

„Mami, moc mě to mrzí,“ omlouvá se rychle Tomáš. „Musel jsem je roztřídit, víš, aby tu Arčí neštěkal, zavřel jsem Kočičáka sem… Nenapadlo mě, že se mu budou záclony tak moc líbit ke šplhání a roztrhá je…“ Náhle ožije: „Ale nevěřila bys, jak mu to šlo! To kotě má normálně talent, určitě by se dalo vycvičit a zvládlo by artistický kousky…“

„Řekni mi – můžu mít z něčeho radost?“ přeruším jeho nadšené výlevy a on zase rychle schlípne.

Do toho se rozječí zvonek. Předpokládám, že je to Kačka, v zapomínání klíčuje přeborník, a raději vstanu, abych jí šla otevřít a neměla cucky záclon vlajících v lehkém průvanu na očích. Místo dcery se na mě usmívají dvě cizí ženy, které mu strkají jakýsi leták a tvrdí, že mi přišly zvěstovat tu nejpravější pravdu.

„Cože?!“

„Asi Jehovisti, mami,“ tipuje za mými zády Tomáš.

Ty dvě znovu spustí, z mého úvodu se nejspíš dovtípily, že narazily na osobu, které to pálí poněkud pomaleji. A prý mi to všechno pořádně vysvětlí uvnitř!

„Kde uvnitř?!“ zeptám se podezíravě.

„Asi uvnitř sekty,“ baví se Tom, nicméně je vedle. Ty dvě navrhují, abych je pozvala dál, prý si pěkně popovídáme!

„Děkuji, nechci,“ proberu se konečně. „Já jsem dneska mimo, ale zase aby mi přeskočilo úplně, to ještě ne!“

Zbavím se jich jen tak, že zavřu dveře, a ony mají tolik drzosti, že po necelé minutě zvoní znovu! Asi se s nimi musí jednat razantněji!

Pohled do tváře staršího muže, co na první pohled vypadá jako agent, v černém diplomatickém kufříku se může skrývat cokoli včetně pistole, mi sice sebere z úst ostrá slova, jež jsem měla pro zvěstovatelky nejpravější pravdy připravená, leč poněkud vyděsí. Hlavně že zakazuju dětem otvírat cizím lidem! Od čeho je kukátko, krucinál?! Pan Vávra jej používá pořád, a to i v tuhle chvíli, slyším ho funět zpoza jeho dveří pootevřených na špehýrku, tak proč do něj nejsem schopná se aspoň nakouknout?! Ušetřila bych si spoustu nepříjemností. „Co vy jste zač?“

Z agenta/zloděje/úchyláka/masového vraha se vyklube podomní prodejce, který z kufříku vytáhne bibli vázanou v imitaci kůže a snaží se mi ji za nehorázný peníz prodat!

Ujistím ho – čtyřikrát – že opravdu ne, teprve pak zavře kufřík s vyčítavým pohledem, jako že teď kvůli mně nebude mít co dát dětem jíst.

„Ještě Satanisti a budou tu všichni,“ řehtá se Tomáš.

„Možná je to znamení, abych se dala na modlení, protože nic jiného mě nezachrání,“ oznámím mu, když zruším sousedu Vávrovi veselou podívanou a skrumáž na chodbě roztřídím: dealera do výtahu, Toma s Arčím za dveře bytu. „Docela určitě se z vás dvou zblázním! Kde je vůbec Katka? Má přece sedět doma a ledovat dáseň! A jak to, že jsi to kotě neodnesl do útulku? Přece jsem ti jasně –“

Rachot, který se ozve za dveřmi protějšího bytu, zní to, jako by se spadl ze schodů pytel brambor, mě donutí ustrnout v půli pohybu. Kdyby nebyl spojen s bolestivým výkřikem, bylo by mi jedno, co dědek za dveřmi dělá, ale takhle nevím, co si o tom myslet.

„A je po něm,“ míní Tom. Arčí nějakým psím smyslem vytuší, že se stalo neštěstí, protože se rozštěká.

Váhavě přikročím k sousedovým dveřím. „Pane Vávro?“

Nářek se ozve znovu. Není sice už zdaleka tak pronikavý, ovšem bolestivé sténání mi způsobí husí kůži.

„Tak ne,“ soudí Tom zklamaně. „Přežil to…“

„Pane Vávro, stalo se vám něco?“ zeptám se hlasitěji. Odpovědí je jakési nesrozumitelné huhlání. Panebože, určitě ho z toho šmírování klepla pepka! Pokusím se otevřít dveře, ale jde to dost špatně, protože za nimi cosi překáží. Vávrovo tělo, co jiného! Ten člověk potřebuje pomoc, s tím si jsem zcela jistá, problém je, že se k němu nemohu nejdřív vůbec dostat, a pak, když ho dveřmi zčásti odtlačím a trochu asi poodleze i on sám, podaří se hubenému Tomovi protáhnout škvírou dovnitř. „Tak co?!“

„Při tom špehování spadl ze stoličky, asi na ní seděl, aby to měl pohodlnější, ale není po něm,“ hlásí. „Zkusím ho odtáhnout dál od dveří, abys mohla otevřít…“

Tomáš je sice hubený, leč sportovec a má sílu, podaří se mu s dědou pohnout. Vyslouží si tím sice nadávky a ne zrovna slušné, nicméně když zjistím, že si pan Vávra podle všeho zlomil nohu a utrpěl šok, připadá mi dezorientovaný, jak kdyby měl k tomu otřes mozku, nespisovný slovník mu odpustím. Šramot na chodbě přivábí pozornost i paní Tomanové, prodere se dovnitř i se svými berlemi jen proto, aby mohla nad ubohým důchodcem lamentovat, jelikož jinak mu díky své minimální pohyblivosti pomoci nemůže. Nevím, zdaje na její účast pan Vávra zvědavý, ale mně tím jde pořádně na nervy! Mnohem prospěšnější je mi můj čtrnáctiletý syn. Společnými silami těžkého důchodce odvlečeme do pokoje, váží snad metrák, i když se to nezdá, kde ho položíme na gauč. Celou dobu nadává a sténá bolestí, až mám obavy, abychom mu spíš neublížili! Zaběhnu si do svého bytu pro telefon a zavolám pro pomoc.

„Tome, jdi čekat na sanitku před dům, ať to nemusí doktor dlouho hledat,“ pobídnu syna, na kterém je vidět, že se mu v bytě našeho souseda vůbec nelíbí. Rozhodí ho to mnohem víc než skutečnost, že má ten člověk úraz! Nutno říct, že i se mnou poměry, ve kterých soused žije, docela zamávají. V bytě neútulném samo o sobě je příšerný nepořádek, odporný puch potu, špinavých hadrů, nemytého nádobí a především z doutníků, které bývají cítit až na chodbu, ovšem v mnohonásobně zředěné síle!

„Pane Vávro, kartičku zdravotní pojišťovny a občanský průkaz, máte někde?“

„Tam, v šupleti,“ ukáže roztřesenou rukou neurčitě.

Nevím přesně, kterou zásuvku myslí, musím nakouknout do tří, než doklady objevím, a je mi z toho všeho nanic. Záchranka přijede naštěstí dřív, než jsem počítala, ovšem moje účast tím zdaleka nekončí! Doktor mě požádá, zda bych nejela s nimi, asi tuší, že s panem Vávrou bude těžká komunikace, a já tak strávím část pátečního večera v nemocnici v Zahrádkách, kam jej odvezou nejprve na rentgen, pak na sádrovnu.

„Že vám není hanba!“ pustí se do mne energická sestřička. „Copak mu nemůžete pomoct?“

„Prosím?“ opáčím zmateně.

„Sama jste jak ze škatulky a tatínka necháte špinavého a zanedbaného!“

„Aha,“ pousměji se. Navzdory všemu je to dobrá legrace, ta rozšafná paní je první člověk, kterému připadám jako ze škatulky, ještě že nepoužila majolenku!!! „To není můj otec, jen soused.“

„Ach tak,“ ubere sestra plyn. „Pardon.“

„To nic,“ odpustím jí to. Za tu škatulku!

„Víte, kdybyste viděla ty případy, nedivila byste se mi,“ svěří se. „Rodiče dokážou uživit a postarat se o deset dětí, ale deset dětí se nedokáže postarat o vlastního tátu nebo mámu! Má nějaké příbuzné, nevíte? Jestli si ho tu máme nechat, anebo si ho vezmou do domácího léčení…“

„Jednu dceru, myslím,“ vzpomínám matně.

Ukáže se, že je to skutečně tak, leč pan Vávra si její telefon z hlavy nepamatuje. Není divu, sám žádný nemá a z budky jí jistě nevolá. Přes averzi, kterou ke mně vždycky choval kvůli mým hlučným dětem a štěkavému psovi, mě požádá, zda bych nemohla Helence zavolat, číslo je prý napsané zezadu v kalendáři, aby si pro něho co nejdříve přijeli, dokonce mi svěří i klíče od bytu.

„Zařídím to,“ slíbím mu. „Bude to dobré, uvidíte. Brzy se uzdravte.“

Stáří je strašné, natož když je člověk sám, opuštěný… Přesně takhle dopadnu určitě taky!

„To byl brutus, co?“ přivítá mě doma Tom.

„Jo,“ hlesnu sklesle. Do páchnoucího bytu se mi znovu vůbec nechce, ale není zbytí. Pro jistotu si s sebou vezmu coby svědkyni paní Tomanovou, stejně na mě číhá na chodbě, aby se dozvěděla zateplá podrobnosti! Devítimístné číslo si uložím rovnou do mobilu a během večera se snažím dovolat paní Heleně. Podaří se mi to až na třetí pokus.

„Mátlová,“ ozve se konečně ženský hlas.

„Dobrý večer, tady Alexandra Cvrčkova, sousedka vašeho pana otce. Omlouvám se, že obtěžuji takhle pozdě večer, ale váš tatínek si zlomil nohu a je na chirurgii v nemocnici v Zahrádkách. Zítra si tam pro něj máte přijet,“ vychrlím, připravujíc se na nápor otázek.

„Dobře.“

Zírám jak spadlá z višně!

„Ještě něco?“ Přece jen mi jednu otázku položí!

„Ne… Na shledanou.“

„Nashle.“

Katka, která mě pozoruje, zvedne obočí. „Co je?“

„Brutus,“ odvětím v Tomášově slangu.

O něco později, to když si dám sprchu a prášek, z všeho toho rozčilení mě rozbolela hlava a já se obávám, aby se mi nerozjela migréna, se Kačka znovu objeví v obýváku. Po mém návratu z nemocnice už seděla doma a opisovala si zameškanou látku, údajně si byla pouze u kamarádky pro sešity… Ne vždycky jsou informace tím nejcenněj-ším! Vyptávat se na podrobnosti se nemusí vyplatit, hlavně ne když se chci ušetřit případných dalších zneklidňu

jících podnětů. Sladká nevědomosti, dovolíš mi ukájet se v sebeklamu! Zastávám zásadu, že lepší jsou žádné novinky než špatné novinky. A občas je třeba vypnout a myslet si o svých bližních jen to nejlepší. Jako třeba teď o Kačce. Zadoufám, že se mi třeba přišla po včerejšku omluvit, že si uvědomila, jak na mě byla sprostá! Tomáš přišel hned týž večer, ten je přece jen víc po mně, Kačka má Karlovu paličatou hlavu…

„Chceš si přilehnout?“ nabídnu jí místo. Dřív jsme to tak dělávaly často, vyprávěla mi hlouposti ze školy, že se Vokurkové líbí Petrlík a podobně, nasmály jsme se u toho…

„Chatuju s Robinem,“ dá přednost tomu nedochůdčeti před mamkou a večerem mezi námi děvčaty. „Jen takovej dodatek. Jak jsi včera říkala o Michalce…“

„Ano?“ Stále to blažené očekávání omluvy nebo aspoň účasti, kdy si moje šestnáctiletá dcera uvědomila, že to ani já nemám lehké.

„Dívala jsem se na netu na tu školu, kde údajně po její přítomnosti touží sám pan ředitel,“ vysvětlí. „Berou tam bez přijímaček, pokud má uchazeč průměr do 1,5. Jestli má skvělá Michalka samý jedničky, jako že má, vůbec přijímací zkoušky nedělala, takže je blbost, aby je složila ze všech nejlíp a říďa před ní padl na zadek.“

„Vážně?“ užasnu. Klára nám věší pěkné bulíky na nos a my jí to baštíme jak hovádka na pastvě, což mi vzápětí potvrdí i Katka:

„Nesmíš, maminko, všemu věřit. Dokonalý děti nejsou. Máš se dívat na ty horší případy, pak by sis vážila nás.“

Nevzmohu se na odpověď. V osmatřiceti jsem stále důvěřivá a naivní jako šestnáctka!! Vlastně ne, to bych Katku urazila. Jako čtrnáctka. A nejhorší je, že se to netýká jen bludů, jimiž nás krmí Klára!

Dárek, kterým obdaruji svou matku na oslavě narozenin (spočívá ve stejném obědě jako v kterýkoli jiný víkend, kdy tam jsme), bych já osobně brala všemi deseti. Koupila jsem jí totiž šestikilové balení prášku na praní dobré značky. Nebyl nikterak levný, ale právě proto jsem ji podarovala pořádným práškem, jelikož vím, že sama si kupuje ty nejlev-nější šunty, jen aby náhodou František neřekl, že vyhazuje peníze oknem. To, že ho do pračky musí nasypat dvakrát tolik a prací efekt mizivý, je druhá věc, ovšem v prvotní chvíli přece ušetří. Logické, že.

„To se bude hodit,“ zajásá. „Až budeme mít ten penzion, pračka se nezastaví, aspoň mám prášek do zásoby.“

„Vy to myslíte vážně?“ užasnu. Minule jsem to brala na lehkou váhu, jako jeden z mnoha Františkových ulítlých nápadů, na které brzy zapomene pro další ulítlé nápady.

„Za garáží už máme složenej písek a cihly.“

„A kdo to bude dělat?“

„František najal dva zedníky, v pátek si to tu byli obhlédnout a v pondělí se do toho pustí,“ pochlubí se. „Ze stodoly bude pěkný letní byteček. Dva pokojíčky s koupelnou, František to vymyslel moc šikovně.“

„Počkej, ty si fakt myslíš, že se někomu zalíbí bydlet v létě ve stodole?“

„Ve stodole budeme přes léto my,“ vysvětlí. „Pronajmeme dům.“

Podívám se na Františka a ten uhne očima, tváří se, že četba Katolického týdeníku je neodkladnou záležitostí.

„Přijde ti to jako dobrý nápad, mami, s artritidou bydlet ve vlhký stodole?“ otáži se přímo.

„Nebude vlhká,“ ujistí mě a jelikož se ze dvora ozve zavrčení motoru, vyhlédne kuchyňským oknem, aby nám jásavě oznámila báječnou zprávu: „Mladí přijeli!“

Kačka pobaveně zachrochtá. „Naši padesátiletí mladí!“

František ji naštěstí neslyší, spěchá synovi i snaše naproti. Matčiny narozeniny jim zřejmě nemohly ujít, respektive, abych byla přesnější, mámin oběd jim nemohl ujít! Sotva mě i děti pozdraví, obřadně matce pogratulují, popřejí hodně zdravíčka a dají dárek, ze kterého je máti bez sebe radostí.

„Podívej, Alex, no není to krása?“ rozplývá se a strká mi pod nos keramický květináč ve tvaru šneka. „Ten si dám na okno… Ne, tam by nebyl vidět, raději tady na televizi,“ najde té kýčovité ohavnosti důstojné místo.

Člověk by z toho jásání soudil, že dostala minimálně myčku nádobí! Při jídle se nemluví o ničem jiném než o tom, jak bude pronajímání domku v čisté krásné přírodě na vesnici vynášet. Vydělá přímo majlant, soudí František jr. Doktorka Ester mu přizvukuje, mají to dávno všechno dobře propočítané, dokonce se vytasí i s ceníkem! Stodola pro mámu ještě ani nestojí, ale ti dva už shánějí kunčofty.

Kdyby Katka neodmítla jíst králíka, téma by jim vydrželo do večera v kuse, takhle v něm mají krátkou přestávku. Moje matka nemůže vidět, že si Káča dá jen nejmenší kupičku bramborové kaše, samozřejmě bez masa. „Ale Kačenko, to není žádný pořádný jídlo!“

„Babi, jsem vegetariánka, pochop!“

„Nevím, jestli nejsi spíš anorektička než vegetariánka,“ vloží se do hovoru Ester.

„Ne, nejsem,“ ušklíbne se Kačka.

„Vždyť se v tom sotva rýpeš, pozoruji tě dávno.“

„Kdybyste měla v dásni díru jak po granátu, vrtala byste se taky!“ odsekne Katka a ačkoli je to drzé a nevhodné, tentokrát ji neokřiknu.

Doktorce Ester to neujde, pročež obrátí pozornost na mne:

„Abys něco nezanedbala, Alexandro. Anorexie je nebezpečná! Správná matka by měla být první, kdo si všimne příznaků poruchy příjmy potravy u svých dětí.“

„No,“ prohodím lakonicky, „správná matka určitě.“

Kačce to přijde strašně směšné, Tomáš se k ní přidá a ti mí dva puberťáci se řehtají jako koně. Mladí z Brna se tváří uraženě a určitě nijak nelitují, když Tom vypadne na hřiště zahrát si fotbal s čerstvě odmaturovanými dvojčaty a Katka, která zabíjela nudu esemeskováním s Robinem, se odplouží s ním, byť koukání na fotbal ji nezajímá v nejmenším. Než poslouchat řeči o výnosném kšeftu s domem daným všanc lufťákům, šla bych se radši dívat také! Jelikož jde o matčiny narozeniny, musím vydržet alespoň do podvečera, než se mohu vytratit.

Mámě, která mi přijde podstrčit deset vajíček (honem si je schovej do auta, Alex, třeba zítra nebude příležitost), položím otázku, co mě docela trápí už hodnou dobu: „Je ještě vůbec barák napsaný na tebe, mami?“

„Co to je za divný řeči?“ ohradí se dotčeně.

„Jen mě to tak napadlo. Abys neskončila hůř než ve stodole, víš.“

„Alex!“ krotí mě šeptem.

„Mladej Franta se tváří, jak kdyby to tu bylo jeho.“

„To máš těžký,“ ošije se. „František všechno dělá, nadře se tu, teď tu bude pracovat i mladej… Paní Ester sem za mnou taky pořád jezdí, přivezla mi recept na novou mast na klouby, je moc hodná…“

„Nemohla dovézt rovnou mast, viď? Musela by na ni třeba něco doplatit…“

„Když mi zabere, bude mi vozit recepty pořád,“ vede si svou, jako bych ani nic neřekla.

„No, to se poměješ,“ odfrknu. „Jdu k Veronice.“

Předpokládám, že kamarádku najdu doma nad účetními doklady, případně na louce ohánět se hráběmi, na zahradě s rýčem nebo s lopatou, žádná práce jí není cizí – a nikdo jiný ji u nich neudělá. Tchyni Zajícovou spatřím na ulici, při hovoru s babkou Voborníkovou rozhazuje rukama, div své posluchačce nevyrazí zuby, škoda že nemohla vystudovat na farářku, na kazatelně by jí to fakt slušelo! Barák najdu otevřený, leč prázdný. Ať zvoním, klepu a volám, nikde nikdo. Podívám se i do zahrady a sadu, a kdybych si nevšimla Verunky, skrčené za hranicí dřeva, jak hladí bíločernou kočku, myslela bych, že tu není živáčka.

„Ahoj, Verunko. Co tu děláš, hraješ na schovku? Málem jsem na tebe stoupla!“ usměji se na ni, ale když se nedočkám žádné reakce, oči zvětšené skly brýlí se zapíchnou zpátky do kočičího kožíšku, zkusím to jinak: „Kde máš mamku, Veruš?“

„Tam,“ ukáže rukou ke kůlně na dříví.

Aha, tak dnes žádná lopata či hrábě, nýbrž sekera! Ačkoli žádné sekání dříví neslyším, asi má naštípáno a rovná ho… Anebo se Verunka spletla.

Nespletla. Jakmile si moje oči přivyknou na přítmí uvnitř kůlny, spatřím kamarádku, jak sedí na špalíku dřeva s hlavou položenou na skrčených kolenou. „Veru…?“

Polekaně sebou trhne a já si i přes šero nemohu nevšimnout, že je nejen ubrečená, ale i umazaná od krve!!

„Co se ti stalo?! Ty ses sekla?!“ napadne mě vysvětlení sice logické, leč nesprávné. Jakmile dořeknu, hned mi dojde, jak moc jsem šlápla vedle, tudíž otázku přeformuluji: „Co ti ten parchant udělal?!“

„To je dobrý,“ odkašle si a rychle si otírá obličej. Podám jí načatý balíček papírových kapesníků. „Prokousla jsem si ret… Krve jak z vola, co? A přitom to nic není.“

„Jen tak sis prokousla ret?!“

Přestane se přetvařovat. „Já ho nenávidím! Alex, přísahám, že ho jednou zabiju!“

„Aby tě nepředběhl,“ obávám se.

„Víš, co říkala tchyně, ta kráva?! Že je normální, když chlap ukáže, kdo je doma pánem!“

„Akorát ukáže to, co už dávno vím – je to ubožák, kterej si vybíjí svoje frustrace na vlastní ženě,“ odfrknu. „S tchyní bych nic neřešila, pojmenovala jsi ji správně.“

„Už toho mám plný zuby,“ svěří se mi rozohněné. „Milovat jsem ho přestala tak dávno, že si ani nevzpomenu, kdy to bylo, ale poslední dobou ho nenávidím… Stačí mi ho vidět a udělá se mi na blití!“

Musí na tom být hodně špatně, takové výrazy u ní běžně neslýchám! „Za to, jak se k tobě chová, není divu.“

„Myslíš, že je normální, když se mi zvedá žaludek při pohledu na vlastního muže? Vidím ho, jak jde domů z práce nebo se potácí z hospody… A jdu hodit šavli!“

„Je to předposlední fáze,“ prohodím zamyšleně.

„Předposlední? A která je ta poslední?“

„Ta bude, až ho zabiješ.“

Z hluboká vzdychne. „Na to nemám.“

„Veru, mluvím vážně,“ upozorním ji. „Právě proto, že ty bys mu neublížila, ubližuje on tobě. Psychicky i fyzicky. A nejen tobě… Verunka to viděla?“

Smutně přikývne. „Jirkovi je fuk, jestli je holka u toho nebo ne.“

„Kvůli čemu vyváděl dnes?“

„Zapomněla jsem mu přišít knoflík…“

Málem zaúpím nahlas. „Odejdi od něj, Veru.“

Trhne sebou. „Kam?! Není kam!“

„Třeba ke svý mámě,“ navrhnu. „Pochop, tohle přece není tvůj úděl nadosmrti! Lepší je být sama než žít s někým takovým, jako je Jirka.“

„Samotná ženská, tři děti, bez střechy nad hlavou…“

„Taky jsem si myslela, že to nezvládnu. Že nedokážu žít sama,“ svěřím se jí. „Není to bůhví co, to je pravda, ale zvládnout se to dá – a ty bys to zvládla snáz.“

„Proč myslíš?“ opáčí nevěřícně. Veronice vždycky chybělo sebevědomí, a to, co měla, zadupal její manžílek.

„Protože já ho milovala. Nenávidět jsem ho začala až potom, co mi řekl, že mě opouští… On byl ten, kdo se chtěl rozvádět, ne já. Kdybych ho nenáviděla předtím jako ty Jirku, byla bych ráda, že se z toho pekla dostanu! Pro tebe je to vysvobození, Veru.“

„Ale co děti…?“

„Kluci jsou už dospělí, je jim devatenáct, jaképak děti? Vsadím se, že tě podpoří. Před nimi se tě neodváží mlátit, nemám pravdu?“

Přikývne. „Jenže oni jsou pořád někde venku.“

„Ty se jen bojíš udělat první krok. Tak se odlep, využij chvíle, kdy na něj máš největší vztek!“

„Neutáhla bych to finančně,“ namítne. „Tři děti, žádný bydlení… Kluci chtějí dál studovat, nemohla bych jim to dopřát… Nemám právo kazit jim život.“

„Odejdi jen s Verunkou,“ napadne mě řešení. „Kluky tu nech. Aspoň ze začátku, soud nařídí majetkový vyrovnání, rozhodně nezůstaneš jen s jedním kufrem. Máte barák, auto, pozemky… Jde jen o to, odhodlat se. Copak ty tu chceš takhle žít navždy?“

„Nechci žít ani tady, ani takhle, natož navždy!“ opáčí plamenně. „Nikdy jsem nechtěla bydlet na vesnici, sušit seno, pěstovat brambory, škubat slepice, chovat ovce, krmit prase… A vidíš, dělám to už dvacet let. Já, holka z města!

Ironie, co. Porušila jsem snad všechny zásady, které jsem tenkrát, v osmnácti, měla.

Především porušila naši holčičí přísahu v tom nejdůležitěj-ším bodě: vzala si blbce. A teď trpí, trpěla a pokud nenajde odvahu, bude trpět pořád. Tohle ale říct nahlas nemohu, je mi jí líto i tak dost.

„Změň to, Veru. Nejsi přece chudinka, abys musela tohle snášet.“

S povzdechem otře poslední zbytky rozmazaných líčidel i krve, rukou opraví účes a vrátí se jí její rozhodnost. „Jdeme na kafe, Alex. Teď už bude klid, přitáhne nejdřív nad ránem… Verunko? Kde jsi? Pojď, uděláme si nějakou baštu, v mrazáku máme nanukáč, to si dáme…“

Veroniky je mi líto, ovšem Verunky ještě mockrát víc! Moje děti měly přes to všechno štěstí – rozvod jejich rodičů proběhl relativně v klidu.

Popadneme malou každá za jednu ruku a laškovně ji zvedáme, abychom ji trochu rozveselily. Sice se usmívá, ale oči za skly brejliček má stále smutné a vyděšené.

Než zalezeme do chalupy, spatříme otevřenými vraty vedoucími na dvůr přibrzdit auto s pražskou espé-zetkou.

„Prosím vás,“ vykloní se z otevřeného okénka jakási žena, „hledáme penzion Čas, netušíte, kde je?“

Veronika jí popíše cestu a poté, co žena poděkuje, očima přejede stavení s převislými muškáty v bedýnkách před okny, zelený trávník s houfem slepic a kačen a upřímně si povzdechne: „Tady je učiněný ráj! Ani nevíte, jak vám závidíme, viď, Láďo? Krásná příroda, božskej klid, nic nemusíte kupovat, maso vám samo běhá po dvoře… Žít tady musí být nádhera – a ještě ušetříte!“

Našimi odpověďmi jsou pouze neurčité úsměvy. Teprve když audi zmizí z dohledu, Veronika se na mě podívá a řekne: „Nešlápla bys jí na krk?!“

Ranní směna obnáší společné vstávání s dětmi. A tudíž rozčilování. Tomáš se zavře v koupelně, Kačka mu buší na dveře a pohání ho k rychlejšímu výkonu sprostými slovy, Arčí, který nesnáší hádky, do toho divoce štěká… Aspoň že Kočičáka se podařilo Tomovi udat už v sobotu ráno, ještě před odjezdem do Nížan s ním běžel k jakési spolužačce, která se rozhodla kočičího vyděděnce adoptovat. Na záclonové tyči visí opět staré záclony a aspoň v tomhle směru se vše vrací do zajetých kolejí.

„Dělej, ty hovado!“ vříská Katka

„Káčo!“ rozčiluji se. „Jak to mluvíš?!“

„Jako vidlačka,“ baví se Tom v koupelně. „Aspoň nic nepředstírá…“

„Tome!“ krotím syna.

„Mami, ať už vypadne! Kvůli němu to nestihnu!“

Podívám se na hodiny. Já nejspíš také ne! „Tomáši, kru-cinál, koukej, ať jsi venku! A švihej vyvenčit psa!“

„Ale já nemám čas,“ hájí se, když konečně koupelnu opustí, navoněný a zgelovaný, až vypadá jako mokrý.

„Určitě máte laborky, viď? To ti nikdo nesežere!“ prskne Katka. „Týden před vysvědčením, zrovna!“

„Slíbil jsem Adéle… Co si od nás vzala to kotě… Že se na něj cestou do školy zajdu podívat,“ vysvětluje a jelikož se u toho červená, nahání tím vodu na Kátin mlýn.

„O, Tomášek má rande! Kdy bude svatba?“

„Krávo! Je to spolužačka…“

„Tome!“ vypěním. „Mluvíte oba jak nejposlednější pohůnci někde na pastvě, styďte se. Za Kočičákem můžeš zajít cestou ze školy, to je totéž. Teď mazej se psem.“

„To není totéž,“ hájí se zamračeně.

„Ale mami,“ baví se Káča. „Ty to nechápeš? Odpoledne by ho viděli kluci ze třídy a smáli by se mu, že má holku. Tomík je sice navoněnej frajer, ale ne až tak velkej, aby se k ní před spolužáky hlásil, viď, srabe?“

Podle všeho vystihla podstatu problému, Tom se po ní ožene pěstí, Arčí se znovu rozštěká (díky bohu, že je pan Vávra u dcery!) a já ztrácím další drahocenné minuty, než udělám jakýs takýs pořádek. Tomáš popadne psí obojek a zamíří na rychlou zdravotní procházku kolem bloku, je na něm vidět, že ranní rande oželí jen nerad (v nejmenším nepochybuji, kdo v jeho očích za zkaženou schůzku může!), Kačka vystrojená jak na slet čarodějnic (celá v černém) zašněruje glády a počká na mě u výtahu.

„Kruciš,“ zakleji při pohledu na zakaboněnou oblohu, ze které se snáší deštík. Nijak prudký, zato vytrvalý. Prohrábnu kabelku, leč skládací deštník v ní neobjevím. „Kači, ty sis půjčovala můj deštník?“

„Jo, už tuhle,“ odvětí. „Jak jsi mě poslala nakupovat, když jsi dělala palačinky a došel olej.“

„A kde je teď? Na botníku jsem ho neviděla.

„Nejspíš pořád v tom obchodě,“ připustí neochotně.

