Spermie v kelímku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Kulhánková

Spermie v kelímku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ivana Kulhánková

Spermie v kelímku

CPress

Brno 2020

Tato kniha je věnována ženám, které bojují s tím mít děti přirozenou cestou, a jejich partnerům, kteří jsou jim oporou. Skromnost stranou. Jste skvělí, stejně jako jsme byli já a můj muž.

Předmluva

Jeden sympatickej kluk potkal jednou v baru sympatickou holku. Po pár panácích se odebrali k němu domů, aby si to rozdali. Praskla jim guma a dívka otěhotněla. Vzali se, teď mají zdravé dítě a jsou (zatím) šťastní. A ne, ta dívka nejsem já. Ale podobnej pár se ve vašem okolí určitě nachází. Třeba mně by při styku mohl prasknout kondom tisíckrát, mohli by na mě (do mě) vylít litry spermatu, a stejně bych se do jinýho stavu nedostala. Jsem spíš jedna z těch, která se začala ve 28 letech snažit a zjistila, že jí to nepůjde jen tak lehce.

Každej měsíc se těšíte, že už to nedostanete. Ve filmech neustále vidíte nervózní ženský na záchodech, jak žmoulaj počuranej těhotenskej test a pak chtějí skočit z terasy, když zjistí, že jsou v tom. Krávy. Přijde vám, že je celej svět těhotnej a spiknul se proti vám. Kde je doba našich rodičů, kteří se museli skoro všichni brát kvůli neplánovanýmu embryu v břiše? To je teda spíš řečnická otázka, ta doba totiž skončila v devadesátkách. Začátkem nového milénia jsme naštěstí přišli o Backstreet Boys, ale bohužel i o oplodňovací schopnost. To fakt jako nemůžu mít děti? Tak jsem se sama sebe ptala někdy kolem roku 2016. Mám si počítat plodný dny? Máme jít na reprodukční kliniku? Mám poslat svýho muže někam na vyšetření spermatu? Tohle všechno se mi honilo hlavou. A teď se to po těch letech honí knihou.

Chci na papír hodit svůj příběh. Není až tak dramatickej, ale někomu určitě může pomoct. Každej z vás zná nějakej pár, kterej se snaží o dítě a moc mu to nejde, no ne? Je to vaše sestřenice s manželem? Kámoška ze základky s přítelem? Někdo takovej ve vašem okolí určitě je. A pro toho sepisuju tuhle story. Pojďme na začátek.

Tak kdy?

KAPITOLA PRVNÍ

Tak kdy bude miminko?

Nikdy! Vy netaktní idioti!

Tak takhle jsem nikdy nikomu neodpověděla, ale klidně jsem mohla, nebo spíš chtěla. Moje okolí pojalo před lety podezření, že už bychom s manželem měli mít rodinu. Začalo se tedy velmi přímo vyptávat na záležitost, která je jednou z těch nejintimnějších – zplození dítěte. Ta otázka se na první pohled nezdá tak rýpavá a zlá, dokud se vám na ni zkrátka nezačne těžko odpovídat. Ta otázka ve mně vzbuzovala vztek i lítost zároveň. Ta otázka byla jako šíp do srdce. Ne, to to zbytečně okecávám. Ta otázka byla fakt debilní. A pokládali ji svého času téměř všichni.

Byl rok 2016 a my se rozhodli, že se ještě před svatbou začneme snažit o dítě. Nějak jsem tušila, že to nebude hned. Vlastně se mi vždycky zdálo divný, že ze sexu může žena otěhotnět (nedělám si srandu). Neuměla jsem si zkrátka představit, že bude stačit si jen vrznout. A taky že nestačilo. Pamatuju si každou zbytečnou periodu, která chodila pravidelně jako švýcarský hodinky. Jenže málokdo přece otěhotní hned. Jednou ty krámy prostě nedostanu a pak se bude slaviiit! Hm, to moje „jednou“ trvalo věčnost. A párkrát se slavilo i nadarmo.

Během tohoto období se mě na naši budoucí, zatím neexistující ratolest vyptaly opravdu stovky lidí. Nejužší rodina, vzdálená rodina, vzdálení kamarádi, známí, sousedi, kolegové, pošťačka nebo třeba paní prodavačka v masně na Smíchově: „Kdy už konečně přijedete s kočárkem?“ Dej mi deset deka debrecínky a přestaň se mě vyptávat na osobní život, ty důro. No, tak tohle jsem jí neřekla.

Ano, ptali se naprosto cizí lidé, ale ptali se i ti, kteří věděli přímo od nás, že už se „snažíme“. (Teď už vím taky, že jsem neměla nikomu říkat, že na rodině pracujeme. Tázající to lákalo o to víc.) Důležitý je podotknout, že do kategorie méně důvtipných (jak můj kamarád říká debilním lidem) nezahrnuju naše babičky a dědečky. Ti mají právo těšit se na pravnoučata a jejich generace je nastavená tak nějak jinak. I mezi nimi se ovšem najdou zářné příklady, které reagují taktně, téma otevírají, až když o něm mluví vnuci či vnučky, a nejsou rýpaví. Tímto zdravím své babičky a dědečky. Jste ti nejtaktnější senioři, co znám. A nejlíp tančíte polku.

Jak tedy odpovědět na: „Tak kdy bude miminko? Už na něm pracujete?“

Přece těm lidem nezačnete vyprávět o své hormonální nerovnováze nebo nešikovnosti spermií svého muže, i když by bylo docela zábavný koukat pak na ty obličeje. Nezačnete jim ani nadávat, i když to by taky bylo skvělý: „Nejde to, ty netaktní krávo! Souložíme bez antikoncepce neustále už skoro dva roky a zkrátka je to jen super sex, ale větší pravděpodobnost je ta, že by u toho někdo třetí byl, než že by někdo třetí vzniknul.“

Já vždycky odpovídala upřímně tak, abych se nemusela stydět sama před sebou a zároveň nedostávala do rozpaků své blízké, kteří se možná jen snaží vést small talk. Vlastně ale nevědí, že zavádějí deep hell talk. Došlo vám někdy, že se ti vyptávači prakticky ptají na to, jestli doma souložíte? Mám tu otázku ve stejný kategorii. Úplně vidím tu paní ze smíchovský masny, jak je zvědavá: „A kolikrát tejdně si to se svým starým rozdáváte, slečinko?“ Tyhle babky jsou vůbec nejlepší. Jsou to přesně ty samý, co když se vám narodí dítě a vy s ním stojíte ve frontě na poště, se na něj sápou, mají zaraženou hlavu v kočárku a vy se modlíte, aby jim nevypadla zubní protéza. Tak tadyty zvědavky jsou horší ještě před tím, než vůbec otěhotníte.

Často slýchávám, že na zvídavé dotazy ohledně neexistujícího těhotenství je nejlepší mlčet. Mlčení je sice pěkný, ale žádnou osvětu tím rozhodně nevytvoříme. Já bych za nás všechny potřebovala, aby hlupáci, kteří se na to často ptají, eliminovali své dotazy na minimum. Nejlepší obrana je dle mého názoru přiznání. „Nemůžeme zatím mít děti. Budeme muset podstoupit umělé oplodnění. Je před námi dlouhá cesta.“ Takhle jsem tenkrát reagovala. Recipient v tu chvíli sice kouká jako opařenej, protože si uvědomí, jak moc intimně do konverzace zabrousil, zároveň ho ale nijak neurážíte, a můžete tedy mít čisté svědomí.

A dlouhá cesta před námi opravdu byla. Neptejte se, prosím, párů na to, kdy už budou mít dítě. Jinak vám jednou dají pravou českou facku. A jestli jste to zrovna vy, co jste se mě tenkrát na dítě zeptali, buďte rádi, že jsem se nerozbrečela nebo na vás nezačala řvát. Haha. Věc se má totiž tak, že páry děti mají, až když je chtějí mít nebo až když je můžou mít. Nic mezi tím neexistuje. Pokračujte, jestli chcete číst story jedný neplodný hysterky.

Když mi bylo asi pětadvacet, smála jsem se ženskejm, který si počítají plodný dny. Když jsem to někde zaslechla, vždycky jsem se tomu podivovala. Samozřejmě do tý doby, než jsem si do iPhonu stáhla aplikaci s názvem Ovulation Calculator. Mimochodem těch appek na tohle téma je nespočet. Škoda, že neexistuje nějaká, která by zdravou ovulaci i vytvořila. To je konec, říkala jsem si. Budu nutit svýho manžela, aby se mnou souložil v předem naplánovanej čas. Chtěla jsem nad tou mizérií vyzrát a nechtěla jsem ho do toho zatím zatahovat. Řekněme tedy, že jsme sexuálně žili stejně jako před tím, ale o svých plodných dnech jsem věděla jen já. No a když mi aplikace ukázala plodný den a k nějakýmu tulení se neschylovalo, jednoduše jsem muže svedla. Zní to skoro jako zápletka z nějakýho thrilleru z roku 95, kde hlavní ženskou postavu hraje Demi Moore, ale já jsem se špatně necítila. Jediný, co jsem svýmu muži dopřávala, byl sex. Píšu to zejména proto, že spoustu párů se diví, že nemůžou otěhotnět, ale vrznou si šestkrát za rok. Tak to je málo, lidi! Když na to období vzpomínám, dochází mi, že jsem žádnou aplikaci ani mít nemusela. Náš sexuální život byl fakt bohatý a častý. O to víc nám začalo docházet, že něco není v pořádku. A co bylo to NĚCO? Byla chyba ve mně? V něm? Nebo v naší partnerský kombinaci? Bála jsem se, na co přijdeme, ale měli jsme nutkání začít to řešit. Tenkrát jsem poprvé šla ke gynekologovi s otázkou, jestli se mnou není něco špatně. Ještě než jsem si ale sedla na židli v ordinaci, zeptal se: „Tak kdy bude miminko? Už se nějakou dobu snažíte, viďte?“ A to bylo poprvé a naposledy, kdy mi ta otázka od někoho nevadila.

Hrozně se mi ulevilo. Konečně se to začne hýbat. A poprvé se mě na ni zeptal někdo, kdo mý děloze alespoň trochu rozumí a zná ji. Mimochodem, o mém gynekologovi musíte vědět jednu věc: Je to tak trochu blázen. Mezi námi, mně všichni gynekologové přijdou jako blázni. Který zdravý člověk si zvolí právě tento obor, při jehož praxi uvidí denně deset až dvacet vagín?

Mám jednoho kamaráda, který se mě pravidelně (tak jednou za rok) ptá, jestli my holky opravdu necítíme nějaký vzrušení na gyndě. Že to přece musí být svým způsobem sexy. Ještě jednou a pro všechny – není. Na gynekologickým křesle je i nymfomanka jako vysušenej Balaton. Vyrůstala jsem na sídlišti a v těchhle místech se moc nevyskytovaly soukromé gynekologické kliniky. Tak jsem šla s mámou na tu, kam chodila i ona. Po mámách zpravidla dědíme první podprdy, blbý nálady a taky gynekology. Těsně před první návštěvou jsem se cítila hrozně důležitě. Možná i proto, že tomu předcházelo rodinné přiznání, že potřebuju antikoncepci. Moje předurčená ordinace se nacházela ve třetím patře jednoho paneláku. A jestli znáte nějakej klasickej panelákovej byt 3+1, tak přesně tam byla ordinace rozmístěná. Představte si čekárnu jakoby v ložnici vašich, ve vašem pokojíčku znuděnou sestřičku vybírající kartičky pojištěnce, no a v obýváku doktorku. V „kuchyni“ jsem nikdy nebyla, ale asi tam měli uskladněný antikoncepční pilulky a základní medikamenty. Moje paní doktorka měla vybavení podobné tomu, co měl doktor provádějící potraty ve filmu Pravidla moštárny. Než mě ale stihla vyšetřit, vyhrkla v momentě, kdy jsem ve svých patnácti poprvé vstoupila do dveří: „Styk byl?“ V tu chvíli jsem byla tak nervózní a překvapená z jejího poněkud hurónského přístupu, že mi jako správnému modernímu teenagerovi její slovní spojení v hlavě přecvaklo na anglické Stick Bill, a tak jsem jí upřímně odpověděla: „Já se omlouvám, ale já nevím, co to znamená.“ Začala se opravdu velmi nahlas smát (devil‘s laughing) a řekla: „No, asi to z tebe nevypáčím, děvenko, pojď si lehnout a já to zjistím sama.“ Takhle začala má pouť po gynekologických vyšetřeních. U této paní doktorky jsem setrvala asi sedm let. Neměla ultrazvuk a měla studený kovový náčiníčko, o kterým vždycky prohlašovala, že hrozně studí, ať se neleknu. Jo a má ho doteď, říkala máma.

Až při stěhování jsem na doporučení své kamarádky (Alenko, děkuju!) ordinaci vyměnila. A světe div se, mají tam moderní technologie a taky trochu jiný přístup. Jen jsem opět natrefila na trochu podivínského doktora, který je velmi milý, ale až moc vypráví. Tedy přesněji řečeno chce si povídat, když je něčím ve vás. Ženy mi porozumí, když napíšu, že v okamžiku fyzického gynekologického vyšetření chcete jakoby zmizet z tohoto světa, zavřít oči a odpočítávat vteřiny. Takhle bych to asi dělala já, kdyby mi můj MUDr. zrovna nepovídal o své milence a o tom, jak s ní jezdí na jachtu a je to zkrátka hrozně vzrušující. Je to takovej ten staromládenec, který se rád chlubí mužnými historkami a taky dělá trapnofóry. Normálně bych řekla „fóry přes čáru“, ale vzhledem k tématu jsem se tomu snažila vyhnout.

Já: „Chtěla jsem se s vámi, pane doktore, poradit, jestli už náhodou není na čase navštívit nějaké to reprodukční centrum, když se o dítě snažíme bez úspěchu už tak dlouho.“

MUDr.: „Paní Kulhánková, jste si jistá, že váš pan manžel chodí při milování do správného vchodu? CHA CHA CHA CHA CHA CHA!“

No a tak. Já tedy na gyndě nikdy vzrušená nebyla. A nikdy asi nebudu. Obzvlášť když můj doktor mluví o análu.

Vždycky jsem toužila po takovým tom klasickým otěhotnění. Nechtěla jsem být vystresovaná, chtěla jsem jen žít, možná si s partnerem ani oficiálně neříct, že už se „snažíme o dítě“, a pak jednou ležet na té gynekologické koze a překvapená poslouchat dobré zprávy od doktora. Určitě to znáte z filmů: „Paní Nováková, mám pro vás milou zprávu, jste v jiném stavu, vypadá to na 8. týden, vidíte – tady je srdíčko!“ Tak tenhle scénář nikdy nezažiju a Novákové trochu závidím. Určitě ani nevěděla, že to s Novákem dělá ve svý plodný dny, že má správnou bazální teplotu a že ten její kamarád ze střední, kterýho si pak vzala (Novák), má vcelku kvalitní spermie. Taky si ani nevšimla, že má její menstruace asi 10 dnů zpoždění. Nováková je dítě štěstěny. To dítě ani určitě nechtěla tak moc jako já. Život je nespravedlivej. Nemám ráda Novákovou. A když se snažíte o dítě, takovejch Novákovejch je kolem vás spousta. Obrňte se tedy ještě předtím, než začnete chodit na umělý oplodnění. Potom se z nelásky k Novákové stane nenávist.

„Zase jsi to dostala?“

KAPITOLA DRUHÁ

Menstruace je záludná záležitost. Když je vám třináct roků a ještě ji nemáte, bortí se vám svět. Všechny holky ze třídy ji už mají a vy ne. Čekáte na ten první trapas, kdy to dostanete v tělocviku, červená prosákne při šplhu do sportovních trenýrek a všechny ostatní holky se začnou smát. Cítíte se sice trapně, ale zároveň se od této chvilky má všechno změnit. Mají vám ještě narůst prsa (ok, to se mi nikdy nestalo), máte se zaoblit, ale to není vlastně podstatný. Podstatný je, že vaše reprodukční dovednost začala pracovat a nikdy už nic nebude jako dřív. Ani vaše matka už vás nemůže brát jako dítě. Pak léta plynou a vše začíná být stejný. Chcete víc. V životě ženy totiž může nastat okamžik, kdy se menstruace přesytí. Už ji nechcete. Konečně chcete těch vajíček, co ve vás rostou, nějak využít. Nechcete, aby dál praskaly. Už na měsíčky nejste hrdá, místo toho vás začnou frustrovat. Něco, co jste si ve třinácti vymodlily, je o patnáct let později vaším úhlavním nepřítelem. Tedy spíš důsledkem vašeho nepřítele – nemožnosti otěhotnět. Úderem první periody se žena ocitá ve svém reprodukčním období a teoreticky je připravená na plození dětí. O 180 menstruací později jsem se sama sebe ptala: A kde je sakra ta praktická část? Zmiz, ty krvelačná bestie!

Muži nemají rádi menstruaci. Má to dva hlavní důvody. Některé ženy nechtějí mít při menstruaci sex. A v případě, že se jako pár snažíte o dítě už dlouho, znamená pro chlapa každá další menstruace FAIL. Zase před časem nepředal sperma v ten správný moment – to se mu honí v hlavě. Můj muž taky přestal mít menstruaci rád. Nejen proto jsme přistoupili k fázi různých vyšetření. Každý z partnerů začne přirozeně přemýšlet, v kom že je ten zádrhel, i když si to nechce připustit. Modlila jsem se, aby ten problém, samozřejmě řešitelný, byl ve mně. Nikdo nechce pozorovat a litovat raněnýho býka, kterej zjistil, že před sebou vlastně nevidí červenou muletu, anebo i vidí, ale tak nějak k ní klopýtá a nedokáže ji skolit.

Nejprve jsem šla na kobereček já. Můj pan gynekolog asi po půl roce vyzkoumal, že prakticky neovuluju. Respektive ovuluju, ale prý o tom tělo jakoby neví. Jinak říkal, že „to tam mám hezký“. A doteď se tajně modlím, že tím myslel „připraveno na početí“. Ovulace tedy žádná, ale perioda byla jako hodinky. Jako stále se vracející polednice. Každá žena zvládá menstruaci jinak. Některá to ani nepociťuje, některá ztrácí litry krve, některá je na pěst a jiná zase happy. Nicméně když se snažíte být oplodněná a nějakou dobu už vám to nejde, měsíčky jsou jako facka. Pravidelná česká facka. Taková ta, která hrozně bolí. Taková ta, o který svýmu muži nechcete říct, protože ho tím po měsíci zase zklamete, ale on se o ní dozví dřív sám, protože vaše krabička s tampónama se opět vynoří ze šuplíku v koupelně, aby byla víc po ruce. Takhle přesně nás menstruace fakt štvala. Vzpomínala jsem tenkrát na animovaný seriál Byl jednou jeden život. Pamatujete se na něj? Vždyť to tam bylo jasně popsaný! Když je vajíčko připravený, mají k němu dorazit spermie. Jako malá jsem o tom neměla pochyb. No a jako velká jsem už měla všechny pochyby světa. Sakra, tak na co ty vajíčka mám? Fuj, nesnáším svý tělo. A svý vajíčka. A tampóny. A seriál Byl jednou jeden život. Tenkrát mi tam kecali.

„Zase jsi to dostala?“ ptal se mě každej měsíc můj muž. Neptal se kousavě, jen si chtěl ověřit, na čem jsme. V tý době jsme naše neúspěšný oplodňovací počínání doma moc nerozebírali. Byli jsme z toho všeho sice trochu nervózní, ale stále jsme žili svůj život, bavili se a nechali se obklopovat i jinými tématy. Jenže vždycky, když přišlo „krvavý“ období, něco jsme o našem stavu nestavu pronést museli. A tak se s pravidelnou periodou dostavovaly i pravidelný diskuze, který nám moc k dobrý náladě nepřidávaly.

„To nevadí, vždyť to vyjde příště.“

„No tak jsi to dostala, máme ještě spoustu času.“

„Sakra, tak se na to tak nesoustřeď!“

To byly nejčastější věty, který v té době pronášel můj manžel. Spoustu času jsme sice asi měli, ale to mě v tu dobu nezajímalo. Zajímalo mě jen, proč to sakra nejde hned. Ta zpropadená pravidelná menstruace se každej měsíc vloudí do partnerskýho života a připomene vám, že kdybyste vy a váš manžel byli Adamem a Evou, lidstvo ani nevznikne. Připomene vám, že to jediný, po čem toužíte, zkrátka nemáte. Připomene vám, že je tady docela reálná šance, že děti nikdy mít nebudete.

Dřív jsem slýchávala o párech, které děti nemůžou mít. Byl to pro mě naprosto vzdálený problém. Něco, co se mi (nám) přece nemůže nikdy stát. A ejhle. S dvacátou pátou nevítanou periodou mi došlo, že do tý menšiny patřím. Mimochodem, s přibývajícími léty roste počet párů, které se dětí klasickou cestou nedočkají. Je to přímá neplodná úměra. Když jsme se s mým mužem začali asi po roce strachovat o naše reprodukční dovednosti, moje blízká kamarádka řešila se svým mužem stejný problém už déle. Hodně jsme si v té době o všem povídaly a vysvětlovala mi všechno, co se týká umělého oplodnění nebo inseminace. Vše jsem prožívala s ní a držela jí palce. Jejich cesta byla taktéž trnitá, ale na konci vznikla Bella. Krásná holčička, která na světě už třetím rokem běhá a rozumuje. Bella vznikla právě v jednom z pražských reprodukčních center a pro mě byla světýlkem na konci smutného tunelu. Byla pro mě naděje, že by nám tam taky mohli pomoct. Tedy až bude nejhůř. Ale to předbíhám. V té době se ještě nevědělo, jestli za naši neschopnost počít dítě můžu jen já, nebo jestli k tomu přispívá i ten můj Bivoj. To se mělo teprve zjistit. Těch zjištění jsem se nebála. Věděla jsem, že můj muž je normální, žádný macho-debil typ, který by se přes problém na své straně nepřenesl. A zároveň jsem věděla, že s potíží na mé straně se vypořádám lehce, jsem silná. A můj cyklus je pravidelnej, tak čeho se bát. Jen tam pak nějak podpoří ovulaci a budu jako Marie Terezie. Tedy dvanáct dětí bych asi nechtěla, ale lepší než nic, co myslíte?

