Tato elektronická kniha byla zakoupena v internetovém knihkupectví Martinus.cz

Jméno a příjmení kupujícího: Sabina Höhnová

E-mail: S.Hohnova%40seznam.cz

Upozorňujeme, že elektronická kniha je dílem chráněným dle autorského zákona a je určena jen pro osobní potřebu kupujícího. Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Velmi si vážíme, že e-knihu dále nešíříte. Jen díky Vašim nákupům dostanou autoři, nakladatelé a knihkupci odměnu za svou práci. Děkujeme, že tak přispíváte k rozvoji literatury a vzniku dalších skvělých knih.

Jestli máte jakékoli dotazy, neváhejte nás, prosím, kontaktovat na adrese eknihy@martinus.cz

Dita Krausová v ševcárně v kibucu Giv’at Chajim, 1955

Dita Krausová

A DELAYED LIFE

Copyright © Edita Krausová, 2018

All rights reserved

Translation © 2018 by Dagmar Lieblová

ISBN  978-80-249-3725-0

Mé rodině

Dita Polachová, 1930

Část I

1929–1942

Proč jsem své vzpomínky nazvala

Odložený život?

Viděla jsem kdysi na plakátech, inzerujících nějaké divadelní představení, nalepenou bílou pásku, na které stálo: ODLOŽENO NA PŘÍŠTÍ TÝDEN PRO NEMOC HLAVNÍHO PŘEDSTAVITELE. Můj život byl také odložený, jenže ne na příští týden, ale na neurčito.

A proto můj život není tím pravým životem. Skutečný život ještě nezačal, zatím je to pouze jakási předmluva. Nemusí se brát příliš vážně, protože je to jen něco jako generální zkouška před premiérou. A kdosi se dívá zezadu, možná shora, a vynáší soud. Je to bytost, jež kontroluje a hodnotí mé chování. Možná, že není vně, ale uvnitř mne samotné. Mohla by to být má maminka? Nebo babička? Nevím. Je však neustále přítomna, nastavuje mi neviditelné zrcadlo.

Cítím její pochvalu či nelibost. Kladné hodnocení mi dělá dobře, z nelibosti se uvnitř svíjím, pokouším se potlačit hlodající svědomí nebo hledám sama pro sebe omluvy, ačkoli negativní pocity jsou nesmírně houževnaté a nedají se odehnat. Snažím se najít důvody, proč jsem učinila či řekla to, co můj „kontrolor“ odsuzuje, avšak zároveň vím, že se jen vymlouvám.

Ještě nevím, jak je to spojené s tím, že chápu svůj život jako odložený. Pokud si vzpomínám, vždycky jsem měla více na mysli, co bude zítra, než co prožívám v daném okamžiku. I dnes, když jsem na koncertě, myslím na návrat a na zítřejší program, a nikoli na hudbu, kterou jsem si přišla poslechnout. Když obědvám, myslím už na mytí nádobí, když si lehnu, plánuji, co musím udělat, až vstanu. Nikdy nic není zde a teď. Cítím, že mi uniká požitek ze současnosti. Existuje příliš mnoho kontrol, nikdy nejsem v naprosté pohodě, nikdy necítím úplné uvolnění. Vždy je přítomen „pozorovatel“, který mě neustále posuzuje. Svůj život jsem začala odkládat již v raném věku. Jak jsem ho „odkládala“? Bylo to neurčité odsouvání, odložené uspokojení, či lépe řečeno, přijala jsem trpkou skutečnost, že nedostanu to, co chci, určitě ne hned a možná že nikdy. Že musím trpělivě čekat, zda třeba nedojde ke splnění později. Nebo vůbec ne. Možná, že když naději pozdržím a nebudu na ni myslet, jednoho dne se třeba změní v pravdu. Někde v hloubi duše jsem věřila, že se kruh uzavře a věci se přeskupí do správného sledu. Vše zaujme své normální místo.

Jen musím počkat.

Avšak nějakým podivným způsobem vytvořily tyto odložené pasáže mého života prázdná místa, mezery, takže mozaika mého života má prázdná místa, kde obraz zůstává nedokončený.

Existuje mnoho takových mezer. Jak je zaplním? Dobíhá čas, kdo ví, jak dlouho budu ještě žít. Jsem už babičkou čtyř vnoučat a prababičkou čtyř pravnoučat. Většina mých příbuzných a přátel z předválečných let už nežije a nemůže mi mé dotazy zodpovědět. Pokusím se sesbírat a sepsat alespoň fragmenty, třeba se vynoří nástin, jenž zaplní holá místa mozaiky.

První vzpomínky

Mé nejranější vzpomínky se vynořují z prázdna nicoty, která předchází vědomé paměti. Připomínají obraz, jenž se na okamžik zableskne na plátně a opět zmizí v temnotě. Leč každý z těchto prchavých obrázků je plný emocí.

V lékařčině ordinaci si vybavuji dětskou váhu na stole, pokrytém voskovaným plátnem. Jsem nahá, kov je tvrdý a studí mě do zad. Mohl mi být rok a půl, možná dva roky. Maminka a lékařka v bílém plášti stojí nade mnou. Nebojím se, protože se usmívají.

Naší dětskou lékařkou byla MUDr. Desensyová. Pamatuji si zejména pozdější návštěvy, kdy mi pokládala dlaň na hruď, poklepávala na ni prostředníkem a pak poslouchala, jak dýchám s uchem přitisknutým k tělu. Její ordinace byla spojena se soukromým bytem hnědými, čalouněnými koženými dveřmi s mosaznými knoflíky.

Někdy se maminka zdržela, aby si s lékařkou promluvila, a mě poslaly těmi dveřmi, které se pohybovaly i přes svou mohutnost překvapivě snadno a tiše, do bytu vedle, abych si tam hrála s její dcerou Lucy. Lucy byla asi tak stará jako já. Mně se však nelíbila, byla s ní nuda.

Jiná vzpomínka. Je noc a já stojím vyděšená ve své postýlce a pláču. Musela jsem být ještě hodně malá, protože se držím oběma rukama za tyč s ochrannou sítí. Maminka a naše pomocnice Mitzi jsou u mne, snaží se mě uklidnit. Já se však nemohu utišit, protože před chvilkou se protáhla zdí ruka a chtěla mě uchopit. Maminka mě bere do náručí a nese mě na druhou stranu zdi, do koupelny, aby mi ukázala, že ve zdi není žádná díra. Obě, ona i Mitzi, mi říkají, že žádná ruka nemůže sáhnout skrz pevnou zeď. Ale ony nevědí, neviděly tu ruku. Já ano. Když přestanu plakat, uloží mě zpátky do postýlky a věří, že mě přesvědčily. Přikryjí mě a zhasnou. Leč hrůza zůstává a po mnoho týdnů mohu usnout jen tehdy, když je postýlka odstavená ode zdi.

Ze tmy nevědomosti se vynořuje další výjev. Je velice znepokojivý. Jsem ve vaně a maminka sedí na jejím okraji. Najednou vidím, že jí z očí tiše kanou slzy. Maminka bez hlesu pláče. Vyděsí mě to a začínám také plakat. „Co jsem udělala? Co jsem udělala?“ Ona však jen zavrtí hlavou a neodpovídá. Nevím, proč maminka plakala. Ublížil jí někdo? Byla to má vina? Zlobila jsem? Nic mě nenapadá. I nyní, když si tu událost připomínám, pociťuji smutek, vinu a bolest.

Strýc Hugo

Maminčino dívčí jméno bylo Liesl Adlerová. Měla bratra jménem Hugo, jenž byl o deset let starší. Jejich matka zemřela, když byla Liesl nemluvně, a její otec, soudce, se znovu oženil. Maminka mi vyprávěla, že macecha byla slušná a svědomitá, ale chyběla jí vřelost a mateřská láska. Dědečka Adlera si nepamatuji, zemřel krátce poté, co jsem se narodila. Hugo se také stal soudcem. Byl ženatý, ale děti neměl. Viděla jsem ho jen dvakrát v životě.

Když mi bylo asi šest nebo sedm let, maminka a já jsme se zastavily na dva či tři dny v Brně při naší cestě do Tater. Z té návštěvy si živě pamatuji dvě události. Maminka se rozplakala, když jsme vstoupily do Hugova bytu. Hugo totiž zůstal v bytě, kde bydleli, i poté, co se moje maminka vdala. Byl to domov, kde vyrůstala, se stále stejným nábytkem, který vyvolal staré vzpomínky.

Druhý výjev je u soudu. Hugo má na sobě fialový soudcovský talár a předsedá líčení, my sedíme v soudní síni vzadu. Když to skončilo a strýc nás provázel chodbou k východu soudní budovy, maminka poznamenala, že to nebylo vzrušující, ale klidné a tiché líčení. Hugo řekl: „Nezabývám se rozvody, proto jsou mé procesy nudné.“

Žížala

Rodiče se přestěhovali z rodného Brna brzy poté, co se vzali. Pronajali si malý byt v přízemí jedné vily. Byla tam zahrada s trávníkem, květinovými záhony a keři angreštů podél plotu. Směla jsem si plody natrhat, ale neměla jsem je ráda, protože byly chlupaté a kyselé. Majitel vily, pan Hackenberg, byl přítel a stranický kolega mého dědečka Johanna.

Hackenbergovi měli obrovského ovčáckého psa jménem Putzi, který byl tak krotký, že jsem mu mohla jezdit na zádech. Na jednom snímku jsem asi dvouletá, nahatá, stojím vedle toho psa a oba jsme přibližně stejně velcí. Jediný syn domácího, Dori, už studoval, takže jsem tam kromě psa neměla nikoho, s kým bych si hrála, když se dospělí bavili.

Vzpomínám si, jak jednoho dne pan Hackenberg a maminka seděli v zahradě na lavičce a já jsem si hrála na písku. Hrabala jsem oběma rukama a stavěla tunel. Najednou vylezla z díry proti mně nějaká děsivá, růžová, slizká a kroutící se věc. Křičela jsem hrůzou a utíkala do maminčiny ochranné náruče. Když pochopila, co mě vyděsilo, propukla ve smích. Pan Hackenberg se smál taky. Připadala jsem si zahanbená, pokořená. Jak se můžou smát, když jsem se tak vyděsila? Maminka a pan Hackenberg jsou spojenci a posmívají se mi. Cítila jsem se zklamaná a nepochopená. Jak jsem mohla vědět, že to je neškodná žížala? Bylo to prvně v životě, co jsem uviděla tak příšerného tvora.

Mitzi

Byly mi asi tři nebo čtyři roky, když jsme se stěhovali do jiného bytu v Praze-Holešovicích. Naše pomocnice v domácnosti se jmenovala Mitzi. V dnešní době mají služebnou, která s nimi bydlí, jen bohatí lidé, ale v předválečné Evropě to bylo běžné. Většinou šestnáctileté až osmnáctileté dcery chudých venkovanů přicházely do města, aby si našly zaměstnání, naučily se vařit a správně se chovat, a když měly štěstí, vdaly se tady. Obývaly pokojíček pro služebnou, který býval skoro v každém bytě, dostávaly malý plat a měly jedno odpoledne a jeden večer v týdnu volno. Často nezůstávaly dlouho. Buď byly moc hloupé, nebo kradly, některé otěhotněly a musely být propuštěny.

Maminku těšilo, že důvodem, proč nás Mitzi opustila, bylo to, že se chystala vdát. Jejím manželem byl švec, který měl krám za rohem na hlavní ulici, poblíž zastávky tramvaje číslo 6. Brzy poté, co se vdala, mě Mitzi pozvala v neděli na snídani. Směla jsem jít sama, protože v neděli ráno byly ulice téměř prázdné. Byla jsem hrdá, že tam mohu jít bez doprovodu. Mitzi a její manžel bydleli za krámem v místnosti, kde to vonělo lepem a kůží. Krám byl zavřený a Mitzi udělala všechno, abych se cítila jako vážený host. Naservírovala mi veliký kus bábovky, stejné, jakou pekla obvykle maminka, ale její chutnala nějak slavnostněji. Byla jsem šťastná a pyšná, že se se mnou jedná jako s dospělou.

Takových snídaní bylo ještě víc, byly však stále vzácnější a po nějaké době se Mitzi a její švec odstěhovali. Myslím, že zavřeli krám, protože je nemohl uživit. Už jsme o Mitzi nikdy neslyšeli. Když byla Mitzi ještě u nás, jely jsme jednou s maminkou na prázdniny do její rodné vesnice. Bylo to na Šumavě, v oblasti, kde se mluvilo německy. Na pár dní tam Mitzi zůstala s námi. Pak se vrátila do Prahy, aby dohlédla na malíře, kteří během naší nepřítomnosti malovali byt. Pamatuji si to, protože když jsme se vrátily domů, všechno vonělo čerstvou barvou a nově navoskovanými parketami.

Za chalupou, kde jsme bydlely, tekla mělká řeka. Několik místních dětí a já stojíme po kolena ve vodě. Proudící voda je křišťálově čistá a my sbíráme zlato. Ano, pravé zlato. Zrníčka nejsou větší než maková semínka, ale září v průhledné vodě mezi oblázky. Držíme je v dlaních, kde si s nimi pohrává sluníčko. Je to vzrušující.

Když dnes vidím film o zlaté horečce, vzpomínám, jak jsem i já byla zlatokopem.

První setkání se smrtí

V té vesnici jsem se poprvé seznámila se smrtí.

Na úpatí kopce tam po druhém břehu řeky vedla silnice. Na ní ležel kůň, hlava a krk mu visely do svahu. Za koněm byl převrácený vůz. Kůň se nehýbal. Stála jsem tam a dlouho se dívala. Čekala jsem, až kůň vstane. Kolem se shromáždilo několik dalších lidí. Také čekali. Avšak kůň se nehýbal a já jsem si s hrůzou začínala uvědomovat děsivou skutečnost, že zvíře už nikdy nevstane, že je mrtvé. Moc mě to rozrušilo a vylekalo. Leč spolu s ostatními objevy, které jsem udělala později v životě, to nebylo, jako bych se setkala s novým jevem, ale spíš jako kdyby se nějaký poznatek, jenž ve mně dřímal, vynořil na světlo vědomí. Byl to první náznak toho, že svět není takové jasné a šťastné místo, jakým se dosud zdál být.

Mé následující setkání se smrtí se událo o několik let později, když jsem chodila do třetí třídy. Jednou ráno jsem blízko školy U Studánky spatřila chumel dětí namačkaný u plotu kolem školního dvora. Za plotem byl prudký sráz a pod ním vedla železnice. Na kolejích ležela osoba; někdo mrtvý, vypadající spíš jako hromada šatů než jako tělo. Děti hleděly dolů, tiše a bez hnutí. Byl to okamžik hlubokého smutku. Věděla jsem, že to je sebevražda. Někdo, kdo už nechce žít, skočil pod vlak. To místo mi v paměti zůstalo navždy spojené s tragédií. Když jsem se po skoro šedesáti letech ocitla blízko mé staré školy, táhlo mě to na stejné místo u plotu, jako by tam ta ubohá postava měla stále ležet.

Lori

Častou návštěvou bývala u nás doma teta Lori (babiččina vzdálená příbuzná), kterou jsem měla moc ráda. Nosila mi vždycky hezké dárky. Nebyla vdaná a neměla děti, ale přesně věděla, co potěší malou holčičku.

Jednou mi přinesla plyšového jezevčíka. Říkala jsem mu Valdy. Byl černý, měkoučký a měl červený kožený obojek a řemínek.

„Vodila“ jsem ho za sebou stejným způsobem, jako jsem to viděla u lidí s opravdovými psy.

Jednou jsem seděla se svým pejskem před naším domem na stoličce a potřebovala jít dovnitř. Uvázala jsem vodítko na mříž u okna do sklepa a řekla jsem Valdymu, aby byl hodný a počkal na mne. Vídávala jsem psy uvázané u sloupku před obchody čekat na své pány.

Když jsem se vrátila, byl pryč. Byla jsem hrozně nešťastná. Nemohla jsem pochopit, že někdo může být tak zlý a krutý a vzít mi mého pejska. Hořce jsem plakala bolestí a zklamáním, že už Valdyho nikdy neuvidím.

Maře

Zatímco Mitzi pocházela z německy mluvícího pohraničí, naše druhá služebná Marie byla z české vesnice. Moji rodiče byli vzdělaní v německém jazyce jako většina Židů v tehdejším Brně. Česky mluvili dobře, ale můj perfekcionistický tatínek nechtěl, abych pochytila jeho příležitostné nepřesnosti. Tak se rozhodl zaměstnat české děvče, od kterého bych se naučila domácí akcent. Potkala jsem Marii na schodech ten den, kdy se přišla představit. Letěla po schodech dolů s vlajícím pláštěm za sebou. Naše zraky se setkaly a já jsem se do ní zamilovala. Nevěděla jsem, že jde z našeho bytu, ale když za několik dní přišla, aby u nás bydlela, byla jsem velice šťastná. Mohlo jí být asi tak šestnáct, byla velice hezká a plná smíchu a života. Měla mě také ráda a já jsem radši chodila na procházky s ní než s rodiči. Vzpomínám si, jak mi vyprávěla o svém předchozím zaměstnavateli, kde na ni byli moc přísní. Ukázala mi jejich dům a vyprávěla mi o panovačné paní Brodové. Představovala jsem si ji jako macechu-čarodějnici z pohádky o Sněhurce.

Jméno Marie se mi zdálo cizí, hledala jsem, jak bych jí říkala. Zkusila jsem Mařena, ale na to řekla, že to nemá ráda. Tak jsem to zkrátila na Maře, a když jsem viděla, že proti tomu nic nemá, zůstala po celá léta „naše Maře“. Ale když jsem na ni byla naštvaná, třeba když mi nedovolila skákat na posteli rodičů, tak jsem na ni křikla: „Ty Mařeno!“

Maře a já jsme se spolu spikly. Maminka by mi nikdy nekoupila obarvenou limonádu nebo eskymo od pouličních prodavačů, Maře se po tom mohla utlouct a někdy nás pohostila obě. Zaplatila vše ze své peněženky a zapřísahala mě, abych si to nechala pro sebe.

Náš byt měl dva velké pokoje a jeden malý. Ten malý byl můj, ty druhé dva byly ložnice rodičů a obývací pokoj s kulatým jídelním stolem uprostřed. Naše Maře proto trávila noc v kuchyni na rozkládací posteli, kterou každé ráno složila a schovala za záclonu. V kuchyni měla vlastní skříň se zrcadlem uvnitř. Stávala za otevřenými dveřmi skříně, když se strojila, než si vyšla ve svém volném odpoledni.

Jednou jsem se vplížila za ní a uviděla její ňadra. Řekla jsem:

„Máš větší brunslíky než moje maminka.“ Vypukla ve smích, a když to zopakovala mamince, rozesmála ji také. Slovo brunslíky nemělo žádný význam, musela jsem si ho vymyslet nebo zkomolit z nějakého jiného slova. Od té doby se však toto slovo stalo v naší rodině oficiálním výrazem pro onu část ženské anatomie.

Maře neměla těžkou práci. Parkety na podlaze byly pokryté koberci, které se musely vysávat, jednou za čas bylo potřeba umýt dvojitě zasklená okna a naleštit kamennou podlahu v kuchyni.

Bydleli jsme v nové budově s neslýchanými novotami, o nichž se mluvilo po celém městě – v „elektrickém domě“. Jednou z věcí, které udivovaly návštěvníky, byla automatizovaná prádelna v suterénu. Protože v každém ze dvou křídel našeho domu bylo šestnáct bytů, museli jsme si praní zamlouvat několik dní předem u domovníka.

Nesmírně ráda jsem doprovázela Maře, když vezla dva velké koše plné prádla výtahem dolů. Vzduch v suterénu byl suchý, teplý a voněl mýdlem. Dva obrovské bubny praček se tu otáčely s tichým hučením. Byly tam také dvě horkovzdušné sušárny a těšila jsem se na zvonek, který oznamoval konec sušení. Maře spustila kladky, sundala naškrobená prostěradla a protočila je žehlicím mandlem. Do čtvrtého patra jsme pak jely s krásně složeným a vonícím ložním prádlem.

Jídlo

Ráno mě budíval zvuk kávového mlýnku. Maminka kupovala každý týden sto gramů čerstvě pražené kávy. Pila jsem ke snídani také kávu, ale byl to jeden díl kávy a tři díly mléka. Maře zatím natřásala polštáře a přikrývky a dávala je vyvětrat do otevřeného okna.

Po snídani jsme s maminkou chodívaly na nákup. Nejdřív jsme zašly k řezníkovi a koupily maso k obědu, pak do mlékárny pro mléko a máslo. Vždycky jsem maminku prosila, aby mě vzala do cukrárny k Pilařům. To se však stávalo jen zřídka, protože jsme musely šetřit. Obchod měl ode zdi ke zdi koberec a báječně voněl čokoládou a vanilkou. Věděla jsem, že si mohu vybrat dva kousky. Obvykle jsem si poručila „indiánka“ s čokoládou a bezé, obojí naplněné šlehačkou. Pan Pilař měl hnědý trojúhelníkový látkový pytlík s bílou trubičkou na konci, ze kterého vymačkal spirálu čerstvé šlehačky. Položil ty dva křehké kousky na papírový tácek a opatrně je zabalil, aby se nepomačkaly. Maminka mě nechala balíček nést, ale sníst jsem vše směla až po obědě, aby se mi nezkazila chuť k jídlu.

S jídlem jsem totiž měla problémy. Co jsem neměla ráda, to jsem prostě nejedla. A protože jsem byla hubená, snažila se do mne rodina dostat něco zdravého. Když mi v kávě plaval sebemenší kousíček škraloupu, zvedal se mi žaludek. Maso muselo být naprosto libové, bez stopy tuku, jinak jsem na talíři všechno nechala (i když maminka ten odporný kousek odstranila). Zkoušela různé výchovné metody. Vyprávěla mi, že miliony dětí na celém světě hladoví a že by byly šťastné, kdyby dostaly takové dobré jídlo jako já. Pozvala na oběd některou z mých kamarádek, abych viděla, jak jiné děti pořádně jedí. Každý den jsem musela spolknout lžičku ohavně páchnoucího rybího tuku, abych nedostala křivici. Nic nepomáhalo. Nakonec to maminka vzdala a vařila pro mě zvlášť; špagety s parmezánem nebo řízek s hranolky.

Jednou dostali rodiče skvělý nápad. Sociálně demokratické mládežnické hnutí posílalo děti svých členů na zimní prázdniny do Jizerských hor. Zájezd byl určen dětem školního věku, zatímco mně bylo teprve pět a chodila jsem do mateřské školky. Jedna z doprovázejících dospělých však byla Gisela, naše přítelkyně a sousedka, tak mě přijali a svěřili do její péče. Všechny děti byly starší než já, ale mně to nevadilo. Chodili jsme sáňkovat a lyžovat a bavilo nás hrát si ve venkovském hotelu, kde jsme byli ubytováni.

Personál byl asi předem varován o mých problémech s jídlem. Vidím se, jak sedím v jídelně, přede mnou talíř s něčím nedefinovatelným a podezřelým. Ani jsem se toho nedotkla. Nikdo se nezlobil a směla jsem opustit stůl spolu s ostatními. Avšak při dalším jídle každý dostal něco jiného, kdežto na mém talíři byla ta věc, kterou jsem nechala v poledne stát. Zase jsem se toho nedotkla.

Příštího dne jsme se teple oblékli a vydali na výlet do lesa. Brodili jsme se hlubokým sněhem, až jsme přišli k potůčku. Byl celý zamrzlý, s malým otvorem uprostřed, kde bylo vidět proudící vodu. Přes potok vedla dřevěná lávka se zábradlím na jedné straně. Jeden za druhým jsme začali přecházet – a najednou si nic nepamatuji.

Probudila jsem se ve veliké, neznámé posteli, přikrytá obrovskou peřinou. Kolem stálo několik dospělých a nade mnou se skláněla Gisela. Nechápala jsem, co se to děje. Později mi děti vzrušeně vyprávěly, že jsem uprostřed můstku přes potok omdlela a že mě v bezvědomí donesli nazpátek. Dostala jsem čaj a něco dobrého k jídlu a stala se středem pozornosti všech.

Po zbytek báječných prázdnin se mne už nikdo nepokoušel nutit, abych jedla to, co nemám ráda. Můj problém s jídlem zůstal stejný jako dřív…

Když jsme se vrátily z nákupu, začala maminka s Maře vařit. Dneska nechápu, co ty dvě dělaly v kuchyni nejméně dvě hodiny každé dopoledne. Na elektrickém sporáku tam vždycky stálo několik hrnců, z nichž unikala pára, obě ženy s rozpálenými obličeji v zástěrách míchaly, krájely či loupaly. Někdy dělaly nudle. Těsto se vyválelo na tenké pláty, jež se na bílém ubrusu sušily po všech stolech a postelích v bytě. Později se krájely na tenoučké nudličky do polévky, na širší nudle a také na malé čtverečky na báječné „šunkofleky“. Maminka připravovala jeden pokrm ze širokých nudlí, posypaných cukrem a mákem nebo skořicí, který jsem měla moc ráda.

V létě maminka dělala zavařeniny a džemy na zimu. Meruňky, jahody či třešně se vařily s cukrem a potom plnily do sklenic s pevnými víčky. Postupně se dávaly do obrovského hrnce s teploměrem uprostřed. Po vychladnutí napsala maminka na nálepky datum a sklenice skladovala v řadách na poličkách ve spíži. Na podzim, když dozrály švestky, vyráběla báječná povidla, která se používala jako náplň do knedlíků nebo buchet.

V den velkého prádla byl oběd jednoduchý. Často byl „buřtguláš“ z brambor a kostek salámu s omáčkou. Avšak nejobvyklejším jídlem bylo dušené maso, jež měl tatínek obzvlášť moc rád. Maminka mu vždycky porci schovala a on si pak večer namáčel do omáčky kousky chleba. Co jsem milovala nejvíc, byl moučník, který maminka občas dělávala na neděli, zejména když měl přijít na oběd tatínkův mladší bratr Ernst Benjamin. Byly to dukátové buchtičky polité horkou, lahodnou vanilkovou omáčkou.

Jídla se podávala u zeleného oválného stolu v mém pokojíčku. Kuchyň byla na stůl a židle moc úzká. Bývalo velice nezvyklé, aby služebná seděla u stolu s rodinou, ale když Maře přinesla polévkovou mísu, sedla si a jedla s námi. Protože byli moji rodiče socialisté, věřili v odstranění třídních rozdílů. Maře byla zaměstnanec, avšak nikdy se s ní nejednalo jako s podřízenou osobou.

Po obědě Maře myla nádobí a maminka si šla lehnout na pohovku do ložnice a vykouřit cigaretu. Obvykle jsem si klekla blízko ní a prosila ji, aby nechala „dlouhý popel“. Držela cigaretu velmi opatrně nad popelníkem položeným na břiše, popel neoklepávala a nechávala ho delší a delší, až si skoro spálila prsty. Když nakonec spadl, vždycky jsem vzdychla zklamáním.