„Káčo!“ Ta holka má dar vytočit mě kdykoli bez ohledu na denní či noční dobu! „Vždyť byl úplně nový! Kupovala jsem si ho v březnu… Ne, v dubnu! Poté, co sis půjčila ten můj starší a zavřela ho mokrý, takže zplesnivěl!“

„Kdyby byl doma olej, nestalo se to,“ hájí se.

Takže za to vlastně mohu já. Kdybych po dcerunce nic nechtěla, ušetřila jsem si výdaje za další deštník, který si budu muset co nejdřív pořídit. Teď mi ovšem nezbývá než vyrazit na zastávku MHD a objevit se v práci á la cuchta z Mokré Lhoty.

Kupodivu je ke mně osudu milostivý, na Palachově náměstí, kde přestupuji na dvojku, se setkám se Soňou, která mě vezme pod svůj deštník. Má sice odpolední v dětském, ale ráno navíc zaskakuje v hudebním za Simonu, co je tenhle týden na dovče. Sotva si stačím postěžovat na deštníkovou krizi v naší domácnosti, zastaví kousek od chodníku černé volvo našeho pana ředitele a sám velký šéf nám posun-kem ukáže, ať si naskočíme. Je to poprvé za celé ty měsíce a nutno říct, že mi tím hodně vylepší ranní náladu. Že by můj výstup v ředitelně (pak jsem se za něj styděla) přece jen k něčemu byl?!

Samozřejmě mi před Soňou vyká, pár slov, co společně prohodíme, se týká počasí, jak jinak. Dvě ulice od knihovny spatříme spěchat po chodníku další kolegyni, tentokrát Nadú.

„Koukám, že deštníky jsou nedostatkové zboží v mnoha domácnostech,“ podotknu rozveseleně.

„Mám jí zastavit…?“ zaváhá Zdeněk.

„Nee!“ vykřikneme se Soňou sehraně, což pobaví jeho i nás, smějeme se tomu všichni tři. Při představě, že by se naše Nerada se myje uvelebila na přední sedadlo (my se Soňou takticky zalezly jak do taxíku dozadu – na zadní sedadlo mám ty nejkrásnější vzpomínky!) navoněného luxusního vozu vyvedeného v kůži, je naše zděšení upřímné.

U chodníku, kde Nadú míjíme, je obrovská kaluž. Zdeněk, nezvykle veselý, zavtipkuje: „Nemám ji tedy aspoň postříkat?“ A dřív než k tomu cokoli podotkneme, se zasměje a dodá: „To udělá správce sítě v archivu sám…“

Možná je to pubertální vtípek, ovšem z úst ředitele, kterého mají moje kolegyně za nedotknutelnou modlu a zosobněnou důstojnost, se takové bombě nemůžeme nesmát!!!

Při krátké pracovní poradě, kterou absolvujeme o půl hodiny později, už je to zase klasický vážný ředitel. Oznámí nám pár změn ve službách, dovolenkáře je třeba nahradit, knihovnu kvůli tomu zavírat samozřejmě nemůžeme, a především nás připraví na změnu firmy zajišťující celé knihovně připojení na internet. Nový provider nabízí nejen lepší služby, ale i výhodnější ceny. Nám, zaměstnancům, je celkem šumafuk, jestli poskytuje připojení Petr nebo Pavel, ovšem ředitel nás s tím seznamuje kvůli omezením, jež potrvají v době přeinstalování. Zjednodušeně řečeno, nějakou dobu nepojede net a budou se nám tu motat technici, jelikož tohle by správce sítě sám nezvládl.

„Za provozu?“ odváží se zeptat Lída.

„Samozřejmě,“ kývne. „Vy jste ale děvčata šikovná, věřím, že to zvládnete bez potíží. Má někdo další dotaz?“

Stačí pochválit, nazvat baby šikovnými děvčaty, a vida, už se na něj zase všechny zachmuřené tváře usmívají.

„Je skvělej, viď?“ řekne mi Soňa po poradě.

„Proč? Že nám sem za plnýho provozu pustí nějaký chytráky z počítačový firmy?“

„Ne,“ směje se. „Myslím v tom autě! Prý správce ji postříká sám… Já nemohla! Nikdy jsem nevěřila, že je to takovej suchar, jak se jeví naoko. Teď to dokázal. Předvedl se jako normální chlap se smyslem pro humor.“

„Normální?“ pousměji se. „Jak se to vezme.“

„Jsem o tom přesvědčená,“ zazubí se na mě.

„Co svatba, Soni? Už máte termín?“

Zavrtí hlavou. „Rozhodli jsme se to přehodit. Nejdřív postavíme, pak se vezmeme. Naskytla se skvělá parcela, všechny inženýrské práce už tam jsou a nebyla ani tak drahá, ve Stříbrné aleji. Krásný prostředí, přitom dobrý spojení do centra… Bude se tam dobře žít. A ve svým vlastním baráčku! Kopat základy začneme v srpnu.“

„To je divnej postup,“ namítnu.

„Proč?“ pokrčí rameny. „Nechtěla bych mít jeden den svatbu a druhej jít makat na stavbu. Navíc ty peníze, co by padly na svatbu, zužitkujeme lip, no a svatba bude, až bude všechno hotový, abych se jako novomanželka mohla nastěhovat do nového krásného čistého domečku.“

„A co když se rozejdete? Jak byste si nedokončený baráček rozdělili? Dáte do toho peníze oba, ale papír mít v ruce nebudete…“

Soňa zvedne obočí. „Proč bychom se měli rozejít?“

„Stát se může věcí,“ pokrčím rameny.

„Tak tohle opravdu neplánujeme,“ směje se, jelikož jí moje námitky připadají nejspíš z oblasti sci-fi!

„To asi nikdo,“ pousměji se. „A přesto je tolik rozchodů a rozvodů…“

Veronika na našem pondělním kávovém pokecu chybí. Chápu ji, nechce se ukazovat holkám s rozbitou pusou, a proto na Evinu otázku, zda někdo neví, co s ní je, raději neodpovím. Nechci lhát, stejně jako nechci zveřejňovat její trable. O tom můžeme mluvit s Ladou, ne s Klárou, ta by to určitě rozkecala dál. Však tentokrát má pro nás novinku, které je plná a nemůže se dočkat, až nám ji sdělí.

„Víte, proč tu není Ivana?“ zamrká nadrženě.

„Marodí další dítko,“ tipuje Lada. „Má čtyři, dvě už to měly, takže ještě nějakou dobu na kafčo nepřijde.“

„Kdyby čtyři,“ uchichtne se Klára. „Je zase v tom!!“

„Pět dětí jako schůdečky,“ vydechne Lada. „Těprsk.“

Po zádech mi přeběhne mráz. „Ona si to nechá?!“

„Určitě,“ kývne Klára. „Pepa je silně věřící.“

„A Ivana silně pitomá,“ protočí Lada oči.

„Proč myslíš?“ namítne Eva.

„Čekat pátý dítě, když nezvládá ty čtyři předešlé, je podle mě pitomost,“ vysvětlí. „Nemluvě o jejich ekonomický situaci, která je, mírně řečeno, zoufalá. Pepa je možná silně věřící, ale taky silně nemakačenko. Asi věří na zázrak, že jim někdo odkáže miliony, nebo nevím.“

„I tak,“ pokrčí Eva rameny. „Dítě je dar.“

Neubráním se odfrknutí. „Já mám doma dva dárečky a řeknu ti, někdy bych je roztrhla oba!“

„Každej chce to, co nemá,“ míní Klára.

„Bez dětí není život naplněnej,“ namítne Eva.

„To je blbost,“ pokrčím rameny. „To, že žena může rodit, neznamená, že rodit musí.“

„Přesně tak,“ podpoří Lada mou myšlenku. „Naplnit život jde lecčím, nemusí to být zrovna děti, natož opičí láska věnovaná dětem!“

„Neodsuzuju ženy, které se rozhodnou děti nemít,“ přitakám. „Ať už je někdo považuje za kariéristky nebo jim dává jiná posměšná jména, já jim to schvaluju. Je to jejich volba. A není to špatná volba.“

„Já jim přímo závidím,“ uchichtne se Lada.

„Ne,“ oponuje Klára. „Bez Míšenky by mi něco chybělo. Nikdy bych ji nevyměnila za kariéru!“

„Nikdo nemluví o výměně,“ upozorní ji Lada. „Na tu už je pozdě. Je to o volbě. Samozřejmě když děti mám, chci pro ně to nejlepší a bojím se o ně. Stejně tak si ale dovedu představit život bez dětí.“

„Dítě je přece radost,“ horuje Eva.

„Jenže těch radostí není zdaleka tolik co starostí, strachu a rozčilování,“ ujistím ji.

„Všechny děti takové nejsou,“ stojí si za svým a jako důkaz uvede Kláru: „Podívej se na Michalku. Taje úžasná.“

„Michalka rozhodně,“ potvrdí Lada pobaveně. „Já vidím denně v práci šest set dárečků… A víš, co ti řeknu? Jsou to smradi. Třeba teď v pátek jsme měli ve škole vzrůšo. Jeden hoch se na WC opil tak, až měl otravu alkoholem. Prostě si přinesl do školy flašku a na záchodě ji vypil. Našli ho o další přestávce, volali jsme rychlou.“

„To je hrůza,“ děsí se Klára. „Ti puberťáci…!“

„Pozor, pozor,“ opraví ji Lada. „Byl to čtvrťák.“

Málem se pobryndám lattíčkem!

Ještě chvíli se dohadujeme o Ivaně a naše názory jednotné rozhodně nejsou.

„Nemá cenu to řešit,“ ukončí Lada debatu. „Je to stejně jen a jen její věc. Zatímco tyjí, Evo, gratuluješ, já ji lituju. A to jako upřímně.“

„Taky,“ přikývnu. „Už takhle toho má nad hlavu.“

„Místo čtyř zanedbaných ušmudlánků jich bude mít pět,“ soudí Klára. „Množí se jak myši.“

„Nemá to lehký,“ připouští Eva. „Takhle se k moři jen tak nepodívá, jak si přála… Natož s námi do Itálie, co.“

A je to venku! V obavách pohlédnu na Kláru. Někdy jí to sice pálí pomaleji, ovšem tenhle případ to není.

„Do Itálie? S vámi? Vy jedete na společnou dovču?“ nadchne se. „Kdy? Kam? Od které cestovky?“

Eva sice něco blekotá, ale zaplétá se do toho stále víc, takže když se Klára zeptá přímo, nezbývá než odpovědět. Člověk by čekal, že se třeba urazí – proč jsme se před ní nezmínily dřív (to, že schválněji v její sebestřednosti vůbec nenapadne!), ale kdepak, hned si zapisuje jméno cestovní kanceláře.

„Stejně už nejspíš nebude volno,“ namítnu opatrně. „Odjezd je příští pátek, takhle na poslední chvíli těžko.“

„Hned zítra ráno tam zavolám. Třeba jim volnej bungalov zbývá,“ zadoufá. „To by bylo super.“

„Aleje to bez jídla, žádnej hotel,“ upozorní ji Eva. „Tady si musíš vařit sama, kdepak švédský stoly…“

„Michal vaří doma normálně, proč by nemohl i tam?“

„A je to s vlastní dopravou,“ vytáhnu z rukávu eso.

„Strašná dálka,“ zareaguje bystře Lada. „Šestnáct set kilometrů. To Michal nemůže zvládnout…“

Klára má řešení na všechno: „Budeme se střídat.“

„Nechtěli jste někam letět?“ vzpomene si Eva.

„Chtěli, ale zatím jsme si nic nevybrali a tohle je úžasnej nápad. Rozhodně by byla větší sranda takhle v partě s vámi než sami letecky do hotelu.“

Lada se už ani nesnaží netvářit otráveně.

Poslední dvě besedy, tohle mi zní jako rajská hudba! Čtvrteční pasování prvňáčků na čtenáře naproti tomu bude zábava, ne dřina, jakou bývají besedy, a pak konečně, konečně prázdniny, kdy si dětičky budou užívat volna a učitelé nám je sem nebudou vodit v celých štrůdlech!

Pravda, beseda na téma moderní pohádky pro žáčky druhé třídy až taková makačka není, děti celkem poslouchají a u ukázky Ať žijí duchové!, kterou jim pustím na cédéčku, všechny ožijí, jelikož film dobře znají. Dvěma chlapečkům na tom přijde něco strašně směšného, chichotají se i poté, co přehrávač vypnu.

„Švagrová Pilátová,“ řehoní se. „To je divný jméno.“

„Pilátová?“ podivím se, jelikož znám mnohem divnější!

„Švagrová,“ vysvětlí mi.

Trkne mě, kde je problém. „Švagrová ale není jméno, to je jen takové označení, jako teta nebo babička. Máš brášku?“

„Románka,“ přikývne. „Chodí ještě do školky.“

„Fajn. Až Románek vyroste a ožení se, tak jeho manželka bude tvoje švagrová,“ vysvětlím mu.

„Ahá!“ dovtípí se kluk. „Takže když bude můj brácha teplouš, tak si vezme chlapa a to bude můj švagr!“

Mám co dělat, abych uchovala vážnou tvář. Pokrok žádá své, o tom není pochyb. Dnešní děti sice netuší, co znamená označení švagr, ale zato mají už ve druhé třídě jasno o tom, kdo a co je teplouš! Dá mi dost práce vrátit směr besedy na správné koleje a pokračovat v pohádkách, kdy se jim snažím vysvětlit, proč Honza zvítězí nad obrem, přestože je obr mnohem větší, a že ani v pohádkách, ani v životě nerozhoduje hrubá síla, nýbrž důvtip.

Následující beseda pro šestou třídu na téma pověsti má ještě větší úspěch, děti poslouchají s napětím (však jsem schválně vybrala samé strašidelné pověsti) o zazděné komorné Elišce, co ťuká do zdí na Kozím hrádku, jak se snaží dostat ven, o morovém průvodu postav v kápích, jež o letních nocích chodí z Puštíku na hřbitov do Krásonic, o bílé paní Perchtě z Rožmberka… Dětičky jsou nadšeny, atmosféra vyloženě prázdninová, beseda přímo voní létem, až jim nastávající dva měsíce volna nepokrytě závidím!!

Ze dvou plných nákupních tašek mám ruce vytahané málem ke kolenům. Jsem jimi tak vytížená, že ani nemohu dát Kačce, kterou zastihnu před vchodem do paneláku s jakýmsi zdredovaným individuem tak blízko u sebe, aby to mohlo být nevinné, pár facek, protože si je nemám kam odložit, nákup by se rozsypal. „Katko?!“ nasadím alespoň přísný tón. „Domů.“ Dceruška si mě všimne teprve nyní a od kluka se prudce odtáhne. Ten se nezdá být nijak zaskočený, zazubí se na mě a ležérně mi nabídne pomoc: „Já vám to vezmu, matko, ukažte.“

„Brzdi, chlapče,“ poradím mu ironicky. „Nevšimla jsem si, že bych byla tvoje matka.“

Pobaveně roztáhne pusu od ucha k uchu. „Dobrý, no.“

„Ať už jsi nahoře!“ nařídím Kačce zachmuřeně, aniž bych si vtipálka víc všímala. Čekat na ni u výtahu je zbytečné, po minutě to vzdám a vyjedu do našeho patra sama.

Paní Tomanová už svůj nákup vyhlíží, celá jedna taška je čistě pro ni a její dceru, kterou spatřím škvírou v pootevřených dveřích, jak se celá rozcuchaná v krátké noční košili potácí do koupelny.

„Vy jste zlatíčko, Alexandro,“ vynáší mne do nebes. „Já vás nemít, nevím, co bych si počala…“

Tak to by mě taky zajímalo!

„Co Kamča?“ nadhodím.

„Našla si místo!“ pochlubí se mi nadšeně. „Bude dělat číšnici. Nic moc, ale lepší než jenom flámovat nebo spát.“

„To rozhodně,“ souhlasím s ní.

„Alex, tady máte peníze za nákup,“ vysází mi na dlaň 323 Kč. „Už jste si prohlížela dnešní letáky? V úterý dopoledne budou v tržnici prodávat jahody.

„Neprohlížela, a pak, jahody tam mají přece denně.“

„Ale tohle je firma Novotný!“ ohradí se. „Od nich jsou nejsladší, kam se na ně hrabou ostatní prodejci! Vy máte v pondělí odpolední, že jo? To se hodí, budou je prodávat od osmi ráno, jistě si půjdete taky –“

„V úterý ráno musím ke kadeřnici, abych byla na dovolenou pěkná,“ přeruším ji. „Jsem objednaná.“

„Jejej, u holičky jsem nebyla, ani nepamatuju… A že bych to potřebovala… Jenže sama se tam nedostanu, takovej chromajzl, jako já, má smůlu. Vy jedete autem…?“

„Chcete se přidat?“ nabídnu odevzdaně.

Samozřejmě chce – a to bez ohledu na skutečnost, že jaksi není vůbec objednaná. Prý bude hotová raz dva, to by bylo, aby ji kadeřnice nepřistříhla, nechce přece trvalou.

„V úterý na vás v půl osmé zazvoním,“ rozloučím se s ní, jelikož se z výtahu konečně vykotrmelí Katka.

Nestihnu ani zahájit výslech, sotva uložím nákup do lednice, zazvoní zvonek. Já se z té baby zvencnu, zaúpím v duchu. Co zase potřebuje…?

K mému překvapení nestojí za dveřmi paní Tomanová, nýbrž neznámá kostnatá ženská s brýlemi, jejichž obroučky jsou možná starší než já sama, vypadají naprosto příšerně.

„Nechci,“ oznámím jí místo pozdravu.

„Co?“ otáže se nechápavě.

„To je jedno. Cokoli,“ ujistím ji. „Ať nabízíte bible nebo čistění koberců, nemám zájem. Na shledanou.“

„Jste Alexandra Cvrčkova?“ zarazí mne těsně před tím, než jí zabouchnu dveře před nosem. „Ano. Proč?“

„Máte klíče, ne?“

Teď pro změnu nechápu já! „Jaké?“

„Od bytu mého otce,“ napoví mi a div nezavrtí hlavou nad mou zabedněností.

„Ach tak!“ usměji se. No jistě, mně ten její skřípavý hlas přišel povědomý! Sáhnu na věšáček mezi naše klíče a podám jí svazeček pana Vávry. „Vy jste paní Helena!“

„Tak vám za tatínka pěkně děkuju! Zařídila jste to opravdu skvěle. Opravdu móc skvěle.“

„Není zač,“ přijmu díky poněkud váhavě, jelikož ironický podtón a protažené o ve slově moc zní podezřele!

„Proč jste jim v nemocnici vykládala, že chce domů?!“

„Prosím?!“

„Mohl bejt v nemocnici a byl by pokoj! Copak já mám čas ho obskakovat?!“

„To netuším,“ procedím skrz zuby.

„No nemám!“ vysvětlí mi napruženě.

„Snad si nemyslíte, že by ho nechali v nemocnici kolik týdnů jen s nohou zlomenou v kotníku?“ ohradím se. „Kromě toho váš tatínek mě prosil, abych vám zavolala, nechtěl tam zůstat ani přes noc…“

„Co ten starej senila chtěl nebo nechtěl, je mi úplně fuk,“ ujistí mě paní Helena.

„Tak to promiňte,“ omluvím se sarkasticky. „Že jsem nevolala někam do ústavu. Nebo rovnou na kremaci…“

„Do ústavu si zavolám sama,“ oznámí mi. „Já na takový věci čas nemám. Já ne! A ještě něco – tu prázdnou vkladní knížku, co měl táta doma, tu vybral kdo…?“

Naježím se: „O žádné vkladní knížce netuším!“

„Měl na ní pět tisíc,“ oznámí mi. „A ty někdo v dubnu vybral!“

„Nejspíš on sám,“ ušklíbnu se. „A doufám, že je stihl i utratit. Sbohem!“

Zabouchnu prudce dveře a raději jdu do kuchyně, abych neslyšela Helenino láteření. Jak jsem pana Vávru neměla ráda, teď je mi ho líto ještě víc než v pátek, kdy si při špehování ublížil! Chudák stará opuštěná… A to si Eva myslí, že děti jsou dar!!!

„Co to bylo za kluka?“ otáži se svého staršího dárku.

„Peggi,“ opáčí nevzrušeně.

„On dělá popeláře?“

„Ne! Proč, prosím tě?!“ užasne.

„Že byl takovej špinavěj, zacuchtanej…“

„To jsou dredy, maminko!“

„Vypadal, jako kdyby zrovna vylezl z popelnice.“

„Co máš pořád s tou popelnicí?“ urazí se. „Peggi je vysokoškolák! Studuje ekologii.“

„A proto se nemyje, aby ušetřil vodu?“

„Tsss!“

„Pominu-li fakt, že byl cítit na dálku kouřem a bůhví čím ještě, zajímá mě jedno – proč ses s ním líbala?!“

„Jedna přátelská pusa neznamená líbání!“ poučí mne. „Ale to vaše generace neznala. Před padesáti lety jste měli strach, že se chytnete za ruce a otěhotníte, co?“

Prý před padesáti lety!! Raději na to nereaguji, nechci se znovu rozčílit. Umíním si však, že pokud se dožiju důchodu, rozhodně se sama nastěhuji někam do pečovateláku k jiným babkám, na děti se v žádném případě spoléhat nebudu! A když se to tak vezme, ani bych jim na krku viset nechtěla, hrůzná představa pro ně – i pro mne!

Pasování prvňáčků na čtenáře je především díky Soně, jejímu snoubenci a divadelnímu spolku zábavná a pro děti hodně emotivní záležitost. Vždyť je pasuje pravým mečem samotný král, rytíř v brnění jim dá glejt s osvědčením, že se ten a ten prvňáček stal skutečným čtenářem, princezna Soňa je podělí pohádkovým pexesem a já to celé organizuji a snažím se zachytit na digitální fotoaparát, aniž bych se musela osobně účastnit.

Přepojování internetu už tak zábavné není. Tři technici z nové firmy, s níž budeme ode dneška spolupracovat, se rozlezou po celé budově. Ten, který posléze přijde do dětského oddělení, aby nově nastavil počítače v půjčovně i ty dvě vykopávky v naší kanceláři, je mladý kluk nebo chlap, pokud se dá o třicátníkovi mluvit jako o chlapovi (chlap je třeba Karel nebo Zdeněk…), na pohled celkem sympaťák. Tmavé vlasy mu stále lezou do očí, když se sklání k počítačům, určitě i díky nim vypadá ještě mladší, na sobě má plandavé džíny a tričko, kdepak kvádro s košilí jako reprezentat firmy!

„Dáte si kafe?“ nabídnu mu v návalu dobré nálady.

„Rád, díky,“ usměje se. „Ať se proberu, tohle ranní vstávání mě zabije…“

„Ranní? Je půl jedenáctý.“

„Však jsem vstával v půl devátý. To pak člověk cítí chuť zubní pasty celý dopoledne… Tak ukažte, nejdřív tu kancelář… Panebože, neříkejte, že tohle ještě funguje!“ posmívá se našim křapkám.

„Knihovna je kompletně vybavená novými výkonnými počítači,“ bojuji jako pravý patriot za dobré jméno.

„To vidím,“ zasměje se.

„Tyhle dva slouží čistě jen jako psací stroje, používáme v nich tak akorát textové programy, nic víc. A na to bohatě stačí.“

„Vždyť to nemá ani vypalovačku! No a tenhle, to je úplnej brontosaurus… Tyhle počítače pamatují hodně, co? Nejspíš to budou vaši vrstevníci.

Páááni! Co si ten nafoukanej moula myslí?!

„Ještě dokonce s disketovou mechanikou, to jsem už dlouho neviděl! A bez USB vstupu… Kam připojujete flashku?“

„Nikam.“

„Logicky,“ baví se. „Když není kam, že jo… Ukažte, co máte uvnitř?“ Najede do seznamu programů. „Vážně jenom word… Copak vy nepracujete ani s grafickými programy?“

„Proč bych měla?“ odvětím suše. Sympatie, které jsem k němu zprvu cítila, mizí mílovými kroky. Má cenu tomu počítačovému inteligentovi vysvětlovat, že grafické i jiné programy jsou na počítači v půjčovně, co potřebuji, udělám si tam a není tedy důvod je mít všude? Nemá.

„To bych asi po vás chtěl moc, co?“ baví se.

Nafoukanej moula a ještě k tomu idiot!

„Klasický myši!“ exceluje nanovo. „Vy nepoužíváte optický?“

„V půjčovně ano.“

„Zastaralý a taky pěkně zaprášený,“ pokračuje ve svém projevu, položí na zem mezi mým a Soniným stolkem svůj bágl naditý cédéčky a kabely a bůhví čím ještě tak moc, až mu to vyhřezává z pootevřených útrob, rozebere myšku u Sonina počítače a očistí kuličku. S tím zaprášením měl pravdu, to je fakt, asi jsme je už nečistily hodně dlouho… Koutkem oka zjistím, že je do své práce zabraný, hrabe se ve střevech počítače, tudíž se posadím ke svému počítači, aby mi neviděl na ruce, a rychle otevřu svou myš, abych z ní odstranila nečistoty dřív, než se ten přemoudřelý vševěd dostane na moje místo. Což o to, úmysl dobrý, výsledek katastrofální! Díky mé šikovnosti se mi sice podaří myš otevřít na první zabrání, leč jak do toho vložím sílu, cuknu s ní – a kulička vyhupsne ven. Rychle zkontroluji, co na to technik; ten se věnuje svým věcem. Jelikož máme v kanceláři koberec, kulička neudělala žádný zvuk, když dopadla na zem a zakutálela se…

Ale kam?? Samozřejmě nemohu lézt po čtyřech, abych ji objevila, ztrapnila bych se v jeho očích ještě víc, tudíž jen tak nenápadně nakukuji pod stůl a židli a taky vedle… Jednou zvedne zrak od počítače, tudíž se zase rychle narovnám a zívnu, nenápadnost sama.

„Už to bude,“ vyloží si můj výraz.

Tím mě zrovna nepotěší! Nezbyde mi než zase sklapnout myš dohromady, což stihnu tak akorát, než je vedle hotový.

„Taky kuličková myš,“ pousměje se, jakmile zaujme mnou uvolněné místo, popadne ji a naučeným hmatem rozevře na dvě půlky. „Vy tenhle počítač vůbec nepoužíváte…?“

„Jistěže ano,“ pokrčím ledabyle rameny.

„Myš také?“

„Samozřejmě.“

„To dost těžko,“ namítne. „Kde je kulička?“

„Kulička?“ zahraji si na úplnou blbku.

„Tady chybí kulička,“ předvede mi názorně. „Kde je?“

„Teď tady byla,“ prohlásím pevně a vlastně ani nelžu. Jeho pohled mluví sám za sebe. Tak to ne, chlapče, spat-ra se na mě koukat nebudeš, ušklíbnu se a nejspíš ani ne v duchu, nýbrž skutečně. Zatvářím se velice přísně: „Vy jste ji ztratil!“

„Já?!“ užasne.

„No já s ní ještě před vašim příchodem pracovala!“ Zase pravda, na detektoru lži bych určitě obstála, haha. „Vy si sem vpadnete, posmíváte se mi a ještě mi zničíte myš, to je tedy úroveň služeb!“

„Počkejte,“ namítne rozpačitě a k mému pobavení, které ovšem na sobě nedám znát, se začne rozhlížet po zemi, jestli mu zpropadená kulička skutečně nevyklouzla! „Vážně už tam nebyla…“

„Hm,“ udělám pochybovačně.

Jelikož ji také na zemi nenajde, musela se zakutálet hodně daleko, potvora, vymění ji za Soninu, aby mohl počítač nastavit. „Aspoň vám koupí novou, optickou…“

„Hm.“ Znovu pochybovačný tón.

„Určitě,“ utěšuje mne. „Co to kafe, bylo by…?“

„Došlo.“

Pokrčí rameny, dokončí práci u mého počítače, načež se jde povrtat v těch v půjčovně. Sleduji ho proskleným čtvercem ve stěně mezi kanceláří a půjčovnou, pracuje mlčky a už nepomlouvá, oba počítače sloužící k půjčování patří mezi nejmodernější a vybaveny jsou všemi možnými programy, stejně jako pět uživatelských stanic, které v dětském máme přímo pro malé čtenáře. Pak, když je hotov, se vrátí pro svůj batoh. „Máte to komplet.“

„Fajn.“

„Tak… nashle.“

„Sbohem,“ rozloučím se s ním suše.

Pokrčí rameny, opustí kancelář, projde celé dětské až ke vchodu, kde se nečekaně otočí. Sklopím zrak a mám na sebe vztek, nejspíš jsem nebyla dost rychlá, poznal, že se za ním dívám! Nakonec, může si myslet, že jsem ho sledovala, aby nic neukradl.

Prý staré počítače budou moji vrstevníci! Tihle sebejistí namyšlení všeználci…!

Uvolnění a pohodu mi nepřinese ani podvečerní lekce aerobiku. Ba právě naopak! K Ladě dorazím celá zpěněná.

„Volajaká rozladěná, koukám,“ všimne si pobaveně.

„Rozladěná? Ale ne, kdepak! Nasraná.“

„Promiň, že jsem to podcenila,“ směje se.

„Ona tě ta dobrá nálada taky přejde,“ varuji ji. „Právě mi Klára celá rozjásaná sdělila, že sehnala na náš termín poslední volnej bungalov! Není to pech?!“

„No nazdar,“ hrozí se. „To abych si s sebou vzala basu vína a byla furt nadrátovaná, jinak to nepřežiju v duševním zdraví. Týden poslouchat ódy na skvělou Michalku a pový-šenýho manžílka…“

„Stejně jsem si od začátku říkala, že se to nemůže povést,“ vzdychnu. „Aby se nikdo z nás neprořekl.“

Lada mi nalije víno, přistrčí mísu se salátem z bílé ředkve, tuňáka a majonézy yofresh a kývne na haldu prospektů. „Zrovna jsem šije prohlížela a těšila se… Podívej, nezní to skvěle?“ Skloní se, aby přečetla přímo z katalogu charakteristiku vybrané destinace. „Krásné panoramatické místo u jedné z nejkrásnějších zátok poloostrova Gargano, cesta k moři vede krátkým kamenitým schodištěm, šumění pinií a eukalyptů ruší pouze křik racků… A neustálé Klářino brebentění o skvělé familii!“

„Tu jejich skvělost nutno brát s rezervou,“ poučím ji a vysvětlím, jak je to s Míšinými úžasnými přijímačkami.