Chlapi, klobouk dolů

KAPITOLA TŘETÍ

Bylo ještě potřeba vyšetřit partnera, tomu se zkrátka neubráníte. V ruce mi přistál dokument. Ten, který jsem měla předat svýmu muži. Mimochodem, pojďme mému muži nějak říkat, protože už mě nebaví to neosobní „manžel“. Co takhle pan S.? (Pozn. aut.: pan Spermie.) Žádanku na vyšetření a detailní rozbor spermatu. Víte, co to znamená? Můj manžel bude muset jít do té speciální místnosti a vystříkat se do prázdnýho kelímku. Podle mě noční můra každýho normálního chlapa. Jasně, není chlap jako chlap, ale když to vezmeme kolem a kolem, pánové si tu svou chloubu celý život tak nějak střeží. My ženy chodíme od puberty na prohlídky na gyndu, jsme zvyklé, že se v nás neustále někdo vrtá, ale chlapi svoje nádobíčko ani cokoliv s ním souvisejícího s nikým třetím většinou moc neřeší. Tedy pokud nemají rádi pravidelný sex na potkání a nejsou každej měsíc na venerologii. Ale zpět k mému muži. Byl skvělej. Neremcal. Věděl, že jestli chceme dítě, musíme pro to něco obětovat. Překvapivě byl rád, že už to má v ruce (myslím tu žádanku na vyšetření spermatu). Byl rád, že se to někam hýbe. A byl rád, že brzy budeme vědět na sto procent, kde všude ten problém vězí. Nebo to alespoň říkal. A hrdě šel. A dokonce všem svým kamarádům řekl, že TAM jde. Což na mě působilo dost typicky žensky. Představovala jsem si, jak pak jeho kámoši sedí v hospodě a pronášejí věty typu: „Dnes na něj mysleme. Vždyť se šel uspokojit do toho speciálního centra. Snad to dopadne dobře a má to tam silný a zdravý. Pojďme si na něho připít!“

Manžela poslali do místnosti s posvátným, ještě prázdným kelímkem. Všichni tušíme, že na takových místech jsou mraky porna. A já si tedy vždycky ještě představuju, že na recepci mají sexy sestřičky. Ale ty tam prý nejsou. Na manžela jsem myslela jako nikdy předtím. Poslal mi před akcí z tohoto pokoje selfie (který tedy posléze ukázal i oběma našim rodinám – já vím, taky mi to přišlo divný). Byl na ní jen jeho zoufalý výraz a za ním koš plný použitých kapesníčků, které nebyly jeho, abyste rozuměli. A taky tam bylo pět časopisů Leo. Na jednom z nich byla Tereza Pergnerová a všichni víme, že tohle číslo vzniklo asi před dvaceti lety. WTF? Stačí vynášet koš a koupit každý měsíc nový porno časopis, hned by se kluci cítili lépe. Taky tam byla otevřená ventilačka a venku křičela sestřička Maruš na sestřičku Jaruš, ať jde na cígo. No hotové sexy podhoubí pro už tak velmi nemacho masturbační chvilku. Ale dal to jako pán. Ještě aby ne, prej u toho myslel na mě, tak to alespoň říkal. A i když v tomhle určitě kecal, bylo mi ho líto. Doufala jsem, že si bude moct vybrat z různých druhů videí a že tam bude uklizeno, ale ne, chudák si zkusil. Volala jsem mu tehdy odpoledne a ptala jsem se, jak dopadl. Řekl mi, že asi není úplnej Slim Jim. Přišlo mi to vtipný. Pamatuju si, že pak vozil ty svoje výsledky vytištěný na papíře v autě v kastlíku a sám od sebe je někdy ukazoval kámošům, i když se neměl zase tak úplně čím chlubit. Ten papír máme doma doteď a někdy se na něj ze srandy koukáme. Tak to vidíte. Tak dlouho jsme řešili, v kom z nás ten problém je, až jsme zjistili, že v obou. Pravidelný cyklus je mi celkem k prdu, když se moje vajíčko pravidelně neuvolňuje pro oplodnění. A ono i kdyby se uvolnilo, tak by v mý smutný děloze jen tak sedělo, protože by se k němu ty líný, pomalý spermie nedostaly.

Chlapi, klobouk dolů.

Těhotný kámošky

KAPITOLA ČTVRTÁ

Těhotný kámošky vás serou. Teda když chcete být taky těhotný. A kdykoliv je vidíte, chce se vám hrozně brečet. Ale místo toho se usmíváte a ptáte se jich, jak se cítí. A ony většinou říkají, že je to krásný, ale že jsou chvíle, kdy není o co stát. A vy máte chuť je napadnout a zařvat na ně: „Nestěžuj si! Chtělas to. Nikdo neříkal, že to bude jako wellness pobyt!“ Tak.

Já byla naštvaná na celej těhotnej svět. Tenkrát zrovna reprízovali v sobotu dopoledne film Junior. Danny deVito a těhotnej Schwarzenegger, pamatujete? Jestli dokáže bejt březí i guvernér Kalifornie, tak to jsem dost v prdeli. Můj život byl s každou oplodněnou známou či neznámou ženou smutnější a smutnější. Znáte to – někdy svoje zoufalství definujete právě štěstím ostatních. Je to nedobrá lidská vlastnost, ale zpětně se k ní přiznávám. Primárně jste rádi, když je váš blízkej člověk šťastnej. Většinou převládá pocit „budu šťastná, když ty budeš šťastná“. Čtete to určitě i vy dámy, které jste mě tehdy těhotné potkávaly, a teď si říkáte, co jsem za magora. Jen doplňuju, že jsem při našem setkání rozhodně necítila nenávist. Cítila jsem pozitivní závist, něco jako „ach jo, já chci taky; proč se opily na dovolený, jednou neřekly, že je bolí hlava, a už jsou v tom, a já pořád NIC?“

Pamatuju si, jak jsem měla sraz se svou kamarádkou, se kterou jsem se neviděla cca devět měsíců. A hádejte co? Ano. Přišli už dva a tím druhým nemyslím jejího chlapa. Najednou přicházela, rozepínala si kabát a udělala ten „funny eso peso“ chvat, při kterém jí vylezl buben. A já se hrozně lekla, co to se mnou udělá. Asi minutu jsem se litovala a neposlouchala, co říká, ale pak jsem se sebrala a vnitřně si hrozně vynadala. Jsi kráva, Ivano! Kvůli tomu, že nemůžeš mít děti, přece nevymře celý lidstvo!

Z mých vět můžete mít pocit, že chci všechno hned. Nechci. Chtěla jsem mít možná hned jen dítě. Dítě, který prej vzniká tím nejpřirozenějším a nejkrásnějším způsobem. A něco vám řeknu. Vždycky mi přišlo podezřelý, že může vzniknout při sexu. A to mi nemělo přicházet na mysl. Teď asi budu mít dítě ze zkumavky. Když jsem byla malá, doneslo se ke mně, že děti můžou vzniknout i v laboratoři. Že existují lidé, kteří svou ratolest neumí počnout. Připadalo mi to tenkrát jako sci-fi. Jako dítě mě napadalo, že děti, co nevzniknou přirozeně, musí být divné. Ale zpět ke kámoškám.

Jedna z mých kamarádek otěhotněla tak, že si se svým mužem řekli, že chtějí mít dítě. Tak si další měsíc vypočítali plodný dny a ona otěhotněla. Tramtadadááá! Další zase potkala svýho novýho přítele v lednu a už v dubnu stejného roku oznamovali, že čekají rodinu. Gratuluju, vy nezodpovědní puberťáci! Dělám si srandu (trochu). Každej nově vzniklej život si zaslouží přející okolí, ale chápejte mě. Cítila jsem se asi jako holka, která nemá ve 38 letech chlapa a pomáhá své nejlepší kamarádce se svatbou. Jo, asi jí to přeje, jestli ji má opravdu ráda. Když ale jde ta nejlepší kámoška k oltáři, tahle singl slečna si v duchu říká, že by nevěsta mohla aspoň zakopnout nebo že by na jejího nastávajícího mohl spadnout meteorit. Víte, jak to myslím? Každý z nás někdy zažil pocit, že někomu k něčemu gratulujeme a zároveň si říkáme: „Do prdele, proč ne já? Já chci takyyy!“ Pomáhalo mi vždycky napůl přiznat barvu. Připouštěla jsem například takovou tu zdravou závist. „Jééé, to je skvělý, moc gratuluju. Já ti tak závidím!“ Dostala jsem tím svou zlost aspoň trochu na povrch. Zlost na sebe samu, na své tělo a na smůlu, kterou naše neustálý souložení mělo. Když se nad tím zamyslím, kdyby všechno bylo spravedlivý, zdědila bych reprodukční talent po našich. Moje máma, cha, ta byla v jináči hned. Jezdila jako zpěvačka na zájezdy s orchestrem a jednou si k ní na pokoj přišel půjčit fén jeden trumpetista. Ten trumpetista je můj táta. Tam prakticky stačilo zaťukat na dveře! Chápete to? Proč jsem tuhle superoplodňovací schopnost nezdědila, nevím. Hlavně že po mámě mám panický ataky.

Moje máma mi taky dost pomáhala. Třeba tím, že mi každej tejden zavolala, že je další moje bývalá spolužačka těhotná.

„Ivan, potkala jsem paní Novákovou a jejich Radka je těhotná!“

„Ivan, potkala jsem paní Přibylovou a jejich Simča je těhotná!“

„Ivan, pamatuješ si tu naši sousedku, jak teď odmaturovala – takovou tu plnější – tak ta je těhotná!“

Díky, mami. Tenhle tejden už mi, prosím, nevolej. Potřebovala jsem, aby se celej svět přestal rozmnožovat. Moje hlava začala brát otěhotnění jako závody. Tak Radka už čeká dítě? Hm, tak vyhrála, je lepší žena než já. Hon za oplodněnou dělohou započal a já jsem si v hlavě vytvářela příšerný scénáře. Doma před manželem jsem dělala, že jsem naprosto v pohodě, ale začala jsem se opravdu bát, že mu nikdy nebudu moct dát dítě. Jediný, co mě vždycky trochu uklidnilo, bylo připomenutí si toho, že jeho náklad taky není úplně hoden medaile za sprint. Aspoň si nemůžeme nic vyčítat. Potkali se dva lůzři. Třeba proto, aby si jednou adoptovali dítě?

Nikdy jsem nebyla takovej ten typ krev a mlíko. Prsa se mi malinko nalila v patnácti letech, ale stejně jsem si do podprdy 70A musela všívat ještě výplň. „Samá ruka, samá noha“, to jsem byla já. Nikdy jsem neměla to pravé ženské sebevědomí. A co si budeme nalhávat, naším nedařením se se moje nejistota prohlubovala. Všude jsem mlsně koukala po těhotných. To pro mě byl vrchol ženskosti a taky příčina mé závisti. Břicho, prsa, zadek – o tom se mi zdály sny. Na Instagramu jsem musela přestat sledovat holky, co otěhotněly. Každá nová fotka ultrazvuku na Facebooku (a že jich bylo a je) znamenala utrpení. Někdy jsem naopak chtěla potrápit sama sebe, zadala jsem si do insta vyhledávače #pregnant a čekala, co vyleze. A před usnutím jsem koukala na těhotenský fotky cizích holek. Před okolím jsem dělala, že jsem nejvíc v pohodě, ale doma se ze mě postupně stával docela dobrej případ do bohnický léčebny. To jsem samozřejmě neplánovala. Holky to přece mají od společnosti nalinkovaný, ne? Máme vyrůst, najít si partnera a pak se s ním přirozeně rozmnožit. Hodiny mi tikaly jako blázen a ze mě se postupně blázen stával. Začala jsem přemýšlet i nad tím, že jsem to v životě měla hrozně jednoduchý. Vše mi zatím vycházelo na první dobrou.

Dětství: krásné.

Rodina: skvělá.

Studium: v pořádku.

Vysněná práce: splněno.

Odchod z vysněné práce: splněno.

Přechod do další vysněné práce: splněno.

Uvědomění, že jsem našla otce svých budoucích dětí: výborně.

Kdyby se mi povedlo otěhotnět hned, vesmír by možná nebyl v rovnováze. Taky si myslím, že nějaká energie, která mi děti nepřála mít hned, jak si usmyslím, se u mě vyskytovala odmalička. Už jako puberťačce se mi pravidelně zdály sny o porodu. Porodila jsem ve snu za svůj život stovky dětí. To není normální, ne? Díky takovým snům mě napadalo už dávno, že s přirozenou reprodukcí budu mít problém. Za život jsem se samozřejmě dostala do pár situací, kdy jsem si musela dělat těhotenský test, a vždy dopadl negativně. Tenkrát jsem to přikládala štěstí, dnes to přikládám smůle. Nebo si to zasloužím? Proklouzávala jsem životem tak snadno a úspěšně, až se někdo nade mnou rozhodnul, že dál už to tak lehce klouzat nebude?

Nechápejte mě špatně, jsem těžkej ateista a ani v dobách největšího zoufalství jsem se modlit nezačala. Ani vlastně nevím, jak se to dělá. Jednou jsem v rádiu omylem naladila Proglas a jeden pán se tam vyjadřoval k párům, kterým se delší dobu nedaří mít rodinu. Docela jsem se pobavila. Doporučoval jim nepoužívat jakoukoliv ochranu. Jé, a já kráva jsem to doteď dělala s hormonálním tělískem a kondomem! No a další jeho doporučení bylo obrátit se na víru. Já ti dám takovou víru! Myslíte, že to vzdávám? Já v nás věřím. Věřím i v to, že budeme mít jednou rodinu, ale ještě nevíme jak. Neexistující ovulaci ani pomalé spermie podle mě bůh nevyléčí.

Člověk samozřejmě zabředne i do takových myšlenkových klišé, jako proč mají děti ti, kteří si to „nezaslouží“. Proč mají děti ti, kteří je pak strkají do babyboxů. Ti, co se o ně pak nedokážou nebo nechtějí starat. Proč vůbec na MTV existuje pořad 16 and Pregnant. Kolik šestnáctiletejch holek v Americe šlo se svým kámošem po velký přestávce za školu, koupili si na falešnou občanku dvě piva, náhodou měly ovulaci a třičtvrtě roku poté si nechali od produkce zaplatit majlant, aby jim porod ještě natočili. Ten pořad mě v pubertě naprosto fascinoval. Měla jsem pocit, že otěhotní každej. Ten, co chce, i ten, co nechce. Škoda, že MTV netočí i o Středoevropankách v nejlepším věku, který do toho za boha nemůžou vlítnout. Jmenovalo by se to 30 and Never Pregnant a já bych hrála hlavní roli. Je ksakru jasný, že musí existovat nějaká rovnováha. Život každýho z nás se nemůže plánovat podle mustru. Děti jednoduše mají i ti, co je na začátku zas tak moc nechtějí, a ti, co je chtějí, je někdy nemůžou mít hned. Nebo je nemají nikdy. Jinak dcerám těch holek ze 16 and Pregnant by teď mohlo být okolo 16 roků, podle mě už jsou v tom a ze svých maminek udělají třicetiletý babičky. Jenže časem dojdete k tomu, že všechny tyhle myšlenky vám nikterak nepomůžou. Jsou jen výsledkem vaší zloby. Vykašlete se na babyboxy a na lidi, co děti nechtějí a mají je. Oni vaše vajíčko s partnerovou spermií nespojí.

Rady nad zlato

KAPITOLA PÁTÁ

V tý fázi, kdy o vašem snažení už pár lidí ví, se dozvídáte spoustu nezapomenutelných rad. Každej je psycholog, gynekolog, porodník a genetik. Třeba moje máma je sice zpěvačka, ale taky mi k otěhotnění dala pár odborných rad:

„Ivan, kdybys ztloustla pár kilo, byla bys v tom hned!“ Jasně. Já jsem od přírody hubeňour, ale teď se do toho opřu, přiberu minimálně dvacet kilo a mimčo to pak bude mít měkký. Shit.

Dobrý rady jsou taky připomínky, který radami nejsou. „To je tím životem, co jsi vedla. Sedni si na gauč k televizi a uděláš nejlíp. Pořád po večerech někde! Já se těm vajíčkům vůbec nedivím, že jsou zmatený.“ Zmatený asi jsou, ale rozhodně to není tou party před rokem v Roxy.

Minulý týden k nám máma i s tátou přišli na návštěvu a máma, že mi chce něco říct o samotě. Vedu ji do ložnice, kde si najednou všimnu svýho vibrátoru, co leží na posteli. Zmatkovitě vystřeluju, beru ho do ruky, dávám nenápadně za záda a vkládám jakoby nic do skříně. Máma se dramaticky zeptá: „Ivan, co to bylo? Nějaký drogy, viď?“ Aby nedostala infarkt, sděluju jí, že to nebyl sáček s pervitinem, ale sexuální pomůcka. Máma si zklamaná pomalu sedá na postel a povídá: „Co mě ještě v životě potká… Holka, ale jestli to děláš s tímhle, nediv se, že ještě těhotná nejsi.“ Mami, díky. Máma si taky myslí, že nemůžu otěhotnět proto, že kouřím (dávala jsem tehdy v průměru pět denně). Ale já si vždycky říkám, že když otěhotněla i Katka z dokumentu Třeštíkový, že já teda můžu taky.

Ale zpátky k radám! „Prostě na to nemysli.“ To vám začne říkat úplně každej, protože asi někde slyšel, že se to má říkat. Zkoušeli jste někdy „nemyslet“ na něco, na čem vám záleží? Všichni vám říkají, že je to jen v hlavě. Jasně že nemyslíte pouze na to, jak otěhotnět, ale když se cokoliv přiblíží tématům miminka, sexu nebo mateřství, prostě na to myslíte, takhle lidská psychika funguje. Něco chcete a musíte na to myslet. Každej vytáhne z rukávu super příhodu o vzdálený sestřenici, která nemohla mít děti, ale pak na to „přestali myslet“ a hned si jedno udělali. To je ale hroznej bullshit. S odstupem času se sice může zdát, že na to ta sestřenka s chlapem nemysleli, ale věřte mi, že mysleli. Možná byli jen uvolněnější, nebo zoufalejší. Něco z toho ale určitě. Když mi moje okolí „radilo“, ať na to prostě tak nemyslím, představovala jsem si, jak je všechny jednoho po druhým shazuju do Macochy. Bum. Prásk. Bác. Nakonec se ze mě kvůli neschopnosti otěhotnět vrah nestal, ale znáte to – představivost je hrozná věc.

Taky se lidi často utěšují větou: „Ono to přijde ve správnou dobu.“ Nepřijde to ve správnou dobu. To se jen tak říká. Kdyby to přišlo ve správnou dobu, tak to přišlo, když jste po tom začali toužit. Takhle to je. Možná se ale ve mně objevila ta vlastnost jedináčka, který chce všechno a hned, jakmile si usmyslí. I toho našeho sexu mi začínalo bejt líto. Bylo to pořád skvělý (zdravím tě, můj milý, jestli to čteš), ale bylo to zkrátka k ničemu.

Když začalo jít do tuhého, okolí začalo radit i velmi konkrétně. Zdravě jez, nepij, nikdy nekuř, spi minimálně osm hodin denně, nestresuj se. To bychom měli rady ohledně mého životního stylu, který (a to je bohužel pravda) nebyl úplně podobný tomu Olgy Šípkové. Zkrátka tu sedmičku jsem vyžahla vždycky, když jsem se setkala s kámoškou, cigárko jsem si k večeru sem tam taky zapálila a vzhledem k tomu, že jsem tehdy hrála jako DJ, spánek byl vcelku nepravidelnej. Co vám budu povídat, život hodnej tibetskýho mnicha to nebyl. A to jsem hned chtěla dítě? Aniž bych pro to v tomhle směru něco udělala? To vás možná napadá. Jasně, chtěla. Věděla jsem, že kdybych změnila svůj režim, začala abstinovat a vzdala se nočního života, hráblo by mi úplně. Při představě, že bych seděla doma jako Matka Tereza a další rok neotěhotněla, se mi dělalo mdlo. Možná vám to nedává smysl, ale v mý hlavě to smysl dávalo. Nemohla jsem svý snaze tenkrát dát víc, než bylo zdrávo. Nechtěla a nemohla jsem ztratit sama sebe. Chtěla jsem se dál bavit s kamarády, dál pracovat a k těstovinám si s panem S. každý pondělí otevřít dobrý víno.

Další rady přicházely na poli výrobním, tedy erotickém. Že jste to vy, pár z nich představím.

Musíte to dělat pomalu. (Tahle rada mě nakonec pobavila nejvíc. Nekladla jsem doplňující dotazy, ale napadalo mě – jak jako pomalu? Jako ve slow motion režimu? Nebo říct panu S., ať na konci zbrzdí a zkusí ten náklad vypustit třeba jen rychlostí 30 km/h?)

Musíte mít divokej sex. (Dík, to nepomáhá.)

Musíte být při sexu opilí. (OK, to bych někdy mohla zvládnout.)

Nesmíte být při sexu opilí. (Dobře, někdy se pokusím.)

Musíš si po sexu dát nohy nahoru. (Spolehni se.)

Musíš si ho tam při ejakulaci ještě rukou podržet. (To bude pan S. vřískat radostí.)