Procházky s maminkou

Maminka vždy odpočívala jenom chvilku a pak jsme šly do parku. Nedaleko našeho bytu byly dva parky. Jeden se jmenoval Stromovka, druhý Letná. Letná byla trochu dál a byla menší, zatímco Stromovka, dřívější Královská obora, se rozkládala až k Vltavě. Stál tam jakýsi mostek z řady malých člunů s plochým dnem uvázaných k sobě, po němž jsem moc ráda chodila, protože se pohupoval na vlnách. Na druhém břehu byla pražská zoologická zahrada. V obou parcích byla dětská hřiště s pískovišti, ale já jsem dávala přednost Letné, zatímco maminka chtěla vždycky jít do Stromovky. Je pravda, že ve Stromovce byly rybníčky s kachnami a ochmýřenými kachňátky, jež usilovně plavala za svými maminkami a tvořila na hladině písmeno V. Bylo možné je krmit kousky starých rohlíků. Také tam byla spousta hnědých veverek, které nám poskakovaly docela blízko u nohou. Maminka někdy koupila za korunu burské oříšky od člověka, jenž nosil na popruhu kolem krku jakýsi podnos s kornouty vyrobenými z novin. Směla jsem se o oříšky podělit s veverkou. Zůstala sedět na zadních nožičkách, oříšek držela v malinkých pacičkách a jemně ho ohryzávala dvěma dlouhými předními zoubky. Někdy ale pelášila pryč a zahrabala si oříšek na zimu. Moc ráda jsem pozorovala ta malá stvoření s chundelatým ocasem, který se vlnil jako dvojitý oblouk.

Maminka měla ráda Stromovku kvůli nádherné Růžové zahradě s řadami růží všech možných barev a tvarů. Některé růže se téměř plazily po zemi, jiné visely v girlandách nebo se vinuly po mřížoví. Ale mě to nudilo. Chtěla jsem chodit na Letnou, kde jsem znala několik dětí a kde jeden muž prodával balonky. Maminka mi dokonce balonek koupila. Jak jsem ho však přendávala z jedné ruky do druhé, vyklouzl mi a uletěl do nebe. Čekala jsem, že zase spadne, jako všechno, co člověk hodí vzhůru, a byla jsem v slzách téměř bez sebe, když se mi nový balonek nevrátil.

Děti, které si hrávaly v parku na Letné, byly dobře oblečené. Některé doprovázely guvernantky s tmavomodrým závojem splývajícím jim na záda. Několik jich mělo lesklé, kovové koloběžky s gumovými pneumatikami, kdežto moje koloběžka byla laciný dřevěný model s kodrcavými kolečky. Maminka ji dostala darem v konzumu, kam chodila nakupovat, za to, že byla věrná klientka. Tu a tam jsem si mohla takový kovový zázrak vypůjčit, zejména od jedné holčičky s lokýnkami jako Shirley Temple. Nechala mě sjet dvakrát po cestičce z kopce, což bylo nejlepší, protože jsem mohla jen stát a řídit, a nemusela jsem se odrážet nohou.

Když měla maminka něco jiného na práci, brala mě do parku Maře. To bylo zábavnější, protože Maře mě nevychovávala. Byla sama ještě jako trochu velké dítě.

Na cestě do Stromovky jsme často vídaly Bezrukého Frantíka, invalidu sedícího na vozíku s nízkými kolečky, jenž si vydělával tím, že předváděl své umění psát na psacím stroji prsty u nohou. Byl známým zjevem v ulicích Prahy. Lidé se kolem něj shromažďovali a házeli mu do klobouku mince. Pohled na trpící lidi nebo zvířata mi však vždycky působil bodavou bolest.

Jednou jsme se s Maře vracely z parku a potkaly nějakou paní s dívkou asi mého věku, která měla ruku v sádře. Vypadalo to, jako by jí ruka končila u lokte a ten pahýl měla místo ní. Nikdy jsem nic takového neviděla a s hrůzou jsem se zeptala, co to je. V záblesku inspirace Maře odpověděla: „To se jí stalo, protože se dloubala v nose.“ Věděla jsem o svém zlozvyku a byla jsem zděšená. Pokoušela jsem se to nedělat, ale nemohla jsem překonat své nutkání. Prst mi lezl do nosu proti mé vůli. Od toho dne jsem to však dokázala dělat jenom, když jsem si myslela, že mě nikdo nevidí.

Bohatí spolužáci

Moji rodiče nebyli bohatí. Popsala bych je jako střední třídu. Když jsem byla malá, třídní rozdíly jsem si neuvědomovala. Rodiny, které jsem znala, žily většinou stejně jako ta naše. Později, v první třídě, jsem poznala bohatého chlapce. Jmenoval se Fredy Petschek. Fredyho přivážel každé ráno do školy řidič autem a v poledne na něj znovu před vchodem auto čekalo.

Fredy bydlel ve velké vile s parkem obklopeným vysokou cihlovou zdí. Jeho otec vlastnil uhelné doly a banky. Jedna banka byl obrovský palác ve středu města. Později se stal notoricky známým, když ho němečtí okupanti změnili na ústředí gestapa.

Malý Fredy byl hubené dítě s hlavou trochu na stranu. Obyčejně si zapomněl sundat pytlík se svačinou kolem krku a nosil ho celé dopoledne. Děti ve třídě se mu často posmívaly, protože chodil legračně s koleny blízko u sebe. On si toho však nevšímal, nebo mu to bylo jedno, jako by byl duchem nepřítomný. Neustále se dloubal v nose. Jednou nám prvňáčkům řekli, abychom si dali vzájemně malý dárek. Už si nepamatuji při jaké příležitosti. Jeden z kluků dal Fredymu velký balík. Když ho rozbalil, našel menší krabičku a v ní ještě menší a tak dále, až v té poslední objevil malinký dárek. Bylo to párátko s vatou na konci. „Aby ti pomohlo dloubat se v nose,“ vysvětloval malý vtipálek.

Fredyho maminka byla krásná dáma, kterou jsme párkrát zahlédli v autě. Zaslechla jsem, jak si dospělí vyprávěli, že se tak bojí bacilů, že když si jde kupovat látku na šaty, bere s sebou služebnou, aby ta ohmatala látku místo ní, aby se něčím nenakazila. Jiné bohaté dítě byla má spolužačka Annemarie Brösslerová. K narozeninám jí rodiče uspořádali oslavu s báječnými sladkostmi a zmrzlinami a každá z nás holčiček dostala dárek. Oslavu řídila guvernantka, a když jsme se Annemarie ptaly, kde má maminku, řekla, že někde doma. To mě překvapilo, ale Annemarie nám řekla, že mají osm pokojů a že často neví, ve kterém zrovna maminka je. Annemarii jsem záviděla. Ne však mnoho pokojů či knih a hraček, ale protože měla staršího bratra. Byla jediná, kdo měl z mých blízkých přítelkyň sourozence. Ostatní děvčata – Raja, Gerta a Anita – byla jedináčky jako já. Annemariin bratr byl hezký, sbíral známky a jezdil na kole. Tolik jsem ho obdivovala.

Přála jsem si, abych měla také takového velkého bratra.

Chudák Annemarie. Když Němci začali deportovat Židy, ona a její rodina byli posláni do Lodže jedním z prvních transportů z Prahy. Už jsem o ní nikdy neslyšela. Před jejich odjezdem jsem se s ní přišla rozloučit. Ukázala na knížky, jež jsem si od ní půjčovala, a řekla: „Vezmi si jich, kolik chceš. Zůstanou tady.“

Vzala jsem si jednu, hloupý a sentimentální dívčí románek, který jsem už četla. Avšak už když jsem si ji brala, věděla jsem, že ji budu muset také zanechat doma spolu se svými vlastními knížkami a hračkami, až i my budeme na řadě do transportu.

Anita

Nebydleli jsme v „elektrickém domě“ dlouho, když jsem jednou spatřila před vchodem velký stěhovací vůz. Dělníci nosili do budovy nábytek, řídila je při tom nějaká dáma. Když mě uviděla, zeptala se, jestli tady bydlím, jak se jmenuji a jak jsem stará. Pak řekla, že má také dcerku v mém věku a že se musíme spřátelit. A skutečně, její dcera Anita Steinerová se stala mou kamarádkou na mnoho let. Náš vztah byl však zvláštní a nerovný. Anita byla mnohem větší než já, i když byla jen o šest měsíců starší. Byla to vždycky ona, kdo rozhodoval, na co si budeme hrát, a někdy měla podivné nápady.

Steinerovi bydleli v druhém poschodí, dvě patra pod námi. Anitina maminka, Hilda, mě měla moc ráda. Říkala mi „špuntík“. Výhodou bylo, že Anita bydlela ve stejném domě jako já. Mé ostatní kamarádky – Gerta a Raja –, se kterými jsem si hrála raději, bydlely o několik ulic dál.

Jednoho dne Anita naplánovala velký projekt: loutkové divadlo. Měla skládací jeviště s oponou vpředu a různé kulisy: les, pokoj na zámku s trůnem pro krále, ulici na vsi. Byla tam spousta loutek na šňůrkách – čarodějnice, krásná dívka, klaun, rytíř, královna a král. Anita rozhodla, že musíme pro její hru namalovat na lepenku jinou kulisu. Co to bylo za příběh, jsem se nikdy nedozvěděla. Měnila nápady každých pár dní a pokaždé jsme začaly připravovat nový soubor. Týdny jsme malovaly, šily loutkám šaty a připravovaly scénu. Představení se ale nikdy neuskutečnilo.

Když jsem se zeptala, o čem ta hra je, změnila předmět hovoru. Anita byla vedoucí a já neochotný, avšak poslušný učedník.

Jednou ji napadlo, že u ní musím zůstat přes noc. Nepožádala o dovolení a řekla, že to musíme udržet v tajnosti, že by to maminky jinak nedovolily. Přinesla polštáře a přikrývky do svého pokoje a rozložila je na zemi. Pak zamkla dveře. Když nastal čas jít spát, přišla pro mě Maře, ale Anita zašeptala, že budeme dělat, že už spíme a nebudeme odpovídat. Maře klepala na dveře, pak se k ní připojila Anitina maminka, a když to nepomáhalo, zavolaly mou maminku. Cítila jsem se hrozně, vůbec jsem netoužila spát na tvrdé podlaze v Anitině pokoji a z mé strany nebyl žádný důvod chovat se tak neposlušně. Ale poslechla jsem Anitiny instrukce a zůstala zticha. Nakonec ty tři paní nějak vstoupily do pokoje a Anita dostala záchvat vzteku. Já jsem byla odvedena domů, o dvě patra výš, cítila jsem se provinile a styděla se, protože jsem neuměla vysvětlit, proč jsme to udělaly.

Bez ohledu na podivné pojetí her byla Anita věrná kamarádka. Dokázala to později během německé okupace, kdy už jsme museli nosit žlutou hvězdu se slovem Jude a árijská populace měla zakázaný jakýkoli styk se Židy. Protože její tatínek, Bruno Steiner, byl Němec a její maminka Židovka, rodiče usoudili, že by bylo výhodné, aby Anita vstoupila do organizace BDM (Bund deutscher Mädel – Svaz německých dívek), sekce Hitlerjugend. Pan Steiner patřil k třímilionové německé menšině, jež žila v Čechách po staletí. Většina z nich v pohraničních oblastech, Sudetech. Pracoval v nějaké bance v Praze, a pokud vím, politicky se neangažoval.

Anita ke mně často chodila na návštěvu do našeho přeplněného pokoje ve Waldhauserově ulici číslo 6 a vyprávěla mi o tom, co dělají při setkáních BDM. Připomínalo to skauting. Vždycky s sebou přinesla něco, co jsme si my Židé už nemohli koupit – kousek čerstvého ovoce nebo nějaký med.

Po válce jsem Anitu několikrát navštívila. Vyprávěla mi, že maminka byla během posledních měsíců okupace deportována do Terezína a tatínek, jako manžel Židovky, byl internován v pracovním táboře. Anita zůstala sama v Praze a dělala si o rodiče nesmírné starosti. Když jsem ji navštívila v červenci 1945, byli už oba rodiče zpátky a ona se o ně starala jako kvočna. Paní Steinerová viděla, že po návratu z Bergen-Belsenu nemám nic na sebe, jen šaty, které jsem měla právě oblečené, a darovala mi pár punčoch a několik dalších věcí, jichž se mohla vzdát.

Jednoho dne jsem našla dveře jejich bytu zapečetěné policií. Neměla jsem ponětí, co se stalo, a šla jsem se zeptat dolů domovníka. Doufala jsem, že mi to snad vysvětlí. Řekl mi: „Copak nevíte proč? Byli to Němci a utekli dřív, než by je vyhnala vláda.“

Veškerá německá menšina byla toho roku odsunuta z Československa do Německa. Anita zmizela z mého života a už jsem o ní nikdy neslyšela.

Gerta

Mou opravdu blízkou kamarádkou byla Gerta. Neměla bratra, ale vlastnila dvoje krasobruslařské šaty, které jí maminka připravila na dobu, až jednou bude tančit na ledě. Oboje šaty měly kratičké sukýnky, jež se krásně vlnily, když dělala piruety. Jedny byly z tmavomodrého sametu, druhé vínové. Chodívaly jsme spolu bruslit na zimní stadion, několik zastávek tramvaje od naší ulice. Přes vlněné spodní prádlo jsem musela nosit tlusté kalhoty, pletenou čepici a rukavice s kožešinovou vložkou, které pak ztvrdly, jak byly zledovatělé od častých pádů. Ani Gerta nesměla nosit své tenké šatičky. I ona byla zabalená jako já do teplého oblečení. Její však bylo elegantnější než moje.

Gerta chodila na hodiny krasobruslení, aby se z ní stala druhá Sonja Henie, kterou její maminka obdivovala. Mezitím jsme si oblékaly sametové šaty u ní doma, kde jsme si skoro každé odpoledne hrály, tancovaly jsme na špičkách a broukaly si k tomu valčíky místo opravdové hudby. Nikdo z její ani z mé rodiny neměl rádio nebo gramofon. Někdy jsme si také hrály u mne doma, ale radši jsem chodila já k ní. Gertina maminka chápala touhu malých holek po krásných šatech, stuhách, šálách a střevících s vysokými podpatky. A já jsem milovala občerstvení, které nám připravovala – malou misku domácího tvarohu posypaného solí.

Gertin tatínek, pan Altschul, byl Žid, její maminka nikoli. Tenkrát to nemělo žádné důsledky, ale později, když Němci Židy pronásledovali, byla Gerta ušetřena transportu, neboť děti ze smíšených manželství, které nebyly registrovány jako Židé, nebyly deportované. Nicméně její tatínek zemřel v Malé pevnosti v Terezíně.

V mnoha ohledech jsem chtěla být jako Gerta. Ona se učila nejen krasobruslení, ale také anglicky – s jednou dámou, která ji brávala na procházky do parku, samozřejmě na Letnou, a mluvila s ní pouze anglicky. Když jsme se tam potkaly, nezastavila se. Šla dál a konverzovala se svou učitelkou.

Gerta a já jsme se rozhodly, že chceme vypadat jako sestry. Paní Altschulová proto navrhla mé mamince, že pro nás nechá u své švadleny ušít stejné šaty. Měla jsem pocit, že maminka moc nadšená není, asi měla jiný vkus než paní Altschulová, ale souhlasila. Každá z nás dostala dvoje šaty, z nichž jedny jsem zvlášť milovala. Byly ušité z ostře červené vlněné látky, s přiléhavým živůtkem, širokou sukní a bílým krajkovým límečkem. Moje maminka tehdy nemohla pochopit, proč mají takové teplé šaty krátké rukávy. Na léto byly šaty moc teplé, na zimu nepraktické. Také jsme šly s Gertou společně do Baťova obchodu s obuví, kde jsme dostaly stejné boty. Dva páry každá. Dva páry bot najednou! Na mě udělala ta neslýchaná extravagance takový dojem, že jsem na to nikdy nezapomněla. Už se to však nikdy nestalo. Má rozumná maminka nebyla ochotná vyhodit najednou dva páry bot, z nichž jsem samozřejmě dříve než za rok vyrostla.

My děvčata jsme chtěla, aby se naši rodiče stali stejně tak dobrými přáteli, jako jsme byly my dvě. Altschulovi byli více než ochotní a pozvali mé rodiče, aby s nimi u nich doma oslavili Silvestra. Gerta a já jsme připravovaly zábavu. Bylo nám tenkrát asi osm let. Nazkoušely jsme balet a po slavnostním jídle, které připravila Gertina maminka, jsme ho předvedly, oblečené do Gertiných krasobruslařských šatů, za doprovodu vlastního zpěvu. Rodiče seděli kolem stolu a tleskali, my jsme se hluboce ukláněly a posílaly polibky jako opravdické baletky. Potom pan Altschul, jenž byl obchodní cestující, vyprávěl několik vtipů. Jeden z nich byl nechutný. Mělo to co dělat s nějakým mužským, který spal v cizím domě a nemohl najít toaletu… Maminky si spolu ten večer povídaly, ale můj tatínek seděl prkenně a já jsem pociťovala jeho rozpaky nad nevhodnou společností. Konečně přišla půlnoc, připili jsme si na nový rok a šli jsme domů, k úlevě mých rodičů. Cítila jsem, že to nebyla moc povedená oslava.

Matějská pouť

Každý rok se koná v Praze matějská pouť, začínající koncem února na den sv. Matěje. Když jsem byla malá, měla své místo na ohromném kruhovém prostoru v Dejvicích, tehdy jedné z okrajových čtvrtí města. Byly tam kolotoče s bílými koňmi stojícími na zadních nohou, houpačky s lodičkami, v nichž se sedělo, avšak odvážnější mládež stála a rozhoupala loďku tak vysoko, až bylo tělo vodorovně se zemí. Byly tam střelnice, kde se mohlo vyhrát vycpané zvíře nebo sádrová figurka amora s červenými rty a modrými křídly. Stály tam vozíky s růžovou cukrovou vatou a lepivým tureckým medem.

Avšak nejzajímavější ze všeho byl vysoký řetízkový kolotoč. První kolo začínalo pomalu, sedačky se pohupovaly sem a tam. S každou otáčkou však rychlost stoupala. Odstředivá síla nás vytlačovala ven a já jsem cítila, že se mi zvedá žaludek. Mé obavy se změnily v tísnivou hrůzu a pak jsem se prostě odevzdala osudu. Když jsme zastavili, vyklouzla jsem na vratkých nohou z kovového sedátka a pokoušela se překonat nevolnost. Musela jsem být bledá, protože mě Maře začala utěšovat a řekla: „Tenhle kolotoč není tak zábavný, jak jsem si myslela. Už na něm nepojedeme.“ Já jsem ale začala hned protestovat, protože jsem si tu hrůzu nějakým způsobem užívala. Dodávala mi jakýsi dráždivý pocit v podbřišku.

Toho roku byli moji rodiče v době konání matějské pouti někde pryč. Maře a já jsme spaly ve veliké dvojité posteli rodičů. Ona na tatínkově straně a já jsem s červenozeleně proužkovaným lízátkem ve tvaru cigarety předstírala kouřící maminku. „Koukej, jak mám dlouhý popel,“ chlubila jsem se.

Rodiče

Můj tatínek se jmenoval Hans, česky Hanuš nebo Jan. Byl dost vysoký, s rovnými rameny a štíhlým tělem. Měl krátké, vlnité černé vlasy, židovský nos a šedozelené oči, stejné jako mám já, kterým maminka říkávala „tatínkovy oči“. Vždycky byl pečlivě oblečený, nehty dokonale čisté. Když si večer svlékal sako, vyndal z něho klíče, kapesní hřebínek a peněženku, položil vše na stůl a pak oblečení pečlivě složil na židli. Ve skříni byly uloženy naškrobené, snímatelné límce, uspořádané stejně jako stoh vyžehlených košil. Límec se měnil denně, košile každý druhý den. Dodnes vidím tatínka, jak stojí před zrcadlem a rozhoduje se, která vázanka se bude barvou hodit ke košili, a jak si bere čistý kapesník do náprsní kapsy. Postel je dosud neustlaná, protože Maře vejde do ložnice teprve po snídani a dá větrat přikrývky a polštáře na otevřené okno. Když jsem se vracela ze školky a později ze školy, byla už postel hladká a upravená, přikrytá béžovým přehozem, a ložnice voněla chladně a svěže.

Jednou jsme se šly s maminkou podívat, kde tatínek pracuje. Nasedly jsme do tramvaje a jely dlouho až na okraj města. Tam, na kopci nad Vltavou, stála impozantní budova se zelenou kopulí uprostřed – Ústav sociálního zabezpečení. Uvnitř, ve vysoké vstupní hale, byly dva úžasné výtahy bez dveří pohybující se pomalu bez zastávky – jeden nahoru a druhý dolů. Maminka řekla, že se jim říká páternoster (první slova katolické modlitby), protože se lidé báli s nimi jezdit a modlili se k Bohu za bezpečí. Já jsem měla také strach a s úzkostí jsem se jí ptala, co se stane, když v nejvyšším patře nevystoupíme. Obrátí se výtah a pojedeme dolů po hlavě?

Tatínkův úřad na mne udělal nesmírný dojem. Byla jsem pyšná, že je takový důležitý člověk: JUDr. Hans Polach, doktor práv. V Ústavu sociálního zabezpečení bránil zájmy dělníků. Jeho práce se shodovala s jeho politickými názory. Když skončil studia, byl praktikantem v právní kanceláři Ludwiga Czecha, jenž se později stal ministrem sociální péče v československé vládě a zemřel v Terezíně. Už tehdy se tatínek rozhodl, že si nezařídí soukromou praxi, protože by ho to mohlo zavazovat, aby obhajoval zločince, o nichž by věděl, že jsou vinni, a to by jeho svědomí nesneslo. Vybral si, že se stane zaměstnancem placeným státem, a proto nikdy nezbohatl jako mnoho jiných židovských právníků.

Nedaleko od tatínkova úřadu na březích Vltavy bylo místo, kam jsme se v létě chodili často koupat. Maminka a já jsme přijely tramvají a tatínek se k nám připojil odpoledne po práci. Byl tam trávník, kabiny na převlékání a dřevěná mola, z nichž plavci skákali do řeky. Pro děti a neplavce tam byly plovoucí ohrady s dřevěným chodníčkem a zábradlím. Plavčík byl také učitelem plavání. V ruce držel dlouhou tyč opřenou o zábradlí s lanem, zakončeným plátěným pásem, který měl žák kolem pasu. A plavčík monotónně skandoval: „A ráz a dva, a ráz a dva“, zatímco oběť prskající vodu se pokoušela pohybovat rukama a nohama podle rytmu.

Když jsme se převlékli do plavek, samozřejmě vlněných, protože umělé tkaniny ještě nebyly vynalezené, namazala nám maminka záda a ramena kakaovým máslem, opalovacím mlékem oné doby. Vypadalo jako veliká kostka hnědého mýdla a mělo velice osobitou vůni, kterou si pamatuji dodnes. Maminka a tatínek obvykle plavali na druhý břeh a zpátky, kdežto já jsem se brouzdala v mělkém bazénu.

Bylo to tam, kde jsem si ve věku asi tří nebo čtyř let uvědomila svou nahotu, tak jako Adam a Eva v ráji po svém pádu. Maminka mi svlékla šaty, aby mi oblékla plavky, a já jsem najednou pocítila, že mám odkrytý zadeček. Zahanbená jsem se rychle posadila na přikrývku a přikryla si rozkrok rukama. Prožila jsem jednu z oněch nevyhnutelných změn od nevinnosti k poučení. Od toho dne jsem nikdy mamince nedovolila, aby mě svlékala na veřejnosti.

Tatínek miloval knihy. Četl řecké a latinské klasiky, německou a francouzskou literaturu, avšak nejraději měl historii a zeměpis. Většinu svého volného času trávil čtením. Sedával na zelené pohovce pod stojací lampou. Panovalo kolem něj ticho, jako by ho obklopovala aura pohody. Pohyboval se tiše, zavíral i dveře potichu, a když odkládal šálek na talířek, neozvalo se ani cinknutí. S atlasem světa na klíně cestoval prstem po všech světadílech.

Maminka mi jednou vyprávěla, že když o svatební cestě projížděli vlakem Švýcarsko a Itálii, tatínek ukazoval na každou horu, kterou míjeli, zmiňoval její jméno a výšku, znal jméno a délku každé řeky a počet obyvatel měst, kde zastavovali. Až byla maminka před ostatními cestujícími v rozpacích, obávala se, že si myslí, že se tatínek vytahuje a je s ním otrava.

Tatínek mě také chtěl seznámit s dobrou literaturou, a když mi bylo asi deset let, rozhodl se, že bych si mohla přečíst Ibsenova Peera Gynta. Bylo to samozřejmě nad mé schopnosti a vůbec mě to nezajímalo.

Od té doby jsem se vyhýbala každé knížce, kterou mi tatínek doporučil. Myslela jsem si, že všechny musí být nudné nebo poučné. Ačkoli jsem měla knížku Podivuhodná cesta Nilse Holgerssona Švédskem, po několik let jsem ji nečetla, protože tatínek řekl, že to je pěkný příběh. Až když jsem ji konečně otevřela, protože jsem jednou neměla co číst, zaujala mě tak, že jsem ji neodložila, dokud jsem ji nedočetla, a pak jsem hned začala číst znovu od začátku.

Rodiče milovali hudbu a chodili často do opery nebo na koncerty. Oba hráli docela dobře na klavír a někdy hrávali čtyřručně, což jsem milovala. Kousky, které jsem měla nejraději, jsem svým předškolním rukopisem, hůlkovým písmem a se spoustou chyb, zaznamenala do zeleného notového sešitu. Mými oblíbenými skladbami byla Schubertova Serenáda a Píseň o růži, kterou chtěl zlý chlapec utrhnout, ale růže se bránila a píchla ho trnem do prstu.

V první světové válce sloužil tatínek jako voják. Byl odveden až ke konci války, když mu bylo osmnáct, hned po maturitní zkoušce. Na italské frontě byl zraněn. Pamatuji si čtyři důlky na každé straně jeho stehen. Jediná kulka prostřelila obě nohy, naštěstí na jedné noze před kostí a na druhé za kostí. Vždycky jsem tatínka prosila, aby mi vyprávěl, jak se zachránil.

Byl postřelený a krvácel ve chvíli, kdy se jeho jednotka stahovala. Nechali ho ležet na zemi, asi v domnění, že je mrtev. Musel být dlouho v bezvědomí. Když otevřel oči, viděl, že nad ním stojí dva italští vojáci. Když si všimli, že žije, chystali se ho zastřelit. V tom okamžiku si vzpomněl na latinu ze školy a zaprosil: „Aqua, aqua.“ Vojákům se ho zželelo a místo, aby ho zastřelili, dali mu vodu ze své polní láhve.

Dlouhé měsíce pak od něj rodiče neměli vůbec žádnou zprávu. Přišlo jim pouze oficiální oznámení, že se jejich syn pohřešuje. Stal se válečným zajatcem a ležel v lazaretu v Neapoli, kde viděl z okna Vesuv. Zprávu přímo od něj dostali teprve mnohem později.

Tento lístek nemám, ale mám řadu jiných, které tatínek psal z fronty svému strýci Adolfovi. Jsou vybledlé, psané inkoustovou tužkou, mají razítko „Feldpost“ a známku s portrétem císaře. Až po letech, když už jsem sama byla matkou, pochopila jsem tu hroznou starost, jakou museli mít má babička a můj dědeček, když nevěděli, jestli je jejich nejstarší syn naživu, nebo mrtvý.

Jak dobře vypadající pár tvořili moji rodiče. Hodili se k sobě i výškou. Maminka sice nebyla v pravém slova smyslu krásná, měla však jemnou pleť, dobré proporce a hezky tvarované nohy. Měla světle modré oči, nos možná trochu moc dlouhý a vyčnívaly jí přední zuby. To byl důvod, proč se na fotografiích nikdy neusmívá, až na jedinou, kterou fotograf stiskl, když nebyla připravená.

Kromě plavání vynikali tatínek a maminka i v dalších sportech. Chodili se mnou bruslit na Letnou na tenisové kurty, které se v zimě změnily na kluziště. Tatínek nosil zelené pumpky, jež končily přezkou pod koleny, větrovku a vlněné rukavice. Bruslil elegantně, pomalu a pravidelně, s rukou za zády, dokola kolem kluziště. Maminka měla pletenou čelenku, která jí přikrývala uši. Zábavnější bylo, když jsme šly s maminkou samy.