„To, co říká Klára, musíš hned druhým uchem pouštět ven,“ poradí mi., Jinak bys měla hlavu nafouklou jako balon a ještě ke všemu plnou nesmyslů. Ráda přehání, to sis ještě nevšimla?“

„Všimla,“ vzdychnu. „Všechno mě štve, Lado. Můj chovej život stojí za velký kulový, a to ostatní… Jsem rozvedená, opuštěná, frustrovaná – a víš, co je nejhorší? Chudá! Jestli dětem nepřidá jejich tatíček něco na eura, tak… si fakt budu muset od tebe půjčit…“

„S tím si nelam hlavu,“ mávne rukou. „Klídek. Pavlovy diety to unesou, neboj.“

„Díky,“ hlesnu tiše. I když je Lada dobrá kamarádka, stejně je mi před ní stydno! „Jo! A abych v tom výčtu nezapomněla, nejen frustrovaná a chudá, ale taky pořádně stará větev!“

„Co tě žere?“ pousměje se. „Nikdo nemládne.“

„Do práce nám přišel něco přemontovat v počítačích takovej mladej týpek, ten mě namíchl, to si nedovedeš představit! Prý jsou naše brontosaurovský počítače mými vrstevníky a už toho hodně pamatují… Debil!!“

„No to jo,“ směje se. „Ale myslím, že když to otočíš, je to možné brát jako lichotku. V době, kdy jsme se narodily, Alex, byla počítačová technika na houbách. Vlastně ti tipoval mnohem míň let.“

„Tím mě neutěšíš!“ odseknu. „Já to brala jako hnusnou narážku. Přitom to byl takovej hezkej chlap… Nebo spíš kluk, no. A to je na tom to nejsmutnější – tahle věková kategorie je už pro mě nedostižná!“

„Třeba není o co stát,“ pokrčí rameny. „Najít v téhle společnosti relativně normálního jedince je hodně těžký.“

„Všechno je na houby, Lado.“ Aby pochopila, jak moc, vyprávím jí o své matce a o pronajímání domu, který chudák táta postavil vlastníma rukama… A teď máma půjde do stodoly, protože to František tak pěkně vymyslel!

„To je vychytralý,“ uzná Lada. „Nechci být špatným prorokem, ale myslím, že z domu nezdědíte ty a tvoje děti ani korunu.“

„Asi ne.“

„A tobě to nevadí?“

„Víš, beru to jako daň… Pokud je máma šťastná, jsem ráda, že má s kým být. I když ji mám ráda, nechtěla bych ji mít doma v bytě… Vždycky plánovala, jak prodá na stará kolena barák, dá nám peníze a nastěhuje se k nám… To by byl můj konec! Asi jsem hnusná dcera, stydím se za to, ale při představě, že bych ji měla pořád za zadkem, do všeho mi mluvila… Nemohly by za mnou chodit ani ty moje sporadický pánský návštěvy… I když jsem brontosaurus, stejně ve skrytu duše doufám, že se ještě něco musí stát. Myslím něco pěknýho, samozřejmě! Kdyby byla matka nemocná nebo nemohoucí, tak je to něco jiného. Ale takhle… Chci ještě žít, nechci se smířit s tím, že pro mě život skončil v třiatřiceti rozvodovým glejtem! S mámou by to dost dobře nešlo. Stačilo mi to chvíli po tátově smrti, než se sebrala a dokázala být v chalupě sama. Naštěstí se brzy na to objevil František. Štve mě, že skončí ve stodole, že si ten důchod na stará kolena neužije v klidu a pohodlí… Pořád lítá po doktorech, bere léky, maže masti, nadává na chromý klouby, tvrdí, že si sama ani okno už nezvládne umýt… A teď bude prát a uklízet po lufťácích! Kvůli chyt-rýmu Františkovi a hamižnýmu Fanoušovi. To mě hněte. Pekelně.“

„Nedivím se ti,“ soucítí se mnou.

„Všechno mě tak strašně štve!“ rozohním se v sebelítosti. „Můj zpackanej život, to, že pořád doufám a čekám, že se něco změní, že se někdo objeví, že ta změna přijde třeba zítra nebo za měsíc anebo v létě… A ono nic. Vůbec nic. Potácím se takhle už pět let, nejdřív se ani nic změnit nemohlo, porozvodovej šok trval rok a další dva, než jsem se s tím smířila… Teď už jsem sice smířená – a zase nic! Prostě NIC. Den utíká za dnem, měsíc za měsícem… Ráno do práce, odpoledne domů, večer rozčilování s dětmi, osamělý víkendy… A nanovo, dokola… Jakjsme se v osmnácti bály banálních obyčejných životů, naprosto jsme netušily,

0 čem mluvíme! V mým plánu nikdy nebylo zůstat sama, opuštěná, nemilovaná… Za dva roky mi bude čtyřicet, za dvanáct let padesát… Změní se něco? Ne. Jen budu starší a šedivější a tlustší a sešlejší a deprimovanější a protivnější… A toho se strašně bojím, Lado. Když na to pomyslím, padne na mě deprese.“

Chvíli mlčky přemýšlí. „Nesmíš se tomu poddávat.“

„Tobě se to mluví!“ vyjedu na ni. „Ty takový starosti neznáš! Když se to tak vezme, tvoje a Pavlovo manželství je v mém okolí jediný spokojený, funguje a oba jste v něm šťastní! Já vím, že sis prožila svoje… A přeju ti jen to dobrý, špatný už sis vybrala, o to nejde, ale to, že jsi jediná v pohodě, je deprimující taky. Dost to totiž zužuje počet pravděpodobností, abych tou druhou šťastnou kapkou v moři mohla být právě já!!“

Jakmile se vypovídám, hned se cítím o něco málo lépe. Dokonce se pokusím o úsměv: „Nakonec být sama ještě není ta nejhorší varianta. V sobotu jsem zašla za Veronikou… Brečela po výprasku v kůlně s rozbitým rtem… Říkala jsem jí, že než takovýho vola, je stokrát lepší být sama, ale stejně nevěřím, že se podle toho zařídí a rozšíří řady podobných ztroskotanců, jako jsem já.“

Lada se zakousne do housky hustě potřené salátem a s plnou pusou zarazí moje nářky: „Hele, přestaň skuhrat. U Veroniky vidíš jasně, co dělá špatně, zkus být objektivní

1 sama k sobě. To, co máš teď, stojí za houby, neuspokojuje tě to – a já se tomu nedivím – tak proč se toho nezbavíš? Přestřihni pupeční šňůru, nejsi ořezávátko, ne? Dokud něco neskončí, Alex, těžko začne něco novýho.“

Docela mi to nandala, žádné servítky!

„A kde je záruka, že by to nový – případný nový, který taky vůbec nemusí přijít – bylo lepší…?“

„Nikde,“ ujistí mě. „Ale o tom to je, Alex. Celej život je jen o náhodách a překvapeních, dobrých nebo špatných.“

A tak to zazdíme panákem hopsinky a pak ještě dalším, než usoudím, že musím jít domů, nebo mi sociálka sebere děti. Smějeme se tomu jak praštěné a je fakt, že smutek a splín jsou pryč. Pro tuto chvíli.

Dodělávám resty, co se mi během posledních hektických dní nahromadily. Kvůli zvýšenému zájmu o besedy (učitelé na konci roku neměli vesměs pro žáky program, tudíž je nenapadlo nic lepšího, než vzít je do knihovny, ať se aspoň hodinu snaží někdo jiný) jsem nestíhala běžné věci, teď je rychle dodělávám a libuji si, jaká je to paráda nemuset se stresovat besedami nebo jejich přípravou!

Dojdu vrátit do studovny vypůjčený materiál, co jsem k tomu natahala, a všimnu si kytice růží na Nadině stolku. Respektive – nemohu nevšimnout! „Ty něco slavíš?“

„To je dárek,“ zachichotá se jako školačka.

„K narozeninám?“ vyděsím se, že jsem je zazdila.

„Ne,“ uklidní mne. „Je to dárek, ale za něco jinýho!“

„Aha,“ dovtípím se a o dva kroky poodstoupím, kvůli růžím jsem se přiblížila k Nadě nerozumně blízko.

Kdo by to do Broňka řekl! Takovou kytici jsem nedostala za celý svůj život dohromady – a to se sprchuji dvakrát denně! Asi jsou Nadiny feromony extra silný… A mají grády!!!

Ve dvanáct hodin odemknu dětské oddělení a v houfu dětí, co nedočkavě přešlapovaly na chodbě a dělaly tam rotyku, vejde do půjčovny i včerejší počítačový instalátor! Zdeněk neříkal, že se dnes z PC firmy objeví znovu! Ještě si včera odpoledne liboval, jak to šlo všechno hladce…

Nevšímám si ho, obsluhuji děti, které přišly k pultu před ním, a on se spořádaně postaví do krátké fronty.

„Paní?“ otáže se roztomilý chlapeček. „Ta soutěž, jak je na stromě…“ Ukáže prstem k panelu košatého stromu, jenž slouží k výzdobě dětského oddělení (na jeho větve věšíme dle ročního období papírové kytičky, ovoce, barevné lupení a sněhové vločky) a na jehož kmen jsme se Soňou připíchly prázdninový kviz. „Co se tam může vyhrát?“

„Dvacet vylosovaných výherců dostane kindervajíčka.“

„Jenom?!“ protáhne bradu. „Tak to se nebudu namáhat.“

„Jak myslíš,“ pokrčím rameny. Zdání klame. Chlapec sice vypadá roztomile, ale už v devíti letech je to smrad! Navíc počítačový génius se tomu upřímně zasměje.

„Paní knihovnice, já jsem si minule půjčila knížku Klára a poník“ svěřuje se mi holčička hned po něm.

„Chceš ji prodloužit?“

„Ne… Já jsem ji donesla, ale… Měla jsem ji doma na posteli a Karolína si ji ode mě vypůjčila. „Karolína je sestřička?“

„Karolína je můj pejsek,“ vysvětlí a zatímco se předem začnu hrozit, ten přes počítače se ani nesnaží skrýt pobavení. „Čivava. Má takový malý ostrý zoubky…“

„Ukaž mi tu knížku,“ požádám ji.

Vskutku, omyvatelný obal knížky je procupován zoubky skrz naskrz, čivava se musela hodně vyřádit, procvikala desky knihy jak průvodčí jízdenky, co bývaly za mého mládí, ty hnědé, malé, tuhé… Aby toho nebylo málo, skoro všechny listy uvnitř jsou potrhané a do půlky stránky úplně chybí!

„Je trošičku zničená,“ připustí holčička a počítačový technik se řehtá nahlas.

„Trošičku?“ zopakuji nevěřícně. „Podívej, ta knížka je zničená tak, že už opravit nepůjde. Budeš ji muset zaplatit. Pak si ji můžeš nechat.“

„A číst si z ní,“ dodá expert přes počítače. „Akorát si většinu děje budeš muset domyslet…“

Střelím po něm pohledem, aby se nepletl do toho, čemu nerozumí, napíšu holčičce na papír celkovou částku i s pokutou a ta uraženě odkráčí. Asi myslela, že řeknu to nevadí, běž si vybrat jinou!

„Říkat psovi Karolína je zajímavý, co?“ usměje se na mě další a poslední v řadě. „Natož čivavě… Má delší jméno než tělíčko.“

Pokrčím rameny a chladně se otážu:“ Přál jste si? Všechno šlape, není třeba nic přeinstalovávat.“

„Ne, kvůli tomu tu nejsem,“ vzpamatuje se. „Něco jsem vám přinesl.“ Sáhne do kapsy a nevytáhne kytici růží (takový cvok, abych čekala kytku, samozřejmě nejsem), nýbrž k mému úžasu kuličku z myši! „Hádejte, kde byla.“

„Netuším…“

„Fakt ne?“ opáčí s nevěřícným úsměvem. „Strčila jste mi ji do batohu.“

„Cože?!“ vykřiknu tak nahlas, až se po nás děti, které si zatím mezi regály vybírají knížky nebo vyvádějí skopičiny, zvědavě otočí. „Já?! Proč bych to dělala?!“

Znovu se v jeho tváři objeví ten pochybovačný a hlavně sebejistý úsměv. Páááni, on si vážně myslí, že – hluboce, ale opravdu hluboce se mne tím dotkne. Snad ještě víc než včerejší narážkou na věk! Pravda, ta pitomá kulička mu tam musela sama skočit, proto jsem ji nenašla, ani když jsem po jeho odchodu prolezla po čtyřech celou kancelář, ovšem jak si může být tak sakramentsky jistý, že jsem to udělala schválněV.

„Poslyšte,“ naberu dech a jelikož léta praxe mě naučila poznatku, že nejlepší obranou je útok, pustím se do něj: „Mně je to jasný. Vy jste mi ji normálně šlohl! A teď tu hážete ramena a děláte velkýho chlapáka! Klasickej mačo, musí mít nad ženskou, tím ubohým stvořením, které neumí používat ani grafickej program, jak pohoršující…!, navrch, co? A když to nejde normálně, tak aspoň podvodem.“

Dnes se mi ho ale úplně uzemnit nepodaří.

„No, někdy může být nahoře i ona,“ zazubí se dvojsmyslně, využije příležitosti, kdy honem honem hledám vhodnou odpověď (a nenacházím, klasika) a nakloní se kapku víc přes pult. „Vy jste těžkej případ,“ prohlásí napůl šokované, napůl nevěřícně, a při pohledu na vizitku houpající se mi na tričku, dodá: „Alexandro.“

Po sobotním obědě, u kterého se rozčílím s Kačkou, jak jinak, byť jsou kynuté jahodové knedlíky tak vegetariánské, že ani víc být nemohou, stejně proti nim najde výhrady: moc těstové, moc sladké, moc kalorické a další hemzy, se vyvalím v plavkách na balkon. Za týden touhle dobou se už budu ráchat v Jaderském moři… Jenže! Copak mohu vylézt na pláž tak strašně sýratá?!

Pohodové odpoledne si nedám narušit ani příchodem svého ex, který přijde dětem zprovoznit notebook. Moje zlatíčka sice skákala metr vysoko, když zjistila, že jim skvělý tatínek věnoval tak úžasný dárek (kvůli nepoměru 1 notebook: 2 děti, je u nás teď kravál na denním pořádku), leč i přes jejich značnou počítačovou gramotnost se jim nepodařilo rozchodit komunikaci s tiskárnou, tudíž byl povolán sám velký dárce. Nehodlám se vzdát slunění zpříjemňovaného čtením jakéhosi ženského románu (spíš znepříjemňovaného, podezírám autorku, že už hodně dlouho žije odtržena od reality), koneckonců jde o návštěvu našich společných dětí, ne mé maličkosti, a dál čtu o báječné úspěšné ženě, která se rozhoduje mezi dvěma báječnými úspěšnými muži. Že jich všude tolik běhá…!

Teprve žízeň mne vyžene nejprve do kuchyně, vzápětí do koupelny, kam za mnou nečekaně Karel přijde.

„Ani jsem netušil, že jsi doma,“ svěří se mi.

„A proč bys to měl tušit?“ podivím se a dál obnovuji vrstvy opalovacího mléka na svém těle.

„Myslel jsem, že kdybys byla doma, přijdeš za námi.“

„Tak to jsi myslel úplně špatně,“ pousměji se.

„Ale to je škoda, ne?“ mrkne na mne přes zrcadlo a já v jeho odrazu sleduji, jak mi zezadu položí dlaně na ňadra v opalovačkách. „V plavkách ti to sluší ještě víc než minule v těch bikinkách…“

„Zamastíš se,“ varuji ho ironicky. „To by se tvé ženě nelíbilo, nešlo by to vyprat.“

Stisk na ňadrech zesílí. „Jako že se mám radši svléct?“

„Už jste ten notebook nastavili?“ zeptám se mimo téma.

„S něčím jsem jim pomohl, jen s tou tiskárnou netuším, podle mě by to mělo fungovat, ale nefunguje… Nevím proč. S tím nic nenadělám, asi to dohromady nepůjde. Jinak jede všechno, děti jsou nadšený.“

„V tom případě můžeš jít.“

„Kam ten spěch?“ namítne. „Řekl bych, že se ti to minule taky líbilo…“

„Jenže minule není dnes. A nebude. Dovol… Mám svůj program, zdržuješ. Pustíš mě?“ Karel mě sice pustí, ale smrtelně se urazí. O příspěvku dětem na prázdniny si mohu nechat leda zdát! Ale nelituji toho. Tenhle způsob vztahu už mě vážně nebaví. Chlapi mizerní! Jeden je horší než druhej!!!

Relaxační cvičení, kam nás dvě Klára přece jen přihlásila, se koná v podvečerních hodinách v sídle společnosti Mamina s.r.o. Platí se předem, nejspíš aby někdo po lekci neusoudil, že si lektor nezaslouží ani korunu. Podle rozpisu to tu jde jak na běžícím pásu, v každé partě je kolem dvaceti žen a zájem je tak veliký, že organizace nestíhá uspokojit všechny přihlášené. V dnešní nejisté době asi každá druhá (ne-li každá) potřebuje když ne rovnou cvokaře, tak aspoň relaxačního mága, který by nás z toho stresu vytáhl.

Rozložíme si na parkety karimatky, jež jsme si dle pokynů přinesly, uvolníme si tělo a otevřeme mysl vemlouvavým slovům lektora, který se nám snaží vsugerovat, že jsme na pláži, slyšíme šumění moře, křik racků (to asi vyčetl ze stejného prospektu jako Lada), cítíme žhnout slunce a horký písek nás hřeje do zad…

„Jste naprosto klidné, zmocňuje se vás příjemná malát-nost…“ pokračuje dál.

Po očku mrknu na svoje nejbližší sousedky. Ta v těch červených legínách to trochu s oblečením přepískla, jsou jí o dobrá dvě čísla menší a tričko také, z mezery mezi tím přetékají špeky. Na jejím místě bych nosila jen a pouze plandavé oblečení, kdepak elastické!

Moment, co to říkal? Snažím se soustředit na lektora. Prý slyšíme vzdálené zatroubení výletního parníčku. Kdo ví, jestli ještě výletní parníky vůbec troubí, zadumám se.

„Chce se vám spát, víčka vám těžknou…“

Znovu zkontroluji, zda i ostatním celá tahle akce přijde jako dobrá trapárna – a mám při pohledu na červenou baculku, která polohlasně pochrupuje ze spánku, co dělat, abych nevyprskla nahlas! Ona skutečně usnula, je to možné? Třeba to jen tak předstírá, aby měl lektor radost… Ale ne, skutečně chrápe, dokonce je tak moc uvolněná, že se přetočí na bok a při tomhle manévru si hlasitě pšoukne.

Pubertální, leč veselé, musím honem odvrátit tvář na druhou stranu, aby mě lektor neviděl. Klára v dokonalém oblečku vypadá tak úžasně spokojeně, že jí nemohu nezávidět. Nedokážu obelhat sama sebe řečmi o moři a písku, když vím, že jsem v místnosti připomínající tělocvičnu, do zad mě nehřeje písek, ale tlačí parkety, karimatka jejich tvrdost moc nezmenšila, že tu nežhne jižní slunce, nýbrž svítí kulatý lustr plný chcíplých much… Za ty prachy je mohl taky někdo odklidit!

Konec hodiny, jak tomu říká lektor, byť podle mého soudu jde maximálně o pětadvacet minut, přivítám s nadšením, cítím na sobě málem proleženiny.

Na úplný závěr nám lektor položí zásadní otázku: „Je v téhle skupině někdo, na koho to vůbec nepůsobilo? Nestyďte se, klidně se přiznejte…“

Nestydím se, přihlásím se – a přihlásím se jediná! Devatenáct párů očí si mě měří s nepochopením, jako zrádkyni, co se mezi ně vetřela podvodem.

Dozvím se, že bych měla zapracovat na vlastním podvědomí, jelikož tím, že se neumím úplně uvolnit, jsem se připravila o ten báječný pocit dokonalého relaxu. Div na mě nezvedne prst: život ve stresu škodí zdraví!

„Takže je to vlastně moje vina,“ směji se tomu ještě venku, když s Klárou míříme na parkoviště. Prý mě ve svém kačku hodí domů, tak je ochotná. „Nečekala jsem zázraky, ale předpokládala bych, že právě tomu by nás měl lektor naučit, ne? Jak se správně uvolnit, jak relaxovat.“

„On tam není k tomu, aby tě to učil,“ míní Klára, „ale aby tě navedl na správnou cestu. Ty musíš otevřít svou duši, on ji uvolní.“

„Aha,“ bavím se. „Za úspěch může lektor, za neúspěch si mohu já sama. Chápu. Dobře vymyšlený.“

„Ty to zlehčuješ,“ obviní mne. „Bylo to naprosto báječný, budu chodit pravidelně, hned po Itálii se zase zapíšu. Když na sobě zapracuješ, dosáhneš taky –“

„Tohle už jsem dneska jednou slyšela,“ zarazím ji.

„Pak o hodně přicházíš. Já se cítím nabitá energií na měsíc dopředu…“

Že je Klára cvok, to vím už od střední, ale že i ty ostatní, co lekci absolvovaly?! Vypadaly příliš spokojeně na to, aby to předstíraly… Jak to, že po světě běhá tolik bláznů?! Anebo jsou normální ony a ten cvok jsem já???

Nejspíš ano. Když večer dočítám sladkobolný román pro ženy, zatímco Tom vedle paří War Craft či jakou ptákovinu přes internet a Katka je na diskotéce (s přísným zákazem přivést sem Robina, stejně jako se má opovážit vrátit se déle než v jednu hodinu, natož až ráno!), kdy si hrdinka konečně vybere toho lepšího z obou skvělých amantů, rozdají si to spolu a společně se propadnou do nebeských výšin, mám pocit, že už ničemu nerozumím. Co je to za pitomost – propadnout se do nebeských výšin?! Jak se dá propadnout nahoru? To si dost protiřečí, řekla bych. Nakonec, Lada, polykačka románů, má pravdu. Kdybych četla a nepřemýšlela nad tím, udělala bych lépe. U knížek tohoto typu se má relaxovat, a ne dumat! Nebo kdybych si vzala raději thriller s psychicky vyšinutým vrahounem. Věřím, že i když tam bude hrdina porcovat ženy a roznášet jejich ostatky v igelitových sáčcích po městě, bude to pravděpodobnější než tyhle růžové slátaniny.

Zazvonění zvonku mě vytrhne pouze z úvah, nic jiného na práci nemám, tudíž se zvednu a jdu otevřít. Tomáš se zmínil o nějakém cédéčku, co mu má přinést spolužák Ondra. Poučena nedávnými událostmi se nejdřív podívám na chodbu kukátkem. No ne, tahle návštěva se týká mne a kupodivu to není paní Tomanová, což je můj nejčastější host.

„Ahoj,“ pozdravím Evu poněkud překvapeně, sotva jí otevřu a vpustím do bytu. S Ladou se navštěvujeme, to ano, především já chodím k ní, protože to mám po aerobiku při cestě, s Evou málokdy a pokud, tak kvůli něčemu konkrétnímu, rozhodně ne jen na pokec u vínka. „Pojď dál… Stalo se něco?“

„Ale ne,“ usměje se. „Přišla jsem se tě akorát na něco zeptat, Alex, nic vážnýho.“

Nejsem z toho o moc moudřejší, ovšem to víno nebyl špatný nápad, najdu v lednici půlku láhve bílého, naservíruji k němu ještě mattonku, osvěžující vinný střik přijde k duhu mně i jí. Lepší než kafe v tomhle vedru!

„Na zdraví,“ ťukneme si, načež Evu pobídnu: „Tak to vysyp. O co jde?“

„Díky, je dobrý,“ pochválí víno, přejede dlaní po make-upu beze skvrnky, asi kontroluje, zda se cestou nezpotila, to by se nejspíš musela prvně běžet do koupelny přepudrovat, a teprve pak začne vysvětlovat: „Libor bude zanedlouho slavit narozeniny. Kulatý. Čtyřicátiny…“

„Potřebuješ poradit s dárkem?“ dovtípím se a pobaveně se zasměji. „Tak to jsi nekápla na tu pravou. Nejsem moc originální… Napadá mě leda tak kravata, ale to se ti bude určitě zdát ke čtyřicátinám málo, co?“

„Nepotřebuju inspiraci,“ zavrtí hlavou. „Libor mi sám řekl, co by si přál ze všeho nejvíc. Chci mu to splnit.“

„Vy už spolu mluvíte?“ podivím se. Už je hodně přehnané, tentokrát mu mlčenlivost vydržela déle než jindy!

Šťastně se pousměje. „Díky té plánované oslavě narozenin začal mluvit…“

Ucucnu si vinného střiku. „A jaký je jeho přání?“

„Víš, náš sexuální život je hodně dobrej, vyhovuje nám oběma,“ pochlubí se. Nečekanou změnou tématu mě dost zmate, zvláště když pokračuje: „Ale i tak se vždycky dá něco vylepšit… Jako ostatně ve všem. No a Libora napadlo, čím si sex oživit, udělat z něj vyšší zážitek.“ Zardí se i přes make-up. „Zkrátka, přál by si sex ve třech.“

Pobaveně vyprsknu. „Řekni mu, že jo, a přiveď si nějaký –ho bouráka. Z toho bude mít takovej zážitek, že se z toho jen tak nevzpamatuje.“

„Ale ne,“ zasměje se společně se mnou, „myslí samozřejmě trojku jeden plus dvě, chápeš.“

„No, dárky jsou různý, což o to,“ prohodím uznale. „Já bych vymyslela leda tu kravatu. Nechápu, proč s tím jdeš za mnou…“ Zachytím Evin přímý pohled. „Počkej!!? On říkal…,“ nadechnu chce do té trojky mě?!“

„Nene,“ hájí Eva toho svého prasáka. „Takhle to neříkal. Nejmenoval, je mu to jedno, nechá to na mně. Napadla jsi mě ty, protože vím, že se Liborovi líbíš… a taky jsi moje dobrá kamarádka, takže by to nebyl problém ani mezi námi dvěma…“

Zírám neschopna slova, což si asi vysvětlí jako němý souhlas, anebo že nad tím přemýšlím, tudíž mě lanaří dál:

„Navíc ty nikoho nemáš, takže odpadá problém, aby na tebe někdo žárlil… Ladě říct nemůžu, to je jasný, Pavel by nás hnal! A Lada by ani nechtěla, brala by to jako zahejbání… Kláře říct nechci… Veronika je mimo a Ivana se mu nelíbí, navíc je ještě ke všemu těhotná…“

Konečně naberu dech. „Promiň, Evo, v tomhle tě zklamu… Ze mě dostaneš leda tu kravatu, jsem asi nemoderní a zastaralá, ale tohle není můj šálek kávy.“

„V pořádku,“ řekne rychle. „Za pokus to stálo.“

„Jsou různé inzeráty,“ poradím jí stále ještě v šoku.

„Já vím, taky jsem o tom přemýšlela a nejspíš nic jiného ani nezbyde, ale myslela jsem, že by to bylo lepší s někým, koho oba známe. Na inzerát může přijít bůhvíjaká courá… Kdo ví, čím nás nakazí, chápeš.“

Upřímně řečeno, tohle je nad moje chápání!!!

Mám migrénu, krámy, zlost a odpolední směnu, na kterou jdu navíc pozdě. Celý můj život je jedna velká perioda, která se opakuje stále dokola a do zblbnutí, bez změny k lepšímu, jen s občasnými výkyvy k horšímu, to abych si uvědomila, že zase tak špatně na tom nejsem a vždycky může být ještě hůř!

Do práce, z práce, nakoupit, uvařit, vyprat (v pondělí dvě pračky za sebou, sušila jsem to po částech na sušáku na balkoně a ještě ke všemu z něj musela uletěla Katčina saténová noční košilka na ramínka bůhvíkam, jelikož už jsme ji nenašli, byť jsme všichni tři lítali dole pod barákem; pokud ji tedy neukradl nějakým udělátkem, kupříkladu háčkem na vlasci, ten holomek z patra nad námi, co nám háže na balkon vajgly a prázdné plechovky od piva), rozčílit se s dětmi (kvůli škole, kvůli jídlu, kvůli oblečení, kvůli Katčinému cucfleku, pozdnímu příchodu, kvůli Tomášově zvířectvu, jejichž kutlochy zasmradily celý pokoj, kvůli drzosti, lenosti, nepořádnosti…). A další den nanovo. Den za dnem, týden za týdnem. K tomu každé čtyři týdny menstruaci, migrénu občas ještě častěji (když se daří, tak se daří), jednou dvakrát měsíčně sex (většinou se nedaří častěji), jednou ročně Vánoce… Život utíká mezi prsty a mně připadá, že je složený převážně ze starostí a rozčilování. Úterní zlost nemám tentokrát kupodivu na děti, nýbrž na pani Tomanovou. Je to právě ona, kdo může za to, že jdu do práce s půlhodinovým zpožděním!

Tušila jsem předem, že akce společná návštěva kadeřnice nebude jednoduchá (a to jsem tam předem volala a usmlou-vala, aby ji vzala i bez objednání!), a také nebyla. Ze svého bytu se nevykotrmelila v půl osmé, jak jsme měly domluvené, ale až v osm nula pět. To už mě pomalu chytal hysterický záchvat, který slibně se rozvíjející migréně docela určitě dodal grády, a aby všeho nebylo málo, musely jsme se cestou domů zastavit v tržnici, jelikož bez jahod pěstitele Novotného by zřejmě nemohla existovat.

„Jen kilo?!“ zaúpěla jsem, když jsem viděla její obrovský velenákup. „Kvůli pár jahodám přijdu pozdě!“

„Však on vám to ten váš fešák odpustí,“ mrkne na mne.

„Prosím?!“

„Viděla jsem ho na fotkách v novinách, v tý místní příloze, a hned jsem si říkala, no jo, to je on, co běhá za naší Alexandrou… A tajně,“ uchichtne se poťouchle.