Tvůj muž by měl před „ovulačním“ sexem abstinovat. (Budu ho sledovat, a když zjistím, že někdy masturbuje, samozřejmě mu to zatrhnu.)

Měli byste zkusit i jiné polohy než normálně. (Prozkoumáme kamasutru, díky za tip.)

Už jste zkusili tantru? (Ne, nepotřebuju zažít několikahodinovej orgasmus jako Sting. Stačilo by mi jedno zdravý dítě.)

Otěhotníš jedině v poloze na boku. Takhle jsme udělali naši Kristýnku, takže to rozhodně funguje. (Díky, tak to zase asi vím víc, než jsem chtěla.)

Nejlepší je prstíková metoda. To musíte vyzkoušet. (O této věci kolují legendy, ale rozebírat je tady nechci. Jestli vás zajímá, o co jde, zajděte si na modrykonik.cz. Mimochodem, tam se to radama jen hemží a jedna je lepší než druhá.)

Moc děkujeme za všechny rady. Já to doma vyřídím v plném znění a uděláme vše, co je v našich silách, nejlépe zkusíme všechno najednou. Máme to v sobě každej z nás – přesvědčení, že když se nám něco povede, je to určitě tím, jak jsme se k tomu konkrétně dopracovali. Ve zkratce asi takto: Jarda s Milunou se v hospodě opijí, pak to doma dělají v poloze zpocenýho tygra, Miluna dá ještě po aktu nožky nahoru a za devět měsíců je na světě Jarda junior. Díky tomuto pak Miluna radí ostatním kamarádkám, že by mohly otěhotnět díky kamasutra experimentu spojeným s polohováním pánve po aktu. No a tímto způsobem vám vlastně radí každej. Zábavné na tom je, že lidi tak na sebe odhalí ledacos ze svého intimního života. Byl to pro mě tenkrát tak trochu pasivní výzkum sexuálních praktik našeho okolí. Aha, Milan rád tantru, Kristýna je při sexu vždycky opilá a Monika ho Kubovi přidržuje. Děkujeme, že jste nás vzali do své postele.

Reprodukční centrum

KAPITOLA ŠESTÁ

Musíme pokročit v našem příběhu, dítě se totiž samo neudělá. Prej ale existuje místo, kde dobře inseminujou a mimotělně oplodňujou. Když jsem byla malá, viděla jsem v televizi dokument o umělým oplodnění. Jmenoval se Děti ze zkumavky a zdál se mi jako úplný sci-fi. Hlavní roli hrály zkumavky, pipety, mikroskop, ženský na lůžkách a nemocniční prostředí.

Pravděpodobnější mi tenkrát připadalo, že bych se jednou jako dospělá ocitla třeba v reálnejch Star Wars než na nějaký klinice reprodukční kliniky. A přece přišla chvíle, která mě tam přivedla. Docela divný ale bylo, že jsem se tam hrozně těšila. Vždyť teď nám už konečně někdo opravdu pomůže, no ne? Rekapitulace: Oba za sebou máme patřičné vyšetření. A prakticky řečeno, šance, že by se jeho zdravá spermie střetla s mým zdravým bujícím vajíčkem, byla malá jako moje prsa ve čtrnácti (a vlastně i aktuálně). Tím myslím téměř mizivá. A tak jsme jako dva dospělí lidé usoudili, že nebudeme genetickým materiálem jen tak nazdařbůh plýtvat a navštívíme reprodukční centrum. Stačí si už jen vybrat! A ano, tušíte správně, že to je další challenge.

Jak se tohle jako vybírá? Mám jít po sympatické barvě nátěru budovy, dát na intuici, nebo se pustit do internetového výzkumu? Jasně, koukla jsem na internet, jenže to je stejný jako s výběrem pračky. Stejně nevíte, které pozitivní recenze jsou „zaplacené“, a za další – se svými zkušenostmi, natož tohoto typu, se „chlubí“ jen pár procent lidí. O každé klinice jsem tedy našla pro i proti.

Podrobně jsem zkoumala recenze i webovky a také jsem dala na zkušenosti a rady kamarádky, která si procházela před časem tímtéž. Všechny faktory mi nakonec vyústily v jednu kliniku, kam jsme zamířili s panem S. na první konzultaci. Uvítal nás sympatický doktor okolo pětatřiceti let. Dali jsme mu do ruky dokumenty z veškerých vyšetření a začali se bavit o dalším postupu. Lékař projevil přání ještě jednou vyšetřit sperma pana S., a tak manželovi došlo, že bude muset znovu naplnit kelímek. Byl nadšen. Myslel si, že už má to nejhorší za sebou, a ono ne. Ale prý to bylo podruhé lepší než v prvním případě. Rychle si to odbyl a z „masturbačního“ pokoje prý nemusel potupně vyjít se svým kelímkem, ale mohl v pokoji využít zázračného vytahovacího okénka, kam vložil po aktu svůj náklad, a hbitá ručka sestřičky ho odnesla do laboratoře – takový genetický vratný lahve. Teda doufám, že to bylo jediný, co tam ta sestřička hbitou ručkou udělala.

Doktor projevil přání vyšetřit i mě. A že by to prý chtěl udělat hned, když už tam s manželem sedíme. Ještě je potřeba zmínit fakt, že jeho kancelář byla zcela logicky vybavena jako taková větší, modernější gynekologická ordinace. Pan doktor mě tedy pobídnul, abych si odložila a vlezla na „kozu“. Běžný postup, říkala jsem si, až na opomenutí poznámky „manžel počká za dveřmi nebo venku“. Já se tedy zvedala, svlékala jsem se a stále toužebně čekala, že doktor vyhostí pana S. ven. Už jen ve svršku jsem potupně šplhala na kozu a koukala na vytřeštěný výraz svého muže, který prozrazoval, že za pár vteřin poprvé uvidí, jak se v jeho ženě vrtá cizí chlap. Byla jsem otočená klínem od něj, ale stejně. Představivost je mocná věc. Po tomto prvotním základním vyšetření, kdy jsme si s mužem opět zvýšili laťku vzájemné intimnosti, jsme si ale oba byli vědomi, že jsme možná blíž i svému snu. Bylo možný, že na tu kozu takhle před ním polezu ještě stokrát. Tak ať. Hlavně nám tu pomozte udělat dítě.

I když jsem se těšila, až se začneme na klinice „léčit“, zároveň jsem se strachovala. Nebála jsem se, co tam s námi budou dělat. Upřímně, i kdyby mi řekli, že tam musím půl roku v kuse setrvat a že na mně budou dělat pokusy, zeptala bych: „Kdy můžu nastoupit?“ Nebála jsem se oběti, kterou budeme muset jako pár podstoupit. Bála jsem se neúspěchu. Bála jsem se, že nám nepomůžou. Bála jsem se, že nikdy nebudu máma. A evidentně jsem se nebála sama. Až na klinice mi došlo, kolik párů má podobný problém. Napřímo se sice s těmi lidmi nekonfrontujete, ale ta message v čekárně je jasná. Sedíte tam, koukáte nenápadně po druhých a víte, že jim to taky nejde. Miliardy nefungujících spermií a desítky nefunkčních vajíček na jednom místě. To chce společnou fotku! No nic. V čekárně této kliniky jsem strávila po kouscích velmi dlouhou dobu. Pamatuju si dodnes, jaké tam měli židle, jaké kafe jsem si dávala z automatu i jak vypadaly všechny sestřičky. Mimochodem, první pocit, který vám naskočí, když do reprodukčního centra přijdete, je podle mého názoru ten zásadní. Jestli se necítíte na první schůzce dobře, není to místo pro vás. U-T-Í-K-E-J-T-E. Já si to naše zamilovala. Mám ale podezření, že to bylo díky faktu, že jsme se s každou návštěvou mohli přibližovat vlastní ratolesti.

V reprodukčním centru jsme si tedy na počátku potvrdili, co jsme věděli už od mého gynekologa. Oba máme jakýsi problém, ale medicínsky řešitelné to je. V prostředí asistované reprodukce se to jen hemží různými vyšetřeními a způsoby, jak přirozeně „neplodným“ párům pomoct. Existují metody, které využívají darovaných vajíček, darovaných spermií, darovaných embryí, získání spermií chirurgickou cestou a tak dál. Těm se tady vzhledem k charakteru mého vyprávění nebudeme věnovat. Budu tedy i nadále velmi neodborná a vědecky stručná. Nám konkrétně navrhli dvě možnosti: inseminaci a IVF (in vitro fertilizace je metoda klasického umělého oplodnění). Inseminaci máte možná spojenou s oplodňováním dobytka. Je to prakticky to samé, jen místo krávy inseminujete ženu. Z mého pohledu se jedná o méně invazivní proces – zkrátka vám ve správnou chvíli dovnitř vstříknou partnerovo sémě. Na druhé straně spektra stojí IVF, mimotělní oplodnění. Tento proces je pro všechny náročnější. Ženě musíte vyjmout vajíčka, která oplodníte spermiemi v laboratoři, poté dochází ke kultivaci, při které embrya rostou, a po 120 hodinách musejí být transferem přenesena do dělohy, nebo být zamražena. Ufff. Konec přednášky, pojďme k našim rozhodnutím. Inseminaci jsme vzhledem k naší nedočkavosti i šanci na úspěch zavrhli (doktoři zpravidla říkají přibližný procentuální úspěch, který je v tomto případě jen 12 %), rozhodli jsme se rovnou pro IVF.

Tak šup! Začněte něco dělat. Vyndejte mi nějaký vajíčka, zamíchejte, vraťte zpátky, ať to lítá! Ano, tušíte správně, takhle jednoduchý to není. Před tím vším logicky dochází k předoperačním vyšetřením, která obsahují i testy na pohlavní nemoci a krevní testy. No a pak už se jedná. Přiznám se, že mě na celé věci zarazila skutečnost, že budu muset být při odběru vajíček pod anestezií. A v neposlední řadě jsem byla překvapená z výčtu látek, které do sebe musím vpravit, aby se ta vejce vůbec připravila k odebrání.

Stimulační protokol – tak se tomu říká. Papír, který je plný cizích slov (názvů léků), dat a políček (termínů aplikace). Je to papír, který vám na nějaký čas ovlivní denní režim. Papír, kterého se nejdřív trochu bojíte, ale po pár týdnech je to váš nejlepší kamarád, který připraví vaše ženství na první krok umělého oplodnění. Stimulační protokol je každé neplodnici vytvořen na míru, a když jsem ho dostala do rukou, došla mi zásadní věc, kterou jsem samozřejmě z amatérského výzkumu měla tušit už dávno. Asi se nevyhnu píchání injekcí, ze kterýho mám strach. Ale to dám.

Když totiž sníte o dítěti a nedaří se, říkáte si, že pro nového potomka uděláte všechno. Hrdě jsem si vyzvedávala v lékárně prášky, roztoky a injekce (mimochodem za majlant, ale o tom později) a těšila jsem se na moment, kdy to všechno začnu brát a píchat si do těla. Zní to hrozně, co? To dělá ta zoufalost. Bylo mi jedno, kolik toho je a co všechno to udělá s mou psychikou a tělem. Ke každý tý krabičce s léky jsem si vytvořila vztah, a dokonce jim vytvořila speciální přihrádku v lednici. Zeleninu s ovocem jsem naprala do společnýho soklíku.

První vstříknutá injekce tedy započala naši IVF pouť za oplodněním. Medikace začíná. Malinko se vám nalejou prsa (yes!), jste nafouklá jak oplodněná bělice, mírně hysterická a unavená až do odběru vajíček (to nám vyšlo na Velikonoce – jak příhodné). Já se tak bojím nemocnic a operací, a pak si jdu dobrovolně lehnout na sál, kde dám nohy do praku a nechám se uspat. Když jsem tam ležela před uspávací injekcí a čekala na punkci (odběr) vajíček, asi minutku jsem bilancovala nad uplynulými měsíci a musela jsem se v duchu těm číslům zasmát. Mimochodem – na kliniku jsme přišli v prosinci 2017 a popisovaný odběr vajíček proběhl na jaře 2018. Trpělivost je zkrátka základní konstanta, se kterou do toho všeho musíte jít.

Já:

10× konzultace u lékaře i s prohlídkou

42× injekce do břicha (bude víc)

136 prášků (nevím vlastně jakejch, ale vitaminy na podporu imunity to nebyly)

1× lékařský zákrok pod celkovou anestezií

Pan S:

3× výstřik do kelímku = 3× orgasmus

… a to je začátek.

Pojďme opomenout fakt, díky němuž je samozřejmě pochopitelný, že žena musí udělat „víc“. Přece jen ona má vagínu a hlavně dělohu. Ale když se na to podívám trochu s nadhledem, je to značně nespravedlivý. Při otěhotnění přirozenou cestou se dá s trochou nadsázky říct, že si oba užijou a vznikne z toho embryo. Na umělé cestě si zkrátka stále užívá jen jeden! Ale vesmír byl nakonec asi v rovnováze. Jeli jsme tenkrát na odběr vajíček a v autě s námi byla jako doprovod ještě moje máma, která mě měla po zákroku odvézt domů a starat se o mě. Cestou jsme debatovali o tom, co nás čeká, a máma si vzpomněla, že pan S. musí ještě dát sperma, aby bylo vajíčka čím oplodnit. Rozhodla se ho tedy povzbudit:

„Chudinko, to nějak zvládneš. A když to nepůjde, vzpomeň si na mě. Hahahaha.“ (devil‘s laughing)

Kvůli tvému dalšímu nemístnému fóru, mami, nebude náš sexuální život už nikdy normální.

Přijeli jsme, uspali mě, vzali mi vajíčka, probudili mě a odjela jsem domů. Zákrok netrval déle než patnáct minut, byla jsem po něm lehce malátná a už jsem jen čekala na zprávu, kolik že použitelných vajíček ze mě vyndali. Teprve tahle informace nám mohla udělat hezký Velikonoce.

Hody, hody doprovody,

dejte vejce malovaný!

Nedáte-li malovaný,

dejte aspoň bílý,

slepička vám snese jiný.

Slepička ale není nafukovací. Tak kolik bude kraslic? Možná vám tato otázka přijde úplně zbytečná, ale je opravdu důležitá, protože počet je zásadní. Někomu odeberou třicet a někomu jen čtyři. V zásadě je asi vždy lepší vyšší číslo, protože ne všechna vajíčka jsou pak použitelná pro další postup, který je zásadní. Odebrali mi jich tenkrát kolem 15 a na dalším meetu s panem doktorem jsem se dozvěděla, co a jak bude dál. Ta použitelná smíchají s „nákladem“ pana S. a vzniklá embrya dají do mrazáku, aby byla připravená na zavedení příští měsíc. Těmhle embryím říkají ženský na webech emimino.cz nebo modrykonik.cz „nanuky“, ale já se tomu pojmenování vyhýbám prostě proto, že je to na emiminu.

Čekání je na těchto oplodňovacích procesech to nejhorší, ale chápu, že dodržet časovou osu, která je nejpříznivější pro oplodnění, je žádoucí. Měla jsem tedy zase čekat. Moje budoucí děti jsou teď zavřený v mínus 60 stupních a já pro ně zatím nemůžu nic udělat. Vlastně můžu – naprat do sebe další várku prášků a injekcí, který čekají v mý ledničce, a tak jsem to udělala. Původně zmiňovaný strach z injekcí se postupně změnil v nadšení, píchání injekcí se stalo mou oblíbenou každodenní činností. Pamatujete si, jak Lucie, postrach ulice odpočítávala prázdniny samolepkama? Stejně jsem já odpočítávala dny, kdy do mě dají jedno nebo dvě embrya, akorát že práškem, čípkem nebo injekcí. No a než to do mě narvou, musím se ještě vyjádřit k důležité, praktické stránce – té finanční.

Slyšeli jste někdy, že umělé oplodnění platí pojišťovna? Ano, je to pravda, ovšem ve většině případů „jen“ z větší části. To slovíčko jen jsem v poslední větě použila záměrně, protože i ta malá část, kterou musíte zaplatit, není pro normální smrtelníky zanedbatelná. To, že se zdravotní péče poskytnutá v souvislosti s mimotělním oplodněním hradí z veřejného zdravotního pojištění, ještě neznamená, že je zdarma. Obzvlášť léky, kterými se musíme hormonálně stimulovat před všemi zákroky, stojí často opravdu pálku a doplácí se. Platívají se často i různé druhy speciálních vyšetření a hlavně transfery, tedy zavedení embryí do dělohy. Může vám to tedy ten rok okleštit Vánoce, dovolenou nebo taky roční rodinnej rozpočet. Bavíme se totiž o desetitisících, u někoho se může částka pohybovat až v řádech statisíců – záleží na postupech, úspěšnosti, opakování, počtu zavedených embryí, klinice a podobně. A aby toho nebylo málo, zkoušet si zavádět embrya tam dovnitř taky nemůžete donekonečna. Pojišťovna hradí jen tři nebo čtyři celé procesy – záleží i na tom, kolik embryí si necháte zavést najednou, jestli jedno, nebo rovnou dvě. My jsme si například při prvním pokusu nechali zavést embrya dvě (teoreticky větší šance na oplodnění alespoň jednoho z nich), ale tím pádem jsme taky přišli o jeden pokus doplácený státem. Je to věda, co? Jo a abych nezapomněla, pojišťovna taky „funguje“ jen do 39 let matky. Jestli je vám tedy nad 39 roků, zkuste vyloupit s manželem banku nebo rozbijte prasátko, který je určitě plný statisíců. Taková nefunkční děloha nebo pomalé spermie, to je totiž drahej špás.

Jsem oplodněná?

KAPITOLA SEDMÁ

Na kliniku jsme přišli v prosinci a o půl roku později ležím na sále a těším se, až do mě vloží embrya. Je to trochu divný, protože u toho není váš partner, ale cizí lidi – embryolog, doktor a sestřička. Jsou sympatičtí, ale o sexuálním náboji tu nemůže být řeč. Je to takové grupen-medical setkání, které probíhá za plného vědomí a za dobré nálady. V životě mě napadlo hodně situací, jak se jednou dostanu k otěhotnění. Ale v těch představách byl vždycky buď nějakej budoucí přítel, manžel, nebo klidně i nějakej kluk z diskotéky. Nicméně představa lidí v bílých mundúrech se zdravotním vzděláním, ty jsem si u toho rozhodně nepředstavovala. Ten moment není ale divnej jen kvůli skutečnosti, že vás prakticky oplodňuje někdo jinej, než byste si přáli. Je spíš strašidelnej kvůli uvědomění si, co se doopravdy děje. No uznejte. Jestli se doma snažíte o dítě, asi si uvědomujete, co a jak děláte. Nicméně si stejně nemůžete být jistí, že ta jedna supermanovská spremie bude mrtě rychlá a dostane se ve správnej čas k připravenýmu vejci. A tady na tom lékařským sále si tím byli jistí už před pár týdny, když tu hrdinskou spermii smíchali s mým úžasným, hormonálně vytuněným vajíčkem. A teď si jsou zase jistí, že mi tento „lékařský zázrak“ úspěšně zavedou. Ale tady začíná jistota narážet. Nikdo už si není jistý, co přijde potom. Přijme to moje tělo? Končí práce doktorů a slovo dostává příroda. Tedy vlastně ještě ne… Byli jsme při prvním pokusu tak trochu nabuzení a nechtěli jsme nic podcenit, a tak jsme si zaplatili ještě metodu, která embryo vevnitř přilepí na správné místo, aby se zvýšily šance. Ano, tahle glu-něco-metoda opravdu existuje a stála pět litrů. Já vím, nějakej vteřiňák by byl levnější, ale nechtěli jsme to lepit doma na koleni, když už jsme byli tak dlouho v rukách odborníků.

Takže si tam tak ležím, doktor mi ukazuje přes mikroskop na monitoru dvě embrya, který je připraven vložit do tepla, a musím uznat, že jsou hezký – asi po manželovi. Vkládá mi je speciálním nářadím do dělohy a pak mi sděluje, že máme hotovo. Poté všichni odchází, abych si na 20 minut odpočinula. Zůstávám v místnosti sama a dochází mi, že jsem oplodněná. Vzpomenu si na Phoebe z Přátel, jak mluvila se svými embryi v Petriho misce, a promlouvám nahlas také:

„Tak vás tedy vítám,“ říkám a jsem šťastná i přes ten nejistý výsledek.

Ale ono to vyšlo. Ještě aby ne, když všichni odvedli tu nejlepší práci. Po takovém transferu vám většina odborníků doporučí, abyste byla tak nějak v klidu a moc na to nemyslela. Tady opět narážíme na pověstný rady, který prostě nefungujou. V klidu mi moc bejt nešlo a nešlo mi na to samozřejmě ani nemyslet. Každej den jsem si odškrtávala, abych si už mohla udělat těhotenskej test. Ten se má provádět nejdřív 11. den po zavedení, dřív by test ještě mohl být ovlivněný léky, které jste do sebe vpravovaly před oplodňovacím rituálem.

Nedočkavostí jsem každý den nemohla dospat. Každý ráno jsem se budila s divným pocitem a touhou po těhotném stavu. Tímto způsobem jsem nakonec blbla asi jen pět dní, zbylých šest jsem už byla naprosto v pohodě, a dokonce se i stalo, že jsem na to někdy na celé hodiny zapomněla. No a tímto tempem nastal den jedenáctý, který měl odhalit moji budoucnost. Tak jsem v tom, nebo nejsem? Pan S. na hysterické momenty moc není, a tak jsem se rozhodla, že si test udělám, až bude v práci. V lékárně jsem se zásobila těma tyčinkama, na který se čurá a který jsem za ta léta neměla vlastně vůbec ráda, ale teď to bylo jiný. Tentokrát jsem si nákup užila. V nejhorším těhotná nebudu, no bóže.

Otevírám test.

Dělám, co je potřeba, aby se mi ukázal výsledek.