Tatínek byl příliš vážný a moc poučoval.

Oba byli také dobří lyžaři, avšak zvláště milovali horolezectví. V komoře našeho bytu byly uložené okované boty, krátké cepíny a lana, jež používali při svých horolezeckých výpravách do Alp. Podnikali dost namáhavé túry s horskými průvodci. Mám několik fotografií, na kterých sedí opálení na zasněženém vrcholku Matterhornu ve Švýcarsku.

Komora měla ještě jiný účel. Když jsem zlobila (dodnes nechápu, co jsem udělala, v mé paměti jsem byla hodné a poslušné dítě), zavřeli mě tam na tak dlouho, dokud jsem neprojevila lítost a neslíbila, že už budu hodná. Ve tmě jsem po hmatu našla okovanou botu. Na dveřích zevnitř byly až do výšky, kam jsem dosáhla, důlky od hřebů, jak jsem do nich s řevem a pláčem bušila.

Co jsem udělala špatného, že to vyžadovalo takový trest, si nevzpomínám. Možná, že to bylo, když jsem počůrala podlahu na toaletě. Viděla jsem kluky, jak čůrají vestoje, a chtěla jsem to dokázat také. Čas od času jsem zkoušela stát s rozkročenýma nohama nad mísou, byla jsem však moc malá, a i když jsem vystrkovala břicho dopředu, jak jsem mohla, všechno šlo na podlahu.

V souvislosti s toaletou mám také jinou vzpomínku. Mohlo mi být tak tři a půl roku, právě jsem postoupila z nočníku na sedátko dospělých, když jsem jednou večer sklouzla do mísy a skrčená s hlavou u kolen jsem nemohla ven. Maminka byla v obývacím pokoji a bavila se s přáteli. Slyšela jsem, jak si povídají. Volala jsem, jak jen jsem mohla nejhlasitěji.

„Maminko,“ prosila jsem, když mě vyzvedla, umyla, osušila a odnesla zpátky do postele, „neříkej hostům, že jsem spadla do záchodu.“

Se zatajeným dechem jsem naslouchala zvukům z obývacího pokoje. Chvilku tam bylo ticho a pak hlasitý výbuch smíchu. Pochopila jsem, že jim to pověděla. Cítila jsem se zahanbená a plakala jsem, dokud jsem neusnula.

Móda

Byt v „elektrickém domě“ v Praze-Holešovicích byl naším domovem od roku 1932, dokud nás z něj počátkem války v roce 1939 nevyhodili Němci. Byt si přesně pamatuji. V předsíni bylo několik dveří. Celoskleněné dveře se otevíraly do obývacího pokoje. Dalšími dveřmi se vešlo na lodžii, které jsme říkali „gonk“. Na jejím konci stála lednička, jež patřila k bytu. Ledničky byly tenkrát velmi vzácné. Kuchyně mívaly obvykle jen spíž, kde se skladovaly potraviny. Jedny dveře vedly k již zmíněné komoře. Z předsíně se šlo úzkou chodbou ke dveřím do kuchyně, do mého dětského pokoje a na toaletu. Do ložnice rodičů se chodilo přes koupelnu nebo skrz obývací pokoj. Pokoje měly velká dvojitá okna s černými stahovacími roletami.

U jedné stěny předsíně stála skříň na kabáty a klobouky. V horních poličkách skladovala maminka v létě všechny naše vlněné věci, pulovry, šály a rukavice. Každý kousek byl zabalený do novinového papíru s několika zrnky naftalínu proti molům. Byla jsem vždycky nadšená, když se na počátku zimy vše vybalovalo a dávalo vyvětrat, protože jsem od loňské zimy na toto oblečení úplně zapomněla. Z každé čepice a svetru jsem se radovala jako ze setkání s domněle ztraceným kamarádem.

Cítila jsem se stejně nadšená, jako když jsem si na jaře s prvním teplým dnem poprvé směla obléct podkolenky. V zimě jsem musela jako všechny ostatní děti nosit dlouhé, tlusté punčochy, teplý tmavě modrý kabát a kotníčkové boty. To byla krása mít na jaře obnažená kolena a k tomu lehounké střevíce.

Ach, ta léta dětství, kdy si neuvědomujeme plynutí času, kdy den je bez konce a léto trvá věčně. Jaká to byla radost dostat nové sandálky, když se staré přes zimu nějak zmenšily. Ve skříni se najednou objevily moje lehké, květované šaty a s nimi jedny, dvoje nové. Maminka je šila sama, často s babiččinou pomocí. Tehdy se můj dětský pokoj proměnil v krejčovskou dílnu a několik dní šily maminka s babičkou dětské šaty, ale také zástěry, pyžama a sukně. Maminka nastříhala látku podle papírového střihu a babička kousky ručně spíchla. Já jsem musela stát na židli a jejich čtyři ruce co chvilku popotáhly tady, píchly špendlík tam a občas jsem musela zvednout ruce. Nakonec kousek poodstoupily a řekly mi, abych se otočila doprava a pak doleva. Potom mi látku stáhly opatrně přes hlavu. Dávaly při tom pozor, aby mě špendlíky nepopíchaly. U okna stál šicí stroj, na kterém maminka oděvy šila. Musela šlapat, protože stroj neměl motorek.

Jednou jsem ji poprosila, aby mi ušila bílé šaty s krátkou sukénkou, jaké nosily mladé dámy, jež hrály tenis na kurtech v parku na Letné.

Maminka koupila látku, která ale nebyla úplně bílá. Měla barevné proužky a já jsem byla zklamaná. „Tohle nejsou opravdické šaty na tenis,“ stěžovala jsem si. Přesto se mi nakonec líbily.

Tenkrát se kabáty a obleky nekupovaly v konfekci, protože tam nebyly kvalitní a byly špatně vypracované. Chodilo se ke krejčímu a dávalo se šít na míru.

U nás v rodině to ale bylo jinak. Nejdřív jsme poslali dopis do Brna – strýčkovi Hansi Bassovi, jenž měl obchod s látkami a suknem a samozřejmě nám dal slevu. Za několik dní přišel balíček se vzorky látek té nejlepší kvality. Maminka, babička a tatínek (dědeček by se nikdy neuvolil, aby se zabýval tak banálními věcmi) si sedli okolo stolu, mezi prsty promnuli hnědé, šedé a černé vzorky a rozhodovali, která látka a vzorek budou nejvhodnější pro dědečkův nový zimní kabát, pro tatínkův oblek a pro maminčinu sukni a kabátek.

Brzy poté přišel z Brna těžký balík s látkami a k nám domů byl pozvaný krejčí. Bydlel v Plzni. Přijel vlakem a přivezl s sebou spoustu módních časopisů. Vzal každému z nás míry, udělal si poznámky, načrtl modely a odjel nazpět do Plzně. Když přijel podruhé, zdvořile a s úsměvy, přivezl s sebou v kufru oděvy na první zkoušku. Moc ráda jsem přihlížela, jak krejčí maloval bílou křídou čáry přímo na látku. Někdy byla třeba i druhá zkouška. A pak na konec přišlo šatstvo, nové a krásné. Mělo vydržet po celý život nebo alespoň po mnoho sezon.

Naše rodina byla velice šetrná. Nic, co se dalo ještě použít, se nikdy nevyhodilo. Šaty pro mě byly vždycky hodně založené, aby se daly popustit, až povyrostu. A boty byly vždycky o jedno číslo větší, abych je mohla nosit ještě další rok.

Dodnes schovávám zbytky látek a jídla nebo kousky vlny. Neplýtvat byl, a do jisté míry stále ještě je, evropský zvyk. Je součástí tradice a nemá to co dělat s chudobou či blahobytem. Má babička Katy byla mistryní v šetrnosti. Párala staré svetry a nové upletla z vlny, kterou nejdřív vyprala a natáhla, aby byla opět hladká. Staré punčochy, které se už nedaly spravit, nastříhala na spirály. Z nich pak velikým háčkem vyráběla docela hezké hnědé, béžové a černé koberečky, příjemné a pružné na došlap. Jejím dalším zvykem bylo schovávat použité zápalky. Měla je na okraji sporáku a těmi vypálenými zapalovala jeden hořák od druhého.

V pletení pokračovala i v Terezíně. Stařenky, co s ní bydlely, jí nosily roztrhané svetry a jiné pletené oděvy. Pečlivě je rozpárala a pletla z nich ponožtičky pro malé děti. Vyráběla jich celé tucty a rozdávala je. Po válce upletla pár maličkých bílých ponožek pro svého pravnuka, našeho Petříčka. Mám je dodnes schované.

Když jsem vyrostla, babička mi vysvětlila příčiny své mimořádné šetrnosti. Moji prarodiče měli ještě dva syny, kteří se narodili po mém otci Hansovi. Jeden se jmenoval Ernst Benjamin a druhý Friedrich. Friedrich umřel dřív, než jsem se narodila. Žil v ústavu pro duševně choré. Co mu bylo, nevím, možná, že byl mentálně opožděný. Ode dne, kdy byl hospitalizován, začala babička šetřit, aby měli jeho bratři peníze na jeho péči, až jednou budou rodiče mrtví. Friedrich zemřel, když mu bylo dvacet let. Babička už ale nedokázala po tolika letech svůj sklon k šetrnosti změnit.

O mnoho let později se mi také narodily tři děti; dva chlapci a holčička Michaela. V osmi letech onemocněla smrtelnou chorobou a lékaři nám řekli, že nemá žádnou naději na přežití. Nedokázali nám ani říct, jak dlouho bude žít. Začali jsme usilovně šetřit – skoro tak extrémně jako má babička – s nadějí, že se nestane břemenem pro své bratry, kdybychom zemřeli dřív než ona. Zemřela ve dvaceti letech stejně jako Friedrich.

Babička

Milovala jsem babičku víc než kohokoli jiného. I nyní, více než šedesát let po její smrti, mě obklopí pocit hřejivého tepla, kdykoli si na ni vzpomenu. Byla malé postavy, měla velký nos a milý pohled hnědých semitských očí. Nosila tmavé, beztvaré šaty, které již dávno nebyly v módě. Šedivý cop měla stočený do drdolu a vlásenkami připevněný v týle. Myslím, že nikdy v životě nebyla u kadeřníka. Na sebe vůbec nemyslela, svou pozornost upírala výhradně na ostatní. Byla nejméně sobeckou osobou, jakou jsem kdy poznala. Přála jsem si po ní tuto vlastnost zdědit. Skoro nikdy se na mne nezlobila, přestože jsem se někdy nechovala správně. I když mě pokárala, stále jsem cítila, jak moc mě má ráda. Říkala mi: „Das macht man nicht.“ A já jsem drze protestovala: „Das macht Frau ja.“ (Je to slovní hříčka se slovy man a Mann.)

Babička nikdy nikoho neobjímala a nelíbala, ani mě ani ostatní členy rodiny. Vážila si ostatních, dospělých i dětí. Nikdy jsem ji neslyšela, že by někoho soudila nebo kritizovala. Brala lidi takové, jací jsou. S každým jednala se stejnou úctou, ať to byl ministr nebo služebná. Byla tím nejlaskavějším a nejmilejším člověkem, jakého jsem kdy poznala. Říkávala mi Edithlein. Nikdo jiný mě tak neoslovoval.

Jednou, když jsem ještě chodila do mateřské školy, mě velice rozbolelo břicho. Zavolali domovníkově ženě, aby mě dovedla domů. Tenkrát ještě neměl téměř nikdo auto a telefon vlastnilo jen několik rodin. Po cestě jsem ji přemluvila, aby mě dovedla k babičce, která bydlela mnohem blíž. Když jí babička otevřela dveře, chtěla si být ta tlustá paní úplně jistá, že neudělala žádnou chybu, a proto se jí zeptala: „Jste opravdu paní babička?“ Babička jí musela odpovědět dvakrát, než ji přesvědčila. A já jsem se tomu smála i přes bolavé břicho.

Babička mě dovedla do obývacího pokoje, uložila na pohovku a šla do kuchyně. Za chvíli se vrátila s šálkem čaje a teplou pokličkou, zabalenou do ručníku. Dala mi ji na břicho, a když vystydla, vyměnila ji za druhou, kterou mezitím ohřívala na kamnech v kuchyni. Po několika výměnách bolest jako zázrakem zmizela. Dědečka a babičku jsme navštěvovali hodně často. Když se dědeček stal koncem dvacátých let členem parlamentu, přestěhovali se z Brna do Prahy. Pamatuji si ten den, kdy se stěhovali do svého bytu. Bylo mi tenkrát asi dva a půl roku. Bylo to velice rušné, stěhováci nosili s popruhy na ramenou velké kusy nábytku. V tu chvíli jsem spatřila dva staré lidi, které jsem neznala, a maminka mi řekla, že to je můj dědeček a má babička.

Jejich byt si pamatuji do všech detailů. V rohu obývacího pokoje stála vysoká žlutá kachlová kamna. Bylo moc příjemné si na nich v zimě nahřívat záda. Přes noc oheň vyhasl, babiččina služebná Líza proto každé ráno vyhrabala popel a zatopila znovu pomocí tenkých třísek a novinového papíru. Potom přidala větší polena a nakonec přiložila uhlí. Do ložnice jsem chodila zřídka. Byla studená, v kamnech se tam netopilo.

Uprostřed obývacího pokoje stál velký jídelní stůl přikrytý ubrusem podobným koberci. Kolem sedávaly návštěvy, popíjely čaj a jedly babiččiny zázvorky. Toto cukroví mělo zvláštní vlastnost. Čerstvé bylo hrozně tvrdé, člověk si na něm mohl vylámat zuby. Po několika týdnech v plechové krabici však bylo křehké a moc dobré.

V obývacím pokoji stál také velký černý klavír s lesklými mosaznými kolečky, na který jsem moc ráda „hrála“. Dědečka to znervózňovalo. Říkával proto babičce: „Katy, nenech to dítě trápit ten nástroj.“ Babička mě objala kolem ramen, což pro ni bylo snadné, protože byla jen o málo větší než já, a odvedla mě do kuchyně, kde mi udělala topinku. Otevřela kredenc, z níž to zavonělo stovkami bochníků, jež se tam ukládaly v průběhu celého jejího života, ukrojila z něj krajíc a položila ho na začernalou pánev, v níž se škvařilo husí sádlo. Opekla ho po obou stranách a pomazala česnekem. Maminka také někdy pekla topinky, ale nikdy nebyly tak křupavé a chutné jako ty babiččiny. Zřejmě bylo kouzlo v tom, že babiččina pánev měla zčernalou vrstvu kolem hran, kdežto naše byla vždycky lesklá, bez poskvrny. Všichni byli rádi, když jsem snědla celou topinku, protože jsem jinak jedla málo. Byla jsem hubená, a tak byli dospělí vždy šťastní, když jsem do sebe dostala něco výživného.

U okna stál dědečkův psací stůl. Když dospělí seděli kolem jídelního stolu a bavili se o politice, dala mi babička někdy kousek papíru a nějaké pastelky a já jsem klečela u psacího stolu a kreslila obrázky. Dědeček to neměl rád. Vždycky se obával, že mu zničím podložku s pijavým papírem.

Na jedné straně pokoje stála pohovka a u protější stěny ohromná knihovna s ručně vyřezávanými ornamenty a skleněnými dvířky, sahajícími skoro až ke stropu. Skoro přetékala učenými knihami, avšak byly tam i některé, které mě bavily. Třeba Andersenovy pohádky a knížky s obrázky Wilhelma Busche, jež patřily mému tatínkovi a jeho bratrovi, když byli malí. Směla jsem si je vyndat a prohlížet si je, nebo mi z nich babička předčítala. Znala také zpaměti hodně písniček a básniček. Jednu básničku jsem měla nejradši. Byla o mladém stromku, který chtěl mít na sobě něco jiného než jehličí, jež mu rostlo na větvích. Jeho přání se druhý den splnilo. Příštího rána byl pokrytý krásnými zelenými listy. Přišly však kozy a listí snědly. Stromeček poprosil o nové listy ze skla, aby je kozy nemohly sníst, ale přišel velký vítr, skleněné listy opadaly a rozbily se. Pokaždé se novým listům něco stalo, až nakonec stromek pokorně poprosil, aby dostal zpět své jehličí, a už si nikdy nestěžoval.

Babička recitovala básničku s citem. Měnila výšku hlasu a mluvila chvíli hlasitě, pak naopak šeptala – a já jsem vždycky vzdychla úlevou, když nakonec všechno dobře dopadlo. Svým trochu třesoucím se hlasem zpívala písně, o kterých jsem si myslela, že to jsou lidové písně. Až v dospělosti jsem přišla na to, že jedna byla Brahmsova ukolébavka a druhá melodie od Mozarta. Babička nebyla příliš formálně vzdělaná, ale věděla toho překvapivě hodně o klasické hudbě. Byla nejstarší ze čtyř dětí a často se musela o své sourozence starat, když maminka odešla do práce. Povoláním mé prababičky bylo něco jako porodní asistentka. Starala se o mladé matky po porodu. V oněch dobách bývalo zvykem zaměstnat zkušenou ženu, aby pečovala o dítě, protože se nepředpokládalo, že by matka vstala po porodu z postele dříve než za šest neděl.

Můj pradědeček odjížděl „za štěstím“ do cizích zemí a prababička ho jednou následovala. Má babička se proto narodila v Maďarsku, kde její otec pracoval jako správce statku nějakého šlechtice. Pobyli tam řadu let. Potom se vrátili do rodného Brna, kde prababička s dětmi už zůstala. Pradědeček odjel zase pryč – do Ameriky, kde pracoval u barona Hirsche, stavitele železnic. Nějakou dobu posílal domů peníze, ale nakonec zmizel navždy a nikdo neví, kde je pochován.

Babička Katy vyrůstala v chudobě. V mládí se seznámila s jistým Alfrédem Fröhlichem, který hrál v symfonickém orchestru, a ona s ním chodila často na zkoušky. Vyprávěla mi, jak sedávala na balkoně a poslouchala dirigentovy instrukce, čímž se toho dost dozvěděla o klasické hudbě. Já bych již samozřejmě jméno toho člověka dávno zapomněla, kdyby mi babička nedala k mým sedmým narozeninám deník vázaný v kůži se zámečkem a klíčkem. Byl to dárek, který v mládí dostala od Fröhlicha a schovala si ho. Nikdy do něj nic nenapsala, avšak na první stránce bylo věnování od jejího přítele s datem 27. října 1892. Kdo ví, jaké city panovaly mezi Katy a Alfrédem? Byla do něj snad zamilovaná? Nikdy se to už nedozvím, od té doby uběhlo více než sto let.

Deník se jako zázrakem dochoval, i když klíček se mi už dávno ztratil. Moje kamarádka Judith Lamplová si ho nechala u sebe spolu s několika fotografiemi a jinými drobnostmi, když jsme byli posláni do Terezína. Jeden z jejích rodičů nebyl Žid, proto se ghettu vyhnula. Když jsem se vrátila z lágru, deník mi vrátila. Jsou v něm záznamy, jež jsem psala před naší deportací v letech 1941–1942. Dětinské popisy toho, co jsem každý den dělala. Avšak také jsou v něm jména přátel, kteří byli zařazeni do transportu. Jeden ze záznamů také obsahuje důležitou osobní informaci – datum mého prvního polibku. Dostala jsem ho od kluka jménem Erik. Stalo se to 8. června 1942, když jsme seděli pod stromem na náhrobku nějakého dávno zapomenutého Žida na Starém židovském hřbitově. Byl to neohrabaný, vlhký polibek, trochu nakřivo.

Dědeček

Dědeček Johann Polach se narodil na Moravě v městečku Velké Bílovice. Měl tři bratry, Adolfa, Arnolda a Bernarda, a dvě sestry. Jedna z nich byla Johanna. Jenka Veselá a Anna Veselá jsou vnučkami jedné ze sester. Jiná sestřenice, Meral Vallonová, je vnučka Adolfa.

Dědečka poslali rodiče studovat na gymnázium Schottenring ve Vídni. Tam se poprvé setkal se sociálními demokraty a začal se aktivně podílet na činnosti tohoto politického hnutí.

Babička mi jednou vyprávěla, že Johannova babička byla velice zbožná. Byla známá jako Ofensetzerin, což znamená, že jí hospodyně z místního ghetta nosily v pátek hrnce se šabatovým šouletem, aby jim je uložila do druhého dne ve své obrovské peci, protože o šabatu nesmí Židé rozdělávat oheň.

Jako mladý, osvícený student s ní jednou dědeček diskutoval o existenci Boha. Byl ateista, vášnivý socialista a snažil se ji přesvědčit, že Bůh neexistuje. Jenomže ona měla o Boží existenci pádný důkaz. Vyprávěla mu, že se jednou v pátek odpoledne vracela ze vzdálené vesnice, na zádech nesla těžkou nůši a byla moc unavená. Posadila se proto na mez, aby si odpočinula. Začínalo se stmívat a ona se obávala, že nedojde před začátkem šabatu domů. Tak se pomodlila, aby jí Pán Bůh dal sílu, a hle, hned byla zase čilá a došla domů včas.

„Tak, není to důkaz, mladý pane studente?“ řekla má praprababička svému vnukovi.

Před několika lety jsem náhodou narazila na pasáž o dědečkovi uvedenou v autobiografii Friedricha Stampfera, známého novináře a jednoho z představitelů sociálně demokratické strany. Napsal toto:

„V oněch dnech mladistvého entuziasmu jsem se setkal se zvláštním spolužákem. Přestože byl ve stejné třídě jako já, byl o tři roky starší, avšak soudě podle jeho vzhledu, mohl být starší i o deset let. Byl vychrtlý, chudě oblečený a měl zajímavě ošklivou tvář. Jmenoval se Johann Polach. O několik let později jsem se setkal s jeho otcem, portýrem na jedné z vídeňských železničních stanic.

Stěhoval jsem se tenkrát z jednoho studentského podnájmu do druhého a najal jsem si ho prostřednictvím Johanna – ‚aby peníze zůstaly v rodině‘ –, aby mi pomohl se stěhováním. Avšak když ten starý člověk přišel, naložil si můj těžký kufr na svá ohnutá záda a já jsem vedle něj kráčel jen s lehkým zavazadlem, měl jsem pocit, že se dopouštím křivdy. A když smekl svou červenou portýrskou čepici a děkoval mi za skrovné spropitné – zaplatit víc než bylo běžné, jsem si netroufl –, hluboce jsem se zastyděl.

Johann pocházel také z Vídně (pozn. autorky: omyl autora). Chudoba ho nutila, aby si vydělával na živobytí, a to byl důvod, proč byl tři roky pozadu. Jako já byl nadšeným obdivovatelem Řecka, jako já byl nadšený socialista, avšak byl také o něco víc, byl marxista.

Do té doby jsem o Marxovi nikdy neslyšel a musím se přiznat, že první setkání s ním mě vůbec neupoutalo. Odmítavý způsob, jakým se mnou Johann jednal jako s pouhým ,dobročinným socialistou‘ a ,utopistou‘, mě zraňoval.

Johann se brzy vrátil do Brna. Kdyby se byly naše cesty rozešly navždy, zůstal by mi v paměti jako drzý a sebevědomý mladý muž. Nicméně naše známost se vyvinula v přátelství a poznal jsem ho jako jednu z nejmilejších a nejlaskavějších osob, se kterými jsem se v životě setkal. Stal se profesorem řečtiny a latiny a získal si u svých studentů velkou vážnost. Později se stal v Praze senátorem za sociální demokracii.“

Když jsem se dozvěděla, že Johannův otec byl portýrem ve Vídni, byla jsem překvapená. Strýc Ernst Benjamin totiž napsal v článku pro nějakou německou publikaci, že „Johann byl nejstarším synem chudého rolníka a vozky ve Velkých Bílovicích u kostela (Morava), jediného Žida v celé vesnici.“

Přivedla ho snad chudoba do Vídně, aby tam zkusil štěstí? Rodné jméno Pollak mohlo také možná naznačovat, že rod pocházel z Polska. Můj dědeček byl jediným synem, jehož jméno bylo omylem zaregistrováno jako Polach. Rodné jméno jeho bratrů, sester a jejich potomků bylo Pollak.

Babička potkala dědečka na návštěvě u své mladší sestry Sofie ve Vídni. Sofie se musela vdávat, když byla ještě velice mladá. Bylo jí asi šestnáct. Její manžel byl malíř pokojů ve Vídni, Johannův vzdálený bratranec. Katy přijela sestře pomáhat s dítětem. Po nějaké době se dědeček s babičkou vzali. Jistou dobu pak žili ve Vídni, kde se jim také narodilo první dítě – můj otec Hans. Mladší sourozenci již světlo světa spatřili v Brně.

Když jsem se s dědečkem setkala poprvé, byl poměrně vysoký, ač trochu shrbený. Měl šedivou bradku a řídké, ale stále černé vlasy. Nosil brýle, kterým se říkalo cvikr; přicvakávaly se na nos.

Maminka mi jednou pověděla, že studenti přezdívali dědečka

„Croton mit dem blauen Aug“ (Croton s modrým okem). Nedovedla mi však vysvětlit, kdo byl ten Croton. Jednoho dne jsem se dědečka zeptala sama: „Dědo, je to pravda, že ti studenti říkali Croton s modrým okem?“ Seděl v houpací židli, upřeně se na mne podíval a pak beze slova otočil hlavu stranou. Nevím, jestli jsem ho tenkrát urazila. Možná, že mu můj dotaz připadal příliš hloupý, než aby na něj odpovídal. S malými dětmi se neuměl bavit. Patřil ke generaci, která se domnívala, že děti mají být vidět, ale ne slyšet.

Dědeček trpěl zvláštní chorobou. Dostával záchvaty podobné epilepsii, ale byly diagnostikovány jako něco jiného. Pár vteřin před záchvatem náhle ztuhl, upřeně se zadíval do dáli a pak ze sebe vydal křečovitý zvuk. Mne v tu chvíli rychle poslali pryč. Babička a služebná Líza nebo maminka či tatínek ho pak položili na záda. Několik minut se mu třáslo tělo a nakonec usnul. Když se probudil, záchvat si nepamatoval a ani já jsem mu nesměla povědět, co se stalo. Někdy neměl záchvat po celé měsíce, jindy dva nebo tři za sebou. Jednou byl v pokoji při záchvatu sám. Spadl ze židle a zlomil si klíční kost. Od té doby nezůstával nikdy bez dozoru.

Všichni jsme si dědečka vážili a respektovali ho. Jeho kolegové a přátelé byli přední politici. Doma jsem ho jako dítě slýchávala hovořit o členech parlamentu, novinářích a spisovatelích, například o senátorovi Holitscherovi, Erichu Ollenhauerovi, Friedrichu Stampferovi, šéfredaktorovi Neuer Vorwärts, Ludwigu Czechovi, ministru sociální péče. Po druhé světové válce, kdy už nebyl dědeček naživu, jsem některá ze jmen zaslechla znovu. Někteří z dědečkových bývalých kolegů a přátel se stali ministry či jinými politickými představiteli v Československu, Rakousku a Německu.

Ještě před válkou jsem byla svědkem toho, jaká úcta byla prokazována mému dědečkovi. Německá opera v Praze uváděla gala představení Mozartovy Figarovy svatby na počest 1. máje. Celé divadlo bylo rezervováno pro členy sociální demokracie a její vedení. Byli jsme s rodiči pozváni, abychom se zúčastnili také. Seděli jsme s prarodiči na nejlepších sedadlech – v přízemní lóži.