Neřeknu ani popel. Chudák Zdeněk, takovou práci mu dá hrát si na neviditelného… Paní Tomanové, byť o berlích, neujde nic, co se na chodbě šustne. A není sama, pan Vávra měl docela určitě také přehled, ovšem ten je momentálně mimo hru. Pokud odebírá noviny… Což asi ne, takže ho alespoň neidentifikoval.

„Proč jste si nevzala těch jahod víc?“ vrátím se k původnímu tématu a snažím se, aby mi nepřeskakoval hlas.

„To stačí, vždyť jsou drahý jako čert,“ vysvětlí mi, „a pak, já je nejím, Kamilka si je dá se smetanou.“

Tak kvůli Kamile, která se válí doma…! Vlastně ne, vzpomenu si, že minule říkala cosi o pinglování.

„Jak se jí líbí v práci?“ procedím skrz zuby.

„Je moc spokojená,“ sdělí mi s radostí.

Docela mě Kamčiným přístupem k práci překvapí, vykutálená dcerunka až doteď práci rozhodně nevymyslela! „To je fajn, že je spokojená. Hodně se tam naběhá, že? Navíc pracovní doba nic moc, uvázaná od rána do noci…“

„Ale kdepak,“ zaprotestuje. „Chodí jenom na noční. Asi jak je nová, tak to na ni hodili, ale to sejí právě líbí nejvíc.“

Zvednu obočí: „Číšnice? A jen noční směny…?“

„Povídala, že není obyčejná číšnice, ona je to…“ paní Tomanová pátrá v paměti, „hosteska! Kdybyste viděla, Alexandro, kolik si vydělá za noc, hned byste utekla z knihovny. Asi ty příplatky za noční.

„Asi asi,“ souhlasím pobaveně.

Což byla tedy jediná veselá věc, co mě to dopoledne potkala! Do práce jsem nakonec přiběhla celá zpěněná a s pětatřicetiminutovým zpožděním.

„Máš průšvih,“ oznámí mi Soňa, sotva ji pozdravím, pře-rušíc družný hovor se Simonou. „Jsi žádaná u vrchního.“

„Byla bych ti zapsala příchod,“ šeptne mi Simona, která se vrátila z dovči opálená do bronzová, „jenže ředitel se po tobě sháněl snad dvě minutky poté, co jsi tu měla být… Máš jít na koberec.“

Pokrčím nevzrušeně rameny, odložím tašku, otřu se papírovým kapesníčkem, chvátat v horku se moc nevyplácí, přečešu vlasy a teprve pak zamířím do ředitelny se soucitnými pohledy svých kolegyň v zádech.

Krátce a energicky klepnu na Zdeňkovy dveře a jakmile mne vyzve dál, vstoupím a pečlivě za sebou zase zavřu, aby nás nemohl nikdo slyšet.

„Dobrý den,“ pozdravím, jak se na zaměstnance sluší. „Jestli je takovej problém ta půlhodinka, nadělám šiji odpoledne.“ To už se na zaměstnance zrovna nesluší, ale ani mě nehne, abych se před ním servilně pitvořila.

Mávne rukou, hlas ztišený do úplného šepotu: „O to nejde. Zítra mám volno, Alex.“

„Ale já ne,“ pokrčím rameny. „A dovolenou si brát nebudu. Nechávám šiji na horší časy – kdybych marodila. Z nemocenský bychom nepřežili. Krom toho, bylo by nápadný mít dovolenou jeden den uprostřed týdne, a oba dva.“

„To by bylo,“ souhlasí se mnou, nejspíš jízlivý tón vůbec nepostřehl (nebo se jej rozhodl ignorovat). „Přijdu za tebou hned ráno, sotva děti odejdou do školy, no a ty pak půjdeš do práce.“

„Ráno?“

Odváží se na svůj vkus a opatrnost nezvykle hodně, když mě obejme kolem pasu: „Jak se píše v koránu, nejlepší je to po ránu… V téhle propínací sukýnce vypadáš úžasně, skoro si myslím, že to nebyl špatnej nápad s tím ohnutím přes stůl v ředitelně…“

„No, tak to nepůjde.“

„Dělám si legraci,“ usměje se a zastrčí mi pramen vlasů za ucho.

„Nemyslím ten sex v ředitelně,“ převezu ho, „zítra ráno nemůžu, jsem objednaná ke kosmetičce.“

„Tak to zruš,“ poradí mi. „Anebo přehoď na čtvrtek.“

Zavrtím rozhodně hlavou. „Nejde to.“

Úsměv z jeho tváře zmizí, chvíli mi zachmuřeně hledí do očí. „Ty někoho máš…?“

Žárlivý podtón mě skoro rozesměje! „Tvoje starosti bych chtěla mít, Zdeňku. Prostě zítra nechci a bašta. Jdu pracovat… Nebo to bude holkám podezřelý.“

Říct nahlas, že mě to takhle už nebaví, by asi jeho ego nestrávilo vůbec!

„Tak co?“ přivítá mě Soňa. „Jakou má náladu?“

„Proč?“

11

„Jestli jsi ho nerozčílila moc tím pozdním příchodem,“ usměje se. „Chci s ním projednat zítřejší akci Hurá, prázdniny!, tak aby ji nezamítl jen proto, že je na tebe naštvanej.“

„Neboj, Soni, pracovní aktivita je vítána, jistě tě rád uvidí,“ uklidním ji, takže nasadí zářivý úsměv, vypne skvostné poprsí v elastickém tričku bez podprsenky (ach jo, kde jsou ty časy, ačkoli taková ňadra jsem neměla ani ve dvaceti!) a vyrazí vymámit z ředitele jak požehnání, tak příspěvek na odměny pro děti.

Jednání je nejspíš hodně náročné, jelikož nečekaně dlouhé. Kam se hrabou moje krátké audience u Jeho Veličenstva! Vždycky mě vypakoval maximálně za pět minut, tedy kromě dneška, co jsem odešla sama od sebe. Soňa je uvnitř ještě ve dvanáct, kde otevírám bránu dětského oddělení, a v půjčovně chybí i ve čtvrt na jednu, kdy se objeví můj oblíbený počítačový expert. Jestliže se dosud moje nálada díky migréně a tomu všemu kolem plácala na nule, nyní mi rapidně klesne hluboko pod bod mrazu.

Nenechám ho promluvit prvního. „Tak copak mi nesete tentokrát? Že byste objevil v tašce ještě něco, co jsem vám tam schovala?“

Mlčky se usmívá a vytáhne z batohu optickou myš!

„Tu jsem vám tam tedy rozhodně nedala!“

„Říkám snad něco takovýho?“ zasměje se. „Jen jsem si myslel, že by se vám mohla hodit. Místo tý vykopávky.“

„Počkejte, to je blbost –“ rozhodím rukama, leč to už mou pozornost zcela zaměstnává malá čtenářka, která chodí do knihovny hodně často, doprovázená nebo spíš vlečená k pultu svým otcem, jak tipuji při pohledu na rozzuřeného vyzáblého mužíčka, který by mohl dělat rodného bratra našemu správci sítě. Dokonce i tak páchne – zatuchlým cigaretovým kouřem.

„Tady!“ Položí na pult lísteček, který tisknu čtenářům pro jejich přehled, aby věděli, co všechno mají půjčené a do kdy to mají vrátit. „Tady je napsaná knížka, kterou doma vůbec nemá!“

Načtu skenerem dívčinu průkazku, abych se dostala do jejího konta, a mrknu do historie. „Harryho Pottera a prince dvojí krve si Amálka vypůjčila dvacátého května a čtrnáctého června si prodloužila výpůjčku na další měsíc.“

„Nenene,“ zašermuje rukama. „Minule knížku vrátila.“

„Ano, ale jinou, Potteryí zůstal doma.“

„Zapomněla jste ji odpípnout. Vrátila obě.“

„To rozhodně ne,“ ujistím ho a po očku mrknu na chlapíka s myší. Celou transakci sleduje pozorně a zdá se, že se docela baví!

„Chcete říct, že lžu?!“

„Chci říct, že to nevíte, protože jste tu nebyl.“

„Podívejte se, žádnou takovou knížku doma nemáme, takže ji nebudeme vracet. Natož platit!“

„Všechno se dá vyřešit v klidu,“ upozorním ho a otočím se přímo na holčičku: „Amálko, ty si to pamatuješ, viď, že sis Harryho prodlužovala.“

Dívenka, celá rudá, zapíchne oči do podlahové krytiny.

„Heleďte, nevovlivňujte ji, jo?!“ zlobí se její otec.

„Zkuste se doma ještě jednou podívat,“ požádám je.

„Chcete říct, že máme doma bordel?!“

Přitisknu si prsty na levé oko ve snaze zatlačit bolest do hlavy. Bytostně nesnáším hádky, natož když jsem díky migréně oslabená a mimo svou kůži. Navíc blbce člověk nepřehádá, ani když je ve formě!

„Paní knihovnice tím naznačuje,“ vloží se do našeho sporu ten, jemuž jsem neuvařila kafe, „že v tak intelektuálsky založené rodině, jako je ta vaše, je jistě obrovská knihovna, kde by se mohla jedna knížka lehce přehlédnout…“

Nestačím zírat – ono to zabere! Amálčin otec cosi zasupí, ve změti bublavých slov zaregistruji hlášky jako „nic platit“ a „bordel na kolečkách“, popadne dceru, div jí nevykloubí rameno, a odvleče ji z knihovny pryč.

„Máte tu docela veselo, koukám,“ usměje se na mě počítačový mág. „Tady bych chtěl dělat!“

„Já osobně bych zrovna takové legrácky ráda oželela,“ ujistím ho, načež si vzpomenu na náš spor: „Poslyšte, k tomu počítači v kanceláři jsem si vyfasovala novou myš, taky optickou…“

„Tenhle typ?“ zeptá se pochybovačně.

„No to asi ne,“ připustím, jelikož už jen ta krabička, ve které je zabalená, svědčí o úplně jiné třídě.

„Tahle je vážně skvělá,“ horuje. „Lepší na trhu neseženete. A bez ocásku…“

„Vidíte, už proto si ji nemůžu vzít. Až by přišla faktura, ekonomce by se to nelíbilo.“

„Jaká faktura?“ zasměje se. „To je vyřazená myš, ve firmě jich máme spoustu, klidně berte.“

„Vyřazená?! Vždyť je fungl nová! Ještě zabalená a mnohem lepší, než mám tady a než máme doma a –“

„Vidíte,“ skočí mi do řeči. „Vezměte šiji domů, vyřešeno. Zpátky už ji neponesu.“

Vůbec nevím, co mám na tohle říct!

„Myslíte, že se vám podaří…,“ zarazí se, načež větu zformuluje jinak: „Že nebudou s instalací problémy?“

„Jako jestli jsem takovej hňup, který to nezvládne?!“

„Ale ne,“ zasměje se, „tak jsem to nemyslel. Vy jste hrozně vztahovačná… Uvnitř je instalační cédéčko, kdyby byl nějakej problém, klidně –“

„My to dokážeme,“ odtuším suše. „Když ne já, můj syn určitě.“

„Fajn,“ přikývne, počká, až odbavím dvě puberťačky, co si nabraly každá haldu dívčích románů a s neustálým otáčením po mém myšodárci odcházejí, načež se v náhlém popudu zeptá: „Můžu se přihlásit do knihovny?“

„Každý může,“ ujistím ho. „O patro níž je oddělení pro dospělé, beletrie je řazená abecedně, naučná literatura podle mezinárodních třídníků.“

„Myslel jsem tady,“ poklepe kotníkem na výpůjční pult.

„Chcete se přihlásit do dětského…?“

„Proč ne? To se nesmí?“

„Samozřejmě smí,“ trhnu rameny, „jen to dospělí normálně nedělají.“

„Tak to uděláme nenormálně,“ baví se. „Rád bych si přečetl něco od Věrna a hádám, že to v dospělém neseženu, že? Vidíte. Jako kluk jsem verneovky hltal, jenže to už je čtvrt století… Že bych si něco zopakoval.“

„Prosím,“ kapituluji. „Jméno?“

„Radek Točík.“

„Adresa?“

„Raisova 1318.“

„Rok narození?“

Vysype z rukávu datum, ze kterého se dozvím, že mu v srpnu bude třicet let. Přesně takhle málo jsem mu hádala… Zvednu oči od počítače a on pohledem neuhne.

„Vy jste četl Vera v pěti? To jste geniální…“

„Jen trošku,“ zasměje se a než mu zatavím do fólie průkaz, vyrazí k regálu s písmenem V. Vybere si Robura Dobyvatele a jelikož není víc co řešit, zaplatí za registraci a vypadne.

Ve vchodu se potká se Soňou, která se po něm ohlédne stejně jako ty dvě čtrnáctky.

„Kdo to byl? Příbuznej?“ vyzvídá zvědavě.

„Proč příbuznej?“ opáčím skoro dotčeně.

Pokrčí rameny. „Co by jinak dělal dospělej chlap v dětským, když nedoprovází žádný dítě… A navíc takovej pěk-nej kluk.“

„Já myslela, že jsi spíš na starší,“ rýpnu si. „Nějak sis v ředitelně pobyla…!“

„Teď už jsem jakou dobu řešila se Simonou hudbu. Dádu má sice půjčenou, ale Koně našíř a Šmouly jsme našly, takže Hurá, prázdniny! proběhnou v plný paráda. Zdeněček všechno odsouhlasil, krásně jsme si popovídali… Je fakt, že jsem tam byla snad tři čtvrtě hodiny…!“ mrkne na mě a zasněně dodá: „Vždycky mě přitahovali seriózní pánové než mladí kluci.“

„Proč myslíš, že je náš ředitel seriózní?“

Soňa to vezme jako vtip, pobaveně se zasměje, načež zadoufá: „Že by nebyl? To bych brala ještě radši! Ať už je seriózní anebo ne, každopádně je víc sexy než Bruče Willis, to mu neupřeš.“

Nic takového nemám v nejmenším úmyslu, přestože mě srovnání právě s hvězdou akčních filmů nikdy nenapadlo!

Nadopovaná prášky proti migréně trávím horký letní večer nad žehlícím prknem. Základem žehlení je po vyprání prádlo správně pověsit a složit, jelikož tak vypadne spousta kousků, které vypadají jako vyžehlené (a bez námahy), ovšem ze dvou praček jich přece jen stále ještě hodně zbylo. Jelikož si bereme do Itálie většinou to nejhezčí letní ošacení, co máme, abychom nevypadali jako Ivana a její děti, od žehlení mě nic nezachrání. V duchu se ušklíbnu. V konkurenci s dokonalou Klárou a načančanou Evou tak vypadat stejně budu, i kdybych se na hlavu postavila.

Musela bych vyměnit celý šatník (= vyhrát ve Sportce pár milionů, jinak vážně nevím, jak bych toho docílila) a stejně mám obavy, že majolenka by ze mě ani z Katky nebyla. Nejsme ty správné typy!

„Mami, kde mám tričko s Bartem?“ vyzvídá Tom. „Aha, tady… Já si ho hned vezmu, jo.“ A už ho štrachá z hromady čerstvě vyžehleného prádla.

„Počkej, počkej!“ krotím ho. „Jestli jdeš s klukama na čaj nebo s Adélou na zmrzlinu, stačí ti to, co máš na sobě. Tohle si nech na cestu do Itálie.“

„Proč s Adélou…?“ opáčí a roztomile zčervená.

„Jen mě to tak napadlo,“ mrknu na něj pobaveně.

„Jo tak!“ dovtípí se a vzápětí zamračí. „Kačena nás viděla… Mohlo mě napadnout, že bude hned žalovat!“

„To přece není žalování,“ pokrčím rameny. „A už vůbec se nemusíš stydět za to, že jsi šel se spolužačkou na zmrz-ku, ne? Za to, že se ujala Kočičáka, by si zasloužila celý polárkáč a dvakrát denně.“

„Poškrábal jim kožený křeslo,“ uchichtne se Tom. „Prý málem letěl z domu, říkala Ady… Ale nakonec to její matka ustála.“

„No vidíš! Třikrát denně!“

„To tričko…,“ zamluví rychle akci zmrzlinové rande, „chtěl jsem si ho vzít zítra do školy.“

„Pro vysvědčení?!“ zhrozím se. „V tričku s nahým Bartem Simpsnem?!“

„Není úplně nahej,“ protestuje. „Místo pinďoura tam má hranolku…“

„Právě,“ usměji se. „Ani náhodou. Vezmi si tu novou košili, co jsem ti nedávno koupila… Byla v prádle jen jednou, musíš ji mít ve skříni. Proč ji vlastně nenosíš?“

Tomáš se ošije. „Já ji nemůžu nosit.“

„Proč? Vždyť ti sluší a líbila se ti…“

„Protože Marian říkal, že je dobrá leda pro bukvice.“

Stěží ustanu mrákoty. „Chceš říct, že kvůli mínění nějakého závistivého blbce ji necháš viset ve skříni navždy? U inteligentního kluka, jako jsi ty, bych čekala, že se nad podobný nesmysly povýší.“

Utrápeně vzdychne. „To se ti řekne, mami. Já bych se povýšil, jenže Marian je kretén, ty ho neznáš. On to řekl před ostatními a ti by se mi smáli.

„Zatímco s hranolkovým pinďourem Bárta Simpsna budeš in,“ přeberu si jeho řeč. „Toho ti Marian schválil?“

„Toho mi závidí,“ vysvětlí.

„Prosím tě, jdi radši vyvenčit Arčího,“ poradím mu, jelikož při migrénové indispozici nemám sílu na dohadování.

Dožehlím poslední trička a protože mezitím doprala pračka, kterou jsem zapnula po příchodu z práce, rovnou pověsím na balkon várku ručníků a utěrek. Nejoblíbenější prádlo – ručníky ani utěrky zásadně nežehlím!

Pohled na dceru, která se dole loudá co noha nohu mine v doprovodu zdredováného týpka a řehtá se nějaké jeho hlášce vysokým nepřirozeným afektovaným smíchem, mi udělá další vrásky na čele. Tím spíš, že se spolu doplouží ke vchodu, kde si před pootevřeným oknem paní Vomáčkové (to si zase něco vyslechnu!) ještě chvíli povídají, načež se do sebe zakousnou! Rychle se vrátím do obýváku, vyštrachám z tašky mobil a Kačku prozvoním. Hovor podle očekávání nepřijme, ba přímo jej odmítne, ale svůj účel to splní, když se vrátím na balkon, spatřím už jen toho špinavce, jak se klátí k zastávce MHD. Katka se objeví o chvíli později v bytě.

„Čau. Co je? Chtělas něco?“

„Ano,“ přikývnu. „Chtěla jsem, abyste přestali s Peppim dělat paní Vomáčkové a celému baráku divadlo.“

„Peggim,“ opraví mě suše. A nic víc! „Ten se nám pěkně vybarvil, co?“ prohodím ironicky. „Jako proč?“ opáčí útočně.

„S pusou na rozloučenou to dneska kapku přetápí, ne? Co na tvého kamaráda říká Robin?“

„Snad můžu kamarádit s více lidmi,“ trhne rameny. „K Robinovi nejsem přivázaná řetězem navždy.“

„Počkej,“ snažím se číst mezi řádky. „To jako že teď chodíš s Peggim a Robin už je minulost? Nebo s oběma souběžně?“

„Co si o mně myslíš?“ urazí se. „S Robinem jsem se rozešla. Chodím s Peggim. Stačí?“

„Ne, nestačí!“ upozorním ji zvýšeným hlasem. „Není ti blbý přelézt tak rychle z jedné postele do druhé?!“

„Chci si užít, dokud jsem mladá,“ uzemní mne.

„Nedávno sis přece užívala v penzionu s Robinem!“

„A to mi má vydržet na celej život, nebo co?! Sama jsi mi říkala, že kluků, jako je Robin, potkám houfy!“

Kdyby mě tak nebolela hlava, snažila bych sejí domlouvat (určitě beztak zbytečně), takhle jen vzdychnu: „Nelíbí se mi, jak se chováš, Katko.“

Pokrčí rameny stylem to je tvůj problém, vyhrabe z ledničky jogurt, aniž by si všímala mého upozornění, že k večeři je salát z červené řepy, tvrdého sýra a dresingu, a jakmile dojde do dětského pokoje, okamžitě zapne počítač. Hudba, kterou si na něm pustí zbytečně hlasitě, mi jde na nervy a neustále o-ou, o-ou, odporné zvuky ohlašující příchod zpráv, ještě víc!

„Nechtěla bys radši dělat něco užitečného?“ křiknu na ni přes pootevřené dveře. „Než žvanit přes ICQ! Třeba si sbalit, pozítří jedeme, jestli sis nevšimla!“

„Bohužel všimla,“ opáčí. „A vůbec o to nestojím, radši bych zůstala doma!“

„To věřím,“ odfrknu. „S Peggim a jemu podobnými, že?“

Odpovědi se nedočkám, následuje samé o-ou a z pokoje vyleze po další čtvrt hodině jen proto, aby cestou do koupelny vyhodila prázdný kelímek od jogurtu.

Raději nekomentuji, že se ještě ani nepřevlékla, stálo by mě to jen další bolení hlavy. Roztřídím vyžehlené prádlo a Katčinu a Tomovu hromádku zanesu k nim do pokoje, abych jim je položila na postele a dětičky si je alespoň, pokud tedy budou mít dobrou náladu, uložily do skříně!

O-ou! Další zpráva. Nakloním se k počítači, abych vypnula reproduktory. Kačka má otevřených hned několik oken ICQ, nejaktivnější hovor udržuje s uživatelem jménem 1 l. Markéta.11. Jelikož mi do oka padne slovo sex, neodolám a pročtu si posledních pár řádků konverzace.

1 l. Markéta.11: Tak uuuuž???

SweetPrincess: Jo! U nich ve sklepě. Dvakrát, hec! Nejdřív pusou, pak normálně.

1 l. Markéta.11: No neke! Jakej je proti R?;)

SweetPrincess: Nesrovnatelně zkušenější!!! Navíc ho má mnohem většího než R, a sex s ním byl boží: o

1 l. Markéta.11: Fakt? Kolik cenťáčků???

SweetPrincess: Neměla jsem s sebou pravítko, vole: D Musím si odskočit, mmt

1 l. Markéta.11: Pohni, ať můžeš popsat detaily!!!;)

K těm se ty dvě hokynářky zatím nedostaly. Naštěstí, protože podrobnosti by mě dorazily, i z těchto pár slov jsem vyloženě konsternovaná.

„Mami!“ Katčin výkřik mě přenese zpátky do reality. „Kdo ti dovolil číst cizí konverzaci?! To je soukromý!!!“

„Hlavně nechutný,“ ujistím ji. „Ty si říkáš sladká princezna?! Ty? Chováš se jak šlapka, můžeš si podat ruku s Tomanovic Kamilou!“

„Nechápu proč!“ odsekne a v jejím hlase se mísí rozpaky se zlostí, v obličeji zrudne víc než předtím Tomáš. „Na sexu není nic špatnýho. Prostě se mi to líbí.“

„Kamile taky. I to střídání partnerů máte společné.“

„Tsss! Já to dělám z lásky! Peggiho miluju.“

„A Robina jsi nemilovala?“

„Jo, ale pak mě to přešlo, protože jsem se zamilovala do Peggiho.“

„Jenže mezi tím, kdy sis užívala v penzionu a než jsi podržela Peggimu, uteklo pouhých pár dní!“

„Nikomu jsem nepodržela!“ zajíkne se, načež se na mě posměšně podívá: „Copak ty jsi to snad nikdy nedělala? Nebo dělala jen proto, že jsi byla vdaná, ale nebavilo tě to? Měla jsi ze sexu vůbec někdy něco?“

Zůstanu jak po ráně kladivem. Najednou nemám sil se s ní dohadovat, migréna je na svém vrcholu, cítím, že co chvíli hodím šavli. Možná i z představy, co vyvádí moje malá holčička s tím klukem, který vypadá, jak kdyby vylezl z popelnice, někde ve špinavém sklepě!

„Já už fakt ničemu nerozumím, Káčo,“ svěřím se jí unaveně. „Sex je úžasná věc, pokud ji děláš s někým, koho opravdu miluješ a s kým chceš být napořád… A nejen kvůli tomu, aby ses mohla chlubit kamarádce, kterej z nich ho má většího! Copak dneska už není žádná romantika, láska? Asi ne, vztahy se neřeší přes city, ale přes smsky a internet… Hned na prvním rande – pardon, abych ti nekřivdila – na druhým spolu děláte věci, který by měly být až vyústěním hlubokého citu!“

Dívá se na mě s tím svým pohrdavým výrazem á la vypovídej se, stará senilní matko…

„Nebudu se rozčilovat, hlava mě bolí i tak dost,“ rozhodnu se. „Okamžitě to vypni, jdi se vykoupat a zapadni do pokoje. Dneska už tě nechci ani vidět.“

Ve středu bolení hlavy kulminuje, kosmetiku doslova přetrpím se žaludkem v krku. V práci se mi může hlava rozskočit, ještě štěstí, že končí školní rok a příchod prázdnin slaví s dětmi Soňa v letní čítárně hrou na knižní postavy sama. Vlastně ne sama, u akce Hurá, prázdniny! asistuje skoro celé odpoledne i samotný pan ředitel, jelikož fotí a pořizuje krátký záznam i na videokameru. Je mi to úplně fuk a jsem ráda, že mohu trpět v půjčovně. Ostré letní slunce a pištění dětí by byly dva hřebíky do rakve s nápisem Zde leží ta, již zabila migréna.

Ti mí dva dárečci mě vysvědčením nepřekvapí ani v dobrém (škoda) ani ve špatném (naštěstí!) smyslu. Tomáš přinese oproti pololetí vysvědčení zhoršené o stupeň ve fyzice (překvapil by mě opak), zlepšené o stupeň v dějepise, takže průměr zůstává stejný, no a na Katčiny trojky jsem si taky zvykla. Gympl není základka a s přístupem, jaký má moje povětrná dcera, mohu být ráda, že to není horší! Jelikož s ní od včera příliš nemluvím, vyjádřím se k ne zrovna slavnému výsledku citoslovcem „hm“ a ona jen trhne rameny. Řešení přijatelné pro obě strany. Moje apelování, aby se učila, protože jde o celou její budoucnost, brala dosud jedním uchem tam a druhým ven, tudíž si nedělám iluze, že zrovna dnes by na ni moje moudra zapůsobila nějak víc, a Katčiny výmluvy, jak je studium na gymnázium těžké, což podle ní nemohu pochopit, když jsem na gympl nechodila, znám také jako svoje boty, čímž si obě ušetříme námahu i energii.

Těžký dvouapůldenní migrénový záchvat doznívá ještě během čtvrtečního dopoledne, odpoledne cítím pouze jistý tlak v hlavě a celkovou otupělost, která do večera přejde. Aspoň doufám, abych si mohla jít protáhnout tělo na aerobik. Ne že by mi to snad chybělo, ale při snaze netloustnout ještě víc mi nic jiného nezbývá.

Dívenka s řasenkou hustě a nesouměrně napadanou na řasách (za chvíli se budou malovat od školky) položí na pult Harryho Pottera. „Jdu vrátit knížku.“

„A průkazku?“

„Tu já nemám, nechodím sem,“ vysvětlí mi. „Knížku jsem měla půjčenou od kamarádky, jdu ji vrátit za ni.“

Přejedu skenerem po čárovém kódu a počítač mi oznámí, kdo si tenhle titul v knihovně vypůjčil. Jistě, kdo jiný!

„Vyřiď své kamarádce Amálce, že jsi to vrátila za ni, aby ji už nehledala,“ požádám ji.

„Ona to ví,“ prohlásí dívka. „Ale bála se sem jít, tak poslala mě. Zapomněla, že mi tu knížku půjčila.“

„Aha,“ pousměji se. „Tak jí řekni, že je to v pořádku a že mě se bát rozhodně nemusí, klidně ať zase přijde.“

„Dobře,“ slíbí. „A mohla bych se taky přihlásit?“

Občas je všechno zlé k něčemu dobré. Sice jsem minule dostala od Amálčina otce vynadáno, ale knihovna získala novou čtenářku. O děti jde především, že.

Deset minut před uzavíračkou se v půjčovně objeví Točík s Vernem pod paží a úsměvem na tváři.

„Přečteno?“ otáži se konverzačně.

„Taktak,“ přikývne. „Jdu si pro dalšího.“

Vypadá to docela komicky, když se motá mezi regály velikostí přizpůsobenými pro dětské čtenáře. O jeho pohybu mám dokonalý přehled – ční nad nimi jako stožár.

Dvě minuty před šestou upozorním poslední dva návštěvníky včetně Točíka, že budeme zavírat.

Mrňavý kluk se přestane hrabat v regálu s encyklopediemi o dinosaurech a jiné pravěké havětí, popadne dvě vybrané a zamíří s nimi k pultu. Přestože k němu dorazí po Točíkovi, ten ho pustí před sebe.

„Takže dvě, tady máš průkazku a lísteček, Mirečku.“

„Děkuju,“ řekne slovo, které zase tak často u pultu neslýchám, a než si zastrčí průkazku do jedné z knih a obě pak do igelitové tašky, oznámí mi: „Jak jsme tu byli se školou… víte? Říkala jste nám, že pěsti nic nevyřeší, že se musí na siláky s tím, s vtipem…“

„Ano, vzpomínám si,“ usměji se na něho potěšené. Asi každý má rád odezvu své práce, nemůže mi neudělat radost vědomí, že si z besedy něco odnesl a to něco mu utkvělo v mysli natolik hluboce, že si to pamatuje i pár dní poté!

„Tak to vůbec není pravda!“ vyhrkne vítězně.

Točík se za jeho zády pobaveně rozesměje, já se snažím zůstat nad věcí: „Myslíš…?“

„Já to vím,“ poučí mne důležitě. „Protože jsem se popral s velkým klukem. Chodí do čtvrtý třídy!“

Všimnu si modřiny na jeho bradě. „Ale dostal jsi.“

„Jenže on má modřiny tři,“ prohlásí Mireček pyšně. „A já jen jednu a vyhrál jsem. Pořád se mi předtím posmíval a teď už vůbec ne.“

„No, tak to jsi fakt dobrej,“ pochválím ho, jelikož sama vím, že jsou chvíle, kdy se může veškerý vtip a rozum jít zahrabat a hrubá síla má navrch.