Čekám asi tři minuty.

Nechci být nervózní, ale jsem.

No a pak to vidím.

JEDNA ČÁRKA.

Do prdele.

S tím „no bóže“ jsem kecala, fakt jsem si myslela, že tam čárky budou dvě. Vždyť jsme pro to všichni udělali doslova všechno. Tak proč se to nechytlo? S možností neúspěchu samozřejmě počítáte, ale pak ji stejně nechcete přijmout a řešíte, proč to vaše zabedněný tělo nereaguje, jak byste si přála. Teď to ještě říct panu S., který určitě taky doufal. Napsala jsem mu SMSku a ve třiceti stupních jsem se zabalila do deky se záměrem probrečet odpoledne. Po zoufalé one-woman show à la „Bridget Jones na gauči“ jsem jela ke kámošce, kde jsem vypila láhev vína. Rozumějte, já jsem celému světu nahlas říkala, že se na ten první pokus neupínáme, ale ve skutečnosti ta naděje uvnitř byla a trochu se s ní počítalo.

„Nevadí,“ odepsal v SMS. „To zvládneme, zkusíme další, který máme ještě zamražený. Nic si z toho nedělej,“ říkal, když přišel domů.

Já trochu brek, on objímal a podpořil. Co jinýho taky dělat, že jo. Další naděje v čudu a najednou mi přišlo, že ten půlrok, co docházíme na kliniku, byl úplně zbytečnej.

Za pár dní jsem byla v pohodě. Dokud mi teda nevolali z kliniky, že mi tu negativní zprávu chtějí ještě potvrdit z krevních testů. Sestřička končila hovor v ordinaci větou: „Je to opravdu negativní, tak se držte.“ No a pak mi zavolala máma, že je ráda, že už nebrečím, a že se chce ujistit, že se o to stále snažíme přirozenou cestou. Abychom to prý nezapomněli dělat. A na konci hovoru mě dodělala informacemi o dalších nově vzniklých těhotenstvích mých bývalých spolužaček. Alespoň že jejich dělohy fungujou. Kdyby byly na světě tři miliardy Ivan, do třiceti let vymřeme.

V tu dobu jsme se doma začali bavit i o jiných alternativách rodičovství a zplození našeho budoucího dítěte. Na přetřes přišly dárcovské spermie i vajíčka, ale ani jeden z nás nebyl z těchto metod nadšený. Raději adopce než náhradní genetický materiál. Možná si taky říkáte, že jsme nebyli dost trpěliví a že jsme o těchto variantách mluvili moc brzo, ale nám to tak zkrátka nepřišlo. Chtěli jsme být raději informovaní a v těchto tématech zorientovaní, než abychom pak najednou začali panikařit. Začala jsem si tedy studovat podmínky adopce a přemýšlela nad tím, jestli bychom do toho vůbec šli. Protože něco jiného je jednou plácnout, že adopce je skvělá, a něco jiného je pak tento druh rodičovství opravdu podstoupit. Ale nelámejte nad námi hůl. Tenkrát jsem to ještě se svým tělem a myslí nevzdávala. Začínali jsme se pomalu těšit na další pokus.

Jsem oplodněná II.

KAPITOLA OSMÁ

Tak jo. Kdy mě můžete znovu oplodnit? Vemte si zase ty bílý hábity, připravte mikroskopy a monitory a jedem. Zítra u vás můžu bejt. No, tak takhle rychle to samozřejmě nejde. Člověk už sice nemusí jít na punkci, tedy odběr vajíček (protože mi jich na začátku odebrali celkem dost), ale musíme (oni musí) vybrat správný embryo, mně s další menstruací připravit nový hormonální protokol a teprve pak se určí termín transferu. Víte, jak jsem vám říkala, že to bylo celý docela mastný? Tak teď jsme byli myslím na necelých 30 litrech (doplatky na léky a zavedení embryí, embryoglu atd.).

Chvíli jsem zapomněla na ten první, marný pokus a začala se tak trochu těšit na další jízdu, tedy další lehnutí. S periodou jsem najela opět na injekce, čípky, vitaminy, náplasti a prášky. Už si nepamatuju, jestli to bylo hned ten další měsíc, ale myslím že jo. Když se cítíte dobře, tak vám mohou další embryo zavést brzy po předchozím pokusu. A tak jsme se to léto rozhodli, že mi zavedou naše další dvě embrya s pracovním názvem Second Chances.

Proč jsme se rozhodli, že opět zkusíme dvě? Protože i mně, a to jsem na gymplu bojovala o čtyřku z matematiky, docházelo, že dvě znamenají větší šanci než jedno. Oni to lékaři neradi převádějí na procenta, ale říká se, že jedno zavedené embryo znamená 40–50% úspěch a dvě mají něco okolo 60–70% úspěšnosti. Dvě zavedená embrya můžou být samozřejmě úspěšná i obě najednou, ale to by nám teoreticky nevadilo, šli jsme tedy do doublu. Postup se tak trochu opakoval. Hodně léků, hodně těšení, břicho rozpíchaný od injekcí, vyzvedávání prášků v lékárně, no a samozřejmě odpočítávání do dalšího oplodnění.

Při prvním transferu tenkrát u aktu z pracovních důvodů nebyl pan S. Třeba proto to nevyšlo, říkala jsem si. Medicína je skoro všemocná, ale u oplodnění by asi měli sedět/ležet/stát oba dárci genetických materiálů. Pro příště jsme si tedy tuto věc posichrovali a můj muž měl u již tak známého rituálu být přítomen. Cítila jsem se skvěle, díky předchozímu poznání a zkušenostem odpadla nervozita a spíš jsem se cítila, jako když jdu k maturitě a všechny otázky znám nazpaměť. Zkrátka jdu si pro vás, vy dva malí smradi, kteří mi jednou budete říkat mámo. Snad jste ready na tu dlouhou jízdu mou dělohou.

Než jste vpuštěni přímo na sál, musíte se v šatně převléct do takového andělíčka a vzít si z hygienických důvodů nesexy čepici. Tak jsem se převlékla, mrkla na pana S., který byl viditelně trochu nervózní (ale to on nikdy nepřizná), přišla jsem k němu, políbili jsme se a objali. A jak jsme tohle mlčky udělali, uvědomila jsem si, že tohle je opravdu krásný, romantický okamžik. Kdo by to byl řekl, že to bude tak dojemný. Ale to už nás pan doktor volal, ať jdeme na sál. Posadíte se na křeslo, vejde embryolog a natočí na kameru vaše představení, aby nedošlo k tomu, že vy jednou porodíte dítě Novákům a Novákovi vám. Už i to se v České republice stalo, a nedivím se tedy, že před transferem dochází k těmto obštrukcím. Poté vás sestřička položí na křeslo (partnera nechávají u hlavy) a doktor s embryologem začnou konečně pracovat. Nejprve mi na monitoru představili další dvě embrya a sdělili, že konkrétně tato dvě mi za chvíli zavedou. Tak také provedli a nechali nás potom 30 minut samotné na sále. Chtěla jsem se soustředit na duchovní stránku věci a v hlavě vítat mikroskopické přírůstky v těle, ale místo toho jsem celou dobu toužila sesednout z kozy a jít konečně na malou. Zapomněla jsem vám na startu sdělit, že tento zákrok se musí provádět s plným močovým měchýřem. Tady zkrátka platí plnej močák = jednodušší zavedení mikroskopickejch dětí.

Tak jsme tam tak mlčky leželi a seděli a do toho ticha můj muž pronesl: „Mně se to docela líbilo, nemusel jsem se snažit, ani jsem nehnul brvou, a přesto jsi teď oplodněná mým nákladem.“ Ještě se rouhej! Tobě se to možná líbilo, ale mě prakticky právě oplodnili úplně cizí lidi! Dělali jsme pak ještě ten den doma fórky, že ten doktor byl naštěstí alespoň stejný typ jako můj muž, a měl dokonce stejný účes (takovej Fantomas, ale nebyl šedej, prostě holohlavej), tudíž je to ve výsledku prašť jako uhoď. Tak jo. Půlhodinka uběhla, já jsem běžela na záchod a těšila se domů, až si odpočinu.

Odpočinek zmiňuju proto, že málokoho napadne, že celý proces IVF může být pro ženu vysilující. Na každou holku to celý působí úplně jinak. Mě například všichni strašili, že léky, hormony a injekce – tohle všechno udělá s mým fyzičnem a s psychikou paseku. Nakonec jsem se cítila fit, ať jsem brala, co jsem brala. Ale jsou ženy, které to ovlivní o mnoho více. Můžete přibrat nějaké to kilo, být víc unavená, cítit se permanentně jako při chřipce, mít špatné nálady. Já osobně jsem se cítila unavená vždy jen po transferu, to jsem pak dva dny odpočívala. Jinak jsem ale byla stále ta šiblá, rukatá, nohatá Ivana. Tak se vlastně jmenuju! Hlavně že víte, že mi nefunguje rozmnožovací orgán, ale představit se, to ne.

Když mě na sále oplodnili poprvé, lidé z našeho okolí to věděli. Já jsem se s tímto naším problémem a cestou za vysněným dítětem nikdy netajila. Naši kamarádi i rodina věděli, že máme zamraženej náklad, a věděli i o termínu oplodnění. Docházelo pak logicky k tomu, že se mě po aktu ptali co a jak, a došlo samozřejmě i na to, že jsem všem musela po počuraném těhotenském testu oznamovat, že za devět měsíců možná porodím leda tak vzduch. Neříkám, že to bylo zase tak nepříjemný, je to přece jen život a s blízkými určitě i vy často sdílíte své neradostné události, ale! Rozhodli jsme se, že o dalším pokusu neřekneme vůbec nikomu. Bylo to dobré rozhodnutí. Večer před transferem mě neznervózňoval mámin telefonát, která mi při prvním pokusu kladla na srdce, ať se tam dole před zákrokem oholím (ach jo!). Pak mi taky napsaly takzvané kamarádky, ať si vyfotím toho doktora, který mi bude embrya zavádět. Prý abych pak mohla ukázat svým dětem fotku pravýho táty. Haha, jste fakt vtipný. No a neřekla jsem to ani svýmu kamarádovi, šéfovi v rádiu, kterej při prvním pokusu pustil do éteru, že někde ležím a asi budu každou chvíli těhotná, ať mi posluchači držej palce. No nemám kolem sebe nějaký blázniví lidi? Každopádně mi doufám rozumíte, že při druhém pokusu jsem všechny tyto aktivity rodiny i přátel chtěla eliminovat.

Po druhém oplodnění jsme tedy dělali, že nic. Po pár dnech jsme odjeli do Karlových Varů na fesťák, dala jsem pár filmů a umírněných sedánků s přáteli. Vrátili jsme se do Prahy, kde jsem opět tak trochu vyčkávala na 10. nebo 11. den po transferu, až si budu moct udělat těhotenskej test. Upřímně přiznávám, že jsem moc nedoufala, že těhotná budu, a zároveň jsem věděla, že neúspěch nebudu prožívat tak jako při prvním pokusu. Svět se opět nezboří, zkusíme to pak napotřetí. Přece jen číslo 3 je moje šťastné, takže jednička a dvojka zkrátka nemohly vyjít. Svou šanci na otěhotnění jsem si tedy zazdila ještě před počuraným papírkem. (Mimochodem, nedošlo mi, že při psaní této knihy použiju tolikrát slovo čurat nebo počurat, ale takovej je život, sorry.) Ale pojďme k tomu čurání (!). Další test jsem měla v ruce a čekala na výsledek. Nějak jsem tentokrát neřešila okolnosti, a tak jsem si ho dokonce udělala, když byl pan S. doma. Vůbec nechápu, jak se to mohlo stát, ale při čekání jsem si začala mýt ruce a na ten test zapomněla – sice asi na dvě minuty, víc ne, ale zapomněla. Vyšla jsem ven z koupelny, a když jsem si chtěla jít sednout za manželem, který si četl knihu (ve skutečnosti hrál zrovna playstation), došlo mi, že jsem se na ten proklatej test ještě nepodívala. Musela jsem se tedy vrátit do koupelny.

DVĚ ČÁRKY.

Do hajzlu. Zase nic.

Nebo nejsou náhodou dvě čárky pozitivní?

No ty vole, já jsem v jináči!

Byla jsem tak zblblá, že jsem se koukla ještě jednou do návodu, jestli dvě znamenají „Jste těhotná.“.

Takže se nám (teda jim) to povedlo!

Vyšla jsem z koupelny s těhotenským testem v ruce a s nataženou rukou jsem řekla: „Dívej!“ Ta kniha (playstation) musela být fakt zajímavá, protože pan S. ani neodvrátil tvář od stránky (monitoru) a do prázdna se zeptal: „Co je?“ Odpověděla jsem už plnějším hlasem: „Tak dívej!“ Všimnul si, že mám v ruce těhotenskej test a chci mu ho podat, načež mi vynadal, že mi před obličejem taky nemáchá předmětama, který před chvílí počural. Měl asi pravdu.

„Tak promiň, ale já jsem asi těhotná.“

To ho obměkčilo. Dokonce přestal číst (hrát) a zadíval se na mě, jestli jako fakt. Přišel ke mně, dal mi pusu, ale vzápětí ztratil jiskru v oku a oznámil mi, že se radši nebude radovat, dokud vše nebude tak nějak jistější. Ani já jsem se nemohla dočkat, až se objednám na krevní testy, který tenhle náš medicínskej zázrak potvrdí. Šla jsem na ně hned za dva dny a naše radostná zpráva se potvrdila.

JSEM V TOM. KONEČNĚ. POPRVÉ V ŽIVOTĚ NA TESTU DVĚ ČÁRKY. JSEM VDĚČNÁ.

Už jsem v našem příběhu zmiňovala, že je velmi důležité, jak se na klinice, kde se léčíte a snažíte o dítě, cítíte. Někomu vyhovuje odtažitý lékařský přístup, ale já jsem spíš kamarádskej typ a ocenila jsem přístup sestřiček i doktorů, kteří jednali lidsky, nedivili se mým hloupým dotazům a taky přežili moje vtípky, které jsou většinou způsobené nervozitou a vtipné moc nejsou. Připomínám to vše proto, že chci zmínit, jak bylo opravdu hezký, když mi sestřička oznamovala, že podle krevních testů těhotná opravdu jsem. Měla jsem totiž pocit, že má radost – prostě upřímnou radost, že zkrátka pomohli a udělali mě šťastnější. Chtěla jsem ji obejmout, ale to už by bylo moc asi i na mě. A tak jsem odkráčela domů s hrdým pocitem těhotnosti a důležitosti. Dámy a pánové, teď nás čeká necelých devět měsíců nesmírnýho štěstí. Nemůžu se dočkat, až to všechno řekneme našim rodinám a kamarádům. A už brzy tě uvítáme, nová holko nebo kluku! AAAaaa!!!

Horská dráha

KAPITOLA DEVÁTÁ

Bylo to tenkrát hezký, nic jsme do světa nevykřikovali, ale naše nejbližší okolí vědělo, že se nám druhej pokus podařil. Naši byli šťastní a moje nejlepší kamarádka začala pomalu připravovat baby shower party. Zkrátka nadšení se nedalo udržet, i když jsem byla asi jen v 5. týdnu. Probíhalo léto, my odpočívali, ale i pracovali. Jsem moderátorka a chodila jsem tenkrát každé dopoledne vysílat do rádia. Jednoho hezkýho dne jsem se cítila řekněme dost divně a to divno se potvrdilo následným krvácením. Říkáte zrovna do éteru, ať mají lidi skvělej den a že jim teď na přání pustíte Pharellovu píseň Happy, a přitom přijdete tak o dvě deci krve, moc dobře to cítíte a happy teda rozhodně nejste. Vysílání nevysílání – pan S. mě ihned vyzvednul a jeli jsme na kliniku, kde mě měla zkontrolovat primářka. Už před tím, než mě mohla přijmout, jsem ale věděla, že je to v pytli. Neměli jsme se těšit, bylo to jasný jako facka, proč už jsem to řekla rodičům, když jsem o to právě přišla. Seděla jsem v čekárně jako troska a můj muž mě držel za ruku.

Paní doktorka mě přijala, vyslechla moji amatérskou sebediagnózu potratu a vyšetřením zkontrolovala stav. Zjistila, že jsem plod opravdu vypudila, respektive vypudil se sám, a pak dodala: „Ale zůstal nám tady ještě sourozenec.“ Sourozenec? Co to mele? Tak ona tam byla vlastně dvě! Smysl by to dávalo, dvě embrya dali dovnitř, dvě tam taky chvíli pobyla, jednomu se tam nelíbilo, ale druhému jo a zůstalo tam. Zní to infantilně, ale takhle dětsky jsem si to tenkrát sama pro sebe v hlavě popisovala. OK, a je ten druhý plod v pořádku?

„Je naprosto v pořádku, stále čekáte miminko, gratuluju.“

Aaa! Vyšla jsem ven, objala jsem pana S. a celou tuhle twin anabázi jsem mu vypravovala. Jedeme dál, jsem zase, teda stále těhotná. Povím vám, jestli mě čeká ještě nějaký „překvapení“, tak už to nedám. Oplodněná, netěhotná, podruhé oplodněná, těhotná, potrat, opět těhotná. Kdy tahle horská dráha skončí? Snad to teď už skončí úspěšným porodem. Můj znovunalezený těhotný život běžel dál, ale můj muž se stále nedokázal radovat. Když jsem si vypočítávala termín porodu a stahovala všechny možný pregnant aplikace světa, pan S. mě sekýroval, ať to ještě nechám bejt. S tímhle přístupem by se ale poprvé radoval možná až v době, kdy náš kluk (ano, musí to být kluk) udělá maturitu (bože, ať ji udělá). Já jsem možná těhotná naposledy v životě, nenechám si to zkazit nějakým pesimistickým realistou, kterej se teď bude už navěky bát. Jsem hrdá, že jsme ušli takovou cestu a nosím v sobě úspěšnej výsledek. Chtěla jsem napsat „nosím v sobě život“, ale patetická už jsem tu byla dost. Pravda je, že jsem se bála pravděpodobně úplně stejně jako můj partner. Vím, že nás čeká spousta vyšetření, před kterými budu vynervená, ale to k tomu asi patří, ne? Můj plán je žít dál, tak jak jsme žili doteď, milovat se tak, jak jsme se milovali doteď, a zkrátka čekat. Vždyť je to už v tom slovním spojení: ČEKAT DÍTĚ. Nakonec jsem ale byla velmi opatrná. A po dalším velmi důsledném týdnu, kdy jsem prakticky neslezla z postele a odžila těch několik dnů v poloze ležmo, se mi dokonce tak nalila prsa, že se pocit štěstí zdvojnásobil. Všiml si toho i pan S. a chodil kolem jako mlsnej kocour. Tsss, a pak prej že není na velký. No nic. Zkrátka jsem ten jinej stav začala pociťovat se vším všudy.

Tenkrát jsem se měla dostavit na další vyšetření, který nás mělo v mysli posunout zase o kus štěstí dál. U svého gynekologa jsem v tu dobu už vcelku dlouho na návštěvě nebyla a na veškerá vyšetření jsem chodila na reprodukční kliniku. Dávalo to smysl – jen si zkontroluj, cos mi tady udělal, doktůrku! No a plán byl takový, že až po pár vyšetřeních na klinice mě vrátí zpátky k mýmu gyndaři. Asi v sedmém týdnu jsem tedy šla na ultrazvuk ke svému oplodňovacímu doktorovi. Bude to znít divně, ale měla jsem ho ráda. Nejenže mi byl sympatický, ale byl pro mě i zhmotněním mých snů. To on nám pomohl. Normálně jsem ho měla v hlavě jako nějakou bájnou postavu, která pomáhá lidem se vznikem ratolestí. Nemluvě o tom, že dítě udělal i mý dobrý kámošce. Je tedy skoro rodina! Přicházíme s mužem do ordinace, je to celý vzrušující, děláme small talk, ptáme se, jak se cítíme. Tedy jen on mě, já pana doktora ne. No a pak se jde na samotné vyšetření. Můj manžel u hlavy, já roztaženo, pan doktor začíná vyšetřovat a celou parádu uvádí slovy: „Tak se na toho hrdinu podíváme.“ No a potom byl asi tak tři minuty zticha. Byly to sakra dlouhý tři minuty.

„Děje se něco?“ ptám se.

„Ještě mi prosím dejte chvilku, musím si něco ověřit,“ říká on.

Vtom mě pohladil po tváři pan S., bylo nám jasný, že to asi nebude dobrý. Co se děje? Vždyť jeden plod byl naprosto zdravý, nemohlo se nic stát.

„Mám pro vás špatnou zprávu. Mám velké podezření, že se plod nevyvíjí, jak má. Pravděpodobně proděláváte zamlklé těhotenství.“

Shit. Do prdele. Nechci tu brečet. Manžel mi stisknul ruku tak, že mi ji málem rozmáčknul. A doktor se díval na ultrazvuk tak koncentrovaně, že jsem myslela, že ten debilní monitor vybouchne. Nebudete mi veřit, ale i teď, když to píšu, jsem hrozně vzteklá. Buším do klávesnice, jako bych chtěla písmena zamáčknout do počítače navěky. Neee. Nechci nic takovýho. Já chci jednoduchou věc. Chci být oplodněná a pak odnosit dítě. Takhle to má každá ženská, kterou jsem dnes pustila na přechodu. Třeba se ten doktor spletl! Takhle to určitě bude. Já jsem si z něj sice udělala hrdinu z Marvel komiksu, ale je to jen člověk! Spletl se.