Byla jsem tehdy hodně malá a do té doby jsem ještě nikdy nebyla večer venku. Maminka mě uložila po obědě ke spánku, ale já jsem nemohla rozčílením usnout. Předstírala jsem však raději, že spím, protože jsem se bála, že mě jinak večer nevezmou s sebou. Maminka věděla, že šidím, ale nedala to najevo. Vyprávěla mi děj Figara. Nepochopila jsem, oč jde. Bylo to příliš komplikované, ale nevadilo mi to.

Seděli jsme v přízemní lóži vedle levého vchodu do sálu. Dědeček s babičkou vpředu, tatínek, maminka a já za nimi. Lidé vcházející do sálu se před dědečkem zastavovali a uctivě ho zdravili. Někteří se i hluboce klaněli, jiní si s ním podávali ruce. Jednali s ním s takovou úctou, že jsem si uvědomila, jak prominentní osobností je, a byla jsem ohromně hrdá. Dosud mám také u sebe dva novinové výstřižky s jeho fotografií a články, v nichž se píše „o šedesátých narozeninách senátora Johanna Polacha“.

Každý den chodili dědeček s babičkou do Café Continental v ulici Na Příkopě. Dědeček tam měl svůj stůl a číšník mu vždy přinesl všechny denní noviny. Babička tam pletla nebo také něco četla a Líza měla volno do chvíle, než se vrátili. Jestliže se chtěl někdo s dědečkem setkat, stačilo jen přijít odpoledne do této kavárny a určitě ho tam našel.

Když maminka potřebovala něco zařídit „ve městě“, zašly jsme je tam občas pozdravit. Líbilo se mi, jak se číšníci před panem senátorem uctivě klaněli a ptali se, co si madam a mladá dáma přejí. Směla jsem si vybrat kousek dortu, který ležel pod skleněným poklopem na zvláštním stolku. Bylo to důmyslně vymyšlené zařízení, rozdělené na šest nebo osm částí. V každé z nich byl jiný zákusek: kousek dortu s ovocem, s čokoládovou polevou nebo s marmeládou, Mozartovy kuličky, závin či marcipán. Do přístroje se vložila korunová mince a pak jste poklopem otáčeli do chvíle, než se v otvoru objevil dort, který jste si vybrali.

Když bylo hezky, chodívali dědeček s babičkou do zahradní kavárny ve Stromovce. I tady číšníci oslovovali dědečka s úctou a nosili mu noviny v bambusovém rámu. Neměli jich však tolik jako v Café Continental. Když mě maminka vzala odpoledne do parku, šly jsme se vždy podívat, jestli jsou v kavárně. Přidali jsme se k nim a maminka mi objednala jahody se šlehačkou. To jsem milovala. Přinesli vše v poháru na vysoké nožce a obě ženy mě pozorovaly s uspokojením: alespoň něco do sebe to hubené dítě dostane.

Trápení

Když jsem byla malá, trpěla jsem na opakující se záněty středního ucha. Pamatuji se, jak to bolelo a jak mi maminka držela hlavu na klíně a dávala do uší teplé kapky.

Jednou večer rodiče odjeli pryč. Předtím mě uložili do postele v obývacím pokoji, aby Maře mohla spát na zelené pohovce vedle mne. Bolavé ucho jsem měla podložené velikým chomáčem vaty a na místě ho držela pletená čepice. Pod hlavou jsem měla elektrickou podušku.

Uprostřed noci Maře vzbudil podivný štiplavý zápach. Otočila se ke mně a zjistila, že polštář doutná. Čepice měla propálenou díru a vata začínala hořet. Někde muselo dojít ke zkratu. Ale já jsem nic necítila, ani jsem se nevzbudila. Byla to děsivá příhoda, kterou jsem později slyšela ještě mnohokrát vyprávět. Musím se přiznat, že mám dodnes jistý odpor k elektrickým poduškám a přikrývkám.

Záněty uší přestaly, když se naše dětská lékařka MUDr. Desensyová rozhodla, že mi nechá odstranit krční mandle. To je jedna z mých nezapomenutelných vzpomínek z dětství. Nikoli kvůli operaci, ale kvůli taxíku. Bylo to poprvé v životě, kdy jsem jela autem. Po Praze jsme jezdili tramvají a ven z města vlakem. Nikdo z našich přátel neměl auto. Jediní lidé s autem, které jsem znala, byli naši sousedé na patře, pan a paní Mollerovi.

Paní Mollerová trochu kulhala. Byla mladá a neměla děti. Často mě zvala k sobě domů. Jmenovala se Edith jako já. Mívala spoustu obrázkových časopisů – něco, co jsem doma nikdy neviděla – s fotografiemi krásných filmových hvězd. Byla dokonalá hospodyně. Stále pekla cukroví a leštila parkety. V kuchyni nosila červené pantofle. Když šla do obývacího pokoje, tak se u dveří přezula do jiných, modrých. Chodila sem a tam a pokaždé střídala modré a červené pantofle, a naopak červené a modré pantofle.

Dělá to, aby šetřila koberce, vysvětlovala mi ironicky Maře. Mollerovi mě však v autě nikdy nesvezli.

Byla jsem z cesty taxíkem tak rozrušená, že jsem úplně zapomněla, že mě doveze k lékaři, který mi vytrhne mandle. Operaci si nepamatuji. Jenom skutečnost, že jsem dostala dvojitou porci zmrzliny, abych si ochladila bolavý krk. A maminka mi vysvětlila, že mandle mi zase dorostou, protože nebyly vytržené, ale jenom uštípnuté.

To byla uklidňující myšlenka. Po několik dalších let jsem věřila, že když někdo ztratí nějaký orgán, zase mu doroste nový. Když jsem viděla invalidu na vozíku, myslela jsem si s úlevou, že mu místo chybějící nohy vyroste zase nová. Pomáhalo mi to lépe snést soucit s trpícími.

První lásky

Kam až má paměť sahá, byla jsem vždy do někoho zamilovaná. V české školce byl hezký kluk, jehož jméno jsem zapomněla. Moc se mi líbil, a když jsem ho odpoledne potkala v parku, cítila jsem, jak se červenám. Byl tam se svou maminkou a já se svou, nebo s Maře.

Jednou jsem mu půjčila kapesník, když mu ve školce tekla krev z nosu. Za několik dnů ho jeho maminka vrátila, vypraný a vyžehlený, a já jsem byla hrdá, připadala jsem si důležitě, jako bych mu zachránila život.

V první třídě jsem měla ráda Helmuta, nejhezčího kluka ze třídy. Byl oblíbený i u ostatních děvčat, to mi však nezabránilo v tom, abych se do něj zamilovala. Bylo to v německé škole, jež se nacházela kousek od našeho domu. Chodila jsem tam od první do třetí třídy. Helmut patřil k německé menšině, která žila v Československu až do poválečného odsunu v roce 1945.

Když mi bylo asi devět, zamilovaly jsme se s Gertou do stejného kluka. Bydlel u nich v ulici a na bicyklu byl dokonalým akrobatem. Uměl se otočit na zadním kole a skočit s ním i ze silnice na chodník a zase zpátky. Nesmírně jsme ho obdivovaly. Stály jsme vždy ve dveřích Gertina domu, smály se a tleskaly jeho kouskům. Soupeřily jsme s Gertou o jeho pozornost, ale já jsem cítila, že dává potajmu přednost mně, protože mě jednou doprovodil od Gertina domu až k nám, což bylo o tři ulice dál.

Jiný náš společný idol byl mladý, asi čtrnáctiletý či patnáctiletý cirkusák. Cirkusový stan stál na prázdném pozemku poblíž Gertina domu. To už Gerta nebydlela blízko, jezdila jsem k ní do Břevnova. Byly jsme dvakrát na představení, jen abychom spatřily toho mrštného kluka, jak se do půl těla svlečený předvádí na volně stojícím žebříku. Jeho číslo doprovázela jistá valčíková melodie, která mi ho připomíná, kdykoli ji slyším. Skoro denně jsme okouněly u plotu cirkusu, abychom ho zahlédly, a pak si donekonečna připomínaly, jak vypadá. Leč cirkus sbalil za několik týdnů stan, odjel a my jsme na našeho mladého atleta zapomněly bez jediné slzy.

Operace

Důležitou událostí mého mládí byla operace. Chodila jsem zrovna do druhé třídy základní školy a bylo právě po pololetních prázdninách, když jsem se rozstonala. Bolelo mě břicho a MUDr. Desensyová, která přišla k nám domů, řekla, abych zůstala den nebo dva doma. Ani po dvou dnech mi však nebylo lépe. Nakonec jsem si ani nedokázala sednout a dospělí začali vypadat ustaraně. Byl přivolán další lékař na konzultaci, specialista, profesor Růžička. Ten rozhodl, že musím okamžitě do nemocnice. Ten samý den odpoledne mi hned vyoperoval slepé střevo. Během operace však prasklo a hnis se vylil do břišní dutiny, takže mi nemohli ránu úplně zašít. Měla jsem v ní drén a musela se každé ráno čistit a převazovat. Dny plynuly a mně stále nebylo lépe.

Po celou tu dobu byla maminka se mnou. Otírala mi rty vlhkým hadříkem, který jsem cucala, protože jsem měla hroznou žízeň, ale nesměla jsem pít. Vyprávěla mi pohádky a předčítala knížky. Někdy podřimovala v koutě na lenošce. Vzpomínám si, že jednou, když mi četla pohádky, jsem si všimla, že jí tečou po tváři slzy. Neměla jsem potuchy, proč pláče, a cítila jsem se provinile. Myslela jsem si, že je asi unavená z toho, jak mi musí dlouho číst pohádky, a že je to moje vina.

Něco bylo špatně. Ale co? Cokoli jsem snědla, vyzvracela jsem zpět. I lžičku vody. Byla jsem čím dál hubenější a slabší. Doktoři si mysleli, že mě maminka znervózňuje, když je ve dne v noci u mě. Vykázali ji na chodbu a ke mně do pokoje směla jenom ošetřovatelka; v nemocnici sloužily jeptišky. Byly hodné, ale já jsem chtěla maminku. Viděla jsem ji, jak nakukuje dovnitř, když byly otevřené dveře.

Dvanáctý den po operaci jsem zvracela obsah střev. Konečně pochopili, co je špatně: neprůchodnost střev zvaná ileus. Druhá operace byla náročnější než první. Přinesli mě zpět do pokoje na pokraji smrti. Já si samozřejmě nic nepamatuji. Znám to jen z vyprávění. Kolem těla mi položili osm termoforů a dávali mi kyslík. Celá rodina se shromáždila na chodbě. Rodiče, prarodiče, naše Maře a babiččina služebná Líza. Všichni se obávali nejhoršího.

Nakonec jsem se ale začala pomalu vracet do života. Většinu dne jsem prospala. Až když jsem se vzbudila, spatřila jsem hadičku, která mi vedla z paže nad hlavu, k vaku s nějakou tekutinou. Brzy jsem zesílila a mohla jsem se na chvilku posadit. Denně za mnou chodily návštěvy a každá mi přinesla nějaký dárek. Zdálo se, že o mých potížích ví celý svět. Všichni naši příbuzní, moji kamarádi a sousedé i dědečkovi kolegové. Dostala jsem dopisy od spolužáků s přáním brzkého uzdravení, dokonce také od učitele a ředitele. Rodiče všechno nosili každý den domů; panenky, hry a knížky. Nebylo tam dost místa pro takovou horu hraček a věcí.

Byly dny, kdy mě posadili na židli k oknu, a já jsem se dívala na náměstí. Na rohu byl obchod s nábytkem, jehož majitel se jmenoval Osolsobě. Přišlo mi to k smíchu, ale nesměla jsem se moc smát, aby se mi neotevřely stehy na břiše.

Ale běda! Glukóza, kterou mě krmili přes infuzi, ztuhla a způsobila trombózu. Otekla mi paže, zmodrala a byla nutná třetí operace. Jak já jsem už nenáviděla pach éteru, kterým mě uspávali. Opět ten příšerný pocit pádu do prázdnoty… Když jsem znovu otevřela oči, viděla jsem lékaře a ošetřovatelky, jak mi vytahují dlouhý kus gázy z řezu na paži, a slyšela jsem někoho říkat: „Probouzí se.“ A pak zase prázdnota…

Nahoře na pravé paži mám dvě jizvy. Po prvním řezu sraženinu nenašli, tak řízli ještě o něco výše. Rány na břiše se mi hojily pomalu kvůli drénu a zanechaly navždy nepěkné jizvy. Ale tenkrát mi maminka, šťastná, že žiji, řekla: „Tak z tebe prostě nebude břišní tanečnice.“

Když mi bylo asi dvanáct let, přestala jsem číst dětskou literaturu a začala jsem se zajímat o knihy pro dospělé. V jedné z nich jsem našla slovo věno a pochopila jsem, že ho nevěsta dostává od rodičů, když se vdává. Jednou jsem se proto maminky zeptala:

„Mami, až se vdám, taky dostanu věno?“

Maminka si povzdechla, ale pak se zasmála a řekla: „Ty máš své věno v břiše.“

Ve druhé třídě jsme se měli naučit plavat. Učila nás hezká mladá žena, dcera ředitele naší školy, pana Scholze. Bylo to asi deset lekcí v krytém bazénu Axa v ulici Na Poříčí. Zúčastnila jsem se všech. Na konci kurzu uměly všechny děti plavat kromě mne. Cítila jsem se provinile, protože rodiče zaplatili za kurz zbytečně.

Po mé třetí operaci mi profesor Růžička zakázal skákat, běhat a především plavat. Nevěděl, že plavat neumím. Očekával s jistotou, že budu mít v rozřezaném břiše kýlu. Toho léta jsme jely s maminkou na prázdniny do Senohrab u Prahy. Tatínek se k nám měl připojit později; na dva týdny, jak to dělával každým rokem.

Tekla tam řeka Sázava, a když bylo teplo, chodívaly jsme se koupat. Směla jsem se namočit v mělké vodě a pohybovat se v ní jen opatrně a pomalu. Čas od času si maminka šla pořádně zaplavat a já jsem dobu, kdy jsem byla sama, využívala k procvičování toho, co nás naučila slečna Scholzová. Po pár dnech to už najednou vůbec nebylo těžké a já jsem začala šťastně plavat. Maminka mě však uviděla a radost byla u konce, protože příští den se mnou spěchala zpátky do Prahy k chirurgovi. Ten mi prohlédl břicho, všude ho promačkal a prohlásil dost překvapen, že žádnou kýlu nenašel.

Dovolil mi plavat a my jsme se mohly vrátit na prázdniny do Senohrab.

Bez vyznání

To léto se konala v Senohrabech slavnost, které se účastnily všechny místní holčičky. Měly na sobě hezké bílé šaty a na hlavě květinové věnečky. V rukou držely košíčky plné květinových lístků, a jak kráčely po hlavní ulici směrem ke kostelu, sypaly je na zem. Já jsem se také chtěla zúčastnit, jako Věrka, dcera majitelů domu, kde jsme přes léto bydlely. Maminka to však zakázala. Nevěděla jsem proč a nikdo mi to nevysvětlil.

S podobnými zákazy jsem se však setkala již dříve. Děti také věšely 5. prosince do oken prázdné punčochy a čekaly, že jim je přes noc svatý Mikuláš naplní sladkostmi a ořechy. Moje punčocha zůstala vždy prázdná. Když jsem byla hodně malá, měli jsme v obývacím pokoji na Vánoce asi třikrát či čtyřikrát ozdobený vánoční stromeček. Ale když jsem začala chodit do školy, maminka mi řekla, že to je jen pro malé děti a já už jsem velká. Anita a Gerta však byly také velké, a přesto měly vždycky vánoční stromeček. A všechny moje spolužačky také…

Během našich procházek s Maře jsme často zašly do kostela na Strossmayerově náměstí. Namočila si vždy prsty v mramorové nádobě u vchodu a udělala na čele a hrudi křížek. Chtěla jsem to udělat také, ale nedovolila mi to.

„Co je v té nádobě?“ ptala jsem se.

„Svěcená voda.“

„Jak to, že je svěcená?“

„Protože ji kněz posvětil.“

„Proč si taky nemůžu kleknout a modlit se k Ježíšovi?“

„Není to pro tebe.“

Kromě Vánoc se v naší rodině žádné jiné svátky neslavily, žádné rituály se nedodržovaly. Dědeček vystoupil ze Židovské obce již v mládí, jako mladý socialista, a jeho synové byli „bez vyznání“. Ve škole jsem měla v době hodin náboženství volno. Nebyla jsem ani katolík, ani protestant, ani nic jiného. Nikdy jsem neviděla svíčky o svátku Chanuka, ani jsem neslyšela slova Pesach či Jom kipur.

Se slovem Žid jsem se setkala poprvé, když jsem chodila do třetí třídy. Byl rok 1938, Hitler okupoval Sudety a občané německé menšiny začínali být v Československu k ostatním pohrdaví a agresivní.

Jednou ráno jsem našla na lavici lísteček se vzkazem: „Jsi Židovka.“ Nevěděla jsem, co to znamená, a vzala jsem ho domů ukázat rodičům. Zvážněli a já jsem pochopila, že se děje něco důležitého.

„Co to je Žid?“ zeptala jsem se.

„Je to zvláštní druh lidí.“

Vyptávala jsem se dál. S vysvětlením jsem nebyla spokojená.

„A my jsme Židi?“

„Ano, podle norimberských zákonů.“

„Co jsou tyhle zákony?“

Tatínek mi řekl, že to znamená, že se se Židy špatně zachází a že jsou týráni, ale že se to děje v Německu, v naší zemi ne. V tom, co říkal, jsem však vycítila hrozivý podtext.

Brzy jsem pak přešla do české školy. Nebyla jsem tam jediná nová, má kamarádka Annemarie Brösslerová tam přestoupila také. Ve třídě byla jenom samá děvčata, chlapci se učili v jiné části školy. Učitelka se mi od prvního okamžiku nelíbila. Byla malá, stará a nikdy se neusmála. Přechod nebyl příliš obtížný, protože jsem uměla česky stejně jako kdokoli jiný. Potřebovala jsem jenom soukromé doučování z pravopisu. Chodila jsem k mladé roztomilé učitelce, jejíž jméno začínalo písmenem D, které psala jedním tahem. Tolik se mi líbilo, že jsem si je osvojila a podepisuji se jím do dnešního dne. Na konci školního roku jsem už byla zcela integrovaná a na vysvědčení jsem měla jedničky ze všech předmětů.

Gerta také přešla do české školy, ale do jiné. Setkávaly jsme se však dál u ní či u mne doma každé odpoledne.

Okupace a život ve Žďáru

Bylo mi deset let, když vypukla válka. Onoho léta roku 1939 rodiče neodjeli na dovolenou jako každý jiný rok. Doba už byla zlá, Němci obsadili Československo, tatínek dostal výpověď z úřadu, protože byl Žid.

Rodiče pamatovali první světovou válku a měli strach z budoucnosti. Chtěli, abych prožila prázdniny na venkově alespoň já. A tak mě poslali k jednomu z tatínkových přátel, panu Weinrebovi, který žil se svou rodinou ve Žďáru. Měl dvě dcery, jež byly o něco mladší než já. Rodiče proto věřili, že se mi tam bude líbit. V Praze navíc hrozilo nebezpečí náletů, možná i hladu. Dítě bude v bezpečí spíš na venkově, mysleli si.

Pan Weinreb pro mě přijel až k nám domů. Cestovali jsme vlakem. Povídali jsme si jen málo, a ačkoli jsem cítila, že je milý, styděla jsem se. Do Žďáru jsme dorazili večer. Paní Weinrebová měla uvařenou večeři a všichni jsme seděli kolem velkého kuchyňského stolu. Jejich dvě holčičky, Hana a Eva, na mne upřeně zíraly svýma velkýma kulatýma hnědýma očima a já jsem tonula v rozpacích. Druhý den mě však mezi sebe přijaly a vzrušeně mi ukazovaly všechny své hračky. Vzaly mě také ven, abych se seznámila s jejich kamarády, a chlubily se se mnou, že jsem jejich host z Prahy. Mladší Haně bylo šest let a chystala se, že půjde po prázdninách do školy. Byla vůdčí osobnost. Starší Eva, které bylo sedm, ji jen následovala. Nikdy neměla vlastní nápady. Eva se v první třídě nenaučila číst, kdežto Hana četla, ještě než šla do školy.

Když jsme si spolu hrály na dvoře, často se k nám přidávala dívenka, jež nosila na hubeném boku asi půlročního bratříčka. Měl košilku, ale dole byl nahý a čůral, kdykoli potřeboval. Paní Weinrebová nechtěla, abychom si s ní hrály. Říkala, že je prý zavšivená.

Bylo to opravdu báječné léto. Eva a Hana se staly mými oddanými společnicemi. S jejich maminkou Annou jsme se chodily koupat do blízkých rybníků a sbíraly jsme lískové oříšky z keřů, které lemovaly polní cesty. V okolních lesích jsme trhaly do hrníčků borůvky a domů jsme se vracely s modrými zuby i jazykem. Šly jsme také na venkovskou pouť a vyhrály ceny: sádrové anděly se zlatě nabarvenými křídly. Trhaly jsme třešně na zahradě pana domácího, což tiše toleroval. S otevřenou pusou jsme poslouchaly vyprávění paní Weinrebové o příhodách, jež zažila na zdravotní škole. Spolu se svými spolužačkami pozorovala v protějším okně, co dělají mladí lékaři. Některé ty historky byly asi hodně přehnané, ale tím to bylo strašně zajímavé. Většinou jsem si tehdy v létě ani nevzpomněla na domov, na rodiče, na dědečka a babičku, na válku a nebezpečí.

První den nového školního roku, 1. září 1939, vypukla druhá světová válka. Němci zabavili rodičům byt. Museli se rychle vystěhovat. Našli si jiný byt na Smíchově, ale byl daleko od dědečka a babičky. Tak bylo rozhodnuto, že se přestěhují s námi. Dozvěděla jsem se o tom z dopisů, které mi rodiče psali.

Rodiče se s Weinrebovými dohodli, že mne zatím ponechají ve Žďáru. Myslím si, že jsem tam pobývala jako platící host.

První fáze mého „odkládaného“ života začala. Místo abych pokračovala ve studiu v Praze, byla jsem dočasně vyňata ze světa, který jsem dosud znala, a měla jsem čekat, až nastanou lepší časy.

Do páté třídy jsem proto začala chodit ve žďárské škole. Škola se mi líbila. Děvčata ve třídě byla milá, s několika jsem se i skamarádila.

Vlastně jsem pro ně byla módním vzorem, protože jsem byla holka z hlavního města Prahy. Když jsem si uvázala do vlasů mašli nebo si učesala pěšinku uprostřed, hned to napodobovaly. Myslely si, že to je určitě poslední velkoměstská móda. Učitelka byla milá a měla jsem pocit, že mě respektuje a zachází se mnou dobře. Nikdy mi nikdo nedal najevo, že jsem „jiná“, protože jsem Židovka. Ve Žďáru jsem strávila celý školní rok a ráda na tuto příjemnou a milou dobu vzpomínám.

Leč nějak jsem tam nemohla být zcela šťastná.

Jednou v noci mě probudil podivný zvuk. Dunivá rána na ploché střeše nad mou hlavou, jako by z nebe spadl nějaký těžký předmět. „Letadlo,“ usoudila jsem. Vyskočila jsem ze své postele, která byla v kuchyni, a přes pokoj, kde pokojně spala obě děvčata, jsem se vplížila do ložnice Weinrebových. Bez dechu jsem zašeptala: „Spadlo nám na dům letadlo.“

„To nic není,“ řekla klidně paní Weinrebová. „Pan Marek asi dole bouchl dveřmi, když šel do práce.“

Já jsem jí ale nevěřila. Srdce mi tlouklo až v krku a bála jsem se vrátit do postele. Zůstala jsem tam rozpačitě stát. Cítila jsem, že pro ni je věc uzavřená, že chce spát dál. Připadala jsem si zahanbená a nejistá. Pan Weinreb byl ke mně otočený zády a tvrdě spal. Po zbytek noci jsem křečovitě svírala přikrývku a čekala, že se na mne zřítí strop. Nedokázala jsem usnout až do rána

Brzy po této příhodě přijela na návštěvu maminka. Svěřila jsem se jí, že mě bolí žaludek. Že v něm mám někdy opravdu silné křeče. Maminka se s paní Weinrebovou, jež byla zkušená ošetřovatelka, dohodla, že budu jíst jenom lehkou stravu a po čase mi bylo skutečně lépe. Cítila jsem se klidnější, když byla maminka se mnou. Ale zůstala jen několik dní a pak se vrátila zpátky do Prahy.

Žaludeční potíže se mi občas vracely, ale ve Žďáru se mi stále líbilo. Na bolesti jsem si nakonec zvykla a brala jsem je jako nevyhnutelnou součást života.

Měla jsem hodně kamarádů a jako obvykle jsem byla zamilovaná – do jednoho z místních kluků, Pepíka Pelikána. Nevadilo mi, že mě více méně přehlíží. Psala jsem mu lístečky, které jsem zastrkovala do škvíry mezi kameny ve zdi blízko našeho domu. Někdy jsem tam našla i odpověď a byla jsem šťastná. Hana i Eva věděly o mém poblouznění a vždycky mi oznamovaly, když Pepíka potkaly. Řekly mi, co měl na sobě nebo jestli hrál fotbal. Jedno tajemství mi však prozradily až po mnoha letech, když jsem za nimi přijela po válce na návštěvu.

„Víš,“ smály se, „kdo ti psal ty lístečky, které jsi nacházela ve škvíře ve zdi? Ne Pepík Pelikán, ale Jindra Šiler.“

Jindra byl starší bratr jedné z holek z naší ulice, s níž jsme si hrávaly. Tajně mě obdivoval. Ta holka, jejíž jméno jsem už zapomněla, byla pěkná uličnice. Byla nesmírně odvážná a nebojácná.

Nikdy nezapomenu na to, co se jí jednou přihodilo. V naší ulici stál rozestavěný dům. Majitelům, jak se říká, došly peníze. Bylo to naše oblíbené místo, kde jsme si rádi hráli na schovávanou. Do horního patra jsme lezli po dřevěných prknech bez zábradlí. Nebyly tam ještě schody. Jednou ta holka šlápla na hřebík, který vyčníval ze dřeva. Úplně jí propíchl nohu, špička hřebíku byla vidět.

Byli jsme zděšení a chtěli zavolat její maminku. Ale Jindra jí nohu vytáhl a nakázal jí, aby doma neřekla ani slovo. Věděl, že by je jejich přísná matka potrestala, protože si hráli na místě, kam měli zakázáno chodit. Krvácející nohu jí umyl vodou ze zahradní hadice a ona ani nezaplakala.

V zimě za mnou přijel na návštěvu také tatínek. Bral mě na dlouhé procházky, protože miloval přírodu. Jednou, když venku sněžilo, jsme spolu stáli u okna. Pepík šel kolem a já jsem se tatínkovi svěřila, že jsem do toho kluka blázen. Prohlédl si ho a pak řekl: „Statný chlapík.“ A to on opravdu byl. Na svůj věk, deset či jedenáct let, měl široká ramena i hrudník. Měla jsem však pocit, že mi tatínek úplně nerozumí.

Jednou jsem ve Žďáru měla mimořádný zážitek, na který jsem už nikdy nezapomněla. Cestou do školy jsem se zastavila u rozkvetlého záhonu. Svítilo slunce, okolo nikdo nebyl. Byla jsem tam s tou úžasnou nádherou sama. Najednou mě přemohl pocit, jako by byl svět absolutně dokonalý. Byla to naprostá rozkoš. Byla jsem obklopena krásou, jež naplňovala celou mou bytost štěstím. Byl to okamžik jasu, nepopsatelného vzrušení.