Točík se směje ještě po jeho odchodu. „Vidíte, jak ty ubohý děti mystifikujete.“

„Snažím se působit výchovně,“ vzdychnu a musím se smát také, „ale jak vidím, jsem mimo.“

„Stanou se horší věci,“ utěšuje mne.

„No jo, jenže já si poslední dobou připadám jako mimoň úplně ve všem…“

Usměje se a vypadá při tom chlapecky a víc než sympaticky, protiva jeden! Odpípnu mu do výpůjček Ocelové město. „Jen jedna?“

„Stačí,“ ujistí mne.

„Prosím. A teď vás musím vyhnat, končíme.“

„Fakt? Já si myslel, že naopak…“

„Co naopak?“

„Že mi třeba uděláte konečně to kafe, co jste mi minule slíbila… a za trest nakonec neuvařila,“ baví se. „Dneska jsem ještě neměl ani jedno, mám absťák.“

Vnímavý chlapec, správně poznal, že za trest! Neubráním se úsměvu. „Tady to ale vážně nepůjde, zítra by to díky uklízečce věděla celá knihovna…“ Vrátím mu upřený pohled a slyším sama sebe, jak navrhuji: „Ale jestli chcete, na to kafe vás zvu, tady kousek je docela pěkná restaurace s posezením ve dvoře. Za tu myš.“

„Beru,“ přikývne bez rozmýšlení.

Počká na mě venku, než povypínám počítače a zamknu celé dětské oddělení. V šatně si kvůli němu přečešu vlasy, znovu je stáhnu do ohonu a dokonce si rtěnkou s jemným leskem přeliznu rty. Proč to dělám, sakra?! A proč jsem ho vůbec někam zvala, když je mi protivnej a navíc kvůli němu nestihnu aerobik?! Za myš, aha…

Venkovní posezení v prostorách starého kamenného průjezdu je v horkém podvečeru zcela obsazené, skoro to vypadá, že odtáhneme s nepořízenou, když si Točík všimne, že vzadu u stolku pro dva právě platí. Počkáme, než nám číšník stolek uklidí, odnese použité sklenice a na naše přání nám přinese latté a presso s mlékem.

„Tak jak šlape?“ zahájí konverzaci.

Polekaně zvednu oči. „Co?!“

„Ta myš, přece,“ usměje se.

„Aha,“ oddechnu si a jak to jindy nedělám, najednou mám pocit, že si musím latté osladit, tudíž vezmu jeden ze dvou přinesených cukrů balených do tenkých tyčinek a rozlomím jej v půli, vysypu cukr a odhodím papírky. „Tak ta šlape dobře, syn ji nainstaloval a je z ní nadšený. Ale nekomunikuje nám notebook s tiskárnou.“

„Jestli chcete, přijdu se na to podívat,“ nabídne.

„To ne!“ vyhrknu rychle.

„Proč?“ otáže se. „Manžel to zvládne sám?“

S úsměvem pohodím hlavou. Chytrý způsob, jak se nenápadně dopídit k jistým skutečnostem, leč nenechám se nachytat, zůstanu zahalena rouškou tajemství a neodpovím.

„Co Verne?“ změním téma.

„Upřímně?“ zasměje se. „Už to vůbec nebylo ono. Tenkrát ve dvanácti se mi líbil mnohem víc.“

Pobaveně se zakřením. „Proč jste si tedy vzal dalšího? Něco jako druhá šance?“

„Tak nějak,“ přikývne s mrknutím. „Když ta první zrovna nevyšla…“

Sklopím zrak k vysoké sklenici latté – a vytřeštím oči: v mléčné pěně se koupou obě půlky nasáklého papírového obalu, zatímco cukr je vysypaný vedle v popelníku!!! Jestli jsem se někdy styděla víc, tak už to bylo snad jen tehdy, když k nám domů přišel servisman přes automatické pračky, byla ještě v záruce a stávkovala, a za silného ráčkování hořekoval, jaký je to stvašný pvoblém a sakva kuvva zatvacenej sváč a patví se na to vysvat, až jsem to nevydržela a unesena atmosférou podotkla: „Kuvevská pváce, co?“ Jeho vyčítavý pohled si pamatuji dodnes a i když jsem okamžitě špitla „omlouvám se“, bylo to venku a nedalo se to vzít zpátky. Svou kuvevskou pváci dodělal mlčky a kávy, kterou jsem mu předtím uvařila, se ani nedotkl. Nejsem bestie, která se posmívá lidem, natož když za to navíc ani nemohou, prostě to vylítlo samo!

Točík si všimne mého ustrnutí a jakmile zjistí, na co tak zírám, zasměje se!

„Neříkala jsem to?“ špitnu rozpačitě, lovíc lžičkou prosáklé papírky. „Jsem mimo, ne že ne!“

„Za to je s vámi legrace,“ baví se. „Ne, omlouvám se, ale uznejte… Tomu se nedalo zasmát. Objednávám vám jiný kafe. Na moje konto, paní Alexandro.

„Ani náhodou!“ bráním se. „Vždyť mu nic není.“

„Tak si vezměte aspoň moje cukříky…“

„Ne, díky, já vůbec nesladím,“ vysvětlím, čímž tomu dodám korunu. Vyměníme si pohled z očí do očí a tentokrát se smějeme dvojhlasně, až si skoro říkám, aby nás z restaurace nevyhodili za rušení ostatních hostů!

Než vypijeme kávu a poté každý dvojku bílého, abychom tam neseděli jen tak nasucho, povídáme si všeobecně, hlavně o knížkách. Na to, že je přes počítače, není zaměřený jednosměrně, k mému překvapení je dost sečtělý a má přehled! Poté, co zaplatím dvě kávy a on pro změnu víno a minerálky, nedá si říct, o tom ostatním prý v mé pozvánce nepadlo ani slovo, krom toho prý mám aspoň důvod pozvat ho příště, mě doprovodí na nejbližší zastávku MHD.

„Tak co s tou tiskárnou?“ vzpomene si těsně před tím, než přichrčí rozpálená městská linka.

„To nespěchá. Zítra večer jedu s dětmi do Itálie, takže stejně nebudeme doma,“ vysvětlím.

„Na jak dlouho?“

„Na týden.“

„Aha,“ usměje se. „Já se už lekl, že na měsíc.“

„Jé, to bych brala,“ zatoužím pobaveně.

„Ležet měsíc na pláži by byla hrozná nuda,“ varuje mě a s pousmáním dodá: „Jen s dětmi…“

„A bez manžela,“ doplním pobaveně. „A bez pánskýho doprovodu?“

„To taky, bohužel,“ zasměji se.

Točík rozhodí rukama. „Tak vidíte. Užijte si dovolenou, Alexandro. Pak se na tu tiskárnu rád mrknu.“

„Díky,“ usměji se a vtisknu se do už tak plného autobusu. Migréna je na další čtyři týdny zažehnaná, ani jsem si nevšimla, kdy tlak ustoupil, cítím se skvěle. Nakonec to s ním bylo příjemné, usoudím v duchu. Dokonce víc než příjemné! Z protivného arogantního chlapa se vyklubal docela sympatickej kluk… A kupodivu mi lattíčko i přes faux pax s cukrem (to byl nápad, zvlášť když nesladím dobře deset let, zastřelit málo!) uvolnilo víc endorfinů vyvolávajících dobrou náladu než aerobik, o který jsem kvůli tomu úplně přišla.

Poslední přípravy před odjezdem jsou hektické. Volám mámě, aby neřekla, že jsme odjeli k moři a ani se nerozloučili, ale nezdá se, že by jí to až tak dělalo starosti, sice nám popřeje příjemný pobyt, nařídí mi dávat pozor na děti, aby se neutopily (mami, není jim osm), ovšem hned poté začne líčit, jak pokračuje úprava stodoly.

Ředitel přijde za mnou až do půjčovny, samozřejmě v době, kdy už Soně ranní služba dávno skončila, u pultu je volno a pár dětí povykuje u počítačů, kde hrají housenku, a oproti všem svým zvyklostem a opatrnosti mě v mém kanclu políbí na rozloučenou. Zkrátím polibek na minimum. „Pozor, kamery…“

„Tady přece nejsou!“ Pak mu dojde, jak to myslím, a udělá otrávený obličej. „Alex, ty jsi pořád jako malá. Copak si myslíš, že je to pro mě jednoduchý? Ve svém postavení si prostě nemůžu dovolit žádnej skandál…“

„Jistě.“

„Neříkej to takovým tónem,“ naštve se. „Netušíš, jak moc trpím. Toužím po tobě a přitom nic víc nemůžu.“

„Než toužit. Amen.“

„Vždycky se mi na tobě líbilo, jak jsi tolerantní. Tak to nekaž, prosím tě,“ vyčte mi.

Vida, jak vznešeně se tomu dá říkat. Jenže je to trochu jinak. Nebyla jsem tolerantní, nýbrž zoufalá. Tak moc zoufalá, že jsem souhlasila a spokojila se s olízáním prázdného hrníčku, jelikož smetana na mě nikdy nezbyla. Zoufalá rozvedená manželka a ještě zoufalejší milenka degradovaná na pouhou souložnici!

„Až se vrátíš, Miluška už bude možná pryč, rozhodla se letět za Dominikou o něco dřív. Hned si někam vyrazíme. Ani nevím, jak to bez tebe ten týden přečkám! Bude to nekonečný, Alex.“

Musela jsem být hodně velký zoufalec, když mi dřív stačila tak prázdná a ubohá slova, která mi mazal kolem pusy a já mu to baštila!

Doma se rozčílím nanovo: Kačka sice nakoupila dle seznamu, avšak nákup hodila na stůl a zasedla k netu, místo aby housky na cestu proložila salámem či sýrem!

„Omyla jsi rajčata? A okurky?!“

„Ne…“

„V tom případě okamžitě vypni ten pitoměj křáp a pojď mi pomoct!“ zlobím se. „V půl osmé se tu pro nás zastaví. Musím se osprchovat, sbalit poslední věci…“

Samozřejmě ho nevypne okamžitě, v což jsem ani nedoufala, ani hned, čili než se s Peggim a dalšími, s nimiž žvanila přes ICQ, rozloučí, mám housky dávno namazané a právě mířím do sprchy.

„Na tebe je spoleh! Opláchni aspoň tu zeleninu a připrav do tašky dovnitř do auta ty tři zelené čaje…“

„Takový hysterie kvůli pitomý dovolený,“ odfrkne a já raději dělám, že ji neslyším, abych jí nemusela vrazit facku a musela se celou cestu dívat na našpulený ksicht.

Tomáš naštěstí udělal, co měl, čili vykydal zvířectvu klece, připravil krmení a napsal k němu intrukce na papírky (doufejme, že paní Tomanová jeho hrabopis přečte, s čímž bych si zase tak jistá nebyla), a odvedl Arčího na týdenní pobyt k mé kolegyni Simoně z hudebního oddělení, která se sama nabídla, že nám psa pohlídá, když jsem si tuhle na obědě stěžovala na neuspokojivou situaci. Jelikož má doma dvě labradorky, třetí retrívr se vejde taky. Zvlášť když Simona bydlí v rodinném domku se zahradou v okrajové části města. Pokud z toho nebudou štěňátka (prý se feny nehárají, tak snad ne), čeká i Arčího, který je svým založením velice společenský a přátelský, báječný týden prázdnin. Rozhodně stokrát báječnější, než kdyby ho hlídala paní Tomanová!

Té jsem vděčná alespoň za krmení osmáků a džungaráků a rybiček a želviček a gekonů… Ještě poslední pokyny, zkontrolovat, zda nenechala Kačka zapnutou žehličku na vlasy, Tom zastavil vodu a podobně, a to už mě prozvoní Eva, čili máme nejvyšší čas dopravit se výtahem se všemi bágly na parkoviště kousek od domu, kde se přicpeme do prostorného luxusního bavoráku řízeného Liborem.

Evina druhého chotě jsem neměla nikdy ráda a nutno říct, že mi nepřipadá tak úžasný ani sexy, jak o něm Eva plus všechny ty jeho milenky nadělají. Možná k němu cítím averzi právě proto, jak se ke kamarádce chová, no a teď, když vím, co by ho nejvíc potěšilo k narozeninám, je mi vyloženě odporný. Slizoun jeden.

S ostatními máme sraz na čerpačce u dálnice, což je naše první a zároveň poslední zastávka v Čechách, všichni tankují pohonné hmoty až po kraj hrdla, na rakouské hranice to odtud není nijak moc daleko.

Prozatím jsme tu jen my a Lada s částí rodiny.

„Matěj nejede?“ uvědomí si Kačka, jelikož jeho místo zabírá Bářin kluk Honza.

„Ten nechtěl,“ vysvětlí Lada. „Šel radši na čundr.“

„No prosím!“ vyvádí Kačena. „Jak to, že on mohl zůstat doma a já ne?! Taky bych šla radši na čundr!“

„Jestli to nebude tím, Kači, že je starší než ty a navíc kluk,“ vysvětlím měkce, jelikož jsem se právě rozhodla nekazit si dovolenou hádkami.

„To je nespravedlivý!“ zlobí se. „Diskriminace!“

„Zachránilo ho, že přinesl z latiny čtyřku a nemusí dělat reparát,“ zasměje se Lada. „Jinak by měl po čundru, do Itálie by jel povinně a ještě s učebnicí latiny. Zároveň je to velký štěstí i pro mě, protože kdybych se tam měla otravovat ještě s ním… Stačí Barunka.“

„Honza vypadá v pohodě, ne?“ Ztiším hlas, aby nás jmenovaní neslyšeli. „Takovej solidní arozumnej kluk…“

„Honza jo,“ prohodí významně. „Bára je tele.“

Napadne mě, jak propastné rozdíly jsou v generacích, byť jde o rozdíl pouhých dvaceti let! Já byla kdysi šťastná, když jsme s našimi jeli na výlet na Hlubokou, o moři jsem si musela nechat zdát až do pár let po svatbě, zatímco naše děti jezdí k moři za trest. Tedy, ne všechny, Veroničina dvojčata jedou dobrovolně, vybavená šnorchly a podobnými nesmysly, vášeň pro potápění je pro ně silnější než nechuť trávit týden dovolené s rodiči. Natož v jejich případě rodiči věčně rozhádanými na nože! Od oné slzavé chvíle v kůlně na dříví jsem Veronice dvakrát volala, abych ji povzbudila v rozhodnutí, leč zbytečně, stejně se žádné nekonalo. Nemůžu jí do toho mluvit, ale nechápu to. Dostat pár facek od člověka, kterého jsem si před dvaceti lety vzala, sbalím tašky (nejlépe jemu) a nazdar, natož abych to přešla a ještě s ním jela na dovolenou!!

Pak už dorazí nablýskaná oktávka s Michalem, Klárou a Michalkou, která není vůbec tak dokonalá a krásná, jak bývala coby dítko, vytáhla se, nějak zhranatěla a obličej plný bedárů připomíná víc a víc Michala. Matka Příroda je někdy pěkná mrcha. Chudák holka! Maminku má skutečnou krásku – a ona zdědila do vínku snad jen Michalovy geny.

„Aspoň je třeba chytřejší než Klára,“ šeptne mi Lada.

„Před Káčou to nemůžu říct nahlas, není to zrovna výchovný, ale ti jednodušší a krásní mají rozhodně lehčí život než chytří a oškliví,“ namítnu s povzdechem.

Poté, co se zpožděním a podle Veroničina výrazu i vážných obličejů Dalibora, Tobiáše a Verunky si dovedu představit, že u nich proběhla výprava k moři mnohem dramatičtěji než u nás, dorazí Zajícovi v kompletní sestavě, můžeme se vydat na dlouhou cestu za jižním sluncem. A že to bude náročná cesta, o tom není pochyb! Pavel, profesionální řidič, a Libor, také dost dobrý řidič, vyloženě trpí, jelikož musí přizpůsobovat svůj styl jízdy i rychlost Michalovi. Veroničin Jirka je tomu asi rád, dohánět Pavla s Liborem by mu dalo mnohem víc zabrat než se podvolit Michalově tempu, přestože není co se týče řidičského umu takový pačmák. (To bych jel rychleji i já, podotkne Tomáš v autě a než ho stačím okřiknout, Libor mu to odsouhlasí). Klára totiž nedá jinak, než že se budeme držet pohromadě a každých sto kilometrů se zastavíme na nějakém odpočívadle načerpat síly. Chápu ji, Michal toho moc nenajezdil, ovšem chápu i Pavla, který to vydrží pouze do Vídně a hned na prvním odpočívadle za rakouskou metropolí nám oznámí, že na nás počkají těsně za italskými hranicemi. Prý se tam zatím prospí – než aby usnul za jízdy při tomhle šnečím tempu. Haha. Klára je hluboce uražená, bere to za hulvátství, a po další zastávce se určitě zlobí i na Libora, jelikož i tomu dojde trpělivost a za Tomášova hecování šlápne na plyn, jak si synek přeje. Bavorákem se ještě nevezl, je z toho vyloženě unesený a prakticky je to on, kdo v našem voze udržuje hovor. Kačka si píchne do uší sluchátka diskmena, aby to nemusela poslouchat, a já jsem vlastně ráda, že se ti dva baví o autech a motorech, než aby Libor pokračoval v trapném flirtování se mnou (díky pozvánce do švédské trojky to má u mě rozlité navždy), zatímco na svou ženu promluví jen tehdy, když chce podat džus či nalít kávu z termosky. A ještě je Eva vděčná, že s ní vůbec mluví!

Za hraničním přechodem Tarvisio se skutečně naše roztroušená karavana čtyř vozů a pěti rodin sejde, v což jsem skoro ani nedoufala, jelikož na Michala čekáme hodně dlouho, až si myslíme, jestli ho Klára z uražené ješitnosti nedonutila otočit vůz a drandit domů. Ujel mu i ten Jirka!

„Nejste tam moc namačkaní?“ lituje nás Veronika, jelikož její děti si asi na nedostatek místa stěžují.

„Dobrý,“ ujistím ji. Jelikož mi Eva už tenkrát v únoru, když jsme na jedné z našich pondělních kávových seancí vymyslely společnou dovolenou, nabídla, že nás vezmou – trvala na tom, že bezplatně, jinak se urazí, navrhovala jsem totiž alespoň určitý příspěvek, prý jedou tak jako tak a je jedno, zda na zadním sedadle někdo sedí či nikoli, nestěžovala bych si, ani kdybych byla vytřesená jak na žebřiňáku. Což u BMW opravdu nehrozí! „Paráda.“

„Neměli byste pohodlnější, kdyby si Káťa nebo Tom přesedli k Michalce?“ napadne ji řešení ve stylu měla babka čtyři jabka a dědoušek jen dvě =s stejnoměrné rozvržení zadků na zadních sedadlech vozů.

Veronika to myslí dozajista dobře, ovšem při jejím nápadu nastane několik reakcí najednou. Moje děti, ač rozespalé, se obě okamžitě proberou a zhrozí, a Lada se zasměje a podotkne: „Jako že by se někdo z nich obětoval?“

„Jedině Tom,“ prohlásí Kačka nekompromisně. „Pro toho by to nebyla žádná oběť, spal jak špalek už od Grazu a i kdyby nespal, tak mu jde všechno jedním uchem sem a druhým tam, klidně by mohl!“

Kači se dovtípila, že nejde o oběť díky pomalé jízdě!

„Já se z bavoráku nehnu,“ prohlásí Tom.

Nicméně ono ani není třeba se hnout, jelikož Kláru Veroničin nápad nenadchne. Narážky o oběti naštěstí nepochopí, zato argumentuje: „Rádi bychom vás svezli, ale Míšenka na zadním sedadle spí, mátám polštářek i deku… Jedině až na nějakém příštím odpočívadle, až bude vzhůru.“

„To je dobrý,“ ujistím ji. „Jede se nám pohodlně.“

„Mohla bys ji vzbudit,“ namítne nesměle Michal.

„Blázníš?“ osopí se na něj jeho choť. „Ať se vyspí!“

„No, to není moc dobrý,“ prohodí Pavel, který neřeší naše babské starosti, nýbrž technickou stránku věci. „Když holka leží, není připásaná. To bych neriskoval. Kdybyste měli nějakou kolizi, odnese to ona.“

„Proč bychom měli bourat?!“ užasne upřímně Klára. „Teď budu řídit já, aby si Michal odpočinul.“

Jestli jsem se předtím cítila ospale, po všeobecném výbuchu smíchu, Klářina hláška sedí jak zadek na hrnec, jsem probraná málem až do Benátek! Nesměje se jen Klára, která neví, čeho se veselí týká, a Michalovi pouze cukají koutky. Nejspíš se před svou krásnou ženou smát neodváží, kdyby jí to přece jen docvaklo, měl by malér.

Za Benátkami se nám naposledy podaří společná zastávka, zbývající cesta je ještě pořádně dlouhá a Pavel s Liborem ji chtějí mít co nejdříve za sebou, tudíž frčíme s tím, že na ně příště počkáme až na konci. Jestliže jsem v noci jen tak místy podřimovala, únava na mě v plné výši dolehne ráno a hlavně dopoledne, kdy do oken vozu paří žhavé slunce (ten, kdo vymyslel klimatizaci, zaslouží metál!), spíme s Katkou jako nemluvňata, hlavy vzájemně opřené o ramena té druhé. Matně si vybavím sjezd z dálnice a zastávku u výběrčích mýtného v Lesině, jízda po silničkách poloostrova Gargano mě díky všem těm zatáčkám a serpentinám ukolébá takřka do bezvědomí.

V úchvatném městečku plném bílých domků nahuštěných u sebe i nad sebe (Tomovi tahle scenérie připomíná Betlém), mě moje děti musí vzbudit, jelikož jsme na místě. To už je pravé poledne a kluk z cestovky, kde se ohlásíme, sedne na moped a s posunky nás zavede do našeho kempu. On to vlastně kemp není, jde pouze o několik samostatných malých bungalovů v piniovém háji zcela mimo civilizaci těsně za obrovským útesem vypínajícím se nad mořem tak modrým, až se mi tají dech. Zátoka přímo pod námi připomíná lagunu z romantických filmů, skály a útesy působí skoro divoce, písek dole na pláži, kam se leze z příšerně strmého kopce klikatými cestičkami, jelikož jde o sráz tak prudký, že nelze jít přímo, musí se křižovat, zlatě, rybářské bárky i výletní lodě daleko na obzoru vyloženě románově, leč moje překvapení je nehrané. A nejen moje, také Lada zírá víc než na tu nádheru na hloubku pod námi.

„Ty,“ prohlásím pomalu, „proč jsem si myslela, že budeme bydlet pod útesem, ne na něm…?“

„Protože jsi stejně naivní jako já,“ vzpamatuje se Lada. „Až si někdy příště přečtu v prospektu hlášku, že jde o krásné panoramatické místo a cesta k moři vede krátkým kamenitým schodištěm, tak jim omlátím katalog o hlavu rovnou v cestovce!“

„Kolik psali, že je vzdálenost k moři?“ zajímá Libora. „Sto metrů,“ hlesnu.

„Nelhali,“ baví se Pavel. „Akorát neuvedli, že jde o sto metrů vzdušnou čarou. Ubytování nás naladí víc, bungalovy, respektive spíš malé zděné chatičky rozeseté v hájku vzrostlých pinií, v jejichž větvích cikády řvou jako o život, celkem jich je tu je osm, krom nás ještě tři rodiny Švýcarů, jak hádám z SPZ na automobilech, tudíž klid zaručený, vypadají přesně jako na prospektu a vybavené jsou slušně. Okamžitě se s dětmi ubytujeme v přidělené chatce, smradi si vyberou samostatnou místnost, kde zruší manželské postele na dvě jednotlivé pod okny, mně nechají průchozí obýváček s rozkládacím gaučem a s kuchyňským koutem, přes který se chodí zároveň i do čisté koupelny se sprchovým koutem.

Teplota moře (Eva, která myslí na všechno, má s sebou i teploměr a nikoho z nás nepřekvapí, když ráno v moři naměří 28, odpoledne 29 stupňů), jeho čistota i krása divokých útesů zcela vyváží naše původní rozladění, totiž ne zrovna pohodlný přístup. Sejít doluje o hubu, a to doslova, lezeme povětšinou pomaličku a opatrně, tedy krom dětí, ty s tím takové cavyky nenadělají, a výstup nahoru pak připomíná mrtvičné šplhání na Everest! V tom vedru, počasí je totiž jako přes kopírák podobné si každý den jako vejce vejci, modrá obloha bez jediného mráčku, ve stínu přes den 38, v noci 30 a v bungalovů snad ještě víc, horko nejde vyvětrat, nehne se ani lísteček (spaní vážně stojí za to), podnikáme tyhle krkolomné horolezecké akce k moři minimálně dvakrát denně, dopoledne i odpoledne! Někteří, hlavně tedy dvojčata, Tom, Pavel, Honza a občas i Libor, dokonce častěji, protože si chodí hned po ránu ještě před snídaní zaplavat, nemluvě o naší mládeži, kterou ani nehne trávit večery s rodiči na terase povětšinou Ladina bungalovů a hrát s námi karty nebo jen tak sedět, popíjet a povídat, tudíž se chodí koupat i pozdě večer, anebo sedí dole na pláži u ohýnku až do půlnoci či déle. První dny mě z toho pekelně bolí nohy, mám je víc namožené než z aerobiku, pak si zvyknu a krom toho horka mi to už tak namáhavé vlastně ani nepřijde.

Celkově je tahle dovolená fajn. Daří se mi dokonce dodržovat předsevzetí o nerozčilování – nejspíš proto, že Tom a kupodivu i Kačka jsou neustále někde venku s dvojčaty, Bárou a Honzou, takže pokud mě v těch řídkých chvílích, kdy se s dětmi sejdu akorát u jídla, nerozčílí Kačka neustálým datlováním esemesek, jsem v pohodě mnohem víc než doma. Jediné, co mi chybí – respektive přebývá, je jaksi ta volná půlka mého gauče… Všechny kamarádky tu protějšky mají, byť, pravda, ve třech případech ze čtyř není o co stát. Poněkud depresivní bilance!

Stranou od civilizace si užíváme klidu, moře a společných přátel, vaříme ze zásob, případně něco málo dokoupíme, Pavel s Liborem občas sjedou do Peschici pro čerstvé pečivo (tím, čemu Italové říkají chleba, by se daly zatloukat hřebíky), ovoce a zeleninu, koupeme se a relaxujeme. Kdyby nebyl Jirka takový idiot a Libor slizoun, muselo by to být takřka ideální, Michal se totiž neprojevuje nijak, většinou mlčenlivý přitakávač své ženy. Ta to všechno vypovídá i za něj, ve společnosti kamarádek a především jejich manželů se cítí jako ryba ve vodě a všem to dává znát, je ji slyšet nejvíce. Bohužel. V titěrných plavečkách se spodním dílem střihu tanga má postavu jako pětadvacítka, opečená ze solá-rek do zlatová, neustále poskakuje, háže míčem, cáká ve vodě a švitoří, v jednom kuse švitoří. Těch pár Italů, co se každý den objeví dole na pláži, má alespoň postaráno o kino a nutno říct, že ji nesvlékají pohledem jen italští ženáči. Čím víc je Libor ochotnější mazat Klářina záda (vem taky zadeček, ať si nepřipálím půlky…!), požádá ho vždycky, než dorazí Michal, chodí na pláž později než ona, nejdřív musí umýt nádobí po snídani či po obědě, možná si ještě předtím v klidu bungalovu schrupne, tím se zdá Eva zachmuřenější a bez nálady. Bodejť, když má půlky pevné, krásně tvarované a Libor se jim věnuje tak dlouho, až Pavel pobaveně namítne, aby jí z nich nesedřel kůži.

„Ukaž, Alex, ty jsi zanedbaná, nemá tě kdo namazat,“ nabídne mi rozjařený Libor svoje služby. „Ať si nespálíš ramena, to by byla škoda…“

„Díky, já to zvládnu,“ rychle ho odmítnu.

„Všude si nedosáhneš, víš, jak jsou tady silný UV paprsky?“ straší mě.

„Neboj, poradím si,“ ujistím ho a požádám Tomáše, aby mi záda natřel a já měla pokoj. Ne až tak úplný!

„Jsou chvíle, kdy se nedá než dětem jejich pěkný maminky závidět,“ prohlásí totiž Libor rádoby vtipně. „Nejdřív kojení, pak zase tohle…“

Vyměním si s Ladou pohled a obě protočíme oči.

„Nejen dětem jejich maminky, ale i maminkám jejich dcery, co?“ opraví ho Jirka v dobré náladě, což se u něj stává přes den spíš výjimečně, od rána bývá protivný jak osina kdesi a srovnává se teprve večer přímo úměrně s vypitým počtem piv či tvrdého alkoholu. Někdy se musím Veroniky zeptat, jak se mohli vejít do auta, když museli mít kufr plný gambáčů!

Bára, opalující se nahoře bez opodál v partě našich mladých, si správně vezme narážku na sebe, se znechuceným výrazem ty starej úchyláku uvězní svoje trojky v podprsence a víckrát se už k smutku dvojčat i našeho Torna úplně nesvleče. Je mi jasné, že při její vyvinutosti musel můj chlapeček předčasně dospět a kdo ví, jestli teď bude pro něj spolužačka Adéla stejně přitažlivá, jako před odjezdem do Itálie!

Libor mu přitaká jen tak napůl. „Tahle kůzlata jsou pěkná na pohled, to ne že ne, ale není nad správně vyzrálou a znalou mamču…“

„No tak,“ přeruší jejich oplzlosti Veronika a pohledem naznačí, že tu jsou děti, čímž myslí Verunku a nejspíš i Michalku, která se zásadně nedrží mládeže, nýbrž svých rodičů – a tudíž před ní nemůžeme mluvit tak, jak bychom si vždycky přáli.