„Můžete slézt a obléct se. Za chvíli si všichni sedneme u stolu a já vám vysvětlím, jaký bude další postup.“

Lezla jsem dolů a dusila emoce, ale slzy jsem nedokázala potlačit. Než jsem si byla schopná obléct kalhotky, rozbrečela jsem se na způsob Marfuši z Mrazíka. Vzlykala jsem v rohu za plentou a nebyla jsem schopná si ty blbý spoďáry natáhnout, což mi na důstojnosti vůbec nepřidalo. Pan doktor s mým mužem byli zticha a museli na sebe asi jen koukat. Pan S. se po chvíli zvednul, šel za mnou, pomohl mi ustrojit se jako nějaký nemouhoucí stařence a odploužili jsme se ke stolu.

„Řekněte mi, že tady už někdo takhle brečel, že to tady nepředvádím sama.“

„Brečte si, jak dlouho chcete. Musí to pro vás být těžké. Až budete připravená, můžeme se bavit dál.“

Připravená jsem rozhodně nebyla ani za další dvě minuty, ale už jsem se cítila fakt trapně. Dala jsem facku svejm niternejm, hysterickejm démonům a čekala jsem, co teď z doktora vypadne. Jediný, co zatím vím, je totiž to, že ze mě za devět měsíců nevypadne vůbec NIC. A jako velký NIC jsem se taky cítila. Neschopná, naivní kráva, která nedokáže ani překonat první trimestr. V tu chvíli jsem byla zralá promluvit si s nějakým psychologem. A jak mi tenkrát psala jedna kamarádka prodělávající podobný moment: „Proč na těch klinikách ksakru nejsou nějaký cvokaři?!“ Holka měla dobrej point. Protože doktoři-specialisti tam jsou, ale vy v tu chvíli máte nutkání jít si lehnout na gauč a vybrečet se Rodenovi v Terapii na HBO. A mezi náma, existují v nějakých reprodukčních centrech psychologové nebo terapeuti? Je to zvláštní, ale opravdu se vás ptám, protože jsem líná to googlovat. Tohle má být totiž psaní bez odborných rešerší, netvořím přece jen diplomovou práci, že jo.

Pan doktor mě ale přesto uklidňoval. Prý není chyba ve mně. Zamlklé těhotenství je jev, který se děje velmi často, a příroda tak v počátcích eliminuje plody, které by později byly nemocné nebo by nepřežily. OK, to trochu dává smysl, takže vlastně dobře, že se to stalo už teď. Je pravda, že nejmocnější ve výsledku není ani doktor, ani já, ale prostě příroda, na kterou jsem při všech těch oplodňovacích akcích často zapomínala. Přírodo, sakra, promiň, už to nikdy neudělám.

I když jsem o tom mluvila často a nevypadala jsem navenek úplně nešťastně, ten smutek byl fakt hrozně velkej. Přímo obrovskej byl logicky ten první den, kdy už jsem věděla, že těhotenství nebude pokračovat. Jela jsem ten večer odněkud taxíkem domů. Taxikář měl zapnuté rádio, kde začal hrát Mumuland od Petra Kotvalda, a mně najednou něco došlo. Existujou horší tragédie, třeba ty hudební. Hlavu vzhůru, holka!

Prázdná

KAPITOLA DESÁTÁ

Hysterka. Vždyť to není tak strašný. No bóže, tak budou adoptovat. Vždycky měla všechno, tak teď to má. Kdyby se na to tolik nesoustředila, už je dávno v tom.

Lidi v našem okolí si možná tyhle věci mysleli, ale víte, jak to je – každej má svoje malý a velký problémy. Srovnávat to s dětským hladem v Africe prostě někdy nefunguje. Můj životní sen se mi nějak rozplývá před očima, a dokonce si ze mě dělá srandu. Vždycky už ho mám na dosah, a pak mě kopne do zadku a utíká pryč. Měla jsem předtím žít nějak skromně nebo bejt v klášteře? Fakt nevím.

Máme asi jen smůlu. Jak říká pan S., zatím se nás chytají spíše horší statistiky. Mimochodem, on je fakt dobrej, a to neříkám jen proto, že ho potřebuju na píchání (injekcí do zadku). Zvládá to celý velmi dobře. Nemůžeme se hroutit oba dva, že ano.

Kam náš příběh pokročil? Vlastně nikam, jsem na tom samým začátku jako skoro před rokem. Naivně jsem si tenkrát myslela, že projdem umělým oplodněním a budu hned otravovat svý kamarády, rodinu a followery ultrazvukovou fotkou a posléze samozřejmě dalšíma fotkama našeho úžasnýho dítěte. Jen k tý poslední části plánu se ne a ne dostat. Teď jsem v jiný fázi, která je upřímně horší než cokoliv jinýho. Na druhou stranu – vesmír podle mě chtěl, abych to zažila a něco o tom napsala. Tak tedy!

Jste těhotná, ale zároveň nejste, protože ve vás sice je pididítě, který způsobuje jiný stav a všechny příznaky k tomu patřící, ale zároveň se to pidiněco vůbec nevyvíjí, a není vám tedy úplně do smíchu. Pamatuju si ten unavenej stav – malinko nalitý prsa a to „divno“ v podbřišku mísící se se smutkem, nasraností, zoufalostí, ale i ironií a sarkasmem. Prostě Pregnant Princezna Koloběžka – těhotná, ale přece netěhotná. Fuck it. Příroda je sice vždycky všemocná, ale u zamlklýho těhotenství trochu ztrácí přehled. Jak jinak si vysvětlit, že tělo skoro nikdy nepozná, že plod je už mrtvej, stále se ho snaží vyživovat a tím vytváří dál tyhle preggie příznaky? Od poslední návštěvy našeho oplodňovacího doktora (kterýmu tady asi brzo změním jméno, protože přívlastek oplodňovací si zatím fakt nezaslouží) uběhly skoro dva týdny a já bych potřebovala to mininěco, co ve mně nechce růst, fakt vypudit, jinak se zblázním. Vylez už ven!

Plod při zamlklém těhotenství zakrní, zemře, ale sám se nevypaří. Žena ho musí potratit nebo si ho prostě nechat vyndat – říká se tomu kyretáž, pokud se nepletu. Nechtěla jsem, aby do mě zase šťourali, a i vzhledem ke stáří plodu jsme se dohodli, že počkám, až se tomu nezbedovi bude chtít ven samotnýmu. Doktor mi na poslední prohlídce říkal, že to přijde za pár dní a že to může být „nepříjemné“. Někdo to může srovnávat se silnou menstruací a z někoho vytečou dvě petky krve a musí na pohotovost. I kvůli tomu se člověk musí při tomto vědomém potratu pozorovat. Normálně si přesná data nepamatuju, ale tohle budu mít v paměti navždycky: 6. 8. 2017. Je to den mých narozenin. Jasně, proč ne. Vesmír chtěl tuhle kapitolu ukončit stylově.

Seděli jsme s panem S. na obědě na Újezdě. Když jsem začala cítit křeče a taky trochu silnější menstruační bolesti, věděla jsem, že to přichází. Po polívce jsem si musela zavolat taxíka a ukradnout deku, kterou v restauraci měli na židlích, kdyby byla zima. Deku jsem si v taxíku dala pod zadek, abych nezničila potahy, a šla si domů dřepnout na tři hodiny na záchod. Happy birthday to bloody Ivana. Proč na mý narozky? Nechtělo to počkat do Halloweena?

Večer jsem měla už dlouho domluvenou narozeninovou oslavu s asi deseti kamarády. Nejprve jsem si říkala, že to zruším, ale k večeru jsem přestala dramaticky krvácet a rozhodla jsem se, že se tomu všemu postavím čelem. Chci oslavit svou třicítku do plnejch, rozhodně ne brekem na záchodě. Budu statečná, nějakej malej potrat mě přece nerozhodí. Oslavím tím i to, že to špatný odchází a můžu se těšit na novou naději.

Ale jestli to špatný nějak únosně „odcházelo“ kolem oběda, večer se to rozhodlo odejít monstrózním způsobem. Pamatuju si, jak jsem čekala na jedný náplavkový lodi, až přijdou kamarádi, a cítila jsem, jak se ze mě valí doslova decilitry. Měla jsem asi troje kalhotky, obrovský vložky, nějaký stahovačky a přes to oblečení, ale stejně to bylo málo. Došlo mi, že jsem neudělala dobře, když jsem nezůstala doma. Jsem ale trochu blázen a v hlavě jsem měla naprogramovaný, že tý situaci dám na frak! Měla jsem vsugerováno, že mi tahle potratová akce nezničí setkání s rodinou a přáteli. Nakonec tedy zničila tak napůl. Seděla jsem, raději jsem se nezvedala, protože při každém stoupnutí mi došlo, co zase leze ven. Třikrát za oslavu jsem jela taxíkem domů, abych se „přebalila“ a osprchovala. Kromě silnýho krvácení jsem ale necítila žádnou slabost. A tak jsem sfoukávala třicet svíček a můj podvozek se podobal těm velkejm dveřím z filmu The Shining, jak je rozrazí moře krve. Vydržela jsem až do ranních hodin a vlastně to nakonec odnesl jen overal od Jakuba Polanky.

Druhý den jsem si naivně myslela, že je to za mnou. Dalších pět krvelačnejch dní jsem nečekala. Ke konci jsem už byla trochu vysílená a psychicky zničená. Kdo by to byl řekl, že nějakej nežijící centimetrovej smrad z vás udělá jatkovou královnu. Poslední den jsem tři hodiny jen seděla na záchodě, protože bylo zbytečný se zase přebalovat.

Vlastně ale nejde o tu krev a tři sta vložek pro únik moči (žádám tímto firmu Hartmann, aby se zamyslela nad vytvořením potratových vložek). Jde spíš o to, že z vás tak uměle vyprchá něco, na co jste si už zvykly. S tou krví odchází pryč i pocit jinýho stavu, kterej má normálně trvat ještě pár měsíců a odeznít teprve s porodem. Hormony se tak nějak začnou vytrácet, z prsou se opět stane letiště a vy jste zase PRÁZDNÁ. Na těle i na duchu. Ale kdyby se nestalo nic horšího, že jo.

Říká se, že zamlklým těhotenstvím projde v prvním trimestru každá pátá žena. Říká se, že je to částečně způsobeno i nadměrným počtem párů, které se snaží o miminko jinak než přirozenou cestou (IVF, inseminace apod.). Nároky na ženy i páry každým rokem tak trochu stoupají. Podle psychologů je důležitá, tak jako u každé jiné ztráty, očista a fáze truchlení. Četla jsem si v této „prázdno“ fázi různé internetové komentáře žen, které vyprávěly, jak se s tím srovnaly. Některé měsíc nevylezly z domu, některé začaly hned chodit k psychoterapeutovi a některé si na louce udělaly pomyslný hrobeček a celý den u něj brečely. Já jsem jiný typ, nezvládla bych se v tom ještě víc plácat. Krvavý narozeninový období je za mnou, je mi to líto, ale u žádnýho hrobečku plakat nebudu. Moje práce by mi tedy ani nedovolila nějaký pravidelný každodenní pláč. Moderuju v rádiu a televizi a tam ve výsledku nikoho nezajímá, jestli mám zrovna zácpu nebo jsem předevčírem potratila. Chtějí usměvavou bezstarostnou holku, co bude dělat „veselý“ rozhovory s hosty, ne zuboženou ženskou, která před časem ztratila další mateřskou naději. Co si takhle tedy užívat dál bezdětný, pracovní, manželský život? Vždyť přece za chvíli můžu být v tom a jen tak spontánně pak už na víno nepůjdu.

Jedeme dál! Držte palce mým dalším zamraženým hrdinům, kteří v příštích měsících navštíví mou dělohu a rozhodně budou statečnější než ti dva poslední. Neměla jsem je nazývat Second Chances, ale spíš Second Troubles.

Tuto kapitolu bych chtěla obzvlášť věnovat panu S., který v období, kdy jsem začala vypouštět krvavou páru, nelenil, odjel do Tesca a koupil vložky všech velikostí. Nestyděl se, neptal se, prostě jel a koupil to největší, co tam měli. A i když jsem mu za aktivity podobného typu opravdu vděčná, doteď si ho někdy představuju u té kasy a přemýšlím, co si asi musela prodavačka myslet a jak moc vtipně u toho musel vypadat. Díky, můj vložkový rytíři!

Začarovanej kruh

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Zatím jsem před váma trochu hrála statečnou holku. Někdy mi ale bylo v těch nejnevhodnějších chvílích fakt do breku. Naše oplodňovací story ještě nekončí, ale už teď vám chci říct, že snad nejlepší rozhodnutí, který mě jakž takž drželo v psychické rovnováze, bylo svěřit se s tím vším širšímu okolí a vlastně i lidem, který vůbec osobně neznám.

Když jsme se rozhodli, že si půjdeme o našich neschopných reprodukčních orgánech promluvit na specializovanou kliniku, napsala jsem si pro sebe jakýsi psaní, který shrnovalo moje pocity. Ukázala jsem to svýmu muži a ten prohlásil, že je to vlastně docela vtipně napsaný, ať to zveřejním na Facebooku. Koukala jsem na něj jako blázen, protože by mě nikdy nenapadlo, že by svolil, abych dala ven takhle niterný pocity, který ještě ke všemu nepřímo popisují fakt, že nemůže oplodnit svou ženu. Vážně? Já to mám úplně stejně, ráda s tím půjdu ven. Úplně jsem cítila ten přetlak, který jsem vecpala do textu, a pak to nadšení, když jsem ho sdílela. Byla to ta největší úleva, kterou jsem v poslední době zažila. Začala jsem naše počínání sdílet na nově vzniklém blogu a z desítek lidí, co ho četly, se postupně staly stovky a tisíce. Bavilo mě se z toho vypsat. Bavilo mě, že z témat, který jsou většinou tabu, prostě tabu být nemusí. Překvapilo mě, kolik žen (i mužů) mi postupně začalo psát, a to nejen zprávy podpory. Přestala jsem se cítit tak sama, protože jsem dostala stovky soukromých zpráv od lidí, kteří řeší podobné problémy.

Taky nemůžu otěhotnět!

Můj přítel má špatný spermiogram, co máme dělat?

Jsme už po osmém IVF a stále se nám to nepovedlo.

Právě jsem dítě potratila kvůli zamlklému těhotenství.

Držíme vám palce, my jsme k dvojčatům nakonec přišli díky čtvrtému pokusu umělého oplodnění.

Cítím se sama. Rodina mě podporuje, ale stejně mi nerozumí.

Psaly mi hlavně ženy, že jsou sice rády za podporu okolí, manželů a rodin, ale že se stejně cítí samy, protože ve výsledku nikdo nedokáže pochopit, čím si neplodná žena musí procházet. Cítí selhání, zklamání, bezmoc. Psaly mi ženy, které se úplně sesypaly už jen proto, že na nějakou reprodukční kliniku musejí docházet. Oslovila mě i paní, která přiznala, že můj článek o potratu četla ráda – byla ráda, že v tom není sama, i když jen elektronicky.

Z mého Instagramu se tenkrát stalo semeniště „neplodných“ a já zjistila, že musím psát dál. Že si třeba odžiju další neúspěšný pokusy našich embryí, že potratím třeba ještě pět dětí, ale všechno to budu dokumentovat, a budu tak pomáhat sobě a možná i někomu dalšímu nešťastnýmu, kterej se taky nemůže rozmnožit. Začala jsem si s pár slečnama často psát a poslouchat jiný a vlastně skoro stejný příběhy. Holky mi většinou psaly, jak je skvělý, že o tom mluvím, a já pomalu rozklíčovávala, že ony by o tom nahlas mluvit nechtěly. Že se za to jednoduše stydí. Já cítila kvůli svý děloze hodně emocí – vztek, smutek, lítost, ale stud? Ten jsem neznala. Stydět se za něco, co vlastně nemůžu ovlivnit, mi přišlo zvláštní. A abych opět nezapomněla na svou největší oporu a taky někoho, koho k tomu dítěti potřebuju a chci: můj manžel, ač jindy velmi stydlivý a háklivý na soukromí, mou novou vášeň podporoval, a dokonce tenkrát poprvé svolil, abych mu na blogu říkala pan Spermie (pan S.). Umím si představit, že tohle by dost chlapů prostě nedalo.

Zprávy a komentáře, které byly adresované mému blogu a mé osobě, ale všechny nebyly jen pozitivního rázu. Napsalo mi i pár lidí, kteří zaprvé nesouhlasili s tím, jaká témata zveřejňuju – což mi přijde absurdní vzhledem k tomu, že je to zkrátka moje věc nezasahující do soukromí nikoho jiného (kromě mého manžela, který se vším souhlasí) –, a zadruhé se pár zpráv točilo ohledně našeho rozhodnutí podstoupit IVF a morální stránky této záležitosti. Pro vaši představu jednu konkrétní zprávu ocituji:

„Ahoj Ivčo, dlouho jsme se neviděli a teď jsem si s hrůzou přečetl nějaké tvé články na blogu. Je mi líto, že vám nejde počít potomek, ale proč to tak lámeš přes koleno? Ty a tobě podobní jsou přesně ten důvod, proč se z reprodukční medicíny stává prachsprostej byznys. Zkus zkrátka přijmout fakt, že děti mít nemůžeš.“

Každý má právo na názor, ale tahle zpráva mě zasáhla víc, než jsem čekala. Přitom není nijak agresivní ani útočná. Je zkrátka divná v tom smyslu, že vám někdo diktuje, jak si máte zařídit rodinu. Chápu ten point, který chtěl pisatel vyjádřit, ale stejně – má někdo právo odsuzovat druhého za rozhodnutí projít umělým oplodněním nebo jinou alternativou reprodukční medicíny? Navíc odesílatel této zprávy (jen tak pro zajímavost) má tři děti se třemi ženami a potomci nebyli plánovaní, jestli mi rozumíte. Spíš se vždycky naplánovali v pár hodinách, kdy se jejich rodiče romanticky poznali v baru Bluelight a po sedmi Cuba Libre byla embrya „na světě“. Ono to vypadá, že ze mě opět mluví závist, ale spíš jsem na tomto konkrétním příkladu chtěla vysvětlit, jak je absurdní, co mi zrovna tenhle muž napsal. Tobě se to asi píše jednoduše, že se mám smířit s tím, že nebudu mít vlastní děti, ty pražskej Casanovo! Uf, to jsem se zase rozčílila. Jdu si nalít dvojku bílýho.

Bylo zvláštní chodit mezi lidmi, potkávat svý známý a vědět, že oni vědí. Je k tomu dozajista potřeba i přirozený exhibicionismus. Dalo by se říct, že jsem se těšila na každý článek, který vydám, ať už v něm šlo o potrat, nebo neúspěšný pokus umělého oplodnění. Bavilo mě, že se z tématu, které bylo do jisté míry tabu, začalo alespoň z mého úhlu pohledu stávat téma otevřenější. Proč se my ženy většinou stydíme za to, že nám nejde zplodit potomek? Stud je podle mých skromných výzkumů a rozhovorů se ženami ve výsledku spíš synonymem pro mix smutku, beznaděje, viny, závisti, rivality a úzkosti. Jenže podle odborníků a literatury, kterou jsem načetla, je dost dobře možné, že přesně tyto emoce jsou nejen důsledkem, ale i příčinou neplodnosti. Je to začarovanej kruh. Samozřejmě lze u jednoho nebo obou partnerů poukázat na reálné lékařské nálezy, které neplodnost dejme tomu způsobují, ale nezáleží to přece jen z většiny na naší hlavě? Já jsem názoru, že psychická bolest neexistuje bez té fyzické a naopak. Často je i příčinou jedna druhé. Přestanu si tady teď ale hrát na odborníka. Já jsem expert možná tak na to, jak správně počurat těhotenskej test. To umím skvěle! Kdyby v tom byly nějaký závody, jsem podle mě mistryně Evropy. Moje intuice mi akorát říká, že si to my méně plodný tak trochu způsobujeme samy. Ve svém případě jsem si to dokonce myslím vsugerovala. Od mládí jsem to téma divně řešila a nastavila jsem se už v pubertě na to, že se mnou něco není v pořádku, že možná nemůžu mít děti. Je to strašidelný, ale je to tak. Jestli to náhodou čte někdo z vás, kdo je mladší a pochybuje o možnosti mít v budoucnu děti, dejte si rovnou malou facku. Nahlas si řekněte: „Jsi kráva. Jsi zdravá. A až přijde ten správnej čas, dítě mít budeš.“ No nic. Kde jsem to přestala? Jo, že nemůžu mít děti. Že se nám nedařilo otěhotnět. Že když se nám to pak podařilo, tak jsem to nedonosila.

Drahej špás

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Nastalo období klidu. Já jsem nejnadšenější propagátor podzimu, to roční období miluju, nicméně tenhleten měl hořkou příchuť. Žili jsme si dál normální manželskej život a oplodňovací téma se u nás pomalu vytrácelo z běžné komunikace. Potřebovali jsme chvíli klid od injekcí, těhotenskejch testů i od neustále omílaného slova DÍTĚ. Ve zkratce jsme tedy hlavně pracovali, bavili se, cestovali a taky se milovali. Ano, mami, milovali jako měli sex. I vás čtenáře bych ráda ujistila, že jsme tenkrát neustále doufali, že se lékaři spletli a že by se nám mohlo podařit zadělat naprosto přirozenou cestou. Ale to byla utopie. Pravděpodobnější by bylo, že by mi přes noc narostl fialový roh mezi očima. Byla jsem na nás moc hrdá, že jsme se zatím ze všeho nezbláznili. Ani po roce a půl usilovného snažení jsme nesklouzli k tomu, že bychom si sex ordinovali podle ovulačních dní a měření vaginální teploty. Respektive nejsme blbí, samozřejmě jsme obeznámeni s tím, že během ovulace je pravděpodobnost otěhotnět největší, ale neudělalo to z nás roboty. Jednou mi známá, která se taky o dítě snažila trochu víc, vyprávěla, jak mají s manželem sex jen v plodné dny a zbytek měsíce to už prý nedělají, že je to zbytečný. Zbytečný? Sex není nikdy zbytečnej! Ach jo, vždycky zapomenu, že knížku bude číst i moje babička.