Zažila jsem ještě jeden takový okamžik později v Praze. Avšak tentokrát to nebylo tak naplňující. Stála jsem u okna v našem obývacím pokoji na Smíchově. Bylo to v zimě, ulici pokrýval čerstvě napadlý sníh a v pokoji bylo příjemné teplo. Voněl dřevem hořícím v kamnech. Sklo okna bylo z poloviny pokryté nádhernými ledovými květy, nebylo nic slyšet, všude vládlo ticho. A já jsem se cítila šťastná, prostě šťastná.

Tyto dva okamžiky trvaly jen pár vteřin, byly však v něčem jedinečné. Byly jako kapky vyňaté z proudu života, prožité mimo čas, nezapomenutelné.

Žďár bylo menší městečko obklopené poli a vesnicemi roztroušenými po hornaté plošině, Českomoravské vysočině. Ve středu města se rozkládalo náměstí. Na jeho dolním konci stál kostel a uprostřed kašna s kamennými, věkem zčernalými sochami, připomínající morovou epidemii v 17. století. Tři strany náměstí lemovaly staré jednopatrové domy bohatších lidí. Když se však prošlo širokým průchodem, ocitl se člověk najednou na dvoře plném hus a slepic, s prasetem v chlívku. A za tím vším se do dálky táhla pole a louky.

Ve Žďáru jsem se skamarádila s několika spolužačkami a skoro každé odpoledne jsem si s nimi hrála. Jedna z nich byla Věra Šlerková. Její ovdovělá matka měla blízko náměstí krám, kde prodávala domácí potřeby a zahradnické nářadí. Rády jsme s Věrou lezly z půdy domu na střechu a pozorovaly lidi dole pod námi.

Věřina maminka chovala ve chlívku na dvoře kozy a často posílala Věru na louku, aby jim nasekala čerstvou trávu. Cesta vedla přes pole a přes železniční koleje. Když Věra nažala srpem trávu, lehly jsme si mezi kopretiny a vlčí máky a pozorovaly mraky plující po obloze. Někdy jel kolem vlak a my jsme mávaly cestujícím v oknech. Pak jsem jí pomohla zvednout nůši na záda a šly jsme domů.

Jiná kamarádka, jejíž jméno jsem už zapomněla, žila dost daleko od města. Patřila proto mezi přespolní žáky. Byla tak chudá, že neměla ani boty. Do školy chodila bosa a nosila stále stejné, staré, plandavé šaty.

Jednou mě pozvala k sobě domů. Bylo to daleko, šly jsme pěšky asi tři čtvrtě hodiny. Domek stál stranou od ostatních, na samotě, a měl jen jednu místnost. Nikdo nebyl doma. Kamarádka byla z mé návštěvy velice rozrušená a chtěla, abych se u ní cítila jako vážený host. Na poličce nad holým stolem ležel bochník chleba zabalený do bílé utěrky. Ukrojila velký krajíc a podala mi ho na talíři. Neměli ani máslo, ani džem, jen chleba. Poprvé jsem pochopila význam slova chudoba. Cítila jsem se provinile a chtěla se omluvit.

Ve Žďáru jsem ale viděla i statek bohatých sedláků. Jednou šla naše dívčí třída s učitelkou přírodopisu sbírat bylinky podél polních cest. Učitelka nám ukázala, kde máme trhat heřmánek, mateřídoušku, levanduli a další rostliny, které jsme pak sušily ve třídě a učily se o jejich léčivých účincích. Když už jsme byly daleko od města, uviděly jsme na obzoru černé mraky. Na nedalekém poli se několik lidí snažilo rychle naložit na vůz tažený koněm suché seno, jež už bylo shrabané do kupek. Zavolaly jsme na ně: „Pomáhej Pánbůh.“ A oni odpověděli: „Dejž to Pánbůh.“ Mraky se rychle blížily a my jsme viděly, že sami nestihnou seno včas naložit a odvézt. Hrozilo, že jim zmokne krmivo pro zvířata na celou zimu. Celá naše třída, čtyřicet děvčat i s učitelkou, se přidala k čeledínům a pomohla jim. Když jsme se senem vjeli do velkého selského dvora, začaly padat první dešťové kapky.

Statek se skládal z velkého patrového domu s prostornou kuchyní v přízemí a s několika místnostmi v patře, k němuž náležela stodola, chlév a řada přístěnků. Vděčná hospodářova žena nás pozvala k obrovskému kuchyňskému stolu, nalila každé z nás hrnek studeného podmáslí a postavila před nás mísy plné koláčů s mákem a rozinkami. Venku zuřila bouřka s blesky a hromy. Pokaždé, když zahřmělo, děvčata sklonila hlavu a pokřižovala se. Bouřka brzy přešla. Rozloučily jsme se s hospodyní a šly jsme zpátky do třídy. Pro místní děti asi neměla celá příhoda valný význam, ale mně zůstala nesmazatelně v paměti.

V novém domově

Válka neskončila ani za rok a situace se zhoršovala. Musela jsem se proto vrátit do Prahy a zabydlet se v neznámé čtvrti, v cizích smíchovských ulicích, v neznámém a mnohem starším činžáku, kam se rodiče přestěhovali během mé nepřítomnosti. Měli jsme velký byt s vysokými štukovými stropy. Ve dvou pokojích bydleli dědeček s babičkou a dva pokoje byly naše. Dům neměl ústřední topení a museli jsme proto topit uhlím. V každém pokoji byla vysoká kachlová kamna. Uhlí bylo uložené ve sklepě a nosili jsme ho ve kbelících a vozili výtahem. Pomocnici v domácnosti jsme již žádnou neměli, neboť Němci zakázali nežidovským služebným pro Židy pracovat. Bláža, která pomáhala babičce a dědečkovi s těžkou prací, musela odejít.

Po svém návratu do Prahy jsem velmi postrádala Žďár. Stýskalo se mi po něm a často se mi v noci zdálo, že jsem zase tam. Vlna štěstí v tu chvíli zaplavila celou mou bytost. Pak jsem se ale vzbudila a zjistila, že jsem ve své posteli, v obývacím pokoji vedle ložnice rodičů, a koukám na květinový vzor štuků na stropě nade mnou. Rozplakala jsem se vždy zklamáním. Sen se vracel znovu a znovu, pokaždé byl trochu jiný a každé probuzení jen zvyšovalo mou touhu být tam. A pak jsem jednou zase měla ten stejný sen, vzbudila jsem se a byla to pravda: byla jsem ve Žďáru. Byla jsem tak šťastná! Konečně to nebyl jen sen. Byla jsem opravdu ve Žďáru. Pak jsem ale otevřela oči a pochopila, že to první probuzení bylo jen částí prvního snu, který byl odpovědí na mé toužebné přání neprobudit se s dalším zklamáním. Žďár jsem tak uviděla znovu až po válce.

Vítala mne jen paní Weinrebová s dcerami, protože pan Weinreb už nežil. Zabili ho Němci. Eva a Hanka už byly slečny. Přivítal mě i pan domácí a zeptal se mne, jestli bych nechtěla jít večer na tancovačku do sokolovny. Jeho krásná manželka tam nechtěla, nebo možná nemohla jít. Souhlasila jsem. Pamatovala jsem si, jak jezdil na motorce, kterou jsme s Evou a Hankou nazvaly „prcačka“ pro zvuky, jež vydávala, když ji nastartoval. Měl dcerku Laďku, které vyrobil z prkna položeného na dřevěném kozlíku houpačku, na níž jsme se houpaly. Když jsem ale s panem domácím vcházela tmavou chodbou do sokolovny, začal mě ohmatávat. Bylo to tak překvapivé a neuvěřitelné, že jsem úplně strnula. Otec holky v mém věku! Jak může? Utekla jsem.

Ludvík a Máňa

Na Smíchově jsme nebydleli dlouho. Jenom asi rok nebo rok a půl. Během té doby se objevili dosud neznámí příbuzní – strýček a teta. Strýček Ludvík, bratranec mého tatínka, byl středoškolský učitel. Teta Máňa byla speciální pedagožka, učila děti s poruchami sluchu. Oba jsem si okamžitě zamilovala.

Strýc Ludvík nosil silné brýle, měl nos jako malou bramboru a byl vysloveně ošklivý. Ale jinak byl moc milý, vždycky měl dobrou náladu, sršel skvělými vtipy a byl velice laskavý. Jsem si jistá, že ho všichni jeho žáci museli milovat.

Teta nebyla Židovka. Byla to hezká světlovlasá žena, ostýchavá a málomluvná. Když jsme spolu seděli kolem jídelního stolu, dívala se na Ludvíka s láskou v očích. V té době jim mohlo být něco málo přes třicet.

Důvodem, proč jsem se s nimi nesetkala dříve, bylo to, že žili ve vzdálené oblasti na východě Československa, ve městě zvaném Mukačevo. Když byla tato oblast na začátku války připojena k Maďarsku, museli uprchnout. Nakonec se usadili v Praze. Oba byli komunisté a vášnivě proto diskutovali s mými rodiči, ale i s dědečkem a babičkou o politice. Chtěla jsem pochopit, proč spolu debatují. Všichni přeci chtěli spravedlivou společnost a více práv pro dělníky. Tatínek mi vysvětlil, že komunisté toho chtějí dosáhnout okamžitě, revolucí, kdežto sociální demokraté mají v plánu dospět k témuž, ale postupně. Plán socialistů se mi zdál lidštější. Hovory o politice jsem ale neměla ráda.

Pamatuji si den, kdy rozrušený strýček Ludvík oznámil své a Mánino rozhodnutí, že se rozvedou. Řekl nám, že jsou oba členy strany a že je to samo o sobě nebezpečné, protože Němci komunistickou stranu zakázali a zatkli mnoho jejích předních členů. Pověděl nám také, že tím, že je Žid, je dvojnásob zranitelný, a Máňa tak bude v menším nebezpečí bez židovského manžela. Jak osudné to bylo rozhodnutí.

Ludvík se nastěhoval k nám, do malého pokojíčku po služce, který jsme měli vedle kuchyně. Stal se členem naší domácnosti a teta Máňa ho chodila velmi často navštěvovat. Pokaždé, když přišla, dala mu letmý polibek na tvář a pak spolu seděli a drželi se za ruce.

Toto preventivní opatření však bohužel nezafungovalo. Máňu někdo udal Němcům a byla zatčena. Ludvík byl z toho zdrcený. Přestal žertovat, uzavřel se do sebe a sotva promluvil.

Máňu zavřeli v nechvalně proslulém vězení, na „čtyřce“, z něhož dokázala posílat Ludvíkovi ústní vzkazy. Drželi ji tam několik měsíců. Bezúspěšně se ji snažili donutit k přiznání a udání svých spolupracovníků. Nakonec ji propustili. Okamžitě se odstěhovala z domu, neboť podezřívala sousedy, že jsou udavači, a pronajala si byt na druhém konci města v Podolí. Moc ráda jsem ji tam navštěvovala. Měla jednu místnost a útulnou kuchyň zařízenou jako obývací pokoj.

Teta Máňa měla spoustu knížek. Hodně jich bylo o životě dělníků a horníků, jiné o cestách do cizích zemí a také vlastnila knihy básní. Ochotně mi je půjčovala, a když jsem je dočetla, tak jsme si o nich povídaly.

Po nějaké době však začala mé návštěvy odkládat. Pokoušela jsem se o ně stále znovu a znovu, ale našla si pokaždé další důvod, proč mě odmítnout. Nechápala jsem to. U nás doma byla milá jako vždycky, avšak trvala na tom, abych k ní nechodila. Jednou jsem tam prostě přišla a zazvonila. Když mě uviděla, byla velice nesvá, ale pustila mě dovnitř. Byl tam jiný návštěvník, nějaký muž. Seděl na kanapi a měl bačkory. Pochopila jsem, že se má návštěva nehodí, a nezůstala jsem proto dlouho. S nikým jsem o tom nemluvila a ani mě to netrápilo. O její lásce k Ludvíkovi jsem byla skálopevně přesvědčená, takže jsem ji z ničeho špatného nepodezřívala.

Až po letech jsem se dozvěděla, že několik týdnů schovávala velice významného komunistického představitele – jednoho z bratří Synků, po kterém nacisté vyhlásili pátrání. Za svůj odvážný čin po válce obdržela vysoká vyznamenání. Mimochodem, onen muž byl později chycen v jiném úkrytu a popraven.

S blížící se zimou v roce 1941 začali Němci posílat Židy v transportech „na Východ“. Pět transportů, každý o tisíci lidech, odjelo do ghetta v Lodži. Strýček Ludvík se nacházel mezi prvními deportovanými. Několik měsíců jsme mu posílali balíčky a korespondenční lístky. Avšak jednoho dne přišel náš lístek zpět – se slovy natištěnými přes adresu: adresát zemřel.

Kdyby se Ludvík a Máňa nerozvedli, byl by pravděpodobně přežil, protože židovští manželé nežidovských partnerů byli deportování mnohem později, teprve několik měsíců před koncem války, a všichni se vrátili.

Můj milovaný strýček Ludvík byl první z mých bolestných ztrát.

Leo a Verika

Dalším z tatínkových bratranců byl strýček Leo, syn dědečkova bratra Adolfa. Obdivovala jsem jeho ženu Veriku, kterou jsem považovala za nejkrásnější ženu, jakou jsem kdy poznala. Jako Ludvík a Máňa byli i Leo a Verika uprchlíci. Pocházeli z Berlína.

Byl to rozkošný člověk, krásný jako filmová hvězda. Když šli s Verikou po ulici, lidé se zastavovali a dívali se na ně. Tak byli okouzlující. Verika byla vždy dokonale oblečená a nalíčená, lesklé černé vlasy jí splývaly až na ramena. Nosila velmi vysoké podpatky, aby vedle Lea nevypadala malá. Verika nebyla Židovka, Leo byl proto dlouho ušetřen transportu, téměř až do konce války. V Berlíně byl bankovním úředníkem, v Praze však samozřejmě stejnou práci nedostal. Neuměl ani slovo česky, tak vzal jedinou práci, kterou mu nabídli: stal se nosičem u stěhovací firmy. Ve špinavém oblečení tahal těžké kusy nábytku, ale dělal to všechno s úsměvem. Byl vždy dobře naladěn, čímž si získal velkou oblibu u svých českých nežidovských spolupracovníků. Do Terezína byl transportován až na jaře roku 1945. Po válce se vrátil zpět do Prahy živ a zdráv. Zachoval se také velice pěkně k mé babičce. Přivezl ji po válce s sebou z ghetta a ubytoval ji u sebe.

Dospívání

Když mi bylo jedenáct let, začala jsem v těle cítit nějaké změny. Gertě se vytvářely vpředu malé kopečky a já jsem pátrala po podobných známkách na mé hrudi. Myslela jsem si, že tam mám dvě vyvýšeninky, ale Gerta je zamítla jako neviditelné. Scházely jsme se spolu tou dobou méně často, protože se musela s rodiči také přestěhovat. Bydlela nyní až v Břevnově, kam jsem ze Smíchova jela tramvají hodinu. Naštěstí v té době mohli Židé ještě stále používat veřejnou dopravu.

Neměnily jsme se však s Gertou jen po fyzické stránce. Změnily se i naše hry. Už jsme si nehrály na tanečnice na ledě nebo na baletky na jevišti.

Gerta si teď moc ráda oblékala maminčiny hedvábné punčochy a vysoké podpatky, pudrovala se, barvila si rty a hodně mluvila o chlapcích. Říkala, že se o ni zajímá mnoho starších kluků a že s ní všichni chtějí chodit. Cestou k tramvaji mi ukazovala toho či onoho, který jel kolem nás na kole a podíval se jejím směrem. Nebyla jsem si jistá, zda není něco z toho jenom její fantazie, ale stejně jsem vždycky trochu žárlila.

Nechce se mi tomu ani věřit, když si vzpomenu, jak jsem byla naivní. Věděla jsem, že ženy rodí děti, ale neměla jsem ponětí, jak otěhotní. Maminka mi v dětství řekla, že když se muž a žena hodně milují, budou mít dítě, jestliže ho chtějí. Dosud jsem byla s touto poněkud vágní znalostí spokojená.

Jednou ráno, když rodiče ještě leželi v posteli a četli noviny, jsem vešla do ložnice a řekla: „Mami, jak žena otěhotní a odkud přesně se dítě narodí?“

Maminka pohlédla na tatínka a řekla: „Jdi zpátky do postele. Já tam za tebou přijdu a vysvětlím ti to.“

„Ale proč mi to nemůžeš říct tady?“

„Bude to chvíli trvat a bude lepší, když si my ženy o tom popovídáme samy.“

A tak jsem se od ní dozvěděla, jak mužský orgán ztuhne a vnikne do ženiny pochvy, aby tam zanechal semínko, jež se spojí s nepatrným vajíčkem v děloze. Znělo to trochu nechutně: mužský úd, jímž se močí, se má dostat do tak intimního styku s nejsoukromější částí ženy. Už se nepamatuji, jestli maminka zmínila prvek potěšení, který tento proces provází. Rozhodně jsem ale dlouho věřila, že dělání dětí je jednorázová záležitost, jejímž jediným účelem je, aby žena otěhotněla. Nikdy mě nenapadlo, že jsem také musela vzniknout stejným způsobem. Ten den jsem ještě dlouho ležela v posteli a přemýšlela jsem o nově získané informaci. Měla jsem dojem, že někde hluboko uvnitř jsem to všechno vždycky věděla.

Toho odpoledne za mnou přišla Gerta. Byla jsem rozčilená a nedočkavá, abych se s ní mohla o svůj nový poznatek podělit. Celou dobu se mi honila hlavou věta: „Znám tajemství světa. Znám tajemství světa.“

Pověděla jsem jí všechno, co mi maminka řekla. Byla jsem si jistá, že bude překvapená a bude žasnout. Ji to však nevzrušilo, pokrčila ramenem a jen řekla: „Ty jsi to doteďka nevěděla? Já už to vím věky.“

Strach

Další známkou mého dospívání bylo poznání, že všichni dospělí nejsou vševědoucí, moudří a neomylní. Začala jsem být také vůči nim kritická: někdo byl moc upovídaný, jiný lakomý, někdo byl chamtivý a ještě horší bylo, že někteří byli hloupí.

Avšak nejotřesnější ze všeho bylo, když jsem si uvědomila, že můj vlastní otec není všemohoucí a že není schopen mě ochránit, když to potřebuji.

Poprvé mne tatínkova bezmocnost rozrušila již jako malé dítě, když mi bylo asi pět nebo šest let. Vraceli jsme se tehdy jednoho pozdního odpoledne z parku na Letné domů. Muselo to být na podzim, protože se začalo brzy stmívat a já jsem na sobě měla dlouhé punčochy a kabát. Jak jsme šli, najednou jsem ucítila něco mokrého a teplého vzadu na nohou. Poskočila jsem a oba jsme se otočili. Za námi šli dva kluci, o něco větší než já, a počůrali mě. Hlasitě se tomu smáli a pak utekli. Tatínek zůstal nerozhodně a bezmocně stát, zatímco já, potupená a zahanbená, jsem se rozplakala. Nerozběhl se za nimi, nechytil je a nepotrestal, dokonce na ně ani nekřikl. Nechal je prostě utéct a já jsem z toho byla zcela vyvedená z míry. Ponížilo mě to. To bylo dlouho před nacistickou okupací.

Teď, když mi bylo asi jedenáct, se stalo toto.

Jednoho dne, když jsme se s tatínkem vraceli z procházky na Smíchově, mě porazilo při přecházení ulice kolo. Bylo mi tehdy asi jedenáct. Tatínek mi pomohl vstát. Měla jsem rozbité koleno a velkou díru na punčoše. Kolem se seběhli lidé. Cyklista zastavil a začal se omlouvat, ale tatínek mě vzal za ruku a spěchal se mnou dlouhými kroky pryč. Ani toho člověka neobvinil, ani se na něj nerozzlobil, jen chtěl zmizet z davu. Možná, že cítil, že by pro Žida nebylo moudré, aby se stal středem pozorností. Možná, že by se dostavila policie, vyslýchala by nás a sepsala protokol. Cítil zřejmě, že bude lepší se ztratit. Mé krvácející koleno pro něj bylo v tu chvíli méně důležité.

Já jsem zpočátku perzekuci Židů na rozdíl od svých rodičů příliš nepociťovala. Ano, museli jsme se přestěhovat, tatínek ztratil práci, z obchodů mizely potraviny a dostávali jsme potravinové lístky, u řezníka a v rybárně se musela stát fronta. Ale nedostatek potravin se netýkal pouze Židů.

Omezující pro mne byla až všemožná protižidovská opatření. Každých pár týdnů se vydávaly nové zákazy. Nejprve zabavili Němci Židům majetek, konta v bankách. Pak se musely Němcům odevzdávat šperky. Vzpomínám si, jak maminka řekla, že to je jediné nařízení, které jí nevadí: neměla totiž ani zlato, ani diamanty. Následně přišlo nařízení, že musí Židé odevzdat jízdní kola, sportovní vybavení, hudební nástroje, domácí mazlíčky a kožichy. Nesměli jsme také chodit do divadla, do kina, do kavárny, restaurací, parků, na koncerty, sportovní utkání anebo na jinou zábavu. Židy nesměli léčit nežidovští lékaři a měli jsme zakázáno cestovat mimo město. Naše občanské průkazy byly orazítkovány velkým písmenem J a po osmé hodině večer jsme nesměli vycházet ven.

Pro mne bylo nejtvrdší ranou, že židovské děti už měly zapovězeno chodit do školy.

Tajné vyučování

Prvního září roku 1940 začal školní rok jako obvykle. Platil pro všechny žáky a studenty v okupovaném Československu. Nikoli však pro mne a pro ostatní židovské děti. Poté, co jsem ve Žďáru dokončila pátou třídu základní školy, těšila jsem se, že budu chodit na gymnázium. Učitelé tam oslovovali studenty zdvořile „vy“ místo obyčejného „ty“ a třídy se nazývaly latinsky: prima, sekunda, tercie… Na konci oktávy dostávali studenti osvědčení dospělosti a směli jít na univerzitu.

Nyní se však Československo jmenovalo Protektorát Čechy a Morava a Židům bylo zakázáno chodit do veřejných škol. V Praze fungovala židovská škola, která ovšem nedokázala pojmout všechny židovské děti. Třídy byly přeplněné, i když došlo k vytvoření dalších tříd v domech mimo hlavní školní budovu a vyučovalo se ve dvou směnách – ráno a odpoledne. Žáci byli přijímáni podle čekací listiny.

Toho zářijového rána roku 1940 jsem stála u okna našeho smíchovského bytu a závistivě pozorovala děti, jak jdou se svými brašnami do školy. Jako každý žák jsem bývala šťastná, když začaly letní prázdniny. Avšak nyní, když prázdniny neskončily, mne to vůbec netěšilo. Připadala jsem si ztracená, vyloučená. Co budu celý den dělat? Rodiče měli ovšem také vrásky na čele. Dítě se musí dál učit, nemůže zůstat doma, byť by pomáhalo v domácnosti. (Tu a tam jsem stála ve frontě v obchodě s potravinami místo maminky nebo šla dědečkovi pro pivo k večeři. Hospoda byla v přízemí našeho domu na Smíchově a mohla jsem se tam dostat zadními dveřmi ve sklepě, aniž bych vyšla na ulici po zákazu vycházení.)

Rodiče požádali o pomoc mého milovaného strýčka Ludvíka a tetu Máňu. Strýček Ludvík mě myslím učil český jazyk, teta Máňa matematiku a biologii a tatínek dějepis a zeměpis. Máňa obstarala ze své školy učebnice pro můj ročník, takže jsem měla řádné vyučování s domácími úkoly. Také jsem chodila na angličtinu ke slečně Pollakové, která bydlela naproti a libovala si v nepravidelných slovesech. Musela jsem odříkávat „do-did-done, go-went-gone, have-had-had, sing-sang-sung“. Byla to domácnost tří starých panen, suchých, formálních a bez humoru. Dvě slečny Pollakové a jejich matka. Chodila jsem tam nerada, ale naučila jsem se trochu anglicky.

Výuka však netrvalo dlouho. Když tetu Máňu zatkli pro podezření z politické, protinacistické aktivity, byl strýček Ludvík natolik otřesen a tolik se bál o její život, že nedokázal ve vyučování pokračovat.

Muselo se najít jiné řešení. Rodiče se doslechli, že některé rodiny najímají nezaměstnané židovské učitele, kteří organizují v soukromých bytech malé studijní kroužky. Začala jsem tedy také takový kroužek navštěvovat, spolu se svou nejlepší kamarádkou Rajou a s dřívější spolužačkou Annemarií Brösslerovou, Helenou Steinovou, ještě dvěma dalšími děvčaty a později se přidal i chlapec jménem Icik.

Toto zařízení nebylo bez nebezpečí. V té době už mnoho bytů po nuceně vystěhovaných zabrali Němci. Museli jsme být proto opatrní, abychom nevzbudili podezření sousedů, kteří by mohli utajované vyučování židovských dětí ohlásit nacistickým úřadům.

Výuka se konala v bytech všech žáků podle předem domluveného plánu. Scházeli jsme se čtyřikrát či pětkrát týdně. Přicházeli jsme postupně, po jednom, v několikaminutových intervalech, neboť shromažďování více než tří židovských osob bylo zakázané. Museli jsme se chovat nenápadně, být opatrní a nedělat rámus na schodech. Když přišel učitel, sesedli jsme se kolem stolu a vyučování začalo. Samozřejmě tam nebyla tabule, ale to nevadilo. Učili jsme se ochotně a rádi. Bylo nám příjemně a často jsme se při hodinách smáli.

Vlastně jsme měli víc než jen jednoho učitele. Jednomu z nich jsme říkaly Jinovatka – zdál se nám chladný a zachovával si odstup. Fyziku a chemii nás učil vysoký muž, jehož jméno jsem zapomněla. Ostatní předměty učila doktorka Lichtigová, povoláním dětská lékařka. Byla malá, menší než její žáci, a na zádech měla výrazný hrb. Byl tak milá a srdečná, že jsme ji všichni milovali. Někdy nás pozvala k sobě do bytu, kde žila se svou matkou, a vyučování probíhalo u ní. Kupodivu nemám potuchy, jak rodiče našim učitelům platili. Asi se to dělo diskrétně za našimi zády.

Další stěhování

Výuka probíhala pak i v našem novém domově, v bytě na Starém Městě, kam jsme se museli přestěhovat, když nás vystěhovali ze smíchovského bytu. Jednou ze čtvrtí, kde ještě směli Židé bydlet, bylo totiž bývalé pražské ghetto.

Brzy tam už nebyly k dispozici žádné volné byty. Lidé se proto museli sestěhovávat dohromady, do každé místnosti jedna rodina. Většina bytů měla tři až čtyři pokoje s jednou kuchyní, jednou koupelnou a jednou toaletou. Takový byt obývaly tři či čtyři rodiny a ve společných prostorách se musely střídat. To byl velký problém a působil mezi nájemníky hodně hněvu a hádek.

Například Raja a její rodiče bydleli spolu se třemi dalšími rodinami ve velkém bytě v Pařížské ulici. U vchodových dveří byla jejich jména a kódy na zvonění: Kaufmannovi dvakrát krátce, Platschkovi jednou dlouze, jednou krátce, Lustigovi jednou krátce, dvakrát dlouze, Engländerovi třikrát dlouze.

Pokoj pro mého dědečka a babičku se našel v bytě v Kostečné ulici na Starém Městě, kde již bydlely dvě starší dvojice.

Moji rodiče měli více štěstí. Mladá učitelka Helena Hölzlová, u které jsem pokračovala ve výuce hry na klavír, se dozvěděla o prázdném dvoupokojovém bytě v Bílkově ulici, nedaleko od dědečka a babičky, a navrhla, abychom si ho najali dohromady. A tak jsme začali bydlet s Helenou, jejím kouzelným manželem Arnoštem a její maminkou, paní Steinerovou. Hra na klavír mne velmi těšila. Jednou týdně mne vyučovala Helena a denně jsem chodila hrát k tetě Verice. Nebyla moc nadšená, že k nim chodím každý den v poledne na půl hodiny cvičit, ale souhlasila. A tak jsem brzy udělala ve studiu značné pokroky. Dospělí mne chválili a tvrdili, že mám talent.