„Ale to by nesměly bejt jako naše mamina, který už sex nebaví a jejich nejčastější hláškou je dej pokoj,“ ušklíbne se Jirka a poručí Veronice: „Namaž mě.“

„On taky nemyslí vlastní manželky,“ upozorní ho Lada. „Nemám pravdu, Libore?“

„Správně,“ nechá se slyšet Libor, ten omezenec. „Nej-sladší ovoce bývá to za plotem, stará známá věc.“

„Zase abys to nepřehnal, zahradníku,“ baví se Lada.

„Ale tak to je i vizitka chlapa, ne?“ zareaguje na Jirkovu hlášku Pavel. „Když ji neumí správně vzrušit.“

Klára se pobaveně rozchichotá.

Jirka, který se po Pavlově poznámce urazí, štěkne vztekle na Veroniku: „Jak dlouho budu čekat, sakra?!“

Veronika znovu prohledá plážovou tašku a poněkud bojácně přizná: „Promiň, tvůj krém jsem vzít zapomněla…“

„Ty jsi přece taková kráva!“ vybuchne Jirka.

„Půjčím ti svůj nebo Verunčin,“ snaží se rychle.

„Na to ti kašlu! Mám mnohem citlivější pleť než vy!“

„Já mám UV filtr třicítku,“ vložím se do hovoru rychle. „Jako přírodní blondýna potřebuju taky vysokej faktor, Nivea má dobrý přípravky…“

„Dík, chci svůj,“ odsekne. Aspoň mi nevynadá do krav!

Veronika zvedne hlavu. „Tak si pro něj dojdi.“

„Až do baráku?! Takovej kopec mám vylézt kvůli tomu, že ty v tý hlavě neudržíš už vůbec nic?!“

„Máš si ho brát sám, ne?“ odfrkne Lada, koledujíc si taky o nějakou pěknou lichotku.

„Maminko, mám tam doběhnout?“ nabídne se Verunka.

„Ne,“ rozhodne Veronika. „Nepůjdeš sama.“

Jirka, nejspíš aby předvedl, jaký je chudák, se sebere a bez jediného slova odkráčí. Nejde ale pro krém, to odpoledne se už na pláži neobjeví. A nikomu nechybí! Dokonce i Veronika brzy na trapas zapomene, a protože mládež na chvíli odloží míč, dá se vyhecovat a jdeme si plácnout volejbal. Na rozdíl ode mě a Lady není žádný dřevák a jelikož je s Klárou a Liborem v jednom družstvu, porazí nás na hlavu, nás chudák Pavel nespasí.

Nápad vydat se v partě na večeři do rybářské restaurace na samé špičce útesu se ujme až čtvrtý večer, Klářinu horování, jak je to tam romantické (vyzkoušeli s Michalem a Mísou hned druhý den), nějak nikdo nevěřil, ale ukáže se, že měla výjimečně pravdu. Sama restaurace je na můj vkus podezřelá – přístup k ní snad na vlastní nebezpečí po schodech vytesaných do skály se zábradlím tak vratkým, že zakážu svým dětem se ho jen dotknout, natož se držet, a uvnitř zařízená jednoduchými dřevěnými hrubě tesanými stoly. Ono i to uvnitř je, poněkud nadnesené, jelikož celá vnější a delší strana je od výše pasu zcela otevřená, tudíž si nikdo nemůže stěžovat, že by neměl výhled na moře, zatímco vnitřní stěnu tvoří skála jen tak ledabyle opracovaná. Ryby se připravují na velkém grilu přímo uprostřed lokálu, a to tak, že něco jako jídelníček tady vůbec neexistuje, číšník nám přinese ukázat obrovský kulatý tác, na kterém v ledové drti leží nejrůznější druhy ryb a rybiček, od relativně normálních po podivné placatice a málem piraně s hubou plnou ostrých zubů!

Jelikož číšník neumí jinak než italsky, domluva je hodně omezená. Ptát se na cenu postrádá smysl!

„Tuhle,“ ukáže Tom na tu nejpodivnější potvoru.

„Ta bude určitě drahá,“ obávám se.

„Jak to poznáš?“

„Nijak,“ připustím s úsměvem. „Vypadá moc exoticky. Takových moc v moři plavat nemůže.“

„Vypadá hnusně, tu nechci,“ vloží se do hovoru Kačka.

Nakonec se shodneme na větší rybce sympatičtějšího vzezření, číšník nám ji vlastně poradí, zvedne tři prsty a z jeho „tre persona“ se dovtípíme, že nám třem bude stačit. Potvrdíme výběr kývnutím a už sledujeme, jak ji kuchař potře štětcem namočeným v roztoku oleje a koření a plácne na gril nad dřevěným uhlím. K pití si poručíme aqua minerále a due Coca Cola.

Teprve pak si všimneme tabule na boční stěně, kde jsou vypsané ceny, ovšem je nám to stejně k ničemu, jelikož druhy mořských ryb neumím pojmenovat ani česky, natož v italštině! Co mě však vysloveně šokuje, jsou cifry. Zatímco 100 g některých ryb stojí tři eura, jsou tam i potvory, kde se částka za deset deka vyšplhá na 16 eur!

„Ta naše měla tak kilo, co?“ vydedukuje správně Kačka.

„Máš na to, mami?“ obává se Tomáš.

„Jestli myslíš sto šedesát eur za rybu, tak to opravdu ne,“ ujistím ho a jsem z toho pěkně nervózní! K tomu pití a jakési pizzové chleby, co všem k jídlu servírují… Při představě, že by mě taková večeře mohla vyjít kupříkladu na čtyři a půl tisíce českých korun, se o mě pokusí mrákoty! Kazí mi to i chuť k jídlu, přestože hotová ryba chutná úžasně a dokonce i Katka, která se normálně v každém jídle vrtá, si pomlaskává. Než z jídla zbyde pouze hlava a kostřička jak v animovaných filmech, baští už i naši přátelé. Také nikdo neví, jak drahé jídlo si objednali, nicméně nikdo z nich z toho nemá panický strach jako já! Veronika s rodinou tu nejsou a Lada, Eva i Klára nemusí přepočítávat každé euro.

„To bude bomba,“ baví se Tomáš. „Nezbyde nám než se vypařit bez placení…“

„Já půjdu první,“ zamluví si pořadí Kačka, otře pusu do ubrousku a užuž vstává!

„Sedni si a nedělej ostudu!“ zasyčím na ni.

„Klídek,“ směje se Lada, „když tak vás založíme.“

„Nemůže to být tak drahý,“ soudí Klára, „podívejte, co je tu lidí – a jak se všichni cpou!“

Tohle mě fascinuje také, pravda. Početné italské rodiny (štěstí, že jsme přišli brzy, záhy je plno tak, že číšník musí další hladovce posílat pryč s nepořízenou a já nechápu, kde se berou, museli kvůli tomu extra přijet, nejsme v žádné turistické ani obytné oblasti) si bužírují nad plnými talíři a nijak se nežinýrují, dávají si předkrmy z krevet a škeblí, každý svou vlastní rybu a jako zákusek jakési krabí saláty či co. Popíjejí víno a jsou hluční tak, že na sebe u našeho stolu musíme křičet, když si chceme něco říct. Nemít strach z ostudy při placení, určitě bych si to užila víc, posezení přímo nad mořem v oranžové záři zapadajícího sluníčka a s voňavým slaným větříčkem ve tvářích i vlasech, takže nikdo nemá pocit horka, je samo o sobě úžasné.

Nakonec se ukáže, že jsme si vybrali rybu za tři eura, takže na svou útratu máme, přesto mi částka 45 eur vydaná za jedinou večeři udělá pořádný vítr v peněžence! Štěstí že jsme mimo městečko a tudíž takřka nemáme žádné jiné výlohy, melouny a zmrzlina jsou jen malé položky.

„Až se vdám, jedině za někoho bohatýho,“ prohlásí na zpáteční cestě k bungalovu Kačka.

„To ti schvaluji,“ pousměji se nostalgicky.

„Myslím to vážně,“ upozorní mne. „Můj budoucí manžel musí být krásnej, chytrej, vtipnej, věrnej a bohatej. Rozhodně si nikdy nevezmu blbce a ještě k tomu chudýho!“

„Ani nevíš, jak bych ti přála, aby se ti to splnilo. Tohle jsme si říkaly s holkama v osmnácti taky.“

„Ale nějak jste to nedodržely, co?“ uchichtne se.

„Jak kdo a jak v čem,“ pokrčím rameny. „Já si vzala skvě-lýho chlapa, jenže byl jaksi skvělej až moc – a pro víc žen. Nebyl ani věrný, ani bohatý. Eva má sexy a bohatýho, ale ne skvělýho ani věrnýho, Klářin muž je bohatý a věrný, ovšem zase mu chybí všechny ostatní vlastnosti, a Veronika… Ta tu přísahu porušila úplně ve všech bodech. Ono se asi nikdy nikomu nepodaří dát dohromady všechny vlastnosti, Kači. Kdyby je někdo měl, byl by dokonalý… Jenže dokonalí lidi neexistují. Každý má jen něco z toho… A musí se hodně pečlivě vybírat ta správná kombinace.“

„Já v tom mám úplně jasno a neboj, nikdy nedopadnu jako ty nebo tvoje kámošky.“ Kačka ze své výše šestnácti let trhne sebejistě rameny. „Nejsem blbá.“

Synonymem k slovu blbá může být naivní. Nehádám se s ní, v šestnácti jsem taky na matčiny rady nedbala!

Ital z půjčovny lehátek, slunečníků, vodních šlapadel a jiných plážových rekvizit se nedá odradit tím, že mu nedáme utržit, jako správní Češi se válíme na karimatkách a rohožích pod vlastními slunečníky. Stejně jako po každém příchodu na pláž mě pozdraví úklonou, leč tentokrát se odváže víc a rukama nohama mi učiní nabídku svezení na nafukovacím vodním banánu!

„Super, jdi,“ řehtá se Lada. „Vyfotím tě, budeš mít památku na dovolenou.“

„To víš,“ bráním se pobaveně a abych mu alespoň nějak vykompenzovala zkaženou radost, že mě nemůže vymáchat ve slané vodě, koupíme si u jeho maličkého stánku s občerstvením s Ladou každá kávu.

Jsi nevděčná,“ baví se Lada. „Pozval tě jako jedinou z celý pláže a ty mu dáš košem. Klára by rozhodně běžela!“

„Takhle to z ní skvěle, jediná z celý pláže,“ uznám, „ale musíš to trošku upřesnit. Jsem jediná, kdo je tu bez chlapa, což mu ten výběr hodně zúžilo! Ve svém věku si už netroufne zvát kůzlata, jak nazval Libor naše dcerušky.“

„Jako že je taky na starý a prohnaný, jo?“

„Spíš se neodváží,“ směju se. „Ani ta kůzlata tu nejsou sama, mají kolem sebe pořád kluky. Dvojčata, Honzu…“ Vyhledám očima partu našich dětí, blbnou ve vodě, jejich smích a časté vykašlávání vody se nese až k nám. Doufám, že Káču vytáhnou zpod hladiny dřív než bude pozdě, řekla bych, že je to právě ona, kdo už upil aspoň litr mořské vody. Honzu s nimi nevidím, nespatřím ho ani na pláži. „Oni se pohádali…? Už včera mi přišel strašně smutnej.“

„To je poslední dny pořád,“ vzdychne Lada. „A není se mu co divit. I když jo, je. Na jeho místě bych se dávno sebrala a nazdar. Chová se k němu jako ke kusu hadru.“

„Všimla jsem si,“ připustím. „Proč ho tak dusí?“

„Protože se s ním hodlá hned po návratu z Itálie rozejít,“ oznámí mi.

„Cože? Řekni jí, ať není blázen, takovej fajn kluk!“

„To jsem jí říkala taky,“ ušklíbne se. „Mimo jiné. Jenže – vykládej něco teleti!“

„Proč to neudělala před Itálií? Ten rozchod,“ napadne mě. „Vždyť on tu trpí, chudák.“

„Přesně na tohle téma jsme se včera pohádaly,“ svěří se mi. „A víš, co mi na to řekla?! Že když už jsme mu to zaplatili, nemohla ho poslat k vodě před dovolenou!“

Napiju se šíleně silné kávy. „To je od ní fakt milé.“

„Nafackovala bych jí, kdyby to pomohlo,“ zavrtí hlavou. „Jenže by to bylo stejně k ničemu. Už ho prostě nechce. Je hloupá, druhýho takovýho kluka těžko sežene.“

„To rozhodně ne.“ Představím si frajírka Peggiho, taky vysokoškoláka jako Honza (nebe a dudy!), a s Ladou nemohu než souhlasit. „Udělá chybu, holka.“

„Abych se děsila, co přijde zase za hrůzu! Nejdřív ženatej natěrač, pak vztah s obojetným, než chlapec vyzrál a uvědomil si, že ho víc přitahují kluci… Teď tak leda feťák, to tu ještě nebylo! Honza byl dar… Já si celou dobu říkala, že je to moc pěkný, aby to mohlo vydržet… Vysvětli mi, proč jsou zkušenosti nepřenosný? Proč si každej musí natlouct hubu sám?“

„Já nevím,“ přiznám se. „Ale víš, Lado, ono to není ani věkem, podívej se na mě… Pořád nepoučitelná.“

Ještě chvíli si tam vyměňujeme moudra (a hlavně stížnosti na dětičky), načež se ve finále od sluncem vysušeného Itala, bodejť, když tráví většinu života na pláži, dozvíme, že máme ty smrťáky gratis. Nebo spíš za úsměv, s tím šetřit nemusím. Je to poprvé, co je mi moje osamělost k něčemu užitečná – a to, že jde jen o malé kafíčko, svědčí o mnohém!

V rozvíjení družby s místními mladíky je Bára o dost úspěšnější než já (nemám trojky a není mi osmnáct, to bude ono), taje totiž pozvaná na mejdan na pláži. Stojí o ni tak moc, že jí dovolí vzít si s sebou celou tlupu české mládeže, což ta naše banda přivítá s nadšením.

Rodiče naproti tomu až tak radostí bez sebe nejsou.

„Ne abys tam něco pila,“ varuji Kačku. „Nebo se snad šla s nějakým cizím klukem projít! Slyšíš mě? Opovaž se! Koukej se nehnout ani na krok od Dalíka a Tobiho, jasný. A nepiš esemesky, když s tebou mluvím! Víš, jak jsou zprávy z ciziny drahý?! Jestli překročíš limit, zaplatíš si účet sama, rozumíš. A na tom mejdanu tě bude Tom hlídat.“

Tohle zabere. U obou.

„Já ji nechci hlídat!“ opáčí Tomáš.

„Taky si to můžeš zkusit!“ ujistí ho Kačka a s našpulenou pusou mě upozorní: „Nepotřebuju, aby mě kdokoli hlídal, natož tenhle trotl!“

„Kdo je u tebe trotl, blbko?“

„Dost!“ zakročím ostře, jelikož jsme se za šest dní pořádně nepohádali a nechci to kazit ani ve finále!

Ještě chvíli pouštím hrůzu, ze které mají oba pro strach uděláno, načež vyrazí směr pláž, akce se účastní dokonce i Michalka, kterou prý horko těžko přemluvili, a já se přesunu na terasu Ladina bungalovu jako každý večer. Tentokrát se s ostatními bavím poněkud roztržitě tím spíš, když zjistím, že Honza na mejdan nešel, teskní v zadním pokoji, a ta trdla, Bára i Káča, tam jsou bez jeho mužného doprovodu!

„Dvojčata na ně dají pozor,“ uklidňuje mne Lada, která si dramatické scénáře zdaleka tolik nepřipouští.

„Musíš přece dětem věřit,“ poučí mne Klára. „Jak sis je vychovala, takové je máš, s tím nic nenaděláš.“

„No právě,“ pousměji se sebekriticky. Snažila jsem seje vychovávat nejlépe, jak jsem jen uměla… Ale asi jsem toho uměla málo, protože se výsledný efekt mým představám zdaleka nepodobá!

Pak se přece jen trochu uvolním, plánujeme zítřejší celodenní výlet na dle prospektu blízké (to jsem fakt zvědavá) ostrovy Tremiti, kam při ranním nákupu koupil Pavel lístky pro všechny. Zbývají nám už jen dva dny, dovolená se chýlí ke konci, je třeba vytěžit maximum. A obětovat pár eur.

Hodinu po půlnoci prohlásím, že si musím skočit do chatky (to abych se přesvědčila, zda nejsou moje děti lepší než jsem myslela a neleží spořádaně ve svých pelíšcích, zatímco Bára stále ještě flámuje). Nejsou. U bungalovu tma, klíče schované pod jednou z rohoží v koutě terasy netknuté. Užuž jim hodlám napsat esemesku, jestli ti dva nechtějí přitáhnout laskavě domů, když je zaslechnu. Za pokřikování a smíchu táhnou do prudkého kopce a určitě se u toho dobře baví. Jelikož je náš bungalov první od útesu, počkám na ně. Jakmile se dostanou pod světlo pouliční lampy, kterou je lemovaná celá cesta jak k rybí restauraci, tak ze strmého krpálu až na pláž, rychle spočítám postavy. Zdá se, že nikdo nechybí a jsou v pořádku – až na jednu, kterou dvě další táhnou mezi sebou a ona jim co chvíli padá. Rozzuřím se: „Kačeno!!!“

„Co je, mami?“ vystoupí ze stínu moje dcera a jelikož spatřím i Torna, oba kráčejí po svých, obrovsky se mi uleví.

To už jsou tak blízko, že mohu identifikovat bez brýlí i ty zadní postavičky. „Panebože, co jste to udělali s Michalkou?!“

„My?“ řehtají se a honem uskakují, když začne jmenovaná uprostřed silnice zvracet. To bude průser, hrozím se, pomohu klukům dovléct Míšu k nám na terasu, kde jí strčím hlavu pod vodovodní kohoutek. „Co tomu řekne tvoje máma, Michalko?!“

„Moje máma – škyt – je přízemní kráva,“ prohlásí nejdo-konalejší ze všech dokonalých dětí a poblije nám slunečník volně pohozený na zemi.

„Zasloužíš si pár facek,“ upozorním ji, „ale ať ti je dá maminka, já mám na fackování svoje adepty.“

„No dovol?“ ohradí se Kačka s Tomem dvojhlasně. Vypadají hodně rozjařeně, ale možná je to víc z radosti než z alkoholu, i když si nedělám iluze, že si nic nedali.

„Teto, ona vážně pila sama, rvala nám flašku z ruky, že jo, kluci?“ přesvědčuje mne Bára pobaveně a Dalibor s Tobim přeochotně kývají.

„To vysvětlujte Míšině mamce,“ požádám je a rychle sešlost roztřídím. „Vy dva chrápat a vy odveďte Michalku.“

Nějak nemám odvahu vrátit se k ostatním.

„Kdo ji tak strašně opil?“ vyzvídám na dětech.

„Chlastala jak duha. Bára ji varovala, že jí bude zle, ale neposlechla,“ řehoní se Kačka.

„Barunka je taky dobrá,“ zavrtím hlavou. „Je tu se svým klukem a klidně si vyrazí na pláž s jinými.“

Kačka pohodí hlavou. „Má ho po krk.“

Při jejích slovech nadskočím. „Jak, po krk?! Co je to za hnusné chování? Místo aby si vážila, že ji má rád…“

„Chodí spolu děsně dlouho,“ zastává se jí Kačka. „Není divu, že chce změnu.“

„Ty jsi ji chtěla už po týdnu, viď?“ připomenu kysele.

„Tss! Vůbec nevíš, jak to bylo.“

Využiji chvíle, kdy je Tomáš ještě ve sprše, přisednu si k ní na postel a pobídnu ji: „Tak mi to řekni, Kači. Já bych tomu ráda rozuměla.“

„To jsou moje věci!“ odpálkuje mne. „Je to tak strašně tajné?“

„Ne, ale prostě do mého soukromí nikomu nic není.“

„Chápeš, jak moc mě mrzí, že si spolu nepovídáme jako kamarádky? Jiné mámy mají se svými dětmi důvěrný vztah.“

„Kecají,“ usoudí Katka nevěřícně. „Slyšela jsi přece, co prohlásila dokonalá Michalka o své dokonalé matičce.“

„No, to je taky pěknej smrad,“ připustím. „Poslyš, krom toho, že se opila, nedošlo tam ještě k něčemu horšímu? Byli tam přece kluci…“

Kačka se rozesměje nahlas. „Mami, ty sis nevšimla, jak vypadá? Seděla sama úplně bokem a chlastala. Určitě proto, že si jí žádnej kluk ani nevšiml.“

To už se vrátí z koupelny Tomáš, a protože z nich nic bližšího, natož snad důvěrného nedostanu, popřeji jim pěkný zbytek noci. Brzy ráno vstáváme na výlet!

A ten tedy za tu námahu stojí. Auty se přemístíme na parkoviště u přístavu v Peschici, odkud výletní loď už v osm hodin ráno vyplouvá, nalodíme se a užíváme si klouzání po vlnách, čím dále od pobřeží, tím větších. Zvrací pouze Michalka, ovšem ne kvůli mořské nemoci, jak si myslí jiná česká turistka, co se s námi na palubě dá do řeči, nýbrž kvůli včerejšku. Myslím, že měla lehkou otravu alkoholem a Klára by udělala nejlépe, kdyby s ní zůstali místo výletu doma, ovšem Michal jako správný ekonom nechtěl nechat propadnout poměrně drahé lístky. Následně se udělá špatně ještě Evě, je zelená stejně jako Michalka, až si z ní chlapi utahují, jestli nebyla tajně na nočním mejdanu, při večerním posezení vypila jako obyčejně maximálně dvojdecku vína (kvůli kaloriím, i z alkoholu se tloustne).

Na rozdíl od Míši se ale po chvíli vzpamatuje a může si výlet užívat.

No, užívat… Pokud se dá za užívání v jejím případě považovat skutečnost, že s ní její drahý choť mluví jen to nejnutnější a nejen že se jí ani nezeptá, jak se cítí, ale ještě se vecpe na lavičku ke mně a hustí do mě nějaká moudra o geologii zdejšího pobřeží. Nejspíš to vyčetl v průvodci, leč mne tím moc neohromí.

Druhou mlčenlivou dvojici představují Veronika s Jirkou, který se nejspíš vyspal ještě hůř než obvykle, je jízlivý, protivný a odporný, jak podotkne tiše Lada.

Celá Klářina dokonalá rodina dnes není ve formě. O Míše nemluvě, ta má starostí sama se sebou dost, Michal je tichý společník jako vždycky a Klára smrtelně uražená. V noci prý strašně vyváděla, říkala Lada, když kluci přitáhli Michalku. Obvinila nejprve dvojčata, že ji Dalibor s Tobiášem opili schválně, pak do toho zahrnula všechny účastníky mejdanu, tedy i Báru a obě moje děti, tím spíš, že jsme se tam už v noci neukázali (naše špatné svědomí), a nakonec nás komplet všechny podle jednoduchého šifrovacího klíče: jaké dítě, takový rodič. A jelikož jsou naše děti špatné a zkažené, opily Míšenku schválně (no, asi jo), můžeme za Michalčinu opici prakticky i my. Nikdo z nás jí to nevymlouvá.

A tak si nádhernou přírodu kolem ostrůvků, koupání přímo z lodi a prohlídku mořských jeskyní užívám spolu s Ladou, Pavlem a Liborem, s těmi ostatními jaksi nic není. Tedy z dospělých; mládež se baví po svém (krom Michalky, ta si z celého výletu prohlédla tak akorát toaletu na výletní lodi – mimochodem, zážitek nic moc).

Po návratu do přístavu v Peschici vyrazíme do první pizzerie na večeři, na tu nám ještě zbývá a vzhledem k tomu, že pizzy mají předem stanovenou cenu, mohu si pochutnat na pizze čtyř chutí, jak si dovedně přeložím. Zbouchnu ji celou bez výčitek svědomí, díky neustálému šplhání z kopce do kopce bych řekla, že jsem něco i zhubla. Dokonce i Katka zdlábne ze své vegetariánské skoro celou půlku, což je na ni opravdu výkon. Druhou polovinou se dorazí Tomáš a je také spokojený.

Za takřka poslední eura koupím mámě, paní Tomanové a Simoně dárkové balení těstovin, abych jim něco dovezla, a po návratu do bungalovu odmítnu jít s dětmi k moři na večerní koupání; místo toho si vlezu do sprchy a vychutnám chvíle klidu a samoty. Pěkný pocit z takřka uplynulé dovolené mi kalí myšlenky na bezútěšnou realitu, co mě čeká doma. Zdeněk mi za celý týden poslal jedinou esemesku, ve které mi sděloval, že nám na příští víkend zarezervoval pokojíček v penzionu. Nereagovala jsem na ni. Kvůli utajení bych mu stejně nesměla napsat, i kdybych chtěla. A já bych ani nechtěla! Jednou se ozvala i matka, na moje zprávy, že žijeme a máme se skvěle, reagovala jedinkrát (což chápu, napsat esemesku je pro ni práce na půl hodiny), aby mi sdělila, jak pokračují zednické práce ve stodole. Také jsem jí neodepsala. Sice mi otázka, kdo tenhle šílený nápad financuje, vytanula na mysli, ale protože na ni odpověď znám, nemá cenu si vyplácat dalších deset nebo kolik korun za zbytečnou SMS ze zahraničí.

Klapnutí dveří vedle v pokoji zaslechnu i přes šumění sprchy. Zatočím kohoutek (pokud se na něco těším domů, tak je to na sladkou vodu, tady i ta z vodovodu je lehce slaná) a křiknu: „Kači, podej mi osušku, visí venku na šňůře!“

Další klapnutí, kroky se vzdalují, pak zase přibližují, až se dveře koupelny otevřou a stojí v nich Libor s osuškou v ruce. Být to ve filmu, hrdinka by určitě nádherně vyjekla. Já hrdinka nejsem, čili se jen zamračím a stáhnu dveře sprchového koutu z matného plexiskla. „Co třeba zaklepat?“

„Sama jsi mě pozvala,“ namítne a podá mi osušku.

„Volala jsem na Katku,“ upozorním ho, rychle si osušku omotám kolem těla, protřepu mokré vlasy připláclé k hlavě (i když je Libor slizoun, vypadat před ním jako zmoklá slepice se mi z principu příčí) a hodlám se kolem něj procpat do obýváku. Dveře jsou úzké a Libor kus chlapa. „Dovolíš?“

„Tobě všechno, Alex,“ zasměje se, nicméně poodstoupí.

„Co jsi chtěl? Kvůli osušce jsi určitě nepřišel.“

„Přišel jsem tě pozvat na oslavu svých narozenin. Ten víkend za dva týdny. Chata v Moravským krasu, akce od pátku do neděle…“

„Sex ve třech,“ rýpnu si.“ Nebo přímo swingers party?“

„Dobrej nápad,“ zazubí se. „Když o tom mluvíš, Alex, nebyl bych proti… Ale klidně i ve dvou, záleží na tobě, co ti vyhovuje víc. Mysli na to, že zkusit se má všechno.“

Podívám se mu do očí. „To je nabídka?“

„Proč ne?“ pousměje se. „Jsme dospělí lidi, nemusíme chodit kolem horký kaše. Taková pěkná baba jako ty a je takhle sama, krásný tělo leží ladem…“

Vzpomenu si na Evino vyprávění, jak ho musí v posteli ojíždět, když má chuť na sex, a je mi z toho nanic.

„Díky, vystačím si s vibrátorem,“ ušklíbnu se.

„Není škoda baterek, když to jde i jinak?“

„Otázka vkusu, co je pro koho přitažlivější.“

„Jak myslíš,“ pokrčí s úsměvem rameny, naposledy přejede mou siluetu oděnou pouze v osušce a upozorní mne: „Tvoje chyba.“

A pak odejde. Kretén! Přiskočím ke dveřím a otočím klíčem, i když vím dobře, že se rozhodně nevrátí a nebude mě znásilňovat na otomanu. Nakonec, proč by se měl chovat jako primitiv, když dobře ví, že nedá-li mu jedna, najdou se čtyři další!

Sotva se osuším, uložím klíč na tajné místo a spěchám k Ladě dřív, než jsme se s ostatními na posledním večerním posezení domluvili. To abychom měly čas pokecat o samotě a Pavlovo chrápání ozývající se zpoza dveří nás v tom nikterak neruší, s řevem cikád vytváří pocit bezpečí.

Zateplá vyklopím Ladě čerstvý zážitek. „Chápeš ho?!“

„Jeho jo,“ pousměje se. „Libor je děvkař, to víme dávno. Evu nechápu. Proč se ho drží jako klíště? Vždyť ten život, jakej s ním máje úplně na pytel. To jeho chování nemůžou vyvážit ani ty prachy, co vydělá, ne?“

„Ona ho miluje. Nebo lip řečeno fanaticky zbožňuje.“

„Měla by se léčit ze závislosti,“ zavrtí hlavou. „A co ty, pročpak jsi odmítla? Libor, švihák lázeňský…“

„To tak!“ Rozesměji se, jelikož vím, že také vtipkuje.

„Jestli nejsi moc vybíravá,“ zpytuje mě dál pobaveně. „Tělocvikář Chvátal dostal košem, Libor dostal košem… A takoví to jsou borci! Je vůbec někdo, kdo by tvým metrem prošel? Kromě Zdeňka a Karla.“

Zadívám se přes střechu Veroničina bungalovu na mořskou hladinu, v zapadajícím slunci se přelévá jako tekuté stříbro. „Blbý, co? Mít v osmatřiceti na kontě jen dva chlapy… Dohonila mě už i moje šestnáctiletá dcera! A kdo ví, jestli nepředhonila, radši se neptám.“

Karla jsem potkala v sedmnácti, tri roky jsme spolu chodili, pak se vzali, dva roky poté se narodila Kačka… Až do loňského října jsem nikdy neměla jiného muže!!

„V šestnácti se hledá lip než v osmatřiceti,“ uzná.