Umím si představit, že pánové se většinou neorientují v ryze dámských věcech týkajících se menstruace, cyklu, ovulace a podobně. Garantuju vám, že muži, kteří zažívají po boku své partnerky podobné peripetie jako my, mají o mnoho větší přehled, tedy pokud to nejsou předpotopní burani, kteří ignorují, že jejich žena něčím prochází a nikdy se jí na nic nezeptají. Vědí, jak ženský cyklus vypadá, dokázali by vám vysvětlit, na jakém principu funguje ovulační test i co je to bazální teplota. V jednu chvíli mohl pan S. klidně i učit biologii na střední. Chci jen podotknout, že jsem svýho muže do znalostí tohoto typu nikdy nenutila. Když ale asi rok posloucháte ta samá klíčová slova, zkrátka si je zapamatujete.

Po čase před námi stálo další zásadní rozhodnutí. Půjdeme do toho všeho brzy znovu? Ve speciální ledničce na naší klinice jsme totiž měli ještě jedno embryo. Pár měsíců jsme si odpočinuli a možná jsme ready na oplodnění č. 3! Já jsem tedy připravená určitě, nebudu se tady další rok litovat, že se nám zatím nezadařilo. Navíc, naše poslední oplodnění vlastně dopadlo pozitivně. Víme, že můžu být těhotná, to je přece skvělý! Tak teď ještě vydržet do konce. Manžel nechal časový harmonogram událostí posledního roku na mně, měla jsem tedy rozhodnout, jestli si necháme poslední embryo vložit dovnitř hned, nebo ještě nějaký ten měsíc vyčkáme. Já jsem ale dost nedočkavej typ. Pojďte mi je tam zase hned dát! Nebudu čekat rok, abych pak byla opět zklamaná. Reprodukčnímu centru jsme tedy oznámili, že bychom chtěli podstoupit další transfer, tedy zavedení embrya do dělohy. Doma mi znovu přistál stimulační protokol a já si plnila ledničku várkou čípků, injekcí, náplastí a prášků. A ano, opět jsem z toho všeho byla dost nadšená, a to myslím naprosto bez ironie. Je tu další šance, navíc s pořadovým číslem tři, tedy mým šťastným číslem. Spojíme síly a uděláme mi nějaký to dítě, můžeme se domluvit? Já se pak postarám, aby ve mně vydrželo. Ještě sice nevím, jak to udělám, ale klidně budu devět měsíců ležet na posteli nebo si vagínu zašpuntuju. Omlouvám se, mám velkou fantazii.

Třeba si říkáte, proč jsem tak nervózní. Když nevyjde tenhle pokus, půjdu zas na odběr vajíček a zase to do mě zkusíme mimotělně oplodněný naládovat. Znamenalo by to, že máme za sebou neúspěšný celý jeden cyklus a že musíme do cyklu č. 2. Tam jsem na začátku vůbec nechtěla dojít! Navíc další várka nemusí už zdaleka být takhle úspěšná. Počet i kvalita vajíček klesá po třicítce s každým rokem. Laicky vysvětleno je to tak, že do třicítky se nemůže stát, že by v ženě dozrávala nekvalitní vajíčka. K dispozici jsou jen kvalitní a ještě je jich hodně. No a po tý prokletý třicítce už to taková sranda není. Zaprvé se jich ve vašem těle tvoří o hodně méně a všechna zkrátka nejsou OK. S rostoucím počtem poškozených vajíček roste také procento spontánních potratů a zamlklých těhotenství, šance na otěhotnění klesá. Jak pak nemám bejt nervózní? Naše generace je trochu zvrácená. Ženský tělo je připraveno na početí okolo 23. roku a my čekáme dalších deset let, mezitím projdeme pár vztahama, abychom některé z nás přebíraly (až přebraly – to není můj případ, můj milý!), a pak se divíme, že nemůžeme ve třiceti otěhotnět. Toto podtéma je ale na úplně jinou knihu. Já přece nebyla zase tak za zenitem – prostě normální holka, ehm, žena! Slovo normální asi můj tehdejší stav nevyjadřuje. A mimochodem, když se řekne „stav“, vybaví se mi hned přívlastek „jiný“. A do jinýho stavu se nedostanu kecama o věku.

O třetím pokusu (zavedení embryí) jsme neřekli opět nikomu. Naše rodiny jsou z nás vyšílený dost i bez všech informací. Navíc nevím, jestli by moje máma zvládla další zklamání. Někdy mi přišlo, že to snad prožívá víc než já. Takže zase ležím na sále, nohy do praku, u hlavy pan S. a u chodidel embryolog, můj oplodňovací doktor, no a taky sestřička – prostě normální úterý. Když už tam ležíte potřetí, začíná vám to připadat všechno normální, i ten neskutečně plnej močák, bez kterýho zákrok nejde provést. Jsem oplodňovací matadorka! Měla bych vést kurzy, jak to chodí na reprodukčních klinikách, jak si píchat injekce, jak si lehnout na kozu a jaký u zákroku dělat vtípky. To mi připomíná jeden další vtip: už jsme v tom byli za docela ranec!

Transfer (zavedení embryí) 3×

45 000 Kč

Medikamenty

25 000 Kč

Ostatní (doplňkové služby:

přichycení embrya v děloze apod.)

10 000 Kč

(zvuk kasy)

SEČTENO

80 000 Kč

Jak jsem říkala, je dobrý si na začátku rozmyslet, jestli je vaše rodinná pokladna připravená i na neúspěšnost prvního nebo prvních pokusů. Každý nepodařený umělý oplodnění vás totiž vyjde na dovolenou na Krétě (sice jen tři hvězdy, ale all inclusive). Ne nadarmo vznikají okolo reprodukčních klinik diskuze týkající se jejich výdělečnosti. Doktoři, pacienti i obchodníci – všichni se ptají, jestli je z etického hlediska správné rejžovat na neplodnosti lidí. Je pravda, že čekárny těchto klinik jsou plný, a taky je pravda, že to všechno něco stojí. Reprodukční kliniky tedy vydělávají peníze. Čím více klientů, tím více peněz. Čím více cyklů (pokusů hrazených pojišťovnami, ale i klienty), tím více peněz. Ta matematika je opět velmi jednoduchá. Jim se zkrátka vyplatí, když je souložení naší generace neúspěšný, a ještě víc se jim vyplatí, když k nim přijdete a nic se nepovede na první pokus.

Českou reprodukční medicínu milují také cizinci – díky nižší ceně, skvělé péči a taky díky faktu, že tu platí trochu rozvleklejší zákony než v ostatních zemích. V čekárnách jsem často zaslechla němčinu, angličtinu, ale i jazyky ze Skandinávie. Na nezájem si těch pár center, která na oplodňovacím poli působí, rozhodně nemůže stěžovat. No a my si nadále stěžovat budeme, jak je to neetické, ale až nám děloha a spermie našeho muže vypoví službu, budeme jim ťukat na dvířka. Tedy já rozhodně! Přiznám se, že nad morální podstatou toho všeho jsme začala přemýšlet, až když jsme s klinikou komunikovali v plném proudu a taky až když jsme jim my a pojišťovna solili peníze.

Pamatuji si také na zprávu od jedné své followerky, která žila už nějakou dobu v USA. Systém reprodukční medicíny tam funguje jinak, mám i pocit, že tam docela zahučíte, když vám ratolest nejde vyrobit jen tak na gauči. Nicméně paní mi psala, že jsou v tom s manželem už asi za milion, že má tedy štěstí, že její muž vydělává velké peníze, a taky že je hrozně naštvaná, protože se v amerických kuloárech mluví o tom, že když máte peníze, jde všechno. Oni na to maximum prý nedosáhnou, ale od kamarádky ví, že milionáři na více pokusů umělých oplodnění nechodí. Když jste prý fakt hodně za vodou, embrya do vás „vytvoří a uloží“ tak, abyste byla těhotná na první dobrou. Nevím, jestli na tom může být něco pravdy, protože podle mého laického názoru stejně ve výsledku záleží na těle, které plod nosí, a je jedno, jestli jste Melania Trumpová nebo Máňa ze Strašecí. Nicméně vrtalo mi to hlavou. Je to možný? Proto měly Mariah Carey nebo Beyoncé dvojčata hned, jak chtěly?

OK, ale já nejsem Mariah Carey ani manželka Johna Legenda. Nemáme miliony a v peněžence už nám chybí docela dost. Jsme v tom aktuálně za osmdesát a já mám v břiše embryo č. 3. Dost na tebe spoléháme, Trojko. Tví předchozí kamarádi byli pod mikroskopem hezký, ale u mě už dost neschopný. Naprav to. Udělej z nás konečně rodiče, sakra.

Ano, nezdá se vám to. Mluvím ke svému embryu. A miluju to. Mezi námi, na Trojku opravdu tak trochu spoléhám. Cítím v kostech, že z něj bude naše dítě a že ho donosím. Naše dny tedy plynou s dalším mikroskopickým furiantem v mém břiše. Trochu odpočívám, ale ne zase tak moc, abych se ještě víc nezbláznila. Ne emiminu se sice dočtete, že byste měly ležet na gauči a hladit si břicho, ale já bych spíš řekla, že tenhle postup by mě normálně dodělal. Mimochodem, emimino – to je vám svět! Úplně jinej, než na kterej jste zvyklí. Tady se dozvíte věcí, prožijete nálad, pochopíte, že jste v životě zatím nic nezažili. Emimino a modrýkoník, to jsou weby, kterým se každý směje. Je pravda, že procento pisatelek, které jsou soudě dle stylu psaní prvoci s vagínou, každým dnem nezadržitelně stoupá, ale i přesto jsem se tam párkrát uchýlila. Věc se má totiž tak, že jsou tyto weby pořád jedny z mála míst, kde ženský píšou svý příběhy a vy je někdy potřebujete číst. Potřebujete vědět, že v tom nejste samy, a taky se někdy přirozeně zajímáte o konkrétní průběh jiných, a přesto stejných příběhů. Před čtením článků se sice musíte naučit emiminovský slovník, abyste některým výrazům rozuměly, musíte se obrnit proti některým komentářům, jejichž majitelky by zasloužily dar nerozmnožení se, ale jinak? Jinak by vám to i mohlo pomoct. Tady ta byla taky na umělým. Jééé, těmhle to vyšlo napoprvý. Shit, tihle už byli na sedmi pokusech. Je to podle mě sdružení ženskejch, které mají ve stejnou chvíli stejný „problém“. Proč to tedy úplně zatracovat?

Jo a teď k tomu slovníku, kdybyste se tam někdy chtěly zorientovat:

Chci být těhu

Chci být těhotná.

Snažilka

Žena, co se již delší dobu snaží o dítě.

Spermijka

To je asi jasný, ale je to tak debilní zdrobnělina, že se nedala opomenout. Do stejné kategorie patří i Orgasmík a Sexík. No comment.

Kapitán

Nejrychlejší spermie.

Svatyňka

Děloha.

Děkanky, Tleskanky

To jsou ženy, které na webu komentují příspěvek a posílají vlnu podpory v podobě tleskajících smajlíků a srdíček.

Zamlklinka

Žena, která prodělává zamlklé těhotenství.

Zpětně se vám chci omluvit, že jsem byla k popisovanému webu shovívavá. Je to fakt peklo. Nechoďte tam. Ale v současné chvíli mě zajímá: „Myslíte si, že se kapitán dost zasnažil a v mý svatyňce zabodoval? Budu těhu?! Budou mi tleskat tleskanky?“ Sorry, jinak. Bylo embryo s pracovním názvem Trojka úspěšný? Cejtím, že jo. Vybavuju si pocit při druhém, úspěšném pokusu a v puse mám stejně divně – jsem určitě v tom. Teď už to jenom zjistit a radovat se. Sakra, nemám doma těhotenskej test. A to jsem jich měla desítky. Musím skočit do lékárny a napravit to. V naší smíchovský lékárně už mě znají, chodím si tam vyzvedávat všechny léky, který do sebe poslední rok cpu. Paní lékárnice mi prodává těhotenský test a přidává historku, že jsou „šťastná“ lékárna, že těhotenský testy, který se tam prodávají, jsou většinou pozitivní. Zrovna včera tam prej byla paní, který se objevily dvě čárky. V duchu si říkám, že když mi drží palce lékárnice, ty dvě čárky tam budou. A taky si říkám, že to už možná překročila komunikační profesionální mez, ale fuck it. Usmívám se, odcházím a cítím na těle i v hlavě, že jsem konečně v tom jiným stavu. Čurám, namáčím… Mimochodem, čuráte na ten test, nebo do lahvičky a do ní pak test namáčíte? Já jen že počurat test pro mě byl vždycky nadlidskej úkol, respektive nepočurat si u toho ruku. Dobrou chuť, jestli právě obědváte. Takže čurám! Pak čekám. A pak vidím.

Jedna čárka.

Hm. Neznám už ani svoje tělo. Moje intuice je taky dost mimo a já těhotná nejsem. Na test zírám ještě dalších pár minut. Zkouším zhypnotizovat to bílé místo, kde se má objevit druhá čárka. Civím na něj tak dlouho, až tam tu čárku začínám vidět, ale je to jen opticko-psychologický klam. Sedím sama na hajzlu a taky v hajzlu jsem. Nejsem v tom ale sama. Ještě musím napsat panu S., že embryo s názvem Trojka vzalo zase faleš a nechtělo se mu u mě vegetovat. Neřád jeden. Píšu tedy manželovi a zároveň dodávám, že jsem OK. Volá mi a říká, že to vyjde příště. Má klidný a podporující hlas. Je skvělej. A já taky. Jen nám další skvělej člověk nejde vytvořit. Budeme pak ten pár se dvěma psama? Jestli jo, budu asi jezdit na psí výstavy. Ti psi s námi budou spát v posteli a každý týden budou chodit do psích lázní na masáž, manipedi a bublinkovou lázeň. Budou vycvičení a my tím ukojíme svůj hlad po tom o někoho pečovat. James Brown a Prince – tak se budou jmenovat, krasavci. Bezdětní, psí rodiče. No ty vole, to abych začala číst nějaký kynologický knížky, psům musí člověk rozumět. Měli jsme být raději kočičí rodiče, jenže kočky bych nedala. Jsou namyšlený, všude něco shazujou, pořád mňoukají a kdykoliv vás seknou drápkem, svině jedny.

Tenkrát jsem ráda odbíhala k jiným fantaziím. Fantazii rodinného života s dítětem jsem si odpírala. Bolely mě představy, jak je u nás doma lezoucí dítě. To byl už jen sen, kterej se hrozně vzdaloval. Přestávala jsem věřit, že jednou budeme mít rodinu. Přitom taková blbost, kterou má dnes skoro každej. Že já si nevzala toho Trumpa. I když to bych sice měla dítě, ale taky bych byla dost nesvá, že musím každej den čučet na jeho křiklavě žlutou přehazovačku. Raději bez dětí, ale se svým mužem.

Došly náboje

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Víte, jak jsem vám říkala, že jsem měla hodně vajíček, které se oplodněním staly embryi a nechali nám je zamrazit? Hodně neznamená nekonečno. Jsou fuč. V tom blbým mrazáku už není ani jedno, který by do mě strčili. Jestli se rozhodneme v tomhle reprodukčním procesu pokračovat, budou mě muset uspat, pár jich zase vyndat, smíchat je s těma nejlepšíma bičíkovcema pana S., čímž započneme cyklus č. 2. Jenže já na to teď nemám.

Nemám na další hormonální protokol, další injekce, další vypětí a hlavně další čas. Chci mít od všeho klid. Ono to ale dost dobře nejde. Blog, na kterém jsem skoro v reálném čase sdílela prostřednictvím článků náš příběh, začalo číst trochu víc lidí a z našeho honu za dítětem se tak trochu stala mini-online reality show. Dostávala jsem desítky povzbuzujících zpráv. Lidé mi psali své zážitky a projevy soucitu. Bylo to hezký. A bylo to strašidelný. Jako bych do svý dělohy nechala nahlédnout tisíce lidí. Rozhodně si nestěžuju, věděla jsem naprosto bezpečně už před sdílením prvního článku, že jdu do něčeho celkem zvláštního. Věděla jsem, že téma mýho psaní je více než intimní a že všichni budou vědět, že jsem neplodná. Neplodná hysterka. Ale to přesně jsem, tak proč předstírat, že ne?

Vlastně chci poděkovat za všechny rady, které k nám e-mailovou konverzací doputovaly. Doufám, že mi bude držet pěsti čtenářka mého blogu, která mi tenkrát napsala povzbuzující, motivační psaní. V předmětu e-mailu stálo:

Proč tolik chceš dítě? K čemu? Máš na to čas. Vypadáš na 20 a cítíš se na 22, tak kam ten spěch.

Zde výběr z e-mailu:

Radost můžeš mít jen z pozorování zvířecích maminek, jak se o svá mláďata vzorově starají, často pečlivěji než lidé. Ptáci, kočky, psi, koně… Sledovat tu jejich pečlivost, obětavost a lásku ke svým potomkům. Až zmoudříš, usměje se štěstí i na tebe. Polepši se.

Já moc děkuju. Nemám ráda koně a ptáky. Ale maminky koček a psů jsem se v poslední době snažila tady na Smíchově stalkovat a přirozenou ovulaci mi to zatím nepřineslo. Dávalo by mi také větší smysl pozorovat zvířata u plození, a ne samice s mláďaty, to mě akorát tak nasere, že ještě žádný mládě nemám. Jinak ale asi chápu pisatelčin point, jen mi přijde zvláštní, že se mě ptá „proč tolik chci dítě“. Vlastně to je nejzvláštnější otázka ever.

Myslíte si, že mě tyhle rady štvou? Některý jo, ale když se nad tím zamyslím obecně, bylo fakt pěkný, že lidi obětovali kousek svýho času a napsali mi. Ať zkusím čínskou medicínu, akupunkturu, hormonální jógu nebo ať se na to chvíli vykašlu úplně. Každý ale bohužel není stavěn na všechny popisované možnosti. Musí tomu věřit, pak to bude chtít sám vyzkoušet. Já z toho nechtěla vyzkoušet nic. Zradilo mě mý vlastní tělo a teď už i západní medicína. Byla jsem fakt nasraná. Odjela jsem za mámou na chalupu za Prahu, večer s ní v hospůdce vypila sedmičku vína, dělala jsem, že všechno je OK, a pak jsem se jí po příchodu domů na chalupě zhroutila. Ne úplně dramaticky, ale pamatuju si, jak jsem asi hodinu v kuse brečela a pevně ji objímala a ona mě taky. Mimochodem, tenhle okamžik si budu pamatovat navěky. Byl svým způsobem hrozně krásnej. To objetí bylo opravdový, mý neštěstí taky a její podpora jakbysmet.

Mou další spásou vždycky byla moje přítelkyně Míša. Spolužačka z gymplu a něco jako nepokrevní sestra. Když jsem tenkrát po druhém pokusu potrácela na svý oslavě, brečela tam jako želva. Někdo musel, když ne já. Pořád ji vidím, jak sedí vedle pana S., hrozně vzlyká a on ji uklidňuje. Podporou nám byli všichni naši přátelé. O našem boji věděli, ptali se, když bylo potřeba, neptali se, když bylo potřeba, vtipkovali, když se to hodilo, drželi pusu, když se to nehodilo, a drželi nám palce. Ono se to teď jeví jako nějaká konečná děkovná řeč. Ale není – děkovat se může vždycky, i uprostřed. A když jsme u těch časových os, připadala jsem si, jako když jsme se poprvé bavili s mým gynekologem, že asi „někam“ půjdeme zkonzultovat svoje snažení. Tedy úplně na začátku. Uběhl celý rok a mně stále nerostlo břicho. Byla jsem na nervy. A byli jsme o osmdesát litrů lehčí. Mohla bych se začít léčit i s hlavou, říkala jsem si, terapeut by mi docela bodnul. A pak mi došlo, že by mi spíš bodlo někam vypadnout. Od lidí, co to o nás ví, od naší postele, od mý starostlivý mámy a z Prahy. Byly zrovna levný letenky do Benátek, a tak jsme na čtyři dny před začátkem adventu zmizeli.

Od Benátek v listopadu jsem nic moc nečekala. Chtěla jsem jen pít dobrý víno, jíst dobrý lasagne a jít za nějakou tou památkou. Nakonec jsme pokořili i projížďku gondolou. Když totiž člověk bezhlavě utrácí za umělý oplodnění a oplodněnej nakonec není, nějakejch 75 euro za turistickou past vás nerozhodí. Užívali jsme si jeden druhýho po italsku, bydleli v krásným půdním apartmánu, našli jsme si rodinnou restauraci, kam jsme se po zbytek výletu vraceli, a byli většinu času přiopilí. Svoji neplodnou story jsme neřešili, témata adopce, darování vajíček a spermií jsme nenadhazovali. Zkrátka jsme si užili dovolenou jako normální mladí lidé. Tahle idylka ale musela jednou skončit. Život vás nikdy dlouho nenechá vyhýbat se vašim problémům. Realita se nám připomenula hned po návratu. Mě čekalo odehrát jako DJ desítky vánočních večírků. S odstupem času můžu přiznat, že jsem to období neměla v lásce. Ožralí rádobymanažeři se okolo jedný ráno začnou doprošovat Michala Davida a vy jim chcete omlátit sluchátka o hlavu. Ale jasně, je to moje práce (tedy jedna z nich), to v klidu dám, pak si užijeme Vánoce a v lednu s panem S. probereme, co budeme dělat dál. Půjdeme do další tvorby embryií? Zvládneme já a můj muž ještě nějakej fuck-up?