Do našeho nového pokoje se klavír ani většina ostatního nábytku nevešly. Podařilo se do něj vtěsnat pouze dvojitou postel, moji pohovku, dvě skříně, stůl a židle. Ostatní kusy nábytku jsme rozdali, kromě kredence z obývacího pokoje, zeleného gauče, tatínkovy knihovny a psacího stolu. Známá tety Lori byla ochotná si tyto věci vzít k sobě a uschovat nám je až do konce války.

Kredenc byla vyrobená z hnědého dubu s hodinami nahoře a několika zásuvkami a oddíly. V dolní části měla maminka uložený porcelánový servis a křišťálové skleničky, ve střední části však měla báječné cukroví – pusinky, které vždycky pekla, aby měla co nabídnout nečekaným hostům. Dělávala dva druhy. Jedny byly bílé křupavé, druhé hnědé s čokoládou a mandlemi. To bylo samozřejmě před válkou. Čokoláda a mandle, dokonce i vajíčka už dávno zmizely.

Když válka skončila a já jsem se vrátila z koncentračního tábora, Lorina známá dodržela slovo a nábytek vrátila. Stará rodinná kredenc mi připomněla dobu, kdy jsme ještě byli všichni pohromadě, maminka, tatínek a já. Když jsem otevřela prostřední dvířka, žádné pusinky už tam nebyly. Přihrádka zela prázdnotou. Avšak vůně maminčiných pusinek tam zůstala a zavanula na mne i po všech těch letech.

Kille

Tatínka zaměstnali v kanceláři Židovské obce, v takzvané kille (kehila je hebrejsky obec). Byla v Josefovské ulici, blízko našeho nového bydliště. Dnes se ta ulice jmenuje Široká.

Na kille jsem chodila často. Pracoval tam můj strýček, vzdálený bratranec mé maminky, Julius Tutsch. Živil se jako fotograf a po léta dělal všechny naše rodinné fotky. K návštěvám kille jsem měla hned dva důvody. Stále jsem chtěla pózovat, abych měla více svých fotek, a také, a to především, jsem chtěla vidět strýčkova asistenta, hezkého Honzu. Honza se o mě nezajímal, ale byl ochoten se stát mým fiktivním bratrem. Vždycky jsem si bratra přála a prosila jsem maminku, aby měla kluka. Když už jsem neměla staršího bratra, jako měla Annemarie, tak alespoň mladšího. Ona mi však řekla, že v tak zlých dobách by bylo nezodpovědné mít malé dítě. Tvrdit lidem, kteří mě znali, že mám staršího bratra, jenž pracuje ve fotografickém oddělení na kille, jsem nemohla. Ale všem novým přátelům v Praze jsem se svým starším bratrem chlubila.

V budově Židovské obce bylo rušno. V každém poschodí se nacházelo několik kanceláří personálního, sociálního a dalších oddělení. V jednom z nich si Židé kupříkladu kupovali žluté hvězdy se slovem Jude, které jsme byli povinni mít pevně přišité na kabátě. Pro osobní doklady jsme potřebovali fotografie, a ty právě dělal strýc Tutsch.

Asistentka u zubaře

Jakmile bylo zavedeno nové protižidovské opatření, museli jsme začít nosit žlutou hvězdu se slovem Jude. Když jsme s Rajou jely poprvé s hvězdou tramvají k jedné naší učitelce, stály jsme na zadní plošině, jediném místě dovoleném Židům, a obávaly se reakce lidí.

Snažily jsme se nebýt ani trochu nápadné. Avšak nějaký vysoký muž v dlouhém kabátě se na nás podíval a pak řekl hlasitě, aby to každý slyšel: „Jsou tady dvě princezny se zlatou hvězdou.“ Musely jsme se smát a zasmáli se i všichni cestující. Pocítila jsem tehdy velkou úlevu.

Krátce poté byli deportováni první Židé do Lodže a po nich následovaly první transporty do Terezína. Transporty působily neustále zvraty v našich životech. Přátelé byli posíláni pryč, každých pár týdnů nastávala bolestná loučení. Můj studijní kroužek se nakonec rozpadl a já jsem opět neměla co dělat.

Ale našlo se pro mě vítané zaměstnání. Stala jsem se pomocnicí zubní asistentky v ordinaci doktorky Wantochové. To místo mi zařídila naše spolubydlící, paní Steinerova, příbuzná doktorky Wantochové. Židovská klinika byla v Dušní ulici. Dostala jsem bílý plášť a měla jsem za úkol zvát pacienty z čekárny do ordinace a zaznamenávat do diáře, kdy mají přijít na kontrolu. Po několika týdnech zaučování jsem nakonec směla připravovat i amalgám na plomby. Byla to směs rtuti a nějakých stříbrných kovových vloček, jež se musely řádně rozetřít paličkou ve skleněné nádobce, až z toho byla hladká pasta. Musela jsem podávat nepatrné kousky jako miniaturní pyramidy na nástroji se zakulacenou špičkou asistentce, která je předávala doktorce Wantochové. Do pacientovy karty s vyobrazením dolní a horní řady zubů jsem pak také poznamenala, který zub mu byl ošetřen, a také jsem zapsala, kdy má opět přijít na kontrolu. Práce se mi líbila, i když asistentka byl nevrlá a panovačná osoba. Připadala jsem si užitečná a důležitá.

Porušení zákazu

Protižidovských vyhlášek a zákonů stále přibývalo. Toužila jsem tehdy zhlédnout populární film se slavnou herečkou, kterou jsem obdivovala. Sbírala jsem její fotografie, vystřihovala jsem si je z časopisů. Sundat žlutou hvězdu z kabátu jsem se však stejně jako většina ostatních Židů neodvážila. Občas jsme se totiž doslechli o lidech, které němečtí okupanti zastavili na ulici, a když našli v jejich průkaze velké J a oni neměli žlutou hvězdu na kabátě, byli zatčeni.

Mladší sestra tety Máni však byla odvážná a pozvala mě, abych šla do kina s ní.

Byla jsem nadšená. Sice mě trápila myšlenka, co by se jí stalo, kdyby přišla kontrola a vyšlo by najevo, že ona mě tam přivedla bez hvězdy. Ale film byl tak romantický. Byla jsem tehdy neuvěřitelně romantická. Představovala jsem si sama sebe, jak běžím v bílých vlajících šatech kvetoucí loukou a krásný vysoký muž mě chytí do náruče.

Hvězdu jsem sundala také na své dvanácté narozeniny. Měla jsem slíbený zvláštní dárek. Gerta a její maminka mne pozvaly, abych se šla s nimi koupat do Vltavy. Objevily totiž místo za veřejným koupalištěm, kde louka sahala až ke břehu řeky. Gertina maminka byla přesvědčená, že žádná německá kontrola na tom místě určitě nebude zkoumat průkazy hrstky naháčů.

Byla jsem před výletem tolik rozrušená. Moc jsem se na to těšila. Leč ráno 12. července, v den mých narozenin, se stalo něco neočekávaného. Na noční košilce jsem objevila krev a ukázalo se, že to je má první menstruace. Byla jsem hrdá na to, že jsem už dospělá žena. Maminka mi potom vysvětlila, co a jak mám dělat, a řekla mi také, že se nesmím jít koupat.

Jaké zklamání. Nebudu moct jít plavat. Když pro mě Gerta s maminkou přišly, našly mě v slzách. Paní Altschulová však rychle zachránila situaci. Prohlásila, že s nimi rozhodně mám jít, i když nemůžu plavat. Můžu si přeci ve vodě alespoň máčet nohy. Vzala jsem si na sebe kalhotky s nutnou vycpávkou uvnitř, plavky a letní šaty bez žluté hvězdy a odjela jsem s nimi tramvají na konečnou stanici do Podolí. Odtud jsme šly ještě kousek pěšky až ke stinnému místu u vody, kde jsme si roztáhly deku a udělaly si piknik. Strávily jsme šťastný den na sluníčku. Ani jsem Gertě, která mohla plavat, zatímco já jsem se jen brodila ve vodě u břehu, nezáviděla.

Znovu ve škole

Na jaře roku 1942 se v pražské židovské škole uvolnilo místo. Začala jsem tedy znovu docházet do školy. Nechodila jsem do hlavní budovy v Jáchymově ulici, ale jinam. Myslím, že to bylo v Havelské ulici. Třídy se nacházely v prvním patře obyčejného obytného domu.

Dětí bylo stále mnoho, a tak se i v tuto dobu učilo na dvě směny. Byly to skutečné třídy s tabulí a řadami stolků a lavic. Zvonek ohlašoval přestávky a žáci se shromažďovali na chodbě, dokud zase nezazvonilo na příští hodinu. Našla jsem si tam nové přátele.

Například Lilly Flussovou, která později zemřela v Terezíně na tyfus, Erika Poláka, jenž se stal v devadesátých letech minulého století jedním z prvních pracovníků nového muzea v Terezíně, a Zdeňka Ohrensteina (Zdeněk Ornest, zvaný Orče), který psal v Terezíně básně do časopisu Vedem a v dospělosti se stal hercem. Přátelili jsme se i po válce, než jsem s manželem emigrovala do Izraele. Jeho smrt byla tragická, zahynul při pádu do vlakového kolejiště v jednašedesáti letech.

V nové škole byl také jeden kluk, který se mi moc líbil. Jmenoval se Zdeněk Lederer. Sedával v zadní lavici, při vyučování nedával moc pozor a zdálo se mi, že sní s otevřenýma očima. Fascinovala mne jeho ústa. Měl rty jakoby našpulené a já jsem si představovala, jaké by to bylo nechat se jimi políbit. Žil v židovském sirotčinci, stejně jako řada mých dalších spolužáků. Ačkoli si musel všimnout, že po něm koukám, nevšímal si toho a bylo mu to lhostejné. Byl transportovaný do Terezína dříve než já. Když jsem přijela do Terezína, dozvěděla jsem se, že už nežije. Zemřel na tyfus několik měsíců po příjezdu do ghetta. Dosud mám jeho fotku, kterou jsem získala lstí od jedné dívky ze sirotčince.

Byl tam nicméně jiný kluk ze třídy, jenž se zase chtěl stát mým „přítelem“. Jmenoval se Erik a mně se ani moc nelíbil. Byl však lepší než nic. Když mě provázel domů, nosil mi školní tašku. Někdy jsme se zastavili na Starém židovském hřbitově. Jeho vysoké zelené stromy a tiché pěšinky nahrazovaly zakázaný park. Tu a tam jsme potkávali maminku s miminkem v kočárku, byla tam však také odlehlejší zákoutí, kde se dalo sedět na starých náhrobcích a hovořit. Už jsem se zmínila, že to bylo právě tady, kde jsem na hrobě nějakého zapomenutého Žida dostala první pusu – od Erika.

Oběma nám bylo třináct.

Učitele z nové školy jsem měla ráda a s láskou vzpomínám na pediatra, doktora Reicha, který nás učil anatomii lidského těla.

Zbožňovali jsme ho pro jeho báječný smysl pro humor a kouzelný vztah k nám dětem. Zahynul spolu s białystockými dětmi v osvětimských plynových komorách.

Na konci školního roku jsme dostali neoficiální vysvědčení se známkami. Dál už jsem do školy nechodila. Nevím, jestli to bylo proto, že se škola musela uzavřít, anebo kvůli tomu, že rodiče očekávali, že nás každým dnem čeká deportace.

Když jsem s rodiči přijela do Terezína, setkala jsem se s některými ze spolužáků, avšak mnoho jich už bylo posláno do Osvětimi či jiných koncentračních táborů. Pouze hrstka z nich přežila a po válce se vrátila.

Hagibor a sionismus

V létě roku 1942 byl pro židovské děti uspořádán na fotbalovém hřišti na Hagiboru něco jako prázdninový tábor. Chodila jsem tam skoro denně se svými novými přáteli z okolí Bílkovy ulice (nacisté ji přejmenovaly na Waldhauserovu ulici). Museli jsme si ovšem dávat pozor, abychom se vrátili domů před osmou hodinou.

Byla tam běžecká dráha, hřiště na fotbal i volejbal a šatny. U malého stánku jsme si mohli koupit limonádu nebo griláž – pražený cukr s oříšky. Byly tam také stany, kde jsme si mohli odpoledne zdřímnout nebo jen tak posedět a číst si.

Nevýhodou bylo, že Hagibor se nacházel daleko od mého nového bydliště. V té době jsme již totiž nesměli používat tramvaj. Chodila jsem tam tedy se svými novými přáteli, Ester Wohlovou, Hankou Hahnovou, Herbym a Bobbym, každý den přes celé město hodinu pěšky.

Od svých nových přátel jsem se dozvěděla o životě v Palestině, o Theodoru Herzlovi, o osadách a kibucech. Bylo to mé první setkání se sionismem. Do té doby jsem o něm doma nikdy neslyšela. Věděla jsem jen, že existuje země zvaná Palestina, kam emigroval strýček Ernst Benjamin.

Toho léta jsem se také skamarádila s jedním klukem, Štěpánem, jenž byl o dva roky mladší než já. Chodila jsem za ním domů do Maislovy ulice a často jsme spolu vyráželi na Hagibor. Dávala jsem mu přednost před staršími kamarády. Toto přátelství bylo pro naše maminky záhadou. Dospívající děvče a kluk, který ještě ani neví, jak přicházejí děti na svět. Nikdo si nedovedl mé podivné chování vysvětlit.

Štěpán byl milý chlapec, velice nadaný a nápaditý, a bylo zajímavé a zábavné se s ním bavit. Měl ovšem staršího, patnáctiletého bratra Petra, a já jsem Štěpána využívala jako zadní vrátka, abych se s jeho pomocí dostala blíže ke svému idolu, Petrovi, o němž jsem byla přesvědčená, že by se jinak nikdy neuráčil shlédnout na takovou nicku, jako jsem byla já.

Oba chlapci zahynuli i s rodiči v koncentračním táboře. Jediné, co mi po nich zůstalo, je obrázek venkovské cesty, kterou mi Štěpán věnoval spolu se svou fotografií.

Hagibor byl jediným místem, kde si mohly pražské židovské děti společně hrát, kde mohly soutěžit, zpívat a sportovat.

Byla jsem docela dobrá v několika sportech: v běhu na krátké tratě a skoku do dálky. Všechny nás rozdělili do několika skupin podle věku.

Každou skupinu vedl madrich či madricha (hebrejsky instruktor, instruktorka), kteří si s námi hráli, učili nás a trénovali. Mnoho z nich s námi hovořilo o Palestině, kterou budou jako sionisté budovat, jakmile skončí válka. Své nadšení přenášeli i na nás děti a my, děvčata i hoši, jsme se toužili dozvědět o všem víc. Jedním z nich byl také Avi Fischer, později v Izraeli náš soused a dlouholetý přítel.

Organizátorem a vedoucím celého programu na Hagiboru byl

Fredy Hirsch, učitel sportu a výtečný atlet. Všechny děti ho milovaly. Byl to náš idol a vzor.

Naučila jsem se tam také několik hebrejských písní, které jsme dostali přepsané foneticky. Zpívali jsme je nadšeně „Anu banu artza livnot ulehibanot ba“ (hebrejsky – přijeli jsme do naší země stavět a obnovovat), ale nerozuměli jsme ani slovo.

Vzpomínám si také, že se tam konalo několik představení kouzelníka Borginiho Jeho asistentem byl Harry Kraus. Tehdy jsem ještě nevěděla, že si jednou vezmu za muže jeho staršího bratra Otu.

Děti z pražského židovského sirotčince předvedly na Hagiboru Sen noci svatojánské v režii Baštíka, syna ředitele sirotčince Freudenfelda. Úlohu Pucka báječně zahrál Zdeněk Ohrenstein.

Zatímco jsem trávila šťastné a bezstarostné dny na hřišti, kolem mne se děly závažné věci. Stále více a více lidí odjíždělo transporty a jednoho červencového dne přišla řada i na mého dědečka a babičku.

Pomohli jsme jim zabalit zavazadla, jež stejně žádný z nich nedokázal zvednout. Předali je proto mladým židovským dobrovolníkům, kteří jim je odnesli. Za dva dny od oznámení z obce byli oba pryč.

Krátce před jejich odjezdem došel oklikou přes Anglii dopis z Palestiny od strýčka Ernsta Benjamina. Psal, že žije v kibucu Ašdot Ja’akov, že si vzal ženu jménem Hadassa a že se mu narodil chlapeček, jenž se jmenuje Doron.

Rodiče mne pověřili, abych tuto důležitou novinu sdělila dědečkovi a babičce. Maminka mě varovala, abych tak učinila opatrně, postupně, aby to staré lidi nějak nepřemohlo. Během krátké cesty do Kostečné ulice jsem si zkoušela, jak jim to řeknu. Nejdřív jim povím pouze o dopise a pak přijdou na řadu postupně všechny šťastné novinky. A tak jsem také učinila. Babičce se velmi ulevilo, když zjistila, že její syn žije, a velice se radovala, že má další vnouče. Dědeček však zůstal apatický, žádnou radost tehdy neprojevil.

Léto končilo a všechno potemnělo. Nejenom že dny byly kratší a chladnější, ale svět byl stále prázdnější a nebylo nic, na co by se člověk mohl těšit. Přátel ubývalo a neustále odjížděly další transporty.

V listopadu jsme přišli na řadu my. Nebylo moc co připravovat, rodiče měli naše věci dobře roztříděné již předem. Několik týdnů před zprávou o našem transportu přijel z Brna maminčin bratr Hugo. Vzal si do úschovy krabici od bot plnou fotografií a nějakých dalších předmětů. Přišlo se s námi rozloučit několik nežidovských přátel a také Máňa, která se nám snažila do poslední chvíle pomáhat, jak mohla. Navštěvovala nás i po Ludvíkově smrti, ačkoli byl jakýkoli styk s námi zakázaný, ale jí to nevadilo. Vždycky nám přinesla něco k jídlu, potravin byl stále větší nedostatek. Byly na příděl a Židé dostávali méně než zbytek populace.

Později, když už jsme byli v Terezíně, nám posílala balíčky s chlebem, umělým medem nebo sklenicí husího sádla. Její rodiče byli zemědělci, kteří dokázali něco ze svých produktů před německými kontrolami zatajit.

Před odjezdem mi maminka řekla, abych dala své hračky Máně pro její neteře, a já jsem byla ráda, že nezůstanou v bytě a nedostanou je nějaké děti nacistů. Když jsem jí však předávala svou oblíbenou panenku, tu s lokýnkami jako měla Shirley Temple, nemohla jsem zadržet slzy a začala jsem hořce plakat. Máňa i maminka z toho byly trochu zaražené. Velká, více než třináctiletá holka pláče pro panenku? Nevěděly, že to nebyla panenka, nad níž jsem truchlila. Oplakávala jsem své dětství a život, jaký jsem doposud znala.

Následující ráno jsme zavřeli za sebou dveře našeho bytu, předali klíče domovníkovi a odjeli tramvají (k čemuž jsme dostali speciální povolení) k hlavnímu pražskému deportačnímu shromaždišti na Radiotrhu (areál takzvaného Nového výstaviště, který se nacházel přes ulici naproti Veletržnímu paláci v Holešovicích).

To byl nejbolestnější odklad mého života.

Detail kresby z ručně šitého památníku. Nakreslila a ušila Dita Polachová pro Honzu Wurma v Terezíně, 1943; papír/plátno, 6,5 × 7,5 cm (Muzeum Bejt Terezín v Giv´at Chajimu).

Část II

1942–1945

TEREZÍN

Příjezd do Terezína

Dva dny a dvě noci jsme strávili na zemi v Radiotrhu a pak jsme časně ráno pochodovali na blízké nádraží Bubny. Náš transport Cc dojel do Terezína 20. listopadu 1942. Cestu si nepamatuji, jenom příjezd do Bohušovic. Vlak tam končil a těch několik kilometrů do Terezína jsme museli jít pěšky. Pár vozů dopravilo staré a nemohoucí. Cesta byla obtížná, protože jsme na sobě měli několik vrstev svetrů a kabát. Směli jsme mít s sebou v zavazadlech jen padesát kilogramů věcí, nikdo ale nekontroloval, co máme na sobě.

Když jsme přišli do Terezína, ulice byly pusté. Kdykoli dorazil nový transport, nikdo nesměl být venku. Lidé však vyhlíželi z oken, aby viděli, kdo přijel, a mávali na známé.

Nejdřív nás ubytovali v prostoru jakýchsi katakomb, uvnitř mohutných hradeb, se škvírami místo oken. Tatínek, maminka i já jsme spolu se stovkami dalších lidí celý den proseděli na svých stočených přikrývkách na kamenné podlaze a čekali na ubytování. První, kdo se na nás přišel podívat, byla babička. Měla pro nás smutnou zprávu. Dědeček zemřel krátce předtím, než jsme přijeli. Protože byl senátorem československého parlamentu, byl ubytován v tzv. Domě prominentů. Významní lidé měli lepší podmínky k bydlení. Byla to politika vedení ghetta nebo možná nařízení Němců. Naše skromná babička se po dědečkově smrti privilegia vzdala a přestěhovala se do kasáren pro normální vězně. Řekla, že na speciální péči nemá nárok. Lepší ubytování však spočívalo jen v tom, že místnost sdílela pouze s jednou starší dvojicí, od které byla pro větší „soukromí“ oddělena zavěšenou přikrývkou. Po nějaké době se pro mne s maminkou našlo ubytování v Magdeburských kasárnách, kde byly umístěny také kanceláře židovské správy ghetta. Tam nás však nechali jen krátkou dobu. Neměly jsme tam postele. Spaly jsme na slamnících společně s dalšími pětadvaceti nebo třiceti ženami.

Pro tatínka se našel kavalec v Hannoverských kasárnách (jedny z mužských kasáren).

Jednoho dne jsme se doslechly, že má z ghetta odejít transport, ale že do něj nebudou zařazeni nemocní. Měla přijít jakási komise a já jsem si umínila, že dostanu horečku. Nebyla jsem nemocná a samozřejmě bych nemohla před komisí naklepat rtuť teploměru. Přesto jsem se rozhodla, že onemocním, a skutečně se to stalo. Přišel lékař, ošetřovatelka a nějací další lidé, teploměr ukázal vysokou horečku a my jsme byli před transportem zázračně zachráněni.

Po několika dnech nás znovu přemístili, a to do jednoho z domů terezínských civilistů, které Němci vyhnali. Sdílely jsme tam pokoj se staršími ženami a opět jsme spaly na podlaze.

L 410

Maminka mé nejlepší kamarádky Raji, Rosa Engländerová, se stala vedoucí dívčího heimu L 410. Moc jsem si přála tam bydlet také. Poprosila jsem proto Rajinu maminku, aby to zařídila. Protekce však nefungovala. Nevím, zda to bylo proto, že to paní Rosa nemohla udělat, nebo mne kvůli tomu nechtěla upřednostnit před ostatními jen proto, že jsem kamarádka její dcery.

Nakonec jsem se tam však dostala oficiální cestou. V pokoji číslo 23 se uvolnilo místo a já jsem se sem nastěhovala. Byl to průchozí pokoj, z něhož vedly dveře k pokojům číslo 24 (vlevo) a 25 (vpravo). Aby se k nim dalo procházet, bylo zde méně kavalců, jen pro dvanáct děvčat. V ostatních pokojích bydlelo asi osmadvacet děvčat.

Na pokoji se mnou byla Lydia Holznerová, jež vedle mne spala. Bydlela zde i Marta Perelesová, která už chudinka neměla maminku. Jednoho dne se Marta rozstonala, dostala vysokou horečku a odvezli ji do nemocnice. Nikdo ji tam nesměl navštěvovat. Za několik dní jsme se dozvěděly, že umřela. Její hrbatý tatínek k nám chodil na návštěvu i po její smrti. Seděl tiše u okna a truchlil. Neodvážily jsme se ho rušit a v rozpacích nad jeho smutkem jsme utichaly v hovoru.

Moji rodiče za mnou do dívčího domova nechodili. Setkávali jsme se však skoro každý den po práci v Drážďanských ženských kasárnách u babičky. Pokaždé pro nás měla trochu jídla, často ušetřeného z vlastního skromného přídělu. Také u ní byly uschovány balíčky s potravinami, které nám teta Máňa několikrát poslala.

Tatínek byl intelektuál. Nedokázal si v běžném životě vůbec sám poradit. Nevěděl, co má dělat s použitými holicími potřebami. Prostě je jen tak zabalil do mokrého ručníku. Nikdy si nezvládl pořádně umýt jídelní misku. Cítila jsem se za něj zodpovědná. Často jsem za ním proto chodila a dávala mu věci do pořádku.

V heimu jsme měly třípatrové palandy. Můj kavalec byl ten prostřední, nejméně oblíbený. Na horním kavalci bylo dost místa. Dalo se tam i stát. Dolní kavalec měl tu výhodu, že se na něm dalo sedět s nohama na podlaze. Prostřední prostor byl ale tak nízký, že na něm šlo sedět jen se skrčenýma nohama a hlavou mezi rameny. Navíc jsem měla tu smůlu, že se nade mnou uvelebila Kuni Kulková. Byla vysoká, rudovlasá a nejvíc ji bavilo, když nás mohla naštvat. Trápila zejména mě, možná proto, že jsem byla nová a netroufla jsem si s ní něco začínat. Ráda třásla dřevěnou palandou a často mívala posměšné poznámky. Také ráda zpívala – vysokým, ječivým hlasem. Když jsme chtěly mít ticho, ona začala schválně nahlas zpívat. Vzpomínám si na jednu z písní, „Lecho daudi likras kalo“, což je tradiční židovská píseň zpívaná u příležitosti vítání soboty. V Terezíně jsem tuto píseň slyšela poprvé, protože doma jsme šabat neslavili. Paradoxem bylo, že Kuni ve skutečnosti nebyla židovka, jen ji adoptovala židovská rodina. Snášela jsem její rozčilující chování docela dlouho, na její provokace jsem nereagovala. Jednou mi ale došla trpělivost a udělala jsem něco, co vůbec neodpovídá mé povaze a za co se dodneška stydím.

Stalo se to tehdy, když Kuni vytahovala ze slamníku stébla slámy a pouštěla je jedno za druhým škvírou mezi prkny na mou postel. Stébla mi padala na hlavu, do vlasů, do obličeje. Žádala jsem ji, aby přestala, ale nepomáhalo to. Čím víc jsem se zlobila, tím rychleji se na mě sláma sypala. A pak jsem vybuchla a začala na ni křičet, že je bastard a nemanželský spratek. Ztratila jsem kontrolu nad tím, co říkám; jen jsem jí to chtěla oplatit.

Kuni začala skučet a vzlykat. Trefila jsem se do bolavého místa v jejím nitru. Mne to však nezasáhlo o nic méně. Hrozně jsem se styděla. Věděla jsem, že jsem udělala něco zakázaného, že jsem překročila určitou hranici, prolomila tabu, a také jsem cítila zděšení ostatních děvčat, ačkoli měla pro mé jednání zároveň pochopení. Kdo ví, jestli je ještě některá z nich naživu a tuto příhodu si pamatuje.

Zanedlouho po této události jsem konečně dostala kavalec na pětadvacítce, kde bydlela Raja.

Moc se mi tam líbilo. Dívky z tohoto pokoje hodně četly, hlavně poezii. Milovaly Halase, Wolkera a Seiferta a recitovaly jejich básně. Četly také romány Romaina Rolanda a Thomase Manna a diskutovaly o nich. Každá z nás si z domova zabalila do batohu jednu nebo dvě své oblíbené knížky, které jsme si vzájemně vyměňovaly.