„Jo, protože já bych chtěla chlapa pro život, zatímco

Kačka jen kvůli vzrušujícímu zážitku,“ vysvětlím. „Jenže takové partie jsou v mém věku těžce podpultovým zbožím. Ženatí, rozvedení, znovu ženatí, případně moc mladí… Ve čtvrtek před dovolenou jsem byla na kafi s jedním z těch sice přitažlivých, ale mladých…“

Lada se poté, co jí svou story povyprávím, pobaveně zazubí: „Ani ses nepochlubila!“

Nepřiznám, že jsem chtěla za ten týden u moře mockrát, vyloženě mě svrběl jazyk, ale… „Protože si nemyslím, že je důvod k chlubení. Kafe, víno, nazdar.“

„Náhodou,“ oponuje. „Chce ti přijít nainstalovat tiskárnu, nadhazoval, že ho máš pozvat příště na víno ty… To zní všechno dost dobře, ne?“

„Vždyť je mladší o osm let!“

„Tím lip,“ zasměje se. „Bude dobrej ve všem.“

„Jsi oplzlá,“ oženu se po ní se smíchem. „Celou dobu ti tu vykládám, že správní chlapi nebývají volní. Proč si myslíš, že by on ve třiceti žádnou ženskou neměl? Leda by byl gay a měl chlapa…“

„Jsi praštěná,“ řehtá se, až v apartmánu za jejími zády ustane pochrupávání. „Když jsi ho v knihovně zapisovala, musel ti ukázat občanku, ne?“

„Byla jsem tak rozhozená, že jsem ji po něm nechtěla! Zapsala jsem ho na ksicht, koneckonců je to zaměstnanec PC firmy, se kterou má teď knihovna velkej kontrakt.

„Ty jsi jasná,“ baví se Lada. „Když tě mladší přitažlivej kluk takhle vyhodí z konceptu.

Proti své vůli zrudnu. „Sice neměl prstýnek, ale to neznamená, že je volnej. Já už ženáče fakt nechci.“

„Však uvidíš,“ mrkne na mne. „Dej tomu volnej průběh, když to dobrý bude, super, když ne, čert ho vem.“

„Koho má vzít čert?“ zajímá se Pavel, který se objeví ve dveřích ještě celý rozcuchaný a s otiskem polštáře v obličeji. Lada ho obejme. „Tebe ne, neboj. Pro tebe bych si šla i do pekla.“

Podívám se přes střechu k moři, když se ti dva políbí. Tohle je přesně to, co bych si přála – chlapa, na kterého je spolehnutí. Nemusí být bohatý (i když bych nebyla proti, samozřejmě), krásný, urostlý, svalnatý, oblíbený a kdesi cosi, nemusí mě vozit v limuzíně ani brát na dovolené na Maledivy… Stačil by mi muž, který by se mnou žil ten můj obyčejný život. Ve dvou by totiž až tak banální nebyl! A pak, i kdyby obyčejný, je to jediný život, který mám!!! Hlavně aby mě měl rád a já se mohla těšit, že až se vrátím z práce, budu si mít s kým popovídat, ke komu se přitulit, kdo mě pohladí a kdo se na mě těšil stejně jako já na něho!

Co je naposledy, to mívá tendenci sklouznout do melancholie. Počítala bych, že tomu tak bude i se závěrečným večerem na dovolené, leč počítala jsem špatně. Ten dnešní je sice jiný než obvykle, avšak rozhodně za to nemůže smutek z blížícího se odjezdu!

Už to, že Libor přijde sám a na mou otázku, kde nechal Evu, odpoví: „Je to snad moje vězeňská koule?“

„Je to tvoje žena,“ oznámí mu – pro něj možná novinku – Lada, „tak by člověk čekal, že budeš mít aspoň tušení.“

„Tušení mám,“ zasměje se. „Zabrala koupelnu a podle těch zvuků se asi doteď nevyrovnala s mořskou nemocí.“

„To jsi prostě odešel, když je jí blbě?!“

„Ježišmarjá, baby, co pořád máte?“ zavrtí hlavou, vytáhne naučeným grifem špunt z první láhve vína ze čtyř, které přinesl, a pobídne Ladu, ať připraví skleničky, jelikož tohle má být něco extra, aspoň mu to ten prodavač v Peschici sliboval. „Snad se umíme pobavit i bez ní, ne? Kde ty máš starýho, Kláro?“

Klára se zahihňá. „Michal sice nemá mořskou nemoc, ale hlídá Míšenku, co kdyby se jí udělalo zase špatně, aby se třeba nezadusila zvratky nebo tak něco.“

„Poté, co jste ji v tom stavu nechali celej den houpat na vlnách, už určitě nemá co zvracet,“ podotkne Lada pobaveně. Ani já, ani Veronika a ani Lada jsme nechápaly, proč výlet absolvují (zvlášť když zrovna oni škudlit rozhodně nemusí), že tím holce jen přitíží – a to nejsme dokonalé matky.

Večerní pohodičku u těžkého sladkého vína a za křiku cikád poruší ostrá hádka v sousedním bungalovu. Na to, že Veronika s Jirkou nejsou žádné hrdličky, jsme si za týden společného soužití zvykli všichni, ovšem tenhle rachot je

dost větší než jindy, lítá při něm nádobí, Jirka řve jak kdyby byl na fotbalovém stadionu, tak hlučně a sprostě, ne radostně, a Veroničin bolestivý výkřik mě doslova umrtví. Ono je něco jiného slyšet o domácím násilí z vyprávění, než na vlastní uši a vzápětí i oči! Pavel s Liborem totiž okamžitě vyskočí a běží k sousední chatě, a my ostatní za nimi. Vidět chlapa, který mou nej lepší kamarádku mlátí hlava nehlava,

když ta je skrčená na zemi u postele, je obrázek, který mě bude strašit hodně dlouho! Libor s Pavlem okamžitě zakročí, Jirku od Veroniky odtrhnou, až se skoro zdá, že si to s ním budou muset rozdat. Jirka je sice idiot, ovšem zbabělec, rychle si spočítá, že v téhle rvačce by nebyl on tím, kdo rány rozdává, a dělá siláka alespoň slovně.

„Pusťte mě, je to moje ženská, můžu jít dát přes hubu, kdy budu chtít!“

„To se dost pleteš,“ ujistí ho Pavel. „Ženská se netluče. Žádná, ani ta vlastní!“

„Mohl bys za to sedět, kamaráde,“ připojí se Libor.

„Nechápu za co! Chlap je odjakživa hlavou rodiny!“

„V tvým případě bych o hlavě moc nemluvila,“ ušklíbne se Lada. „A jestli si myslíš, že jsi pán jen proto, že máš tvrdý pěsti, tak jsi normální hovado!“

, Já být na Veroničině místě, sedíš dávno,“ prohlásí Klára. „Veru, jeden Michalův kamarád je hodně dobrý právník přes rozvody, dám ti na něj číslo.“

Pomohu Veronice na nohy. „Jsi celá…?“

Jirka i ve své zabedněnosti pochopí, že veřejné mínění nás všech je proti němu, pohrdavě odfrkne, jako že všichni jsme blbci, a zabouchne se v zadní místnosti.

Veronika je sice celá, přibyla jí podlitina na levé tváři a krvácí z nedávno zahojeného rtu, nicméně po psychické stránce na dně. Nejspíš i proto, že jsme byli očitými svědky jejího krutého ponížení.

„Je mi to tak trapný…“ řekne tiše a rozpláče se.

„Trapný by to mělo být jemu, kreténovi,“ uleví si Lada. „Pojď k nám, tady s ním přece nezůstaneš.“

„Kde je Verunka?“ zeptám se v obavách.

„Naštěstí ji vzali kluci k moři.

Aspoň že tak, kdyby se měla krčit kupříkladu v koupelně, udělalo by se mi z té scény ještě víc nevolno. Veronika nejprve nechce, připadá si hloupě, ale Pavel ji čapne za ruku a jí nic jiného nezbyde. Po druhém panákovi hopsinky a skleničce vína přestane konečně bezhlasně plakat a sedí na terase s námi, ačkoli nepromluví za celou dobu jediné slovo. Vlastně pár slov ano, ovšem ta patří Tobimu, který přivede v jedenáct Verunku a ona ho požádá, aby ji v bungalovu uložil. Vůbec sejí nedivím, že sejí tam nechce vrátit!

Závěrečné posezení tedy zcela ztrácí punc nostalgie či snad lítosti, že je horký týden za námi. A že byl horký, o tom není pochyb, spolu s Katkou jsme vypatlaly nejen dvě opalovací mléka s vysokým faktorem, nýbrž i celý Panthenol ve spreji, kterým jsme večer co večer sluncem zarudlou kůži poctivě chladily. Horký nejen počasím!

Na terase sice sedíme až do dvou ráno, nicméně je to takové všelijaké. Jednak chybí Michal, Jirka a Eva (Libor se ani jednou nejde podívat, jak se jeho žena cítí), jednak Veronika je pouze šedá eminence vzadu a jedinou zábavu udržují Pavel s Ladou a já, jelikož to, co předvádí Libor s Klárou, není zábava, nýbrž trapné flirtování. Když je tak poslouchám, skoro si říkám, že se vážně od našich osmnácti nic nezměnilo ani v tomhle! Sama se také tam uvnitř cítím mladá, jako bych teprve nedávno odmaturovala, nicméně když slyším, jak uboze puberťácké projevy z úst čtyřicátníků zní, stydím se i za ně.

V půl třetí Veronice nabídnu, aby šla spát ke mně, a protože neodmítne, pracně zaženeme moje děti do kutlochu a zalezeme si spolu na rozkládací gauč. O tom, co se večer stalo, nemluví ani jedna z nás. Nechci ji přivádět do ještě větších rozpaků, a pak, tady jsou slova zbytečná.

„Díky a dobrou,“ popřeje mi tiše.

„Tobě taky,“ odvětím dřív, než si promyslím, co je vhodné a co ne. Přát po tom všem pěkné sny rozhodně ne!

Už na letních táborech, kam jsem kdysi jako holka jezdila, nám říkávali, že poslední noc bývá nocí kouzelnou. My si tehdy slovo kouzelná přeložili jako bengálská a dělali bengál až do pozdních nočních hodin; ráno jsme pak byli unavení, nevyspalí, popadaní pastou, leč spokojení a vydo-vádění. Tehdy nám však bylo kolem dvanácti let!

Dva z naší skupiny dospěláků (a to nevím, co se dělo dole na pláži, Kačka pouze cosi naznačovala o aférce mezi

Daliborem a jednou italskou slečnou) si poslední noc taky užili. Přímo bengálsky. Klára má cucflek jako dvacetikorunu a rozhodněji ho neudělal Michal!

Lada mi přiběhne říct novoty ještě během dopoledne, kdy s dětmi narychlo balíme a z posledních zásob připravujeme svačiny na dnešní den i dlouhou noc, co nás čeká na cestě domů. Chlapi totiž nechtějí jet přes den, kdy bývají velké kolony, poslední den hodláme strávit na pláži a k domovu vyrazit teprve navečer.

„Ten Libor je normální…!“ spolknu výstižné slovíčko, které by do slovníku spisovné češtiny žádný jazykovědec nezařadil. „Co na to Eva?!“

„To nevím, ale tak ta by měla být relativně zvyklá,“ míní Lada. „Spíš mě zajímá, co na to Michal! Klára s Liborem sice koketovala o sto šest, na to je blbá dost, ale že bude až TAK blbá a dotáhne to do konce…“

„A Michal to ví??“

„Ví to všichni,“ zasměje se Lada. „Rozdali si to na mat-račkách na terase toho prázdnýho bungalovu po Švýcarech, co odjeli už včera, a byli tak pitomí, že si u toho svítili. Nám to přiběhla říct Bára, načapala je, když se s dvojčaty k ránu vracela… Nemohli jsme se nepodívat, chápeš… A Michal to měl jako v kině – koukal se na ně ze své terasy, viděli jsme ho tam sedět.“

„On ani nezakročil?!“

„Dovedeš si ho představit, jak by v takové situaci ON zakročoval?“

„Ne,“ připustím upřímně. „To je tedy dílo…“

Dílo je slabé slovo! Jestliže poslední večer byl víc divný než melancholický, poslední den je úplně na mrtvici. Veronika se s Verunkou přesune ke mně, ignorujíc svého drahého chotě jako by neexistoval, Jirka je nasupený a taktéž nemluví s nikým, straní se nás všech – dle něho zrádců, kteří mu zakazují dělat něco tak samozřejmé, jako je mlátit svou manželku, Eva se tváří, jako by o ničem netušila a honem honem se snažila dohnat zanedbané slunění, s černými brýlemi na očích leží na své rohoži a za celý den nepromluví ani slovo, Michal se jako vždy stará o proviant a o Michalku, koupe se s ní a hraje s ní na dece kvarteto, a nejpitoměji se chová Klára, která místo aby se tvářila kajícně a pokusila se svůj poklesek nějak vyžehlit, dolejzá za Liborem jak patnáctka za zbožňovaným idolem! Nejen že se s ním chodí koupat a dovádějí spolu ve vodě, ale rovnou se nakvartýruje na jeho rohož, dává mu kousat ze svého jablka a maže Liborovo v posilovně vypracované tělo krémem! A to naprosto bez ohledu na svého muže, svou dceru, na Evu a necítí se trapně ani před námi všemi!

Jsem z toho všeho tak znechucená, že mi rovněž není do řeči. Respektive, v téhle dusné atmosféře není o čem mluvit! Lada, která to cítí podobně, si pomůže pozměněnou hláškou z Cimrmana: „Byla to taková pěkná tečka za tím naším případem. Opakuji, byla to taková pěkná tečka…“

Z

apojení do pracovního procesu je i přes to negativní, čeho jsem byla na dovolené svědkem, bolestivé. Sice nemusím vstávat na ranní (jediné štěstí, nejspíš bych ani nevstala!), ovšem nechce se mi ani na odpolední. Naštěstí jsou prázdniny, v knihovně se jede podle prázdninového řádu, tedy bez besed (hurá) a s lehce upravenou výpůjční dobou, jelikož chodí o něco méně čtenářů než během roku. Jen díky tomu je čas na takové legrácky jako aktualizace a opravy fondů, které při běžném provozu nestíháme, navíc se střídáme i na jiných pracovištích, jelikož si zase další kolegyně vybírají letní dovolenou.

Následujících čtrnáct dní bude chybět nejen správce sítě, ale i Naďa, tudíž také na mě vyjde služba ve studovně, konkrétně celý příští týden, kdy budu chodit na ráno, rozhodne pan ředitel. Dokonce přede všemi zavtipkuje, prý by ho zajímalo, jestli jsou ti dva spolu u moře nebo pod stanem někde v Čechách. Vztah naší Nerada se myje a počítačového technika se už dávno přetransformoval z veřejného tajemství na terč vtipkování.

„A jinak vítám paní Cvrčkovou zpátky z dovolené,“ šokuje nás všechny na závěr porady díky prázdninám posunuté až na poledne nebývalou familiárností a zájmem o zaměstnance. „Vidím, že jste si odpočinula a načerpala síly, jste krásně opálená a v kondici.

„Děkuji. To udělalo panoramatické místo, kde jsme bydleli, doporučuji všem, co chtějí zhubnout.“

Kolegyně se pobaveně zasmějí, Zdeněk mi věnuje krátký pohled z očí do očí, ze kterého by se mi ještě nedávno podlamovala kolena.

„Naďa jela vážně někam s Broňkem?“ zeptám se Soni.

„Možný je všechno,“ směje se.

Chyběla jsem pouhý týden – a že by došlo až k takovým změnám? To jsou věci!

Pondělní poklábosení v Melodii se tento týden nekoná, koneckonců, viděly jsme se spolu neptřetržitě osm dní a částečně i nocí, tedy kromě těhotné Ivany, ale kdo ví, jestli by ta zrovna přišla, a pak, nedovedu si představit, jak by tohle setkám vypadalo! Veronika má svých starostí dost a pochybuji, že by se Eva chtěla takhle brzy setkat s Klárou! Jak říkala Lada, u moře nás bylo pět ze šesti spolužaček – a i to bylo místy zbytečně moc! Na druhou stranu měla paradoxně pravdu i Klára, když tvrdila, jaká to bude úžasná dovolená v partě, čím víc lidí, tím víc si užijeme… Užili, někteří tedy doslova, ale že by to bylo k popukání, to se zase říct nedá!

Když se to tak vezme, Lada (protože má normálního chlapa) a já (protože nemám žádného) jsme dopadly nejlépe! Pokud nepočítám skutečnost, že jsem na úctě v minusu (a ještě šťastná, že bez dluhů vůči Ladě) a že při pohledu do mobilové samoobsluhy, kam se zkusmo v pondělí večer přes internet podívám, mám nejprve pocit zdvojeného vidění. To musí být nějaký nesmysl, Katčin účet přece nemůže být čtyřciferný… „Káčo?!“

Vyleze z koupelny s kartáčkem v ústech. „Ho he?“

„Můžeš mi tohle vysvětlit?!“ ťukám kotníkem na monitor, ačkoliv vím, že se to u plazmové obrazovky dělat nemá. „Jak to, že máš stav účtu patnáct set třináct korun?!“

Vyjme kartáček a s pusou plnou pěny se podiví: „To není možný…“

„To jsem si myslela taky,“ ušklíbnu se. „Ostatně, když se nad tím zamyslíš, není to jen možný, ale vysoce pravděpodobný! Vždyť jsi furt jen klovala esemesky! Všechno ti můžu troubit stokrát a nic, madam má dojem, že maminka krade nebo se to prostě nějak udělá… Jenže ono se samo neudělá nic a já odmítám sponzorovat tvou esemeskovou konverzaci s Peggim nebo kýmkoli jiným.“

„Příště si dám pozor,“ pokrčí rameny a nejspíš si myslí, že je to tím vyřešené!

„No, to jsi mě uklidnila,“ prohodím ironicky. „Ovšem teď si musíš poradit s tímhle problémem, holčičko. Takže se hned ráno sebereš a půjdeš si hledat brigádu. Tohle si zaplatíš sama, jinak ti nechám telefon zablokovat.“

„Kde myslíš, že nějakou brigádu seženu? V červenci?!“

„Na Slunci visí letáčky, přijímají brigádníky.“

„Mám snad rovnat zeleninu v obchoďáku?!“

„Například,“ přikývnu. „Práce jako práce a aspoň poznáš cenu peněz. Rozhazují se snadno, natož ty, které vydělal někdo jiný, víš. To by uměl každej. Anebo si dojdi za tátou, třeba u nich ve firmě potřebují uklízečku…“

Na její nafouknuté ksichty, které po mě vrhá po zbytek večera, nereaguji. Rozčilovala jsem se a ustupovala moc dlouho na to, abych to dělala pořád!

To, že to myslím smrtelně vážně, jí docvakne, když ji hned v úterý ráno vzbudím v půl osmé a vypakuji hledat brigádu. Měla dost času najít si nějakou dle svých představ, vykašlala se na to – tak teď ať bere jakoukoli.

Tomáš, který zcela změnil image – dal na Katčina slova o zgelovaném ježku vyšlém z módy a než jsem se včera vrátila z práce, nechal si od své sestry (zfackovat málo, opici jednu!) vyrobit na hlavě melír (vypadá teď jak mladý roztomilý gay), se při výměně našich názorů probudí, nemůže neprobudit, když u toho Arci, kterému připadají jako hádka, štěká o sto šest, a tak vstane také a jde lítat ven se psem, aby mu vynahradil týden v cizí rodině. Neberu mu iluze, ale podle toho, co vyprávěla Simona, si na nás ten nevděčník ani nevzpomněl! Užíval si víc než v psím hotelu, společnost mu dělaly hned dvě psí slečny, nechybělo mu vůbec nic, dokonce spolu s ním hned v neděli Tomáš přitáhl i tři konzery, co mu zbyly ze zásob, které jsme k Simoně před odjezdem donesli. Pro jiné zájmy nestíhal ani žrát!

Zůstanu sama (hlodavce ani vodní tvory nepočítám, i těm se dařilo dobře, péči paní Tomanové přežili) nad třemi hromadami špinavého prádla. Člověk by nevěřil, že jsme toho v Itálii měli tolik – a to, co jsme s sebou táhli navíc, musím vyprat stejně, jelikož je všechno prádlo načichlé slaným odérem. Z jemného písečku, který se sype nejen z ručníků a osušek, ale dokonce i Katčina spodního prádla, jsem dost nešťastná. Jestli mi zanese pračku a já budu zase potřebovat ráčkujícího servismana, tak mě opravdu šmejkne… Musím se dcerušky zeptat, jak sejí mohl dostat písek až do kalhotek, co vlastně po večerech na pláži dělala…! Příležitost se mi k tomu naskytne vzápětí, aspoň si to myslím, jelikož krátké cinknutí zvonku připomíná její styl.

Otevřu s nasupeným výrazem, připravena smést všechny její námitky ohledně rovnání zeleniny. „Jsi tu nějak rychle, neříkej, že už nepotřebují –“

„Dobrý den,“ usměje se z chodby Radek Točík.

První, co mi prolétne hlavou, je myšlenka, že nejsem učesaná. Po ní následuje druhá, která mi připomene, že nejsem ani namalovaná. Ta třetí, v níž si uvědomím, že letní pyžamko skládající se z plandavých krátkých trenýrek a tílka na ramínka, není nejvhodnější úbor na vítání návštěv, i kdyby milých, mě dorazí. Všechno je špatně!

„Co… co tady děláte?“ dostanu ze sebe zaskočeně.

„Přišel jsem nainstalovat tu tiskárnu,“ připomene mi s úsměvem naši úmluvu před dovolenou. „Můžu dál? Nebo to hartusení bylo na mě?“

„Ne,“ pousměji se, nervózně si rukou prohrábnu vlasy a odstoupím od dveří. „Pojďte… Vytočila mě dcera… Ale vy… Myslela jsem, co děláte přímo tady, u mě doma!“

„Jinde tu tiskárnu asi nemáte, ne?“ baví se, nicméně než se nadechnu, přestane vtipkovat a vysvětlí: „Adresu mi dala vaše kolegyně, zrovna šla do práce, když jsem na vás před knihovnou čekal. Netušil jsem, že pracujete na směny a tenhle týden chodíte na desátou.“

„To je úžasný, jaké jsou kolegyně drbny,“ odfrknu a jsem na ně pěkně namíchnutá. „Daly by mou adresu klidně maso-výmu vrahovi!“

„No moment!“ rozesměje se. „Tak zlý to se mnou není. Kromě mouchy jsem nikdy nic nezabil. Vlastně ještě jednu myš, když jsem byl kdysi dávno na prázdninách u babičky. Nalíčil jsem past a ráno to obrečel.“

„Obrečel?“

„Bylo mi jí líto, měla přeraženej vaz,“ vysvětlí.

„Ta tiskárna je tady,“ ukážu na stolek vedle rozbordele-ných postelí svých dětiček, „notebook tady, ale… Poslyšte, ještě nikdy jsem neměla návštěvu v osm hodin ráno, omlouvám se za ten nepořádek tady všude.

„Kde?“ užasne opravdově.

„A taky za sebe,“ pokračuji. „Sotva jsem vylezla z postele… Musím se jít nejdřív obléct a zcivilizovat.“

„Tak to už vůbec není třeba,“ upozorní mě rychle a přistoupí o krok blíž. „Přišel bych o ten pohled… Jste nádherně opálená…“

„Jižní Itálie je jižní Itálie,“ zablekotám rozpačitě, jelikož udělá další dva kroky, takže je přímo u mne! „A hezky voníte…“

„To je krém proti vráskám,“ podotknu ironicky.

„Blbost,“ zasměje se. „A vůbec, mohli bychom si tykat, ne? Sice to má nabízet první žena, ale když vy se pořád k ničemu nemáte, Alexandro…“

„Alex,“ usměji se na něho nervózně. „Ahoj.“

„Radek,“ prohlásí a líbne mě na tykání na tvář. Hlavu ovšem neoddálí, stále mě drží v objetí. „Ani to nebolelo, ne? Nejsme puberťáci…“

„To ne,“ zablekotám. „Ti by si tykali od začátku.“

„Boduješ,“ usměje se a posunkem naznačí, že by ta pusa na tykání nemusela být poslední, kdybych chtěla. A já chci! Najednou je mi úplně fuk, že mám na sobě pouze pyžamo a nejsem učesaná ani upravená, viděl mě a neodradilo ho to, tak co! Líbáme se mnohem vášnivěji než puberťáci, aspoň mám dojem, že takhle jsem se s nikým nelíbala už hodně dlouho… Celé roky!! A v pubertě ani nemohla, neuměla jsem to! Vlastně je úplně, ale úplně jedno, že jsem mu otevřela v pyžamu, protože netrvá dlouho a nemám na sobě ani to. Radkova košile a bermudy nevydrží o moc déle, dotýkám se horkými dlaněmi i ústy jeho mladého těla, líbil se mi oblečený a nahý je ještě krásnější, líbí se mi dokonce i hlava draka vytetovaná přes jeho levé rameno a líbí se mi, jak je hladký, svalnatý a tvrdý, a to úplně všude, stejně jako je všude vyholený. Zvláštní, u fyzikáře Chvátala mi to přišlo slizké, u Radka úžasně sexy! Naše doteky jsou vzájemné a vzrušení také, ačkoli mám ke svému tělo spoustu výhrad a nejsem s ním spokojená, teď se za ně nestydím. Jsem si jistá, že se Radkovi líbí přesně takové, jaké je – a náležitě mi to dává najevo. S dosažením orgasmu jsem nikdy nemívala problém, pokud jsem byla řádně nažhavená (a to teď jsem trojnásobně!). Jestli je náš sexuálně činný soused doma, docela ho lituji. Sténám už při oboustranném mazlení a dotecích a poté, co do mě vnikne na mém rozváleném rozestlaném lůžku, kdy mám nohy na jeho ramenou, se sice nejdřív snažím dusit výkřiky kousáním se do rtů, ale pak se přestanu ovládat a celé moje vnímání se zúží jen najedno konkrétní místo mého těla a kdybych měla poslouchat sama sebe, určitě bych se dodatečně před sousedem a nejspíš i Radkem příšerně styděla! Takhle žiji jen svým prožitkem – a že tedy za to stojí!!! Když je po, jsem zadýchaná, ochraptělá a mým tělem probíhají ještě poslední záchvěvy.

Takhle silné to bylo snad jen nějakou chvíli po svatbě, dokud jsme byli s Karlem svými těly a společným sexem fascinováni. Pak přišly děti, starosti, nebyl čas, museli jsme se krotit, nebyl už klid… a když děti odrostly a klid byl, ze sexu zbylo jen takové to torzo před usnutím. Občas a rutinně. Přesto jsem bývala spokojená. Se Zdeňkem to nikdy takové nebylo.

„Nádhera,“ potvrdí i Radek. „Kolik máš času, Alex?“

„Už žádnej!“ vyděsím se. „Totiž, do práce ještě chvátat nemusím, ale co chvíli se vrátí děti!“

Ačkoli namítá, že jsem na něj jako na cizího, podaří se mi ho během další čtvrthodinky vyexpedovat z bytu, aniž by se stihl na tiskárnu podívat. Představa, že by měly moje děti načapat svou matku s milencem, notebene mladším, je pro mě prostě neslučitelná se životem! A pak, potřebuji se z toho vzpamatovat, což se mi posléze podaří až ve vaně, kde si stále dokola přehrávám film, se kterým bych mohla aspirovat na pornooskara!!!

V restauraci kousek od knihovny, kam si odskočím sama samotinká, protože Soňa baští ty svoje makrobiotické dobroty, Naďa a Lída dovolenkují a Simona už na obědě byla půl hodiny přede mnou, se objeví i náš velký sličný ředitel. Jakmile zpozoruje, že mám u stolu místo, po krátkém vnitřním boji si ke mně přisedne. Poprvé za celou existenci našeho společného působení v jedné firmě!

„V sobotu v osm se pro tebe zastavím,“ řekne mi tiše s očima upřenýma do jídelníčku, nejspíš aby to vypadalo, že si pouze pročítá dnešní menu. „Budeme mít víkend čistě pro sebe… Navíc je každej pokoj vybaven vířiv-kou.“

„Cože?“

S úžasem zjistím, že mám před sebou prázdný upadaný talíř a podle příboru, jež svírám v prstech, usoudím, že jsem všechno snědla. Co to, krucinál, bylo…?

„Ty mě neposloucháš?“ zlobí se. „Nemůžu hulákat na celou hospodu, tak se soustřeď, prosím tě. V sobotu –“

„Aha, tohle.“ Přenesu se zpátky do reality. Od úterního rána jsem jako praštěná pytlem, stále se nemohu srovnat, hlavu kdesi v oblacích! Včera jsem dokonce přišla do práce pozdě, protože jsem přejela o stanici dál, a večer nacpala do myčky ruční elektrický šlehač. Naštěstí jsem si toho všimla dřív, než jsem myčku zapnula (překážela mi šňůra). „Můžeš tu rezervaci klidně zrušit.“

„Proč?“ zachmuří se. „Kvůli dětem? Nemáš hlídání? Co tvůj bej válej? Snad se o ně taky občas může postarat! Taková úžasná příležitost, Alex, se jen tak nenaskytne.“

„O děti nejde,“ pokrčím rameny a přiznám barvu: „Víš, nechce se mi trávit víkend zavřená v jedny cimře kdesi v penzionu, žádný výlety, vycházky, večeře v restauraci, kina, nic… Co kdyby nás někdo viděl!“

„Přece chápeš, že se s tebou nemůžu ukazovat na veřejnosti, jsem ženatej!“

, Já to chápu,“ ujistím ho. „Proto nikam nepojedu. Ty zase pochop mě. Nehodlám zabít víkend přišpérovaná k radiátoru.“

„Přišpérovaná…,“ zopakuje šokované, načež se urazí: „Myslel jsem, že se ti to líbilo.“

„Většinou jo,“ konejším ho, ale jeho to zrovna nebere.

„Je v tom jinej chlap?!“ zeptá se tiše, leč důrazně.