Pan S.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Možná jsem svýho muže nevychválila dostatečně. Nemám v úmyslu to dělat nějak nuceně, i když jak vidíte, kapitolu jsem nazvala podle něj a pár řádek mu ráda věnuju. Tedy spíše celému pánskému pokolení. Pro chlapy musí být léčba neplodnosti vcelku velká rána. Oni si taky, přesně jako my ženy, život nějak představují a možná i plánují. Jedno je jistý, většina z nich s rodinou „někdy v budoucnu“ počítá. Dřív se tak často nestávalo, že naši dědečci a prastrýcové nemohli svou ženu oplodnit. To už spíš naši strejdové předstupovali v sedmnácti letech před potratový komise a vysvětlovali komančům, proč to se svojí dívkou chtějí dát pryč. Jenže generace našich mužů je jiná. Na začátku milénia si na netu přečetli první články o tom, že spermie začínají slábnout, že by měli méně kouřit, hulit a pít. No a ty upnutý trenky nebo slipy? Ty rozhodně nenosit! „To se mě přece netýká,“ řekla si většina z nich, jenže když jim doma přistál první výsledek spermiogramu, uvědomili si, že vlastně týká. Popisuju to teď jako hotovou apokalypsu, ale čísla hovoří jasně.

Jestli je pro ženskou hezké, když jí z lůna vyleze dítě, jaký to asi musí být pro ty všechny Bivoje, když se narodí jejich kopie? Oni stvořili člověka. A asi už nějakej Homo sapiens byl podle mě celej bez sebe, když se vyklubalo něco, co je mu podobný, a on to bude jednou moct učit s tím pazourkem nebo jak se to jmenuje. Tak tohle chtějí i naši kluci, a když to nejde, bolí to. Navíc pro ženy je opravdu jednodušší podstoupit všechna vyšetření. Vědí už od gynekologa, co je na reprodukčních centrech čeká, a umějí si průběh hladce představit. Muži prý mají jen velmi omezenou představu, jak přesně je budou vyšetřovat, a o to víc se bojí. Jsou malinko pokoření už faktem, že vůbec někam musejí jít. Čerpám z doslechu – od známých, kamarádů, z internetu. Náš pan oplodňovací doktor říkal, že před deseti lety se ještě poměrně často stávalo, že muži na začátku léčby dokonce odmítali, že by mohla být „chyba“ na jejich straně. Dnes už se ví, že ve 40 procentech případů je zádrhel na straně muže, ve 40 procentech na straně ženy a ve 20 procentech na stranách obou. Kluci, to je docela vyrovnaný, nemyslíte? Co se mužům rodí v hlavách, nevím, protože nemám penis, ale šťastní rozhodně nejsou. Šťastný nebyl ani pan S., jenže ten se vymykal všemu, co jsem zatím o mužích obecně napsala. Nenervoval se ani po roce přirozeného snažení. Když jsme ho s doktorem poslali (velmi jemně, nemůžete to muži přikázat, pořád je to jen chlap) na spermiogram, bez keců a přílišných hysterických výlevů šel. Samotnýho ho zajímalo, jaký bude výsledek. Po zprávě o průměru se nijak nehroutil, nebyl naštvaný na svět, na to téma jsme dokonce neustále vtipkovali, věděli jsme, že se s tím dá něco dělat. Dnes je reprodukční medicína tak daleko, že do vajíčka dokáže zavést i jedinou zdravou spermii a pár se vytouženého dítěte dočká. Tak na co se stresovat, že jo?

Tato fáze je v partnerském soužití velmi důležitá. Bez vyšetření partnera se totiž léčba nemůže nikam posunout a divili byste se (nebo možná nedivili), kolik mužů s tím dělá drahoty. Jedna moje kamarádka se rok po svatbě se svým mužem rozváděla, protože se mu na vyšetření „nechtělo“. Tam začaly jejich problémy, a když se muži „nechce“, je to trochu nefér. Neříkám, že chlap má na vyšetření spermatu nadšeně běžet a ustříkávat si radostí už ve dveřích kliniky. Jestliže je mu to ale nepříjemné, měl by se podle mě trochu hecnout. Ženy se hecujou pravidelně, když lezou na kozu a vrtají se v nich cizí lidi.

Já jsem docela hysterický typ. Taková přehnaná herečka, i když herečka nejsem, rozumíte? Vše výše popsané bych bez pana S. nikdy nezvládla. Podržel mě, když bylo potřeba, a taky mi dal pomyslnou facku, když bylo potřeba. Ani při neúspěšných pokusech, jedněch čárkách na těhotenských testech, zamlklých těhotenstvích a potratech mě nenechal dlouho se litovat. To pro mě byl základ úspěchu, respektive toho neposrat se a co nejdříve se oklepat. Nechal mě vybrečet, když to bylo čerstvý, objímal mě, hladil, celý den mi psal, když byl v práci, ale jakmile mu došlo, že jsem už třetí den na gauči a čumím do prázdna, rázně mi vysvětlil, že tím nikomu, ani sobě, nepomůžu. A že tak už vůbec neotěhotním. Měl pravdu. Litovat se je peklo.

Můj muž je takovej svéráz. V komunikaci s ostatními se s věcmi moc nepárá, a tak neskrýval jakékoliv okolnosti naší cesty. Jedna věc je psát o tom na blogu, druhá věc je zmiňovat při small talku potraty a podobně.

Jana a Honza, manželův bývalý spolužák s manželkou: „Jééé, ahoj! Jak se máte?“

Pan S. a já: „Ale jo, byli jsme teď v Benátkách. Tady Ivča teď měla zamlklý a potratila, snažíme se už dlouho o malý. Jinak práce i my se máme dobře.“

No ty vole. Janu s Honzou jsme od tý doby neviděli. Ale chci tím říct, že jestli pro mě byla terapie vypsat se z toho, manželova terapie byla vymluvit se z toho. Vím, že to řešil se svými blízkými kamarády, ale i se známými, kteří se ho třeba zeptali, jak se má nebo jestli už plánuje být otec. Statečnýho muže mám, a taky prdlýho. Naprosto nectí ani vzdálenou podobu patriarchátu. Jsme v životě spolu a o dítě se snažíme spolu. Na vyšetření jdeme oba. On je sice chlap, ale nikdy nechtěl mít doma pindu, která jen vaří, brečí, nic nedělá a nemá žádný ambice. I když co si budu nalhávat – chvíli jsem v tomto období byla pinda, co jen vařila, brečela, nic nedělala a neměla žádný ambice, ale snad jsem se z toho dostala. Každý den jsem chodila do rádia, kde tedy v tomto ohledu k rozptýlení nedocházelo. Spousta posluchaček i posluchačů totiž četla můj blog a věděla, že to prdlý Íčko, jak si v éteru Rádia Spin říkám, se snaží otěhotnět a nedaří se. Vzhledem k tomu, že jsem každý den vysílala čtyři hodiny písniček na přání, docházelo samozřejmě k velmi jasnému vzorci:

„Chtěla bych věnovat Crazy in Love od Beyoncé moderátorce Ivance, ať už se jí brzy splní sen a má děti, díky, Andy.“

To je od vás hezký, díky, tak já na to budu myslet i v práci. Můj boj, sama jsem o tom začala veřejně mluvit, nemůžu tedy očekávat, že moje druhý jméno Neplodnost neprosákne do jiných sfér. Ivana Neplodná. Se normálně nechám přejmenovat.

Můj muž se mi ani neposmíval, když jsem si po sexu dávala pod pánev polštář a pět minut jsem vždycky po aktu ležela jako lemra. A to jsme se těmhle holkám, co po aktu dělaj stojky, dřív tajně posmívali. Můj muž brzy pochopil a celou cestu mi usnadnil.

Superheroes

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Dost o chlapech a zpět k mý děloze! Třetí pokus umělýho oplodnění nám tedy nevyšel a my jsme se na to všechno na chvíli vyflákli. Interně jsme si doma řekli, že začneme další cyklus oplodnění řešit až po Silvestru, to budeme s mým mužem zhruba po roce opět stát na startovní čáře. Ale abychom měli vše pod kontrolou, vyplnili jsme další žádost o zahájení umělého oplodnění. Hned jak nám to schválili, nám došlo, že bychom do toho pokusu stihli jít ještě před Vánocemi. Ano, jak už jsem tu zmiňovala, jsme nedočkaví. Navíc proč si místo ponožek nenadělit jedno pěkný embryo? Úplně ho vidím, jak je pod mikroskopem obalené ozdobnou červeno-zlatou stuhou.

We wish you a merry embryo and a happy new year! La la la la la.

A když už jsme u těch dárků, rozhodli jsme si pořídit pejska. Začali jsme tedy koukat po inzerátech a shánět se po dalším členovi naší zatím málo rozvětvené rodiny. Já jsem se navíc začala psychicky připravovat na odběr vajíček. Jen pro připomenutí – před punkcí se musí tělo hormonálně stimulovat, na nočním stolku mi tedy opět přistál hormonální protokol. Stačilo jen počkat na periodu a celej kolotoč s medikací, injekcema a zamrazováním vajíček měl začít znovu. Po posledních měsících, kdy moje tělo dostalo docela dost zabrat, jsem už ani neměla představu, jak na tom můj cyklus je. Odjeli jsme s kamarády do moravskýho sklípku, prožili jsme tam dva hezký večery a do Prahy jsem se vrátila s takovou kocovinou, že bych ji nepřála ani svýmu největšímu nepříteli. Takhle divně mi bylo naposledy po maturiťáku, ale bůh ví, že tam jsem míchala tequilu, bohemku a gambáče. Když kocovina nepolevovala ani týden po návratu a já jsem brečela u filmu S tebou mě baví svět (znáte tu závěrečnou scénu, jak Satinský běží za autem, kde je Mates, kterej tam ve skutečnosti není, protože ho drží v náručí Šulcová, která tam stojí s celou rodinou a všichni se tomu blbýmu tátovi smějou), zjistila jsem, že na mě asi leze chřipka, protože jsem v puse měla takovej ten nemocnej pocit. Lupla jsem si paralen, druhej den šla do rádia a další večer jsem opět strávila u bedny jako nějaká nudná Máňa. Pan S. si užíval na vánočním večírku a já ležela doma jak lemra. Jak si tam tak lebedím, napadá mě, že do Vánoc už nestihneme ten odběr vajec, protože v nemoci to není možné a taky protože pořád čekám na menstruaci, abych mohla začít brát prášky, které mě na odběr připraví. Jak říkám, tělo asi bylo dost rozhozený, podle mýho obvyklýho cyklu jsem to měla dostat už před deseti dny. Vzpomněla jsem si, že mám doma těhotenskej test, že radši vyloučím tu blbost jménem těhotenství a zítra zavolám doktorovi, že menstruace nepřichází a že to celý asi musíme naplánovat na leden. Ale to až zítra, teď hajdy na záchod a provést mně tak známou aktivitu – počurání, namočení.

Dvě čárky

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Do prdele. Já jsem normálně těhotná. Prd chřipka. V tom sklípku jsem už asi neměla pít. Abych se neradovala úplně předčasně, na tom testu byl takzvaný duch. Snažilky z emimina mi jistě rozumí a pro normální smrtelníky: duch je zatím slabá druhá čárka, která v případě pozitivního těhotenství sílí každým dalším dnem (na dalších testech). Ale moje mysl byla zmatená. Normálně jsem se přistihla, jak spekuluju nad tím, že jsem asi byla na nějakým umělým oplodnění s pořadovým číslem čtyři a nepamatuju si to. Chvíli jsem taky dumala, jak jsem se do jinýho stavu vůbec dostala. Ale o tom potom. Skákala jsem sama doma do stropu jako blázen, chtěla jsem test ukázat manželovi, ale ten se veselil na nějaký Xmas party, a tak jsem aspoň obeznámila svou kamarádku Míšu přes Messenger. Dostala fotku s těhotenským testem, a i když byla ráda, po všech těch peripetiích se o mě bála, a tak mi poradila, ať si raději počkám na lékařský vyšetření a veselím se kdyžtak až za pár týdnů. Má pravdu ta holka, proto ji ve svým životě mám. Stejně jsem ale z toho nadšení nemohla usnout a ráno, když jsme se probudili do těch odpornejch rumovejch výparů, jsem panu S. hned před oteklým obličejem tím testem zamávala.

„Dívej, co se nám povedlo bez doktorů…“

Fakt se to povedlo? Po krvi budeme chytřejší. Hned druhý den jsem běžela na kliniku, aby mi udělali krevní testy. A dozvěděla jsem se tak bezpečně, že těhotenství je alespoň v raném stadiu potvrzeno. Na klinice mi gratulovali, i když mi dítě prakticky neudělali. Udělal mi ho manžel, bez sestřičky a embryologa, pravděpodobně na našem slavném výletu do Benátek. Kdyby mi někdo řekl, že k oplodnění budu potřebovat špagety, litr vína a trochu romantiky, vybodnu se na doktory, že jo. Navíc to byl mnohem levnější špás. Vždyť ta gondola stála podstatně míň než transfer a nastimulovala mě líp!

„Můžeš mi vysvětlit, proč jedete v listopadu do Benátek?“ hudrovala tehdy na podzim moje věčně hudrující máma.

Jedeme tam proto, abych otěhotněla! A už nikdy se tak blbě neptej, řekla bych jí teď zpětně. Ale po bitvě je každej generál.

Doma nám začalo období divnýho klidu. Věděli jsme, že jsem asi v šestém týdnu, a moc jsme o tom nemluvili. Respektive já bych o tom mluvila neustále, ale pan S. byl na jakékoliv hovory o našem mikroštěstí skoupý. Přece jen už jsme jednou zažili, jak nám doktoři v ordinaci říkali nepříjemné zprávy, a nechtěli jsme se znovu radovat předčasně. Předčasně jsme taky radostnou novinu nikomu neoznamovali. V tu dobu jsme na internetu neustále hledali vhodné psí inzeráty – dohodli jsme se, že si pejska pořídíme, i když jsem březí. Za pár dní jsme se jeli podívat na statek v jižních Čechách, odkud jsme si přivezli Jamese Browna. Francouzského buldočka, který nám od té doby dělá život hezčí, gauč špinavější, podlahu chlupatější a jmenuje se podle mého oblíbeného zpěváka. Původně to měl být Prince, ale to mi pan S. zakázal, že prej při venčení na Smíchově nebude křičet: „Princi, ke mně!“

Blížily se vánoční svátky, my se doma starali o chlupatý miminko, jezdili jsme po příbuzných, jedli a bavili se. Ženská rodinná intuice je mrcha, a tak moje babička prohodila, že mám trochu větší prsa (a pak že prej už blbě vidí). Jestli vidí posun z mikronulek na mikro 0,5, vidí velmi dobře. Začaly mě tedy s mámou podezírat, zavolaly ještě tajně tchyni, ať mě pozoruje zase u nich, a za mými zády sledovaly, jak a co piju, jak vypadám a jak se chovám. Naše malé tajemství samozřejmě odhalily. Pak přišel Silvestr, který se jako každý za poslední roky slavil u nás doma. Kamarádům bylo už po desáté hodině jasné, že něco není v pořádku, protože jsem pořád žmoulala jednu a tu samou sklenku. Řeknu vám, že se fakt nevyplatí mít pověst milovnice vína, to vás hned odhalí. Tajemství netajemství, všem to bylo jasný. Ivana nechlastá, tak je zbouchnutá.

Začal nový rok. Bez nevolností jsem prožila prvních pár měsíců a hysterická jsem nebyla možná díky našemu Jamesovi, kterej potřeboval pozornost. Nevyměňovala jsem sice zatím dětský plenky, ale rozčilovala jsem se, proč to naše štěně nečurá na ty psí a proč máme všude loužičky. Našeho malýho psíka jsem musela každou noc držet za ťapku, aby usnul, a chodit s ním i do práce. Doteď mám pocit, jako by starost o to chlupatý štěstí překonala mý obavy o to štěstí ve mně. Děkuju, Jamesi, i díky tobě jsem nemyslela jen na to, jestli dítě donosím.

Takhle jsme se dobrali do 13. týdne. To je ten, ve kterém se musíte registrovat v porodnici. Když jsem v Motole stála přede dveřmi a čekala, až vyjde sestřička, po tváři mi začala stékat slza. Byla to slza štěstí. Jak zvolala moje máma: „Ivan, vždyť je to zázrak!“ Tak zase takovej zázrak jako ten s Ježíšem to není. My jsme si na rozdíl od Josefa s Marií hezky štrejchli. Ale není to milý? Po celým roce, kdy jsme se spoléhali na léky a profesionály v medicínském oboru, jsme se potřebovali prostě jen pomilovat. Minulej rok jsme byli dva, tenhle jsme měli být čtyři, když počítám i Jamese, který k nám přišel, až když jsem věděla, že jsem těhotná. Já vím, trochu nelogickej postup, ale logika a plánování, to nikdy nebylo moje. Asi i proto nakonec všechno muselo přijít přirozeně. Pamatuju si, jak jsem se cítila důležitě, jako Wonder Woman. Cítila jsem, jako bychom byli s panem S. superhrdinové. A taky že pro sebe jsme byli.

Mrs. Happiness

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Začalo mi vystupovat břicho a já jsem nikdy nebyla šťastnější. Vytratily se ze mě napětí, zlost a vztek, který jsem v sobě kvůli našemu neúspěšnému počínání nosila.

Doma jsme ale ani po třech měsících nic neoslavovali. Měli jsme obrovskej respekt. Můj muž mě i v téhle době něco naučil. Že jsem sice těhotná, ale že i přes všechny překážky, které nám život při pokoušení se o dítě připravil, se pak v těhotenství nemusím chovat jako kráva. Co si budeme povídat, těhotný ženský bývají hrozně důležitý, mají pocit, že v sobě nosí celej svět, ale pravda je taková, že svět se bude dál točit i bez jednoho nabubřelýho břicha. A tak mi dal pan S. patřičně najevo, že budu muset být „normální“, jinak to dobrý nebude. Zpětně mě to malilililinko mrzí, ale faktem je, že můj muž se ke mně choval, jako bych vůbec těhotná nebyla. Odpočívat mě moc nenechal, mý stěžovací nářky ignoroval, ale každý den mě masíroval, to mu nemůžu upřít. Jinak ze mě nicméně vytřískal to nejlepší – nenechal mě ležet doma a stěžovat si. Udělal ze mě aktivní těhotnou ženskou. Já jsem se totiž bála. Bála jsem se, že se zase něco podělá. On mě ale bát se nenechal. Nenechal mě ležet doma a předstírat, že jsem nemocná, i proto na to období vzpomínám jako na jedno z nejhezčích ve svém životě. Čekali jsme dítě a já jsem nikdy nebyla spokojenější. Ani tenkrát, když mi máma koupila mou první podprdu. I když srovnat by se to možná dalo. Nemůžu se dočkat budoucnosti. A vzhledem k tomu, že jsem v těhotenství brečela i u reklamy na ty debilní čokolády Merci (Merci je moje děkuji, Merci za to, že jsi) nebo u kadeřníka (jen tak, to mi nevzal ani dva centimetry), mýho muže asi ještě čekají velký věci.

Ženy, které kdy byly poprvé těhotné, mi jistě porozumí, když řeknu, že je opravdu divný pocit těšit se na něco, co na první dobrou nevidíte. Neumíte si představit podobu, někdy ani pohlaví, doufáte ve zdraví svého zatím schovaného dítěte a všechno je to tak moc abstraktní, že jde zkrátka o divné „těšení se“. Vy, kteří jste dočetli až sem, si ovšem nezasloužíte další napínání. Plod hezky prosperoval, jak se to říká v lékařských kruzích. Stejně ale byl docela stres čekat na výsledky každýho vyšetření. Připadala jsem si, jako bych neustále čekala na nějakej ortel.

Ano, jste doopravdy těhotná.

Ano, z krve máte dobré výsledky.

Ne, nemáte syfilis (díky bohu, toho jsem se bála nejvíc).

Ne, ze screeningu není pravděpodobné, že by plod trpěl Downovým syndromem.

Ano, dítě se vyvíjí dobře. Tohle jsou čtyři končetiny a bijící srdce.

Na každej takovej výsledek čekáte třeba 14 dní nebo měsíc, no a vždy jste přirozeně nervózní. Můj gyndař na to ale vcelku kálel! Já jsem u něj v ordinaci mohla před ultrazvukem vždycky ztratit nervy, ale on mi vyprávěl o svým pohledu na svět. Ležela jsem na lůžku a on mi jezdil po břiše takovou tou slintavou věcí (myslím ten elektronickej nástroj), pamatuju si to jako dnes:

„To mě tuhle tak rozčílilo, magistro Kulhánková (oslovuje mě vždy zásadně titulem, což je komické, když víte, že vám vidí až do Koněpruský jeskyně). Já se dočetl, že někde ve Skandinávii může žena zažalovat muže za sexuální harašení i kvůli lascivnímu pohledu. Ale co to je za pohled? Nemůžeme už ženám zalichotit? To se na vás už nemůžeme kouknout sexy okem? Hahahaha… No co na to říkáte? A vůbec, je mi líto třeba i toho Woodyho Allena, kterej je prostě na mladší holky. No, vypadá to moc hezky, jsou tam dvě ruce a dvě nohy a srdce bije, slezte mi z toho. Celej svět Woodyho odsoudil, ale kdo není na mladší holky, že ano? O vás ženách se říká, že jste jako víno, že zrajete, ale všichni víme, že je to spíš naopak. Stávají se z vás prakticky rozinky a krásné jste, když jste mladé, hihi. Ukažte se mi tady zase za měsíc, na shledanou, paní magistro.“

Tak díky moc. Odcházela jsem spokojená, že je tam vevnitř asi všechno OK, a zároveň jsem byla nesvá, protože jsem nevěděla víc, než že se pan doktor asi bojí jet do Švédska, že by ho tam zavřeli. Ale co je vlastně potřeba v těhotenství vědět? I když jsem sama sobě zakázala dělat si amatérské rešerše v internetovým prostředí, nakonec jsem neodolala. Tam vám ale dojde, že je lepší skoro nic nevědět. Ženský jsou v těhotenství posedlý stravou, vitaminama, správnou životosprávou a kultem těla. Holky, brzděte. Koukněte, jak jsme se povedly, a naše mámy přitom pily v jináči i tři turky denně! (Pozn. pro „biokrůty“: Ne, nepila jsem tři turky denně.)