Jedna z nás, Soňa Schulzová, nás bavila pantomimou „Babička sfoukává svíčku“. Kroutila při ní ústy všemi směry.

Soňa byla platonicky zamilovaná do jednoho kluka. Znala ho ze zeleninové zahrady, kde pracovala. Nejsem si jistá, jestli měl vůbec tušení, že o něj stojí. Jednou jsme spolu stály u okna a dívaly se ven na ulici. Náhle Soňa ukázala na kolemjdoucího kluka a řekla mi, že to je on, že to je Harry Kraus. Tehdy jsem ještě netušila, že se po válce vdám za jeho staršího bratra Otu.

S naší opatrovnicí Magdou Weissovou jsme se tajně učily. Výuka probíhala po pracovní době a účast byla dobrovolná. Jen málo z nás mělo nějaký sešit. Neexistovaly žádné osnovy. Učily jsme se ale v heimu většinu školních předmětů. Zájemcům přednášeli také specialisté z různých oborů, například o hudbě, biologii, dokonce i o astronomii. Já jsem poslouchala jen ty přednášky, které mě zajímaly. Neexistovaly žádné záznamy docházky, žádné prezenční listiny, protože vyučování bylo oficiálně přísně zakázané.

Malovat a kreslit nás učila známá malířka Friedl Brandeisová. Už si nepamatuju, kde se konaly její hodiny. Avšak velmi dobře si vzpomínám, jak jednou pozvala několik děvčat, která projevila zájem o umění, do svého pokojíčku. Její místnost byla vlastně pouze konec chodby, oddělený improvizovanými dveřmi. Friedl před námi otevřela velkou knihu s reprodukcemi, jedna z nich byly van Goghovy Slunečnice, a upozorňovala nás na výrazné tahy štětcem naznačující divoké květiny.

Zeptala se: „Které barvy vidíte?“

Odpověděla jsem: „Žlutou, zelenou a hnědou.“

„Prohlédněte si obraz ještě jednou,“ řekla Friedl.

Po delším zkoumání jsme objevily další barvy, dokonce i červenou a modrou.

Bylo to jako zázrak. Vysvětlila nám, jak se v malbě orientovat. Byla to ona, kdo mě naučil, co je to perspektiva, které barvy jsou studené a které teplé. Hlavně mě však naučila vážit si umění.

Nejlepší ze všeho ale byly zkoušky na dětskou operu Brundibár.

Jednoho dne jsem si všimla, že některé dívky zmizely z pokoje, a když se vrátily, prozpěvovaly si nezvyklé, hezké a moderní melodie. Když jsem se jich zeptala, kde byly, řekly, že zkoušely operu. Nácvik probíhal ve sklepě naší budovy. Stál tam klavír, na který hrál Rudolf Freudenfeld zvaný Baštík. Nejprve mne přezkoušel ze zpěvu. Musela jsem zpívat stupnice podle toho, jak je hrál. Pak mi řekl, že se mohu přidat ke sboru.

V Brundibárovi jsem zpívala ráda. Samozřejmě jsem uměla všechny sólové role nazpaměť, jako každý. Jednou byla Greta, která zpívala hlavní roli, nemocná a Baštík za ni hledal náhradu pro večerní představení. Nabídla jsem se a on mě nechal zazpívat pár slok. „Škoda,“ povzdechl si pak, „mohla bys zpívat, ale jsi moc velká.“

V úvodu opery se totiž zpívá:

„Já se jmenuji Pepíček dávno mi umřel tatíček za ruku vedu Aninku máme nemocnou maminku.“

Pepíček byl zřejmě starší bratr a já jsem byla bohužel o hodně vyšší než chlapec, který ho hrál. Kvůli své postavě jsem proto ztratila svou jedinou příležitost v životě stát se sólistkou v opeře. (Na druhou stranu mi má výška o půl roku později v Osvětimi zachránila život, protože jsem prošla selekcí doktora Mengeleho.)

Jídlo

Jídlo se v Terezíně rozdělovalo z centrálních kuchyní. Každý vězeň měl potravinový lístek, bez kterého nemohl dostat příděl. S tímto lístkem a jídelní miskou musel stát vězeň při výdeji jídla ve frontě na kasárenském dvoře, dokud na něj nepřišla řada. Většina lidí měla takzvaný ešus, slovo zkomolené z němčiny. Byl to jakýsi kastrol se sklápěcím držátkem a poklicí ve formě hlubokého talíře. Personál kuchyně každému nalil sběračku polévky.

Byla hnědošedé barvy od hlavní přísady, tzv. čočkového prášku. Z pachu vařené čočky se mi zvedá žaludek dodnes. Pak přišlo hlavní denní jídlo. Buď to byla brambora s omáčkou, nebo knedlík, někdy lžíce guláše. Nikdy jsme nedostali zeleninu nebo ovoce. Občas byla k jídlu buchta s polevou ze sladké kávy a margarínu. Chléb se rozděloval do ubikací podle počtu osob. Na každého připadla šestina bochníku, který měl formu cihly. Krájel se těžko, drobil se, protože v něm bylo hodně otrub. Ke chlebu jsme dostávali kousek margarínu nebo plátek salámu, někdy lžíci řepné marmelády. Každý také obdržel malý příděl cukru.

V našem pokoji byla malá kulatá kamínka na dřevo. Lepily jsme na ně s děvčaty slupky od brambor. Když se opekly, odpadly. To byla lahůdka.

Těžce pracující a také my děti jsme dostávali o něco více jídla než ostatní. Navíc jsme nemusely stát ve frontě venku, ale nosili nám jídlo do heimu.

Polévka, jedno denní jídlo, chléb a ranní kávová náhražka bylo všechno, na co jsme se všichni v Terezíně mohli těšit.

Bylo to příliš málo pro život a příliš mnoho pro smrt. Nejvíc trpěli hladem staří lidé. Nedostávali příděly těžce pracujících a neměli žádnou možnost získat jídlo navíc. Někteří vězni pracovali v kuchyni, pekárně nebo v zemědělství, kde si mohli uzmout jídlo přímo u zdroje. Šťastlivci, kteří měli příbuzné nebo přátele mimo ghetto, dostávali balíčky s jídlem, na jejichž příjem obdrželi jednou za tři měsíce povolení.

Vzpomínám si, jak maminka jednou někomu řekla, že trpíme hlady. Já jsem se jí zeptala, jestli hladovíme právě teď. Její odpověď byla: „Ano, hladovíme.“ A já jsem si v tu chvíli oddychla. Byla jsem si totiž jistá, že jestli je to, co teď cítím, hladovění, pak ho dokážu snést bez problémů. Jedla bych tehdy kdykoli, kdybych měla co. Ale netrpěla jsem.

To přišlo až později.

Dárky

V Terezíně jsem se znovu setkala se svým bratrancem Pavlem Bassem. Byl o dva roky starší než já a pocházel z Brna. Seznámili jsme se spolu, když mi bylo asi devět let. Přijel za námi na návštěvu se svou maminkou. Jeho dědeček a moje babička byli sourozenci. Pavel byl do Terezína deportován s rodiči několik měsíců před námi. Pracoval v truhlárně a chodil za mnou do heimu. Líbila jsem se mu. Já jsem ale v té době ještě stále myslela na Zdeňka Lederera. Nemohla jsem se smířit s jeho smrtí.

Jednou mi Pavel přinesl vlastnoručně vyrobený dárek – dvoupatrovou poličku. Všechna děvčata mi ji záviděla, protože kromě drsného dřevěného stolu a jedné lavice nebyl v pokoji žádný jiný nábytek. Na poličku jsem si dala kartáček na zuby a další věci, takže jsem se nemusela neustále přehrabovat v kufru uloženém pod palandou jako ostatní.

Měla jsem Pavla ráda. Byl milý, chytrý a hezky zpíval. Někdy jsme seděli vedle sebe na schodech do heimu a dvojhlasně zpívali. Když jsme šli spolu po ulici, chodíval na chodníku a já vedle něj po silnici, aby nebylo vidět, že jsem vyšší než on.

Když jsme se po třech letech oba vrátili z koncentráku, byl už mnohem vyšší než já. Z celé rodiny přežil jen on a jeho babička. Pavlův bratr Franta psal v Terezíně básně. Jedna z nich se proslavila. Je o chlapečkovi a růži v zahrádce. „Až růže rozkvete, chlapeček už nebude,“ napsal tehdy dvanáctiletý Franta prorocky.

V Izraeli si Pavel změnil jméno na Uri. Vídali jsme se spolu dost často. S první manželkou Sidou měl dva syny a dceru. Po její smrti se oženil znovu. Nebyl ale šťastný ani s první, ani s druhou ženou. Zemřel před několika lety a moc se mi po něm stýská.

V Terezíně jsme museli od čtrnácti let povinně pracovat. Poslali nás na práci do jedné ze zeleninových zahrad. Nelíbilo se mi tam. Bylo časně z jara a ještě nic nerostlo. Práce – těžká a nudná – spočívala v celodenním nošení kbelíků s vodou. Požádala jsem proto o přeložení někam jinam. Šéf oddělení Jugendeinsatz (pracovní nasazení mládeže) Honza Brammer, později v Izraeli zvaný Dov Barnea, mě umístil do dílny, kde se vyráběly z imitace kůže peněženky pro Němce. To bylo ještě nudnější. Seděly jsme vedle sebe na lavici u dlouhého stolu a předávaly si práci. Zleva mi byl přisunut kus kůže s přelepenou hranou, přelepila jsem druhou hranu a předala ho dál doprava. A tak to šlo celý den stejně. Všichni kolem mne byli dospělí, jen já jsem byla jediná mladistvá. Vydržela jsem to jen několik dní a pak jsem odešla. Co jsem dělala pak, už si nepamatuji. Zřejmě jsem už nebyla nikam zařazena.

V heimu jsme měly hezkou tradici. Když měla některá narozeniny, daly jsme jí dárek. Většinou to bylo něco, co jsme vlastnoručně vyrobily. Vycpané srdíčko s vyšitým monogramem nebo notýsek s obrázkem. Protože nás tam bylo tolik, bylo stále co vyrábět. Někdy jsme něco udělaly i pro některého kluka v chlapeckém heimu. Jeden takový můj dárek, maličký notýsek s mými kresbami, obšitý barevným kouskem látky, si příjemce schoval. Dodnes je vystavený v muzeu kibucu Giv’at Chajim. Všimla jsem si ho před lety ve vitríně při jedné z návštěv muzea. Připadal mi povědomý, požádala jsem proto kurátora, aby ho vyndal z vitríny. Když jsem obracela stránky, našla jsem svůj podpis. Dárek byl pro kluka jménem Honza Wurm, jenž ho poslal do Muzea Bejt Terezín z Ameriky. Vůbec si na něj nevzpomínám.

Střípky vzpomínek

Na ghetto mám několik drobných, vzájemně nesouvisejících vzpomínek.

Vidím například Soninu maminku, která se právě vrátila z práce v zeleninové zahradě, jak stojí v zablácených holínkách, dívá se na svou dceru sedící na horním kavalci a povídá si s ní.

Vzpomínám si také na zpěváka Karla Bermana. Přišel do našeho heimu a za doprovodu klavíru, který se přinesl ze sklepa, nám zazpíval úryvky z Dvořákovy opery Rusalka. Vysvětloval nám, že každou postavu charakterizuje konkrétní melodie. Byl to jedinečný zážitek, na nějž jsem dodnes nezapomněla.

Jednou jsme také dostaly lístky na hodinu do jediného terezínského krytého bazénu. Byl to neuvěřitelný požitek si znovu po letech zaplavat.

Nepříjemnou vzpomínkou jsou dodnes blechy a vši. Pravidelně jsem stávala na chodbě se slamníkem položeným na otevřeném okně a snažila se pochytat blechy schované ve švech. Do heimu také jednou týdně docházela paní, která nám prohlížela vlasy, jestli nemáme vši.

Jednou z nejděsivějších událostí v Terezíně bylo sčítání vězňů mimo ghetto. Všichni vězni byli tehdy vyhnáni do Bohušovické kotliny. Tisíce lidí stálo ve skupinách „podle adresy“ celý den v ledovém dešti. Když si člověk potřeboval ulevit, musel se přikrčit na zem za pokrývku, kterou mu přidrželi kamarádi. Nevěděli jsme, co s námi Němci zamýšlejí, a měli jsme strach. Pozdě v noci nás poslali zpět. Nastal velký zmatek. Lidé ve tmě bloudili a trvalo nám mnoho hodin, než jsme se dostali „domů“.

Pamatuji se také na profesorku Edith Weissovou, sestru naší opatrovnice Magdy, jež se přihlásila dobrovolně s řadou dalších vězňů jako doprovod dětí z Białystoku. Děti byly ubytované mimo ghetto a kontakt s nimi byl přísně zakázán. Proslýchalo se, že je Němci pošlou do Švýcarska výměnou za nákladní auta. Místo toho všechny zahynuly v plynových komorách Osvětimi spolu s dobrovolníky, kteří se o ně starali.

Jinou osobu, již si z heimu pamatuji, byla paní Mühlsteinová, maminka chlapce, který zpíval v opeře Pepíčka. A samozřejmě si pamatuji na Willi Groaga, správce naší budovy. Byla jsem do něj trochu zamilovaná, byl mladý a hezký.

Pro nás děvčata v heimu byl život trochu snesitelnější než pro dospělé. Nicméně tento život na L 410 pro mne skončil v prosinci 1943.

Byli jsme s rodiči zařazeni do transportu „na Východ“.

OSVĚTIM-BŘEZINKA

Vlak do Osvětimi

Čas od času se začala mezi vězni šířit zpráva, že brzy pojede transport „na Východ“. Transportů se každý v Terezíně obával nejvíc. Obyčejně den nebo dva před transportem roznášel poslíček z židovské samosprávy vybraným osobám předvolání a lísteček s číslem. Někteří lidé měli to štěstí, že byli z transportní listiny vyřazeni, protože náleželi mezi členy židovské samosprávy nebo patřili k nenahraditelným specialistům.

Naše rodina přišla na řadu 18. prosince 1943. Nebylo toho moc, co se muselo připravit. Naše zavazadla s věcmi zůstala od příjezdu do ghetta nevybalená a po třinácti měsících pobytu jsem měla všeho méně. Několik přivezených věcí se mi ztratilo v prádelně, i když jsme na každý kousek vyšily jméno. Také jsem vyrostla z některých šatů i bot. Proto jsem si zabalila jen batoh.

Před transportem jsme byli shromážděni v jedné z terezínských kasáren, kde jsme pak čekali na vlak. Mezi mnoha lidmi na dvoře stál jeden mladík, který měl na sobě v té době velice moderní vysoké boty. Soňa mi řekla, že to je Harryho starší bratr Ota Kraus. Bylo nám čtrnáct a jemu dvaadvacet. Pro nás stará, nezajímavá osoba.

Maminka, tatínek a já jsme byli namačkáni do nákladního vagonu s desítkami dalších lidí. Zasunuli dveře zvenčí. Nebylo tam žádné okno, jen úzká štěrbina pod střechou. Nemohli jsme se skoro pohnout. Nešlo se nikde posadit, stáli jsme namačkáni jeden vedle druhého. Během cesty jsme narovnali zavazadla na sebe, aby mohlo několik lidí sedět na zemi. Pro naši potřebu tam byl jediný kbelík, který jsme používali před všemi ostatními. Brzy byl plný a nešlo ho nijak vyprázdnit. Je nemožné popsat ten zápach a nedostatek vzduchu. Bylo tam ticho, ohromeni děsivou skutečností všichni mlčeli.

Nepamatuji si, jak dlouho jsme byli na cestě. Možná dva dny a noc, nebo dvě noci a den. Vlak často zastavoval a stál celé hodiny na místě. Střídali jsme se v sezení na podlaze. Jedna dívka si sedla nahoru na zavazadla, odkud mohla vyhlížet ven a číst názvy stanic, kterými jsme projížděli. Uvědomili jsme si, že jsme na cestě do Polska.

Žena v černé pláštěnce

Bylo nás přes dva a půl tisíce lidí. Do Osvětimi jsme přijeli v noci. První, co jsme spatřili, byly řady dřevěných baráků bez oken obklopené ostnatým drátem připevněným na betonové sloupy, jež se nakláněly dovnitř jako lodyhy nějakých obrovských květin. Na každém rohu stála strážní věž s dozorcem. Nebyly tam žádné stromy, nic tam nerostlo, bezútěšný a zlověstný pohled.

Oslňující světla, podivní muži v pruhovaných trestaneckých mundúrech řvou: „Raus, raus, schnell, schnell! Nechte zavazadla!“ Bijí nás krátkými holemi. Na rampě esesáci se štěkajícími německými ovčáky, řev, křik, chaos. Muži sem! Ženy sem! Pětistupy! Utvořte řadu!

Ve vagonech zůstala naše zavazadla a několik mrtvol.

Muže od nás oddělili, zůstaly jen ženy a děti. Šokované, dezorientované, oslněné světlomety pochodujeme podél plotů k jednomu z baráků. Mamince se podařilo udržet tašku s jídlem, které vyšetřila před cestou do neznáma z přídělů v ghettu. Bylo jasné, že nám ji vezmou. Snědly jsme, co jsme mohly, a o zbytek se podělily se ženami kolem nás. Choulily jsme se na holé podlaze a pokusily se v tom mrazivém chladu alespoň na chvíli usnout. Dveře baráku byly zamčené. Odemkli je až ráno a hned nás začali převážet do nějaké jiné místo. Ženy stály namačkány na otevřeném náklaďáku. Poslední byla vysoká, bělovlasá stará žena v černé pláštěnce.

My ostatní jsme zůstaly a čekaly na další vůz.

Náhle se auto s trhnutím rozjelo. Zadní záklopka nebyla zabezpečená a zůstala otevřená. Stará paní ztratila rovnováhu, zakymácela se a vypadla z auta. Jak padala, bílé vlasy se jí rozevlály kolem hlavy jako svatozář a zdálo se, že nepadá, ale letí. Její dlouhá černá pláštěnka se rozevřela jako plachta a pomalu se snášela na její tělo k zemi.

Žena zůstala ležet na zmrzlé zemi a nikdo k ní nepřicházel. Možná ještě nebyla mrtvá a mohla být zachráněna. Avšak náklaďák odjel a my jsme se nedovážily pohnout kvůli kápům a jejich holím. Možná ale měla naopak štěstí, protože byla ušetřena dlouhého utrpení a mnohem strašnější smrti.

Pro mne, tehdy čtrnáctiletou, se vzpomínka na tu starou, bezejmennou ženu stala ztělesněním šoa.

73 305

V jiném baráku jsme se musely svléknout a osprchovat se ve studené vodě, zatímco esesáci hlídkovali po straně. Chechtali se, ukazovali na nás a dělali poznámky. Žádné šaty, žádné ručníky. V mrazivém chladu jsme běžely mokré do dalšího baráku.

Jako zázrakem mám stále na sobě své boty. Jedna vězeňkyně nám hází kusy civilních hadrů z nějaké hromady. Jiná z další haldy staré boty různých tvarů. Velikosti nesouhlasí. Ženy a děti si je pokouší vyměňovat mezi sebou – malé za větší a naopak. Pak stojíme dlouhé hodiny ve frontě, aby nám vytetovali na levé předloktí čísla. Přicházím na řadu. Po vytetované sedmičce došel v náplni inkoust. Trojka není skoro vidět.

S čerstvým inkoustem dostávám ještě číslice tři, nula a pět. Další číslo obdrží maminka. Přepadá nás beznaděj. V tomto okamžiku jsme se s maminkou rozhodly zemřít. Propadly jsme naprostému zoufalství. Jenže neexistuje praktický způsob, jak spáchat sebevraždu. Musíme pokračovat.

Terezínský rodinný tábor

Nakonec nás dovedli podél plotu do tábora BIIb. Byl to takzvaný rodinný tábor. Naši muži, kteří tam došli před námi, byli k nepoznání. Nepoznala jsem skoro ani vlastního otce.

V táboře jsme nalezli vězně z předchozího transportu, který z Terezína odjel v září. Setkali jsme se opět s přáteli, příbuznými, dřívějšími sousedy. Chovali se podivně a říkali zvláštní věci, jako že půjdeme komínem nebo že skončíme v plynové komoře. Jejich oči byly bez výrazu, jako by v nich pohaslo světlo.

Pomyslela jsem si, že se zbláznili, že přišli o rozum. Oni však ukazovali na vysoké komíny, z nichž vycházel tmavý kouř, a říkali, že jsou tam spalováni Židé. Vzduch byl cítit spáleným masem a byl plný jemného šedivého popela. V noci šlehaly z komínů plameny. Nakonec mi nezbylo než přijmout pravdu. Vnitřní hlas mi však stále opakoval: „Já neumřu, já neumřu.“

V rodinném táboře se nacházelo třicet dva dlouhých dřevěných baráků. Všechny byly stejně velké a bez oken. Stály ve dvou řadách po šestnácti a mezi nimi vedla cesta. Střechy pokrýval térový papír. Barákům se říkalo bloky a byly očíslované. Uvnitř bloků byla kamna s vodorovným komínem, ale netopilo se v nich. Topit se smělo pouze v dětském bloku. V některých blocích byly dílny a v jednom se nacházela latrína. Většina baráků však sloužila k ubytování vězňů. Muži a ženy spali v oddělených barácích; chlapci u otců, děvčata u matek. S maminkou jsme byly ubytované společně v ženském bloku číslo 6.

Šest osob na kavalci, kde bylo stěží místo pro čtyři. Tenká přikrývka a slamník, hadry, které měli vězni na sobě, lžíce a jídelní miska – to bylo vše. Žili jsme bez výměny oblečení, bez hřebenu, kartáčku na zuby, ručníku, jehly, nůžek nebo nože, tužky, nemluvě o toaletním papíru nebo dámských vložkách. Lžíci jsme měli zastrčenou za provázkem, který nám sloužil jako pásek; ze strachu, že by nám ji někdo ukradl či jsme ji ztratili.

Nevybavuji si, kdy jsme používali umývárnu – kovový žlab s řadou kohoutků, z nichž kapala studená, nahnědlá voda.

Pamatuji si však velmi dobře na latríny. V noci jsme byli všichni uzamčeni v blocích a ulevovat jsme si museli v kbelících u zadního vchodu. Přes den jsme stáli mnoho hodin seřazeni před blokem – na apelu, aby nás esesáci spočítali. Proto byla doba k užívání latríny omezená. Většina vězňů trpěla neustálým průjmem z hladu a špatné stravy, takže byly latríny přes den stále plné lidí.

Myslím si, že jen málokdo na světě viděl něco takového, jako byly latríny rodinného tábora. Používaly je tisíce vězňů, ženy napravo a muži nalevo. Bylo tam šest betonových řad s kulatými otvory od jednoho konce bloku k druhému. Pod nimi byla hluboká jáma. Každý den se do jámy sypal jakýsi dezinfekční prostředek, z jehož čpavého, kyselého pachu nám slzely oči.

Prostřední řada byla dvojitá a oddělená po celé délce zástěnou z jutové pytloviny, která zakrývala střední část stojící osoby. Hlavu a ramena bylo vidět, stejně jako kolena. Když si člověk sedl, měl hlavu zakrytou zástěnou, avšak jeho zadnice byla v mezeře k nepřehlédnutí.

Věděli jste přesně, čí zadek je na druhé straně za zástěnou, protože jste viděli, kdo přichází. Když si sedl nad díru, neviděli jste jeho řitní otvor, jenom jste slyšeli plesk, plesk. Avšak mnoho lidí nesnášelo sezení na betonu. I když nebyl zašpiněný, byl studený a hrubý. A tak vykonávali svou potřebu nakloněni dopředu s rukama na kolenou. Bylo strašné, ale nevyhnutelné vidět výkaly řinoucí se ze zadků těchto ubožáků, často s krví. Pohled, který musel člověk snášet několikrát za den. My jsme viděly muže a muži viděli nás ženy a stejně tak děti…

Velice nepříjemná vzpomínka. Kéž bych ji mohla vymazat.

Den v rodinném táboře začínal řevem kápa, abychom vstávali. Ze sudu jsme dostali teplou vodu zvanou čaj. Něco jsme vypili, ve zbytku jsme si umyli obličej a ruce.

Pak přišel Zählappel, všichni ven do mrazivé zimy, stát v řadách po pěti. To byl standard ve všech táborech; pět, deset, patnáct, dvacet, počítání je tak snazší. Jestliže počet nesouhlasil – mrtvý za barákem či nemocný vězeň, jenž nemohl vstát, nebyli počítáni –, stáli jsme hodiny.

Všichni dospělí museli pracovat. Nepamatuji se, co dělali rodiče. Muži nosili kameny v pokusu vydláždit Lagerstraße. Když však kameny klesly do měkkého bláta, museli je místo toho bezúčelně nosit z jedné hromady na druhou a zase zpátky. Ženy pracovaly v několika dílnách nebo v takzvané Kleiderkammer. Jiné měly za úkol nosit sudy s polévkou, která většinou obsahovala kousky tuřínu, trochu brambor a další nedefinovatelnosti.

V polévce se dal najít všelijaký poklad. Kousek brambory nebo tuřínu a tu a tam i kousíček vláknitého masa. Převážná část toho, co měli obdržet vězni, však skončila v žaludcích velitele tábora, jeho rodiny, našich dozorců a jejich rodin. Zbytek se sice dostal do kuchyně, tam byl ovšem kuchyňský personál a jejich přátelé, kteří si také sebrali svůj díl. My, řadoví vězni, jsme tak jedli polévku stále řidší a řidší.

Děti byly přes den v dětském bloku číslo 31. Dostávaly zde lepší polévku, přivezenou z cikánského tábora. Vychovatelé se jí však na příkaz Blockältestera Fredyho Hirsche nesměli ani dotknout, i když některé děti jim nabízely, aby ochutnali alespoň lžíci. Dospělí i jejich asistenti jedli stejnou polévku jako ostatní vězni rodinného tábora.

Odpoledne byl další Zählappel a pak volno. Protože bylo ženám zakázáno vstupovat do mužských baráků a mužům do ženských, setkávala jsem se s maminkou a tatínkem na Lagerstraße.

K večeři jsme dostávali osminku hranatého bochníku chleba, ve kterém byla spousta plev, spolu s plátkem salámu nebo lžící řepné marmelády či kostičkou margarínu. Během krátké doby všichni zhubli a vypadali vyzáble. Nedalo se myslet na nic jiného než na jídlo. Touha po jídle převládala nad vším ostatním. Chůze některých vězňů se změnila. Vlekli se a začalo jim téct z nosu.

Tatínek to brzy vzdal. Laskavý, jemný intelektuál zahynul v Osvětimi pouze několik týdnů po našem příjezdu. Prostě chřadl, až nemohl vstát z kavalce. Den zůstal ležet a následující noc zemřel. Stalo se to 5. února 1944, bylo mu 44 let.

Maminka byla tou dobou nemocná. Měla záškrt a ležela na izolaci. Nikdo tam za ní nesměl, ale musela jsem jí nějak oznámit tatínkovu smrt. Chodila jsem podél stěny nemocničního bloku, klepala na dřevo a volala: „Mami? Mami?“, až jsem uslyšela její odpověď.

Skrz škvíru mezi prkny jsem pak řekla: „Maminko, tatínek umřel…“

Dětský blok

Na dětský blok mám jen neúplné vzpomínky. Například si nemohu vzpomenout, jak a kdy jsem tam začala pracovat. Mladiství od čtrnácti do šestnácti let se nepovažovali za děti, ale byli zde zaměstnáni jako pomocníci.