Pobaveně se zasměji. „Nebuď směšnej, Zdeňku. Před chvílí jsi mi vysvětlil, co všechno nemůže dělat ženatej chlap. Proč si myslíš, že může žárlit na svobodnou milenku? To postrádá logiku. Ale, víš, já už tvoje milenka nejsem, takže tím spíš.“

Jelikož se přijde číšník zeptat na přání pana ředitele, samozřejmě nás tu znají, chodíme sem pravidelně, zaplatím stravenkou hned poté, co si můj nadřízený poručí guláš, a popřeji mu: „Nechte si chutnat, pane řediteli.“

Cinknutí zvonku mi málem způsobí srdeční kolaps; ještě když vedu Ladu, co se u mě doma objeví v půl deváté večer, do kuchyně, abych pro nás připravila ledovou kávu, se držím za srdce. „Tebe bych tu nečekala…“

„Já sebe taky ne,“ směje se, „mám rozečtenou skvělou knížku, to o těch podmořských vykopávkách, jak jsi mi minule přinesla… Hele, tu vezmi hned po mně, budeš napnutá jak kšandy… A místo abych četla, letím sem.“

„To už musí bejt,“ uznám pobaveně.

„No to si piš! Původně jsem ti chtěla jen zavolat, ale tahle novinka je bomba, tu musíme probrat osobně.“

„Jakou novinku?“ zeptám se, když naliji do mixéru půl litru chlazeného mléka, přihodím lžíci instantní kávy a jeden vanilkový cukr.

„Klára si šla promluvit s Evou!“ huláká, aby překřičela pištění motůrku.

Naštěstí je káva našlehaná raz dva, rozdělím napěněný nápoj do dvou vysokých sklenic a cestou na balkon, kde mám dvě proutěná křesílka už od včerejška, vyzvídám: „Šla se jí omluvit? Konečně ji to trklo, chovala se jak rajda.

„Omluvit!“ vyprskne pobaveně, zadřepne do křesla, hodí nohy na stoleček a vypráví: „Prý šla Evě vysvětlit situaci, a tak jí nakdákala hromadu věcí, nebudu tě zatěžovat všemi, udělám výtah, jo. Svěřila se Evě, že ona – Klára – jejího muže miluje a s tím svým se chce dát rozvést!“

Zajíknu se. „No nekecej!“

„Vykládala jí, že její manželství – Evino – je stejně jen naoko, tak proto jí to říká na rovinu ona jako své dobré kamarádce, protože nechce, aby se to k ní doneslo jinými kanály.“

Podložím si bradu dlaní. „To je mi dobrácká! Co Eva?“

„Evou její proslov nijak neotřásl. Řekla jí s nadhledem, že takových, jako je Klára – i lepších, už bylo, a všechny ustála. Libor sice občas s nějakou blbkou ulítne, ale že stejně vždycky zůstane nakonec s ní.“

„Z Evy mluví zkušenosti,“ pousměji se. „To muselo Kláře sklapnout, ne?“

„Jo, uzemnila ji dobře, odtáhla domů jak spráskanej pes, ale pozor, Evě sklaplo vzápětí taky. A to je druhá dnešní pecka: Libor si sbalil kufr a od Evy odešel!“

Vyvalím oči. „Za Klárou?!“

„Spadla jsi z višně?“ řehtá se Lada. „Libor je sice prevít, ale není blbej, aby si uvázal na krk takovou slepici. V oběhu je ještě jakási zdatná třicátnice, jeho kolegyně v práci, co s ní byl tuhle ten týden na školení. Ta má svého manžela dlouhodobě v cizině a chybí jí sex.“

„Ale proč udělal tentokrát výjimku?“ nechápu.

„Protože je koumák. Když viděl, že Klára dělá tlaky, vyřešil to třetí nezávislou ženskou. A má pokoj.“

„Navíc ví, že se může kdykoli vrátit domů a bude přijat s otevřenou náručí,“ zavrtím hlavou smutně. Evy mi bylo vždycky líto, teď dvojnásobně! „Co na to Klára?“

„Zuří a vyvádí,“ baví se Lada. „Jednou jí taky něco nevyšlo, to naštve… Ale víš co, tady bych to neviděla nijak dramaticky, je mi naprosto jasný, jak to dopadne. Až se Klára vybrečí, ten její bambula jí to odpustí a zase budou dokonalá šťastná rodina.“

„Strašný,“ otřesu se. „A jak Bára? Dostala rozum?“

Lada se ušklíbne. „Věříš na zázraky?“

„Ne,“ přiznám se.

„Dobře děláš. Už na zpáteční cestě řekla Honzovi, že s ním končí. V autě byla skvělá atmosféra.“

„Asi jak v našem,“ pousměji se. Celých šestnáct set kilometrů jsme strávili jako pět mumií, nemluvil vůbec nikdo, dokonce ani Tomáš se neodvážil debatovat o kolemjedoucích autech, jaké je dražší, které má lepší výkon a podobně, což na cestě tam bavilo jak jeho, tak Libora. Eva zpáteční jízdu prospala. Nebo se tak tvářila. „Chudák Honza…“

„Taky je mi ho líto. Hlavně kvůli Báře,“ vzdychne Lada. „I kvůli sobě, protože teď se budu děsit, jakej poklad dotáhne… Honzovi to bylo jasný po celej pobyt v Itálii, že je konec, sama jsi viděla, jak se k němu chovala, ale přece jen to s ním zamávalo.“

„Ty vztahy… Proč se nikdy nesejdou – nebo jen výjimečně – dva lidi, kterým to klape? Když už je dobrej chlap, je špatná ženská, anebo naopak.“

„Lidé jsou různé,“ usměje se. „A věčně nespokojené… Co ten cucflek, Alex?“

„Kde???“ vyhrknu.

„Ty o něm nevíš?“ řehtá se. „Tady, z boku na krku…“

Neváhám si doběhnout pro zrcátko. Když hlavu hodně natočím, spatřím zákeřnou malou skvrnku.

„Pan ředitel je takovej divoch, jo?“ baví se. „Neříkalas, že jsi dostala rozum a ženáčům vstup zakázán?“

S úsměvem pokrčím rameny. „Na tom si stojím.“

Zapálí jí okamžitě. „Bylo další kafíčko?“

„Tentokrát bez kafíčka.“

„Ale zato s vášní, co?“

„Vášně bylo dost,“ připustím a po zaváhání dodám: „Byl to prostě jen příležitostnej sex… A bylo to krásný, nelitu-ju toho, aby sis to nevyložila jinak. Se Zdeňkem to taky budoucnost nemělo… ale tam toho lituju.“

„Prosím tě, nejsi Freud, aby ses musela pitvat ve svým nitru,“ upozorní mi. „Udělej tlustou čáru a je.“

Ve vztahu-nevztahu se Zdeňkem jsem strávila devět podivných měsíců, které mě nenaplnily ani láskou, ani radostí… a koneckonců nepřinesly ani to správné sexuální ukojení. Ale stalo se a s minulostí už nikdo nic neudělá, i kdyby ji obracel naruby jako ponožky!

„Taky fakt,“ připustím. „Akorát asi přijdu o osobní ohodnocení…“

Lada se tomu zasměje spolu se mnou, načež se optá: „A s Radkem? Bude pokračování příležitostnýho sexu?“

Pokrčím rameny. „Nevím. Když jsi zazvonila, myslela jsem… Dneska se neozval. Ale tak třeba někdy fakt přijde tu tiskárnu nainstalovat.“

Nechám se překvapit, leč do té doby si zakazuji na něj myslet (což jde těžko…), abych si ušetřila případné další zklamání.

Soňa na mě potutelně mrkne: „Je to na dobrý cestě!“

„Co?“ Poslední dny si připadám jako větší mimoň než kdy jindy! Vůbec netuším, o čem to, proboha, mluví. Honem pátrám v paměti, jestli jsem nezazdila nějakou prázdninovou akci pro děti, kterou vymyslela…

„Pan ředitel mě pozval po práci na skleničku! Chápeš to?! Ta jeho padesátiletá čápice odletěla do teplých krajin! A Zdeněček není tak věrnej, jak jsme si o něm myslely, ani suchar. Je to skvělej chlap.“

„Skvělej, že zahejbá manželce?“ opáčím ironicky.

„Divíš se mu? Vidělas přece tu jeho panovačnou afektovanou bárbínu,“ pokrčí rameny.

„To je jedno, jakou má ženu, jestli krásnou, ošklivou, starou, mladou, puťku nebo herdekbabu… Zahýbají, takže zase tak skvělý a seriózní nebude, ne?“

„Když zahejbá se mnou, nevadí mi to!“ směje se Soňa.

„A ty půjdeš?“

„Jasně. Těším se!“

„A co tvůj nastávající? Brzy začnete stavět rodinné hnízdečko, ne?“

„V životě se běží po různých cestičkách, to nevíš?“

Vlastně jí ani nemůžu mít za zlé sebejistotu a aroganci, oboje k mládí patří. Je mi líto jejího přítele, nicméně zkušenosti jsou nepřenosné, jak jsme tuhle s Ladou vydedukovaly, a všechno zlé je k něčemu dobré. Třeba se poučí, až si natluče! A i když to není pěkné, přistihnu se, že jí to přeji.

Když se v půjčovně objeví Radek, tep mi na chvíli úplně vynechá, zatímco v zápětí se rozběhne třikrát rychleji! Všechna moje předsevzetí, jak si ho nenechám zalézt pod kůži, abych si ušetřila trápení, se sice dobře poslouchají, ale s realitou nemají moc společného.

„Ahoj, Alex,“ usměje se na mě.

Ladě i sobě jsem chtěla namluvit, že to byl jen úlet! Tomu se říká mimikry, usoudím v duchu. Obranné zbarvení peří. Stačí ho vidět a cítím šimrání v žaludku a chvění po celém těle, horkost, která se rozlévá i těmi nejtenčími kapilárami… Něco takového jsem prožila naposled v sedmnácti, když jsem se seznamovala s Karlem!

„Ahoj,“ vymáčknu ze sebe pracně.

Nakloní se nad pult, aby ho děti pobíhající v uličkách mezi regály nemohly slyšet, a vyčte mi: „Proč jsi mi nedala telefon?“

„Ty mně snad jo?“

„Já to nestihl, vyhnala jsi mě moc rychle,“ hájí se. „Neměl jsem čas si zavázat boty!“

„Vždyť jsi měl sandály!“ bavím se.

„Vidíš, vykopla jsi mě v takovým fofru, že ani nevím, co jsem měl na nohou,“ zazubí se a moje další námitky umlčí krátkým polibkem.

„Tady ne,“ krotím ho, ale nehnu ani o píď!

„Vracím Věrna,“ vzpomene si.

„Chceš dalšího?“

„Ne!“ zasměje se nahlas. „Kvůli tobě jsem přečetl dva, ale víc už fakt nezvládnu… Vážně jsem z něj vyrostl.“

„Kvůli mně?“ bavím se.

„A ne?“ pokrčí rameny. „Dneska jsem o tom přemej-šlel a víš, co jsem vymyslel? Že se můžeme vidět i bez toho, abych dělal výpůjčky v dětským oddělení. Co ty na to?“

Tvářím se, že nad tím dumám. „Například kdy?“

„Například dneska, až skončíš. Zvu tě na skleničku. Kdy ti padne? A koukej mi dát číslo telefonu hned, ať se nemáš na co vymlouvat…“

Ty dvě hodiny, než mohu dětské oddělení zamknout, se mi snad nikdy nezdály tak strašně dlouhé! Kdyby mi mezitím nenapsal Radek tři esmesky, prý aby profoukl spojení, asi by mi neutekly vůbec.

V šatně si rychle opravím účes i oční linky, obnovím řasenku, kuličku proti pocení mám v permanenci neustále, ještě trošičku Niny Ricci (musela jsem si parfém schovat v práci, jinak by mi ho Kačka doma vypatlala), a o chvíli později už inkasuji pusu přímo před knihovnou.

Sedneme si do chládku kamenného průjezdu restaurace, kde jsme spolu byli před mým odjezdem na dovolenou, Radek objedná bílé víno a poté, co si připijeme na setkání a na život, se mu podívám upřeně do očí.

„Tak povídej.“

„Prosím?“

„Nalij čistého vína i ty, nejen číšník,“ pobídnu ho s úsměvem. „Jsi ženatý?“

„Ne!“ ohradí se. „Rozvedený?“

„Ne!“

„Zadaný?“

„Taky ne.“

„Jak to přijde, že je chlap jako ty ve třiceti volný?“ vyzvídám přímo. „A přitom gay nejsi, tím jediným jsem si jistá.“

„Stejně tak si můžeš být jistá i tím ostatním,“ baví se. „Ne, vážně, Alex. Až do letošního jara jsem volnej nebyl. Chodil jsem s jednou holkou tři roky, poslední rok jsme spolu žili, ale už ve chvíli, kdy se ke mně nastěhovala, to nebylo ono. Ještě rok se to vleklo… A na jaře jsme se dohodli, že toho máme oba dost.“

„Kolik jí bylo…?“

„Pětadvacet.“

Neubráním se hořkému povzdechu. „Takový mládě…“

„Právě,“ zasměje se. „Nejdřív mi to přišlo roztomilý, ale pak už mi šla na nervy. Holka o pět let mladší mi prostě neseděla.“

„Ale já jsem o osm starší než ty!“

„No a?“ pokrčí rameny. „Ty s tím máš problém?“

„Já ne… Ale třeba ty…“

Konejšivě se usměje. „Kdybych ho měl, nesedím tady. S ní jsem si nejdřív myslel, že to má budoucnost, ale prostě nemělo. Takže, abych shrnul ty tvoje otázky – jsem volnej, svobodnej a bez vedlejších vztahů. Ty taky, takže to vidím docela nadějně, ne?“

„Jak to můžeš vědět?“ opáčím užasle.

„Prostě to cítím. Někoho potkáš a víš, že ti sedí.“

„Ptám se, jak víš, že já jsem volná?“

„Vím leccos,“ mrkne. „Vdaný paničky nikdy nebalím. Takže, rozvedená – naštěstí pro mne, dvě děti, krásná… přitažlivá…“ Natáhne ruku, aby sevřel mou dlaň. „Nechceš jít ke mně? Aspoň na chvíli. Moc bych o to stál.“

Samozřejmě jdu. I když vím, že to není správné a že na to stejně nakonec doplatím!

V pěkném podkrovním bytě v centru se střešními okny, ve kterém panuje příšerný nepořádek (asi proto mu ten můj vůbec nepřišel), si spolu vlezeme do velké kovové vany s mosaznými kohoutky stojící uprostřed koupelny (takovou znám jen z filmů), a po předehře, při které jeden druhého dovedeme na vrchol, pokračujeme v něžnostech na posteli. Těsně před tím, než do mě tvrdě pronikne, uvolním ústa a mezi polibky šeptnu: „Tohle taky nemá budoucnost, Radku… Jsem o hodně starší…“

„Komu to vadí?“ opáčí zastřeně. „Mně ne. Naopak. Ale když to vidíš takhle černě, víš co – nemysli na budoucnost. Žijeme tady a teď, Alex…“ A ono je to úplně super!

Naše babská slezina v kafárně se koná v pátek. Když mi to Eva, iniciátorka celé akce, zavolá, aby mě pozvala, dost mě tím překvapí.

„Určitě přijď, Alex!“ zamlouvá si mou účast. „Mám pro vás novinku, ráda bych, abyste u toho byly všechny.“

Otázku, jestli podala žádost o rozvod, v poslední chvíli spolknu, konečně, dozvím se to na místě, Eva nám to chce nejspíš podat se vší parádou. Trvalo jí hodně dlouho, než prozřela, proto ty slavnostní okolky!

Tentokrát se sejdeme komplet, Evin tón musel zapůsobit, dorazí dokonce i Ivana se všemi pěti dětmi, přičemž to nejhodnější je právě to páté, dosud nenarozené, ty ostatní se rozeběhnou do všech koutů a snaží se udělat z kavárny kůlničku na dříví.

Ivana, která možná neví, k jakým převratným změnám došlo v Itálii, anebo pokud jí to některá z kamarádek povyprávěla, nijak ji to nezaujalo, zaobírá se pouze sama sebou, což se jí vůbec nedivím. Manžel práci nesehnal – a ani neshání, to je na tom to nejhorší, páté dítě si nechá, ačkoli o ně nestojí (víra jí odpírá možnost svobodné volby), děti ji přivádějí k šílenství a Ivana, ztrhaná, zničená, bledá s nervy na pokraji zhroucení, se nám svěří, že kdyby to nebyl smrtelný hřích, nejspíš by se vším skoncovala úplně, aby měla pokoj navždy!

Veronika, jíž italské šrámy částečně vybledly, zčásti je zamaskovala make-upem, naproti Ivaně září spokojeností.

„Dík za číslo na toho právníka, Kláro,“ poděkuje kamarádce. „Včera jsem podala žádost o rozvod.“

„Ty?!“ vyhrknu překvapeně. Těch novot bude víc než jsem myslela! Nejen Eva, dokonce i Veronika!

„To je skvělý,“ pochválí ji Lada.

„Jak to Jirka přijal?“ zajímá se Eva.

„Nevím,“ pokrčí Veronika rameny. „Bydlím od neděle s Verunkou u mámy tady v Bakově.“

„A kluci?“ vyzvídá Klára.

„Ti jsou momentálně na čundru, ale jinak zůstali v Níža-nech, sami to tak chtěli, než se to všechno vyřeší právní cestou. Rozvod, rozdělení majetku, dětí, výživného… Nebude to jen tak, ale… Aspoň se s vámi budu vídat častěji, když jsme teď z jednoho města. Tam už se nikdy nevrátím.“

„Perfektní,“ kývne Lada. „Jak za starých časů. A kdybys cokoli potřebovala, Veru, stačí říct.“

„Děkuju,“ usměje se Veronika. Ačkoli se na takovou změnu ve svém životě tolik let bála byť jen pomyslet, teď, když se rozhoupala a rozhodnutí učinila, vypadá šťastně, jako by jí spadlo ze srdce obrovské břemeno. A ona se té zátěže zbavila, co si budeme povídat! Z Veroniky puťku udělalo až manželství, za svobodna taková nebyla – a teď se zase vrací zpátky do své kůže.

„A ty?“ osloví Lada Kláru. „Taky prý rozvod, jo?“

Klára, které nebylo trapné mezi nás přijít (mně by to tedy na jejím místě trapné bylo), trhne rameny. „Ne.“

„A co doma?“ vyzvídá Lada dál.

Klára protočí oči. „Nevím, co chceš slyšet. Normálka. Prostě jsme měli takovou malou krizi a už je zažehnaná.“ Vyměníme si s Ladou pohled. Přesně jak prorokovala!

„Tak Evo,“ pobídnu iniciátorku dnešního sezení. „Teď ty, jsi na řadě. Vyklop to. Rozvádíš se?“ Vykulí pečlivě nalíčené oči. „Bože, ne!“

Tím nás překvapí všechny, možná pouze Ivaně je to jedno, právě vyplácí za příšerného vřískotu Aničku. „A to překvápko…?“

Eva se usměje. „Byla jsem u doktora. Ty moje nevolnosti v Itálii se vysvětlily.“

„Žlučník, co?“ hádá Veronika, která byla se zmíněným orgánem na laparoskopii už před pár lety.

Evě zjihne zrak. „Bude ze mě mamka, holky.“

„Fakt???“ Tímhle přiznáním šokuje všechny. I Ivanu.

„A ty si to necháš?“ zeptá se Klára jedovatě.

„Jistě!“ Prohlásí Eva a potvrdí svá slova bouchnutím do stolu, div Veronice nepřevrhne minerálku. „Doufala jsem v to dvacet let a teď, když se konečně dočkám, bych si to nechala vzít? Musela bych být totální magor!“

To o tom čekání je pravda, leč za současného stavu manželství až dosud ne zrovna ideálního, od návratu z Itálie vyloženě ztroskotaného, se všechno jeví v méně jásavých barvách, řekla bych.

„A Libor…?“ zeptá se opatrně Lada.

„Prý ti utekl,“ rýpne si Klára. „Za jinou.“

„Utekl před tebou,“ upozorní ji Eva s úsměvem. „Ale dohromady o nic nejde. Jsem si naprosto jistá, že se zase vrátí. Ke mně. K nám.“ Pohladí si ploché vysportované břicho, v němž by zárodek nového života netušil ani věštec. ‚Až se to narodí, pochopí, kde je jeho místo. Milenek a úletů měl spoustu, ale dítě bude mít jen se mnou. Syna mu dám jen já. I on má ve čtyřiceti načase mít dítě.“

„Ty už víš, že to bude kluk?“ žasne Veronika.

„Pohlaví samozřejmě ještě nevím,“ mávne rukou. „Ale jsem přesvědčená, že to bude kluk. Vymodlila jsem si ho.“

„Evo, nechci vypadat jak sudička,“ vybírám pečlivě svá slova, „přesto… Uvažovala jsi, co by bylo, kdyby to s tím místem Libor nepochopil?“

Moje pochyby se jí rozhodně nedotknou, je tak šťastná, až jí to musí každý, kdo není v obraze, závidět!

„Já ho znám, Alex.“

„No,“ protáhne Lada, „hodně štěstí, Evo.“

Přijímá gratulace a září jako měsíček v úplňku!

Klára se naproti tomu tváří kysele, ovšem té docela určitě nejde o Evino štěstí! Spočítá si, že by se jí nevyplatilo do toho dál šťourat, znepřátelila by si nás všechny, zatímco Eva by stejně zůstala nad věcí, chvíli si zamračeně hraje s baleným párátkem, načež si vzpomene: „Včera jsem tě viděla, Alex, s takovým mladým fešákem… To byl Katčin přítel?“

Pousměji se. Mít mladšího partnera znamená obrnit se proti podobným rýpancům! „Ne, to byl můj přítel.“

„Vážně?“ úžasně přehnaně. „O kolik je mladší?“

„Přesně o tolik, aby nám to vyhovovalo,“ usměji se líbezně. „Dědci o dvacet let starší mi nic neříkají.“

Lada se pobaveně zasměje, ale nic k tomu nepodotkne.

„A co na to tvoje děti?“ zajímá se Klára, které možná narážka nedošla. „Jak se tváří, že budou mít tak mladýho tatínka?“

Málem mi zaskočí! Musím nejdřív počítat v duchu do pěti, než získám rozhozenou rovnováhu a mohu vysvětlit: „Moje děti mají a celej život budou mít jen toho jednoho tatínka, kterej je zplodil, tím bych si být tebou starosti opravdu nedělala.“

„No dobře, tak otčíma, když chceš slovíčkařit! Jak to přijmou? Nebudou se za tebe stydět?“

„Prosím tě,“ vloží se do naší debaty Lada, „o co ti jde? To jí závidíš, nebo ji odsuzuješ? Vyjádři se jasně.“

„Podle mého názoru je každá žena především matkou. Tedy pokud má děti, samozřejmě. A ty by měla mít vždycky na prvním místě, hledět na jejich zájmy, ne na svoje.“

„Blbost,“ nesouhlasí s ní Lada. „Nemá cenu se obětovat nikomu. Ani chlapovi, ani dětem.“

„Přesně tak,“ potvrdí i Veronika, která ví, o čem mluví. „Sebeobětování se nikdy nikomu nevyplatilo.“

„Alex přece musí myslet na děti –“

„Ty jsi myslela na Michalku, když ses vyspala s Liborem?“ zeptám se jí přímo, jelikož mám jejích rýpanců, kterými si zřejmě na mě chladí žáhu, po krk.

„Kdyby Libor kývl,“ rozvíjí moji teorii Lada, „hned bys přivedla Michalce náhradního tatínka dřív, než by holka stačila mrknout.“

Klára se uraženě odmlčí, Eva se jen pousměje.

„Nechci se hádat,“ pokrčím rameny. „Jenom jsem stejně jako Lada s Veronikou přesvědčená, že oběti nejsou důkazem skutečného mateřství. Nebo lásky – v případě oběti kvůli chlapovi. Nemá cenu obětovat se nikomu, natož kvůli dětem, které notabene už jsou velké, žijí si svými životy a čím dál víc budou. Proces odtrhávání od pupeční šňůry začne v okamžiku, kdy ti ji v nemocnici přestříhnou. Nehážu svoje děti za hlavu ani je kvůli tomu, že jsem momentálně se svým novým přítelem šťastná, nestrkám do děcáku! Myslím si jen, že i já mám právo na soukromej a citovej život. A koneckonců i na sex, když se tu bavíme tak otevřeně. Bez lásky jsem byla dost dlouho – a když mě teď potkala, nevzdám se jí.“

Nevím, jestli jsem ji svým proslovem přesvědčila, ale je mi to úplně jedno!

„Závidím ti, Alex,“ řekne Ivana smutně, zfackuje nejstarší dítko, které snědlo těm menším všechny lentilky, a ty teď křičí, jako když je na nože bere, posbírá svou školku a rozloučí se s námi. Ostatně, ani my nezůstaneme v kavárně o nic déle. Eva se mi omluví, teď už s námi na aerobik chodit nebude, což jistě chápeme (chápeme), s Veronikou se domluvíme na pokecu pouze ve třech, aby to Klára neslyšela, a jakmile zůstaneme s Ladou samy, netrpělivě do mne šťouchne. „Tak to vysyp!“

„Copak?“ napínám ji.

„Podle tvého zasněného výrazu a plamenné obhajoby lásky soudím, že se ti ozval,“ baví se. „Jo,“ kývnu s úsměvem. „A dobrý?“

„Zatím super.“

„Moc ti přeju, Alex, aby to bylo super pořád, nejen zatím,“ prohlásí a já vím, že jí to mohu věřit.

„V sobotu budeme u ségry na chatě grilovat, jsi samozřejmě zvaná. A kdybys chtěla, i s doprovodem… Co se tak šklebíš?“ rozesměje se. „Jsem na něj zvědavá, jasně!“

„Někdy ti ho ukážu,“ slíbím, „ale teď o víkendu to nebude. O dětičky projevil zájem jejich tatínek, pro nás Radek naplánoval výlet. Má nějakou silnou mašinu, strašně mi ji chce předvést, prý mě vezme do Beskyd, aby mi ukázal, kde jako kluk trávil prázdniny… Takže pokud nás někde nezabije, až do nedělního večera budu mimo.“

„To jsi i normálně,“ zasměje se, „ale to s tím výletem zní skvěle.“

„Máme jich naplánovaných strašně moc,“ přikývnu. „První dva týdny v srpnu, co bude Tomáš se skauty na táboře a Kačka se spolužačkou na výměnným pobytu v Anglii, si vezmeme oba dovolenou, prý si to užijeme v Tatrách.“

„Perfektní,“ přizná. Náhle se zasměje: „Víš, co mě

napadlo? Že by nebylo špatný zorganizovat v září sraz po dvaceti letech, když už jsme to v červnu nestihly.“

„S tím už nedávno vyrukovala Klára,“ připomenu.

„No jo, já vím. Tehdy mi to přišlo jako zbytečný, teď už ne. Oproti srazu po patnácti letech tam totiž bude spousta personálních změn,“ vysvětluje a vypočítává na prstech: „Přibude rozvedená Veronika, opuštěná budoucí matka Eva, ne až tak dokonalá a už vůbec ne věrná manželka Klára, Ivana se pátým přírůstkem postará o přelidnění planety, tedy pokud si do té doby opravdu nehodí mašli, čerstvě zamilovaná Alex… Není to spousta důvodů pro sraz? A to jen v té naší šestici, co teprve ti ostatní, které jsme celých pět let neviděly!“

„Je to docela hrůzostrašný,“ namítnu.

„Ba ne,“ odporuje. „Naopak. Podívej, až na chudáka Ivanu, té je mi fakt líto, jste si všechny polepšily! Nebo si to aspoň myslíte.“

Nakonec s ní musím souhlasit. Přibudou rozvedené i opuštěné, ale je fakt, že ne vždycky je to k horšímu!

Radek měl pravdu. Žijeme tady a teď, nic jiného neexistuje. Sice zase nebudu za dámu v kostýmku a s dovolenou na Seychelách, ale v džínách, mikině, v sedle motorky a někde pod stanem… Přesto věřím, že to bude ono!

I když to (třeba) nemá budoucnost, v téhle chvíli je to fajn. A kdo ví, co bude pak…

V tašce se mi rozezvoní mobil. Už z melodie poznám, kdo touží po mé blízkosti. Celá pookřeji.

Žiju teď a tady.

Tak ať je ta chvíle co nejdelší!!!

Lenka LANCZOVÁ

MANŽELKY, MILENKY, ZOUFALKY

Vydal Mgr. Jiří Černý – Vydavatelství Víkend, 2009

Redaktor Jaroslav Kašpar

Obálka Studio WG

Sazbu zhotovila Sazba MM, Vimperk

Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín I. vydání

ISBN 978-80-7222-610-8

© Editor Vydavatelství Víkend

www.vydavatelstvivikend.cz

V osmnácti měla Alexandra o svém budoucím životě jasné představy věděla, co chce (žít si jako v pohádce po boku bohatého sexy manžela, vychovávat s ním dvě roztomilé, krásné a hodné děti a mít se skvěle), stejně jako věděla, co nechce (hlavně ne vzít si obyčejného chlapa a prožít banální život). Její kamarádky na tom byly dost podobně, všechny věřily, že ony budou těmi výjimkami, kterým se to podaří. Jsou přece mladé a krásné a mají všechno před sebou!

Jenže…

Za dvacet let od maturity ušla každá z šestice někdejších spolužaček a kamarádek dlouhý kus cesty a z růžových plánů zbyla víceméně hořkoslaná torza. Ze svých naivních představ musely hodně slevit – a beztak to není takové, jak by si přály. Báječní sexy chlapi s tučným kontem se buď nevyskytují, anebo dávno odspěchali za mladšími, některé z kamarádek jsou rozvedené, další se k tomu chystají… Alex (a nejen ona) znovu stojí na křižovatce a stejně neví, kam a jak dál, natož s kým, aby to za to stálo! Polovina života pryč, správní chlapi zadaní a ty děti taky jaksi nejsou až tak dokonalé… Přesto všechny doufají, že to vyjde. Když ne jednou, podruhé, potřetí… posté, a tak hledají dál a tam uvnitř si připadají pořád stejné – mladé jako tenkrát (jenom se nesmí koukat do zrcadla a stoupat na váhu…), s většími či menšími boulemi a šrámy uštědřenými životem možná banálním, ale tím jediným, co žijí tady a teď.