Z tohoto období si tedy pamatuju hlavně práci a návštěvy na gyndě. Jak už jsem taky zmiňovala, nikdy jsem nebyla žena „krev a mlíko“, a s pupkem jsem se malinko zakulatila. Okolí sice říkalo, že mám jen obr břicho a nic víc, ale já jsem se cítila jako ta největší sexbomba. Přišlo jaro, pak trochu dřív léto a já se u Smícháče procházela jako Beyoncé v klipu Crazy in Love. Ne, vážně, byla jsem sebevědomá a šťastná jako na nějaký dobrý droze z Kolumbie. Smála jsem se na cizí lidi a stále nemohla uvěřit, že se nám to povedlo. Taky se mi povedlo si vsugerovat, že pod srdcem nosím kluka, věděla jsem to skoro bezpečně. Už na začátku pátého měsíce mi to potvrdil i můj funny doktor. Doslova tedy řekl, že tam vidí mezi nohama něco nepřehlédnutelného. Hmmm, gratuluji, synu! Tak my budeme mít kluka! Jakej asi bude? Co bude dělat? Je tohle všechno vůbec možný? Doslova jsem žila svůj sen.

Léto ubíhalo a já věděla, že ho musím na konci srpna vyprdnout. Práci jsem omezovala čím dál tím víc a vegetovala na chalupě u našich, kde jsem jedla čtyři Mrože denně (ty s bílou čokoládou) a koukala v televizi na Hercula Poirota. Našla jsem teď svoje zápisky ze 7. měsíce:

Zatím jen šest kilo nahoře, ale záda začínají pobolívávat. Párkrát jsem měla takovou zácpu, že jsem si myslela, že asi budu volat záchranku, aby to ze mě nějakým způsobem vydolovali. Jenže pak jsem si představila, co bych jim asi na tý tísňový lince říkala, tak jsem to „zvládla“ sama. A ano, opravdu píšu o zácpě. Těhotenskejch blogů, kde je všechno čisťounký a sexy, je myslím dost. Čurám zhruba 15× denně. A někdy, když se snažím své tělo obalamutit, že to ještě vydržím, tak si při kýchnutí či smíchu i učurnu (jenom malinko, ještě nepotřebuju ty speciální plenky). Každej den si detailně prohlížím svý miniprsa. Stále nevěřím, že z toho jednou nakrmím živýho člověka. Kam se to mlíko jako naleje? Jsem nadšená, že tam dole se holím už hrozně dlouho. Ten grif umím nazpaměť a nemusím si tam u toho koukat. Spíš už si tam teda nemůžu koukat, oči tam nedohlídnou, chudinky.

Jsem Narcis a neustále se koukám do zrcadla na břicho. A hladím se. Mám nějakou debilní, hormonální rýmu, tedy permanentně ucpanej nos. A žádný léky nejsou povolený. Zkouším pořád nový a nový lékárny a pořád si představuju, že mi někde řeknou: „Jasně, do toho nosu si nastříkejte cokoliv, ničemu to neublíží!“

A samozřejmě mě neskutečně vytáčejí opilí lidi. Všichni si myslí, že jsou po pár pivech hrozně zábavní, blbečci. Život je zkrátka jinej. Na karlovarským festivalu jsem se konečně nepotácela v pět ráno v aeroportu, viděla jsem díky tomu i pár nekoukatelnejch filmů (prej je to totiž filmovej festival), no a vypila méně vína (rozuměj žádný). Člověk se probouzel každej den s čistou hlavou. Sice jsem učurávala, když jsem kýchla, ale lepší než kocovina. Bylo by to úplně sluníčkový, kdyby vaši kamarádi taky přestali pít, když vy otěhotníte. Ti mí to kupodivu neudělali a musím říct, že jakmile začínaly přibývat prázdný flašky, utíkala jsem pryč. Ale abych pořád neřešila jen chlast, docela dobrý jsou menší výhody, který z březosti plynou. Každej je na vás tak trochu hodnější. Chlapi víc gentlemani – ano, opravdu, a to vás doufám nechtějí s tím břichem sbalit (kdyby ten blog nečetla moje máma, napíšu „vojet“). No a ženský se na vás na ulici smějou jen tak. Nevím, jestli je to třeba tím, že v tu chvíli nejste jejich „hrozba“, nebo tím, že si v duchu říkají „chudák holka, ještě neví, co ji čeká“, ale zkrátka se usmívají a to vždycky potěší. V tramvaji vás lidi pouštějí sednout, chodíte čurat na invalidy a ve frontách vás lidi pouštějí před sebe (teda až po tom, co demonstrativně malinko zafuním a pohladím si břicho).

A u nás na Smíchově to všechno bylo ještě podpořený takovou milou poetikou. Šla jsem tenkrát na Andělu z Alberta a jeden bezďák mi povídal: „Tě někdo op*cal, co?“ Přemejšlela jsem, co mu odpovědět, ale pak mi došlo, že to byla asi jen řečnická. Ale op*cal, no. A bylo to skvělýýý!

No jo, byla to sranda, dokud se neblížil termín porodu – srpen 2018. Přirozeně jsme byli trochu nervózní. Každá žena, i když to nedělá proaktivně, si porod v hlavě nějak představuje. Většina z nás, pokud tedy nechceme rodit doma v bazénku či v lese se srnkami, si registrujeme nějakou porodnici, máme nějaký porodní plán a někdo možná i sbalenou tašku. Zkrátka jsme tak trochu ready. Ale věřte mi, že nejvíce vyplašení jsou vždy naši manželé nebo ti, kteří nám to provedli. Bojí se, co si budeme přát. Bojí se, že nám u toho nebudou umět pomoct, že budou bezmocní. Bojí se, že to psychicky nevydrží nebo že na místě omdlí. Bál se podle mě i pan S., který jednal zkratkovitě a vyprávěl mi například o tom, že v jeho životě hrajou zásadní roli veškeré pachy. A že u porodu možná nechce být, protože by si zapamatoval pach všeho a pak by se mu to nedejbože někdy se mnou v posteli vybavilo, a to by prý nebylo dobrý pro náš intimní život. Tak mně projde vagínou něco čtyřkilovýho a on se bojí pachu. PACHU!!! No, trochu zmatkoval, ale pak se na předporodních kurzech uklidnil. Tam nám připomněli, že jde stále „jen“ o přírodu a ta si to ve většině případů zařídí tak, aby vše dobře dopadlo.

Já jsem taky trochu hloupla. Tenkrát jsem luštila křížovku a za boha si nemohla vzpomenout na „narození dítěte na pět“. Takhle blbá jsem byla. Anebo se jen vymlouvám a nedůvtipná jsem byla vždycky. Výbavička byla připravená, termín porodu se blížil a my jsme se neustále hádali o jméně. Manžel nadhazoval Horymíra, je to totiž milovník lyžování a obávám se, že až to mimino vyleze, pan S. mu v postýlce nasadí minilyžáky. Nicméně snad mi porozumíte, že Horymíra jsem zatrhla hned v zárodku té myšlenky. Tak jsme doma jména přebírali, až jsme skončili u Tadeáše. U každého z nás to byla až třetí možnost, ale na jménech, která jsme upřednostňovali, jsme se neshodli. Tadeáši, tak vylez. Už týden přenáším.

Z týdnu se stal týden a půl a já jsem v Motole svolila k Hamiltonově hmatu. Jde o vyšetření, při kterém vám doktor uvolní dolní část plodových obalů naléhajících na pánevní vchod. Tím se někdy uvolní látky, které vyvolávají děložní činnost. Mně se tím neuvolnilo nic jinýho než slzy, který se mi vedraly do očí. Bolelo to jako prase a já jsem si říkala, že jestli budou takhle bolet kontrakce, nemám šanci to přežít. Měla jsem počkat 12 až 24 hodin, a jestli to nepomůže, měli bychom porod vyvolat uměle.

Chci zažít krásnej porod, nechci jít na vyvolávačku, nechci, aby mi uměle praskli vodu, v žádným případě si neřeknu o epidural a nebudou mě šít, protože si přece masíruju hráz a cvičím s aniballem (zde musím vzdělat muže: aniball je minibalónek, který se zavádí do vagíny, nafoukne se do rozměrů dětské hlavičky a jeho uživatelka se ho snaží vytlačit – má to simulovat tlačení při porodu a ne, není to nic erotického). Taky jsem doma prováděla relaxační i dechová cvičení. Zkrátka jsem byla na porod připravená, a to hodně. I na to, že ve svých porodních přesvědčeních a plánech budu neoblomná. Tvrdě neoblomná jsem byla nakonec jen do tý doby, než jsem vkročila do Motola. Vždycky jsem si představovala, že ve stresu pojedeme rodit, že doma budu počítat kontrakce. Měla jsem na to připravený asi tři aplikace v mobilu, nakonec nebyly potřeba. Poslední středu v srpnu jsem jela na vyvolání, ke kterému jsem ráda svolila. Zkoušeli jsme totiž doma vyvolávat „podomácku“ pálivými jídly, dlouhými procházkami, bylinkami, cvičením, sexem (pak už ale pan S. nechtěl a vůbec nechápu proč, muselo to být ohromně vzrušující). Jenže nic nepomohlo.

Vyvolávací tabletku mi tedy zavedli někam do svatyňky (ano, i u porodu vzdávám hold slovníku emimina!). Prášek většinou začne fungovat až po pár hodinách. Já jsem ale začala mít kontrakce prakticky hned. Když to začínalo, říkala jsem si, že to teda bolí vostře. Pan doktor usoudil, že se i otevírám a že rovnou pojedeme na sál, tak jsme jeli. Pak mi nabídnul prasknutí plodového vaku, prý že by byl raději, kdyby mi už odtekla voda, a tak jsme praskli. Do toho přišel můj statečný muž a zkontroloval můj stav svou oblíbenou rychlootázkou: „Bolest od 1 do 10?“ Řekla jsem mu, že 11 a že je to vcelku peklo. Chtěl situaci odlehčit, a tak připomněl svůj nedávný tenisový incident, při kterém si natáhnul nějakej sval u žeber a asi tři dny doma hekal. Že si na to mám vzpomenout a být silná jako on. Na tyhlety fóry je tak člověk zvědavej, když má nohy do praku a zažívá svou největší životní (fyzickou) bolest. Takhle jsme se tam rozptylovali ještě pár hodin, načež mi přišli nabídnout epidural. Aleluja! Konečně jste se přišli zeptat! Jasně, že to chci! A rychle! Epidural napíchnut, úleva se dostavila, no a po hodince se šlo na to slavný tlačení. To už byla brnkačka: pár zatlačení a mladej pán byl na světě. Tadeáše mi hned přiložili na prsa a nechali nás krátce sžít. Protože jsem se vždycky snažila, aby toto psaní bylo upřímné, musím ještě podotknout, že Tadeáš byl trochu větší, než jsme předpokládali, a způsobil mi docela dost stehů. Ale vzhledem k tomu, že nemám do budoucna žádné filmové erotické ambice, nevadilo mi to. Po pár týdnech jsem se na tu dolní nádheru dokonce koukla zrcátkem a musela jsem uznat, že na to naše domácí tření to bylo pořád oukej. Co jsou reálné stehy oproti stehům na duši, které způsobuje marná snaha mít děti.

Smysl

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Máme právo na dítě? Myslím jako my všichni? Nechtěla mojí generaci příroda nenápadně sdělit, že všichni zkrátka přirozeně děti mít nemůžeme? Jenže to my ne, my jsme vynalézaví, že ano. Od narození prvního člověka, který byl vytvořen ve zkumavce, uběhlo už skoro čtyřicet let. Byl to tenkrát vědecký zázrak. Teď je to jako ranní kafe nebo odpolední jóga. „Co budeš dneska dělat?“ „Ale nic moc extra, jdu na IVFko.“ Jasně, zase tak normální to není, o ranní kávě bych napsat knihu nemohla. Nicméně IVF, inseminace a podobné lékařské metody se stávají součástí našich životů velmi rychle. Možná mají děti i ti, co by spolu děti bez pomoci nikdy mít nemohli. I když žijeme v republice, jejíž zákony léčbu neplodnosti dost ulehčují, stejně tu mnoho lidí a rodin na IVF nedosáhne. Jak jsem psala, zadarmo to zkrátka není, ačkoliv zákrok z větší části hradí pojišťovna. To mi přijde stále nejvíc nespravedlivé. Někdo taky říká, že jsou páry čím dál tím nedočkavější. Proč prý se jdou léčit hned po roce snažení? Každý odborník vám ale doporučí jít se poptat co nejdřív, nebo aspoň nechat vyšetřit partnerovy bičíkovce. Můžete pak mít jistotu, že je jeden z vás v pořádku, a soustředit se na ženské tělo. Zpočátku není léčba finančně náročná, a když vám řeknou, že jste zdraví a početí dítěte by nic nemělo bránit, snažte se dál jen tak doma na gauči. Nebo na kuchyňské lince nebo na čemkoliv. V nejhorším případě vám sdělí, že problém máte a že je skvělé, že jste přišli takhle brzy.

Jsou reprodukční kliniky továrny na lidi? Možná by to takhle bylo popsané v nějakém Čapkově románu, ale dokud na klinikách nejsou výrobní pásy a nemůžeme si tam vybrat dítě hned druhý den po žádosti, za mě jako za normální ženskou je to všechno v naprostém pořádku. Čas od času slyším v médiích promlouvat doktory, jak popisují reálnou možnost vybrat si u embrya pohlaví či barvu očí. Moji generaci čeká hodně velký sci-fi. RUR hadr. Už vidím našeho Tadeáše, jak nemůže v roce 2052 oplodnit svoji ženu nebo jak se svým partnerem budou ve stejnou dobu na reprodukční klinice žádat o dítě.

„Dobrý den, my bychom rádi holčičku, dobře stavěnou, v dospělosti prsa dvojky a ať má něco v hlavě. Jo a taky hudební sluch, prosím, nejlépe talent na violoncello.“

„Samozřejmě, pane, zítra bude vše připraveno. Embryo na vás bude čekat v ohrádce číslo 2678. Jako zálohu nám tady nechte 200 tisíc korun.“

Já bych to zatím takhle nechtěla. Ale naše mámy si taky v osmdesátkách neuměly představit, že si jejich dcery jednou budou píchat injekce a budou jim pod dohledem doktorů zavádět embrya. Ale abychom neházeli všechny do jednoho pytle – existuje samozřejmě spousta párů, kterým to jde jako po másle. Přála bych všem, aby se stačilo pomilovat. Už kvůli tomu sexu. S těma doktorama to prostě taková sranda není.

Když jsem u porodu při posledním zatlačení cítila, jak ze mě vylézá můj syn, celé tohle vyprávění, které čtete, se mi v pikosekundě prohnalo hlavou. Na tebe jsme čekali. A já jsem celý život čekala na moment, až tě poprvé uvidím. A tvýho tátu, jak kouká jako vyoraná myš. Tadeáše mi doktor hned přiložil na prsa a já mezi nohama cítila tepající pupeční šňůru. Byl to nejhezčí moment v mým životě. Náš syn nakonec vzniknul bez lékařské pomoci, a i když možná budu znít jako naprostý blázen, jsem za ty měsíce, kdy jsme docházeli na kliniku a umělá oplodnění, neskonale vděčná. Dokonce na celý ten rok a půl velmi ráda vzpomínám. I přesto, že nakonec byly všechny pokusy neúspěšné, mám pocit, že nám pomohly dostat se k Tadeášovi. A kdybychom nejeli do Benátek, možná bychom si nakonec odnesli Horymíra právě z reprodukční kliniky. Při podstupování všech vyšetření a oplodnění je nejdůležitější trpělivost a také nepodceňovat přírodu. Protože i když do vás narvou dokonalá embrya, záleží nakonec stejně na vašem zázračném těle. Nikdo by se neměl stydět za to, že nemůže počít dítě přirozenou cestou. Svěřte se kamarádce nebo sestře. Mluvte o tom nahlas i před lidmi, kteří jsou zvědaví až moc a neustále svými dotazy zraňují vaše city. Jo a neztrácejte radost z milování. I kdybyste si měli trochu uměle říct, že budete experimentovat či si sex nějak okořeníte, udělejte to. Z milování se zkrátka nemůže stát pouze souložení za účelem spojení spermie s vajíčkem. To je myslím záhuba vztahu i snažení se o miminko.

Doufám, že si rozumíme, že tato kniha není jakýsi manuál, jak zvládat cestu umělým oplodněním. Popsala jsem tady jen svůj příběh, své pocity a oocyty. Brala jsem všechno trochu s nadhledem. Lidi v okolí se často divili, že prožívám nepříjemné záležitosti s humorem. Ale jak jste se dočetli, i já jsem měla stavy, kdy jsem byla zkrátka v hajzlu. Jediná rada, kterou bych ráda dala slečnám, co se už nějakou tu dobu snaží, zní – zkuste se za svůj stav nestydět. Svěřte se mámě nebo nejbližší kamarádce. Hrozně se vám tím uleví. Až psaní mého blogu nofancy.cz mě vyléčilo z pocitu, že jsem divná. Můj blog mě naučil, že mluvit o všem otevřeně je ten nejlepší lék. Taky bych vám přála partnera, který vás obejme, když je potřeba, a zároveň vás bude udržovat v „normálním stavu“, nenechá vás plácat se ve vašem nitru a nebude z vás dělat chudinku. Chudinky nejsme, ani když máme sex nadarmo.

Možná si myslíte, že s narozením syna se veškeré mé pocity spojené s nemožností otěhotnět vytratily. Bohužel to tak není. Už vždycky bude mou součástí strach z neplodnosti, závist těhotným ženám, nejistota a bojácnost, kterou ty roky přinesly. Nejlepší psychické i fyzické kondice jsem se dočkala právě v těhotenství, nikdy jsem se necítila lépe. Jenže těhotná logicky nemůžu být neustále. Jak už vlastně víte, v mém případě jde spíš o zázrak. Zázrak bude jednou i Tadeášův sourozenec, tedy jestli se ho dočkáme. Zatím se snažíme rok a půl a stále nic. Příští týden jdu na kliniku, jen abyste věděli. Jo a na příští listopad kupujeme letenky do Benátek. Jeďte tam taky, dělají se tam prej krásný děti. Myslím na vás všechny, dámy, které bojujete s něčím podobným, čím jsme si prošli my. Bude to znít divně, ale zkuste se v rámci pokusů IVF těšit na každou novou část procesu. Já jsem se fakt těšila na každou injekci a transfer. A to mě, myslím, také drželo při životě.

Poděkování

Děkuji, Ondro, byli jsme v tom spolu. Byl jsi můj parťák i ve vypjatých situacích a nakonec jsi mě stejně oplodnil bez lékařů. MT.

Děkuji, můj synu. Nikdy by mě nenapadlo, že budeš od svého narození spát v noci 12 hodin v kuse, a umožníš tak svý mámě napsat tento příběh.

Děkuji vám, rodičové, že jste mě vychovali tak, jak jste mě vychovali. I díky vám jsem vždy chtěla být rodičem.

Děkuji, Míšo, že jsi stála při mně, když jsem to potřebovala. Také jsem ti upřímně zavázaná, protože jsi ve mně otevřela skrytou komnatu a dodala mi sebevědomí napsat knihu.

Děkuji, Jíťo, vždy jsi mě dojímala svým umem, vtipem a obohatila tuto knihu skvělými ilustracemi.

Děkuji i zbytku rodiny a nejbližším přátelům, vy víte.

Vaše hysterická a konečně PLODNÁ Ivana.

O autorce

Ivana Kulhánková se narodila v Praze a celé dětství se věnovala závodnímu tanci. S rodiči muzikanty bylo jasné, že zdědila trochu komediantství, což se projevilo, když se po snaze pracovat v televizním marketingu stejně uchytila za rozhlasovým mikrofonem. V Rádiu Spin působí od roku 2012 a v televizi Óčko moderuje už čtyři roky. V roce 2017 začala psát blog nofancy.cz, kde se krátkými upřímnými články svěřovala se svou cestou za vysněným dítětem. Blog byl odrazovým můstkem k vytvoření knihy a také k nalezení její nové vášně – psaní. V roce 2018 se jí a jejímu muži narodil syn Tadeáš.

SPERMIE V KELÍMKU

Ivana Kulhánková

Obálka: Pavel Ševčík

Fotografie na obálce: Kateřina Nevřelová

Ilustrace: Jitka Tomanová

Grafický návrh: Barbara Gyönyör

Jazyková korektura: Martina Mojzesová

Odpovědná redaktorka: Anna Sedláčková

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN tištěné verze 978-80-264-2994-4

ISBN e-knihy 978-80-264-3048-3 (1. zveřejnění, 2020)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Vydalo nakladatelství CPress v Brně roku 2020 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 36 629.

© Albatros Media a. s., 2020. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

Předmluva

Tak kdy?

„Zase jsi to dostala?“

Chlapi, klobouk dolů

Těhotný kámošky

Rady nad zlato

Reprodukční centrum

Jsem oplodněná?

Jsem oplodněná II.

Horská dráha

Prázdná

Začarovanej kruh

Drahej špás

Došly náboje

Pan S.

Superheroes

Dvě čárky

Mrs. Happiness

Smysl

Poděkování

O autorce