Mně bylo čtrnáct a půl. Blockältester Fredy Hirsch mě zaměstnal jako knihovnici nejmenší knihovny na světě. Hlídala jsem v bloku zhruba dvanáct knih, které tvořily knihovnu. Byla to náhodná sbírka. Některý z vězňů, kteří třídili zavazadla na rampě, je přinesl do dětského bloku. Vzpomínám si na knížku, jež se jmenovala Stručné dějiny světa od H. G. Wellse. Pak tam byl atlas světa a jedna knížka, která neměla desky, jenom stránky. Ostatní tituly jsem zapomněla. Ruth Bondyová tvrdí, že se tam ještě nacházela ruská gramatika, a Eva Merová si vzpomíná na nějakou knížku od Karla Čapka.

Knihy si půjčovali vedoucí skupin a já je sbírala odpoledne, když se děti rozcházely k rodičům. Musela jsem si pamatovat, komu jsem je půjčila, protože jsem neměla ani tužku, ani papír, abych to zapsala. Přes noc byly uschovány ve Fredyho pokojíku. Nepamatuji se, jestli se musely knihy tajit před esesáky, když někdy vstoupili do dětského bloku.

Tvůrcem tohoto dětského bloku, denního útulku, kde se pečovalo o děti, které byly předurčené ke smrti v plynové komoře, byl Fredy Hirsch.

Fredy, jak jsme se mu obdivovaly! Všechny děti chtěly být jako on. Nejenom v Osvětimi, ale i v Praze na Hagiboru a v Terezíně, kde měl na starost oddělení péče o mládež. Byl vynikající sportovec, dobře vypadal, byl přímý a čestný. Dokonce i esesáci ho do jisté míry respektovali.*

Děti chodily do dětského bloku brzy ráno. Apel měly uvnitř. Potom se skupinky dětí rozdělily podle věku a usadily se na stoličkách kolem svého učitele. V bloku nebyla podlaha, jen holá zem. Jednotlivé skupinky neoddělovaly žádné přepážky. Po celé délce bloku se táhl vodorovný komín s kamny na každém konci, který blok ohříval. Už si nepamatuji, čím se topilo, ale ráda jsem se opírala zády o teplý komín, knížky narovnané před sebou.

Disciplína v bloku nebyla nijak přísná. Některé děti se aktivit nezúčastňovaly. Kdo chtěl, mohl odejít nebo dělat to, co chtěl; jenom nesměl rušit ostatní.

Neexistovaly žádné pomůcky – tabule, křída, tužky nebo papír. Vyučování bylo ústní a tajné. Oficiální verze zněla, že se děti učí německým příkazům nebo že zpívají a hrají hry. Improvizovali jsme. Ostrouhali jsme třísku z kavalce a očernili ostrý konec v ohni. Dalo se tím napsat několik slov a pak se špička opálila znovu. Postup se opakoval, dokud nebyla tříska už moc krátká. Nějaký papír se dal zachránit z hromádky vyřazených stránek ze Schreibstube nebo se psalo a kreslilo na balicí papír z balíčků, jež vězňům posílali přátelé. (Ty přicházely napůl prázdné, vykradené mnoha rukama, jimiž prošly.) Některé děti skládaly i básničky.

My starší dívky jsme pletly čepice pro muže, když jim všem jednoho dne oholili hlavy jako trest za to, že utekl jeden nebo dva vězni. Rozpáraly jsme svetry vyřazené ze skladu šatstva, z třísek jsme si vyrobily jehlice, ohladily je o kámen a pustily se do pletení.

Vzpomínám si na milou scénu, která se občas opakovala. Jeden z instruktorů Avi Fischer si stoupl na vodorovný komín, mával rukama jako dirigent a začal s několika dětmi zpívat. Zazpíval vždy jednu sloku a děti ji sborově opakovaly. Byla to francouzská písnička o skřivánkovi, Alouette, jemuž se postupně oškubávají peříčka – z hlavy, z křídel, z krku. AAvi pokračoval dál a přidával další části ptáčka, které oškube. Děti byly čím dál víc nadšené, ke zpěvu se postupně přidávaly další a další skupiny dětí, až byl celý blok zaplněn hlasy. Takové okamžiky nás nesmírně posilovaly na duchu.

Na jaře, když se oteplilo, brali vychovatelé děti ven. Chodili s nimi kolem bloku nebo s nimi cvičili. Avšak zároveň nešlo přehlédnout rampu, kam denně přijížděly tisíce maďarských Židů, kteří byli rovnou odváděni do plynových komor. Jejich zavazadla zůstala vždy ležet u kolejí, kde je třídila skupina vězňů. Hory jídla se nacházely téměř na dosah, odděleny kolejemi a plotem nabitým elektřinou. Děti je hltaly očima.

Ti, kteří pracovali v dětském bloku a věnovali se dětem, ti, kteří jim vytvářeli v tomto pekle útočiště, ačkoli již věděli o blížící se smrti, své i jejich chovanců, to jsou, podle mého názoru, největší hrdinové Osvětimi.

Večeře na kavalci

Jeden večer, snad v lednu nebo únoru, mě pozval Pavel Glaser na večeři do mužského bloku 8. Blockältesterem tam byl Jenda Hutter, mladý muž, jenž týral své spoluvězně. Dvakrát denně, při apelu, vykřikoval povely: „Mützen auf! Mützen ab!“ A muži museli vmžiku strhnout čepici z hlavy a zase si ji nasadit. A znovu. Pětkrát, desetkrát, donekonečna. Všichni, co přežili, si to pamatují a nechápou, proč se jejich milý a dobrý kamarád z Terezína stal tak krutým.

Pavel byl o několik let starší než já. Znala jsem ho z Terezína, ale nebyli jsme kamarádi. Nevím, jak to zařídil, že jsem mohla do mužského bloku vejít. Sedli jsme si se zkříženýma nohama na jeho horní palandu a jedli buřt nakrájený na kostičky a zalitý octem. Neuvěřitelné! Kde ho vzal? Asi dostal baliček. Ale proč sdílel takovou lahůdku s téměř neznámou osobou? Jen tak? Nebyli jsme blízcí přátelé a ani za to nic nechtěl. Vzdát se i maličkého sousta potravy při tom příšerném hladu bylo přímo nadlidské. Toho byly obvykle schopné jen matky nebo milující manželky. A Pavel Glaser, jenž zemřel v plynové komoře jen několik týdnů po této nezapomenutelné večeři.

Bůhví, jestli ještě žije někdo, kdo si ho pamatuje. Já ano. Kvůli tomu buřtu.

Prázdné bloky

Dne 7. března 1944 byla polovina vězňů, ti, kteří přijeli tři měsíce před námi, transportována v noci pryč. Skrze tenké dřevěné zdi našich bloků jsme slyšeli, jak byli naháněni do nákladních aut a odváženi. Zpívali při tom národní hymnu. Až do 9. března v našich myslích doutnala jiskřička naděje, že byli odvezeni do jiného tábora na práci, jak nám oznámili esesáci. Pak jsme se však dozvěděli, co se s nimi stalo: předchozí noc byli zavražděni v plynových komorách.

Byli jsme v šoku. Předevčírem bylo v blocích tábora BIIb plno lidí, ale dnes tu panovalo jen děsivé ticho. Pochopili jsme, že my přijdeme na řadu v červnu.

Po blátivé táborové cestě jsme se šli podívat do opuštěných bloků. Mnoho z nich bylo úplně pustých. I dvě místnůstky u vchodu do každého z nich, kde si protekční „blokoví“ užívali záviděníhodného soukromí, byly neobsazené. Kavalce byly prázdné. Na každém z nich však v pravém rohu ležely podle předpisu pečlivě složené přikrývky. Viděla jsem, že to jsou báječné, teplé deky, každá třikrát silnější než ta moje.

Mít takovou deku by změnilo mé noci. Mohla bych se do ní zabalit, bylo by mi teplo a mohla bych konečně lépe spát. Co však jestli se majitel vrátí? Považoval by mne za zloděje. Nemohu to udělat. Leč bylo jisté, že jsou všichni mrtví. Můžu si vzít přikrývku mrtvé osoby? A bylo jich tam tolik.

Do prázdného bloku postupně vešlo několik dalších lidí. Bez váhání si brali deky i jiné věci, které našli. Mé dilema bylo vyřešené. Vzala jsem si jednu deku pro sebe a jednu pro maminku a vrátila se do svého bloku.

Avšak myšlenka na mrtvou osobu, pod jejíž dekou jsem spala, mě pronásledovala každou noc. Kdo to byl? Věděla jsem, že to byla žena, protože přikrývka pocházela z ženského bloku. S nikým jsem však o tom nemluvila. Mnoho vězňů teď vlastnilo přikrývky i jiné věci, které patřily zavražděným. Ta myšlenka těžce doléhala na mé svědomí.

Někdy se ještě stále cítím provinile.

Také dětský blok byl najednou z poloviny prázdný. Musel být ustanoven nový Blockältester – stal se jím Seppl Lichtenstern – a byla vybrána nová sestava instruktorů: Jiří Frenkl, Avi Fischer, Ota Kraus, Hanka Fischlová, Ruth Bondyová – to byli někteří z nich. Všichni válku přežili a zůstali do konce života našimi přáteli.

Ota seděl se svou skupinou chlapců ve stejném koutě bloku jako já, a tak jsem ho mohla celý den pozorovat. Chlapci se trochu učili, hráli hry nebo diskutovali. S Otou jsem tam však nikdy nehovořila.

Jajko

Jednoho dne jsem si všimla mladého polského vězně, stojícího mezi bloky sousedního tábora, který byl v té době prázdný. Měl na sobě pruhovaný vězeňský mundúr, ale z lepší látky než jiní, a na hlavě baret, symbolizující jeho postavení opraváře. Tito vězni měli jistá privilegia a mohli se volně pohybovat mezi jednotlivými částmi tábora. Polepovali střechy térovým papírem a vykonávali i jiné údržbářské a řemeslnické práce. Dostávali také více jídla a vypadali proto zdravě a silně.

Prostor mezi dřevěnými baráky a plotem nabitým elektřinou pečlivě střežili vojáci na strážních věžích. Když se někdo odvážil k plotu přiblížit, začali střílet. Už si nepamatuji, proč jsem tam vlastně šla. Možná, že jsem chtěla být chvilku sama. Stranou davu.

Šla jsem podél dělicího plotu na své straně, on mne následoval na té své a v každé mezeře mezi baráky se na mě usmál a přátelsky gestikuloval. Totéž se opakovalo o několik dní později a pak opět znovu. Jednoho dne na mne zavolal něco polsky, ale já jsem mu nerozuměla. Jediné slovo, které jsem rozeznala, bylo jajko. Naznačoval při něm rukama něco kulatého.

„Aha,“ řekla jsem. „Jablko.“

„Ne, ne,“ mával rukou. „Ne jablko, jajko!“

Pochopila jsem, že mi chce něco dát. Nemohl mi to ovšem podat. Přiblížit se k plotu bylo moc nebezpečné. Vězně, jenž by se dotkl drátu, by zabil elektrický proud. Někteří z nich takhle záměrně ukončili svůj život.

Moc jsem toužila vědět, co mi chce Polák dát. Místo abych příště chodila mezi baráky, prošla jsem latrínou, která měla zadní dveře směrem k plotu. Stála jsem tam skrytá před zraky strážného, a když mě Polák uviděl, naznačil mi, abych počkala.

Prostor mezi zadní stranou bloků a elektrickými dráty byl v tu dobu prázdný. Mrtvoly, jež se tam každý den ukládaly, už byly ráno odvezeny. Jediná osoba v dohledu byl starý židovský vězeň, krčící se u ohýnku, kde pálil staré hadry. Snad proto, že byly zavšivené, nebo možná to bylo šatstvo svlečené z mrtvol. Ten muž snad ani nebyl starý. V táboře i čtyřicetiletí muži, neholení, bledí, shrbení, vypadali staře. Měl poměrně snadnou práci ve srovnání s prací ostatních, kteří nosili těžké kameny a stavěli táborovou silnici.

Zatímco jsem čekala a pozorovala ho, objevil se najednou proti mně esesák. Byl to ten, jemuž jsme říkali „páter“, protože chodil s rukama zastrčenýma křížem do rukávů dlouhého vojenského kabátu. Tohoto esesáka jsme se zvláště báli. V jeho zdánlivě vlídném chování a pomalé, plíživé chůzi bylo něco hrozivého. Věděli jsme také o jeho chladnokrevné krutosti.

Přišel ke mně tak blízko, že měl tvář jen několik centimetrů ode mne. Cítila jsem jeho dech.

„Was machst du hier?“ zeptal se téměř šeptem. Co tu děláš? Netroufla jsem si poodstoupit, tak jsem jen sklopila zrak a ukázala na muže u ohně.

„Ich wollte mit dem Mann sprechen.“ Chtěla jsem mluvit s tím mužem.

„Und warum wolltest du mit ihm sprechen?“ A proč jsi s ním chtěla mluvit?

„Er ist ein Freund vom meinem Vater,“ vyhrkla jsem. Je to přítel mého otce.

Esesák se rozhlédl, podíval se nejdřív na vězně, zabývajícího se ohněm, pak přes plot, kde nebylo nikoho vidět, a nakonec se otočil zpátky ke mně a upřeně se mi zahleděl do tváře. Stála jsem jako přimražená. Zdálo se mi, že to trvá celou věčnost. Čekala jsem, že vytáhne zbraň a zabije mě. On se ale beze slova otočil, ustoupil stranou a kráčel dál podél plotu, chvílemi nahlížeje skrze dráty do sousedního tábora. Můj polský přítel ovšem zůstal moudře schovaný, takže ho nespatřil.

Po několika dnech mě hlad přinutil překonat strach a opět jsem si stoupla k zadním dveřím latríny. Polák si mě všiml a naznačil mi, abych počkala.

Vešel do jednoho z baráků a znovu se objevil s něčím v ruce. Rozhlédl se, a když si byl jistý, že ho nikdo nepozoruje (toho dne tam nebyl ani člověk pálící hadry), napřáhl paži způsobem, jak to dovedou jen muži, když něco házejí, a u nohou mi přistála bílá, kulatá věc.

Zvedla jsem ji a strnula údivem. Bylo to vajíčko uvařené na tvrdo. Naposledy jsem vajíčko viděla doma, před dvěma lety. Vajíčko!

Od té doby jsem už nikdy nezapomněla, že vajíčko se polsky řekne jajko.

Ještě několik dnů po této neuvěřitelné události jsem se však obávala, že za mnou Polák přijde do našeho tábora, což mu jako opraváři bylo dovoleno, a bude po mně chtít, abych mu jeho štědrost oplatila. Ale už jsem se s ním nikdy neviděla.

Selekce

V květnu, tedy měsíc předtím, než jsme měli být podle plánu posláni do plynových komor, přišel rozkaz, aby vedení tábora vybralo práceschopné vězně a poslalo je do Německa. Místo aby zemřeli plynem, měli zemřít prací. Přihlásit se mohly ženy ve věku mezi šestnácti a čtyřiceti lety. U mužů byla, myslím, hranice stanovena na pětačtyřicet let.

Selekce probíhala několik dní. Dostaly jsme příkaz svléknout se v dětském bloku do pasu, postavit se do pozoru a po jedné předstoupit před doktora Mengeleho. Ten pak prstem ukázal doleva nebo doprava.

Šla jsem s maminkou také, přestože mi bylo jen patnáct a mamince už čtyřicet dva. Měly jsme říci pouze tři slova: své číslo, věk a povolání. Většina žen řekla povolání, o němž si myslely, že by se mohlo v Německu hodit, jako zahradnice, kuchařka či ošetřovatelka.

Když jsem přišla na řadu, řekla jsem: „73 305, šestnáct, malířka.“

Mengele se zarazil a zeptal se: „Malířka portrétů nebo pokojů?“ Řekla jsem: „Portrétů.“

„Uměla bys namalovat můj portrét?“

Srdce se mi zastavilo, ale dokázala jsem odpovědět: „Jawohl!“ Usmál se na půl úst a ukázal na skupinu mladých, zdravěji vypadajících žen.

Maminka přišla na řadu o něco později. Běda, byla poslána do druhé skupiny. Nemohla však snést, že by byla ode mne odloučena. Protáhla se proto pomalu znovu na konec řady, vybrala si dvě hubenější, starší ženy, než byla ona sama, a stoupla si mezi ně. Mengele si ničeho nevšiml, nedíval se samozřejmě na tváře, a poslal ji do mé skupiny. Nevěděly jsme, která skupina má větší naději přežít, ale byly jsme alespoň opět spolu.

Dostaly jsme s maminkou do skupiny žen určených k životu. Asi patnáct set jich bylo posláno na práci do Hamburku, Christianstadtu a Stutthofu. Sedm tisíc lidí, starých, slabých, matek s dětmi, všichni, kteří v rodinném táboře zbyli, bylo zavražděno v plynových komorách v červenci 1944.

Ty z nás, které byly vybrány na práci, drželi několik dní v sousedním Frauenlageru. Pak jsme se musely postavit na rampu a ve dvou dlouhých frontách čekat na ostříhání vlasů. Tuto práci vykonávaly dvě vězeňkyně z Frauenlageru, oblečené v pruhovaných šatech. Každá z nás se pokoušela ten obávaný zážitek oddálit, jak to jen šlo. Já jsem se několikrát vyplížila z řady a spěchala na její konec, abych se nůžkám vyhnula. Náhle přišel rozkaz: „Všichni nastupovat!“ Vlak byl připravený k odjezdu. Měla jsem spolu s několika dalšími ženami to štěstí, že mi vlasy zůstaly. Než nás nastrkali do dobytčáků, dostaly jsme příděl chleba. Pak se dveře všech vagonů zavřely a my jsme se vypravily neznámo kam.

*Fredy Hirsch nespáchal sebevraždu, jak se všeobecně tvrdí, ale naši (židovští) lékaři mu dali nadměrnou dávku prášků na spaní. Zemřel v plynové komoře společně se zářijovým transportem 8. března 1944. V Osvětimi existovalo podzemní hnutí. Bylo rozhodnuto, že jestliže má být březnový transport skutečně zlikvidován v plynové komoře, budou baráky zapáleny a vězni se pokusí překonat ploty a uprchnout. Fredy Hirsch měl dát svou píšťalkou signál k začátku povstání. Chtěl si vzít hodinu na rozmyšlenou, protože ho tížilo vědomí, že děti nemají šanci přežít. Požádal proto lékaře o prášek na uklidnění. Mengele lékařům slíbil, že budou převedeni zpět do nemocničního baráku, kde je potřeboval. Proto nechtěli, aby se povstání uskutečnilo, a dali Fredymu silnější dávku tabletek na spaní. Když uplynula hodina, nebylo možné ho probudit, aby dal signál. V noci byl Fredy naložen na nosítka a ve spánku ho přenesli do plynové komory, kde zahynul spolu s celým zářijovým transportem.

Několik lékařů a lékárník Sand přežili a můj muž Ota Kraus slyšel z jeho úst osobně toto vysvětlení v březnu roku 1989 v Terezíně.

HAMBURK

Příjezd do Hamburku

Jízda z Osvětimi do Hamburku trvala několik dní. Podmínky v nákladních vagonech byly o něco lepší než na naší cestě z Terezína do Osvětimi. Tentokrát jsme měly dost místa na sezení, dokonce jsme si mohly i lehnout a natáhnout nohy. Podlahu pokrývala čerstvá sláma, a co bylo nejdůležitější, tak kbelík, který nám sloužil jako latrína, mohl být během zastávek vyprazdňován.

Kdekoli vlak zastavil, pokoušela se děvčata u okenní škvíry zjistit jméno stanice, aby odhadla, kam jedeme. Avšak ačkoli jsme pochopily, že jedeme přes Německo, žádné z místních jmen nám nebylo známé a neměly jsme ponětí, kde by mohl být cíl naší cesty. Náladu nám zlepšovala skutečnost, že jsme dostaly jídlo na cestu. Věděly jsme, že kdyby nás Němci chtěli zabít, bylo by pro ně snazší nás poslat do plynových komor v Osvětimi.

Když se posunovací dveře vagonu na konci naší cesty otevřely, naskytl se nám překvapivý, úžasný pohled. Před námi se nacházela dlouhá řada skladišť a v oknech jednoho z nich se tlačily desítky mladých, zdravě vypadajících černovlasých mužů, kteří se vykláněli, aby viděli, co vlak přivezl. Když nás uviděli, začali se smát a mávat, pokřikovat na nás „bella signorina“ a jiné komplimenty v italštině, dokonce i návrhy k sňatku.

Hned se nám ulevilo, neboť v nás vzklíčila naděje, že zde budou lepší podmínky, že bychom mohly přežít věznění a dožít se konce války. I ty nejskeptičtější a nejopatrnější z nás souhlasily, že to nevypadá jako místo, kde by nás chtěli zahubit.

Když jsme vystupovaly z vlaku, musely jsme se opět řadit do obligátních pětistupů. Dozorci, kteří doprovázeli náš vlak, nás popoháněli k malému vchodu do skladiště. Tam nás předali skupině starších mužů v uniformách. Nepatřili k SS, ale nevěděli jsme, co jsou zač. Později se ukázalo, že to jsou důchodci, bývalí celníci, kteří byli znovu povoláni, aby sloužili jako vězeňští dozorci, protože všichni bojeschopní muži byli na frontě. Neměli výcvik SS, takže se nechovali sadisticky. Zacházeli s námi celkem mírně, pokud nebyl přítomen krutý a přísný velitel, jehož se báli.

Skladiště, kde jsme byly ubytované, se nacházelo ve čtvrti zvané Freihafen, tedy svobodný přístav. Bylo postaveno z cihel, mělo několik vchodů a tvořilo celou ulici, nazvanou Dessauer Ufer. U zadní strany skladiště byla ulice s kolejemi, tam jsme vystoupily z vlaku. Přední část skladiště se svažovala směrem k Labi a byla částečně postavena pod čarou ponoru. Podzemí se základy proto bylo při přílivu z části pod vodou. Z přízemí skladiště vedly úzké schody do prvního patra, do ohromné haly s mnoha řadami dvoupatrových dřevěných kavalců se slamníkem a dekou.

Následující den po příjezdu se vydávalo velice vzácné jídlo. Takové, jaké jsme nejedly od chvíle, kdy jsme odešly z domova. Dodnes si pamatuji chuť smažené ryby s talířem vařených brambor. Bohužel to však nebyla ochutnávka toho, co nám chystá budoucnost, byl to naopak jenom jednorázový bonus. Počínaje dalším dnem se stala naším jídlem zase jen polévka, jako tomu bylo v Osvětimi. Nejdřív byla docela uspokojivá – s kousky zeleniny, brambor nebo čočkou. Avšak během následujících týdnů se stávala řidší a vodovější, protože stále víc surovin kradl velitel tábora a jeho pomocníci.

Krátce po příjezdu jsme také dostaly nové oblečení. Doopravdy nové. Byly to overaly, které vypadaly docela pěkně. Byly vyrobené z nějaké tkaniny podobné papíru a páchly jako jutové pytle. Byly tenké, ale ještě bylo stále léto, červenec, takže nám to nevadilo. Byla jsem šťastná, že mohu nosit něco nového, a ne to, co předtím patřilo nějaké neznámé osobě. K tomu jsme navíc všechny dostaly stejný, světlemodrý kapesník. Na utírání nosu se moc nehodil, protože nebyl dost savý, a nedal se nosit ani jako šátek na hlavu, protože byl moc malý. Díky naší ženské vynalézavosti ho však každá z nás nějak využila ke svému zkrášlení.

Pár dní po našem příjezdu do Hamburku, 12. července, jsem měla narozeniny. Když jsem stála na palubě lodi, jež nás každé ráno převážela přes vodu do práce, hořce jsem plakala. Jeden z dozorců si toho všiml a zeptal se mě, co se mi stalo. Odpověděla jsem mu: „Dnes jsou moje patnácté narozeniny.“ Muž sáhl do kapsy a podal mi cukrátko zabalené v papíře. Pak se rychle odvrátil, aby ho žádný z ostatních dozorců při tomto projevu dobré vůle nezpozoroval.

Práce v přístavu

Vstávaly jsme ještě za tmy. Nevyspalé jsme stály na apelu, aby nás spočítali. Naučila jsem se usínat ve stoje, když jsem si opírala čelo o ženu přede mnou. Dozorcům trvalo dlouho, než nás spočítali, a my jsme musely být včas v přístavišti, aby nás loď přepravila na pracoviště.

Když byl vydán rozkaz: „In Fünferreihen auftreten!“, vytvořit pětistupy, bylo důležité stát vedle maminky nebo kamarádky, protože podle toho, jak nás dozorci odpočítávali, pět, deset, patnáct, nás rozdělili do skupin. Rozmísťovali nás do různých továren a rafinerií, které vyžadovaly vězně na práci. Být v jiné skupině znamenalo být celý den sama mezi méně známými tvářemi. Ve skutečnosti nikdo nebyl úplně cizí, zběžně jsme se mezi sebou znaly, avšak postupně se mezi námi vytvořily skupinky přítelkyň, spojené pevným poutem, které si navzájem pomáhaly.

Bylo to nesmírně důležité. Podpora přítelkyň byla často jediný způsob, jak překonat chmurnou náladu, bolest či nemoc, stesk po domově a osamělost. Nacházelo se mezi námi několik matek s dcerou, takové pouto bylo samozřejmě nejpevnější. Některá dívka měla místo matky v táboře alespoň sestru. Zbytek neměl nikoho. Vznikala tak pevná přátelství, obvykle dvou dívek, občas i tří.

Tyto dvojice či trojice držely pospolu a dělily se o všechno, co měly. Když některá z dívek získala něco k jídlu navíc, rozdělila to na stejné díly a podělila se. Možná, že to zní až příliš šlechetně, avšak bylo to skutečně tak. Myslím si, že takové chování bylo zcela nezbytné pro přežití. Každá z nás potřebovala někoho, kdo jí bude naslouchat, někoho, komu mohla vyprávět o domově a rodině, o svém strachu a úzkostech. Svěřovaly jsme si nejniternější pocity, nejintimnější detaily z naší minulosti, všechna tajemství. Byly jsme si navzájem vydány zcela všanc. Nemohly jsme jedna druhou zklamat, nechat některou z nás na holičkách, pokud ztrácela vůli přežít. Když jste se cítili odpovědní za posílení morálky toho druhého, pomáhalo vám to zároveň překonat také vlastní depresi. Člověk přemlouval sám sebe, aby neztrácel naději, a přesvědčoval pak druhého, až tomu společně uvěřili. A příště byl na řadě on, aby udělal totéž pro vás. Nikdo z nás nebyl imunní vůči zoufalství. A jestliže se něco zdálo být beznadějné, starost o toho druhého pomáhala. V zimě jsme ležely blízko sebe pod dvěma přikrývkami, aby nám bylo tepleji. Když se jedna z nás ve spánku otočila, musela to ta druhá udělat také a ohnout při tom kolena do správného tvaru, aby mezi námi nezůstala žádná škvíra a nedostal se mezi nás studený vzduch.

Řeku lemovaly mohutné rafinerie, které byly hlavním cílem bombardérů, protože se spojenci snažili zničit německé rezervy pohonných látek.

Pracovaly jsme ve skupinách po deseti, patnácti či dvaceti vězeňkyních, každou skupinu hlídali dva nebo tři dozorci – německy Posten. Když jsme dorazily na pracoviště, byly jsme rozmístěny na různá místa uvnitř komplexu rafinerie. Jmenovaly se například Rhenania-Ossag nebo Eurotank. Vorarbeiter či Meister nám přidělil lopaty a krumpáče a řekl nám, co máme dělat.

Část žen odklízela sutiny a trosky po náletech. Holýma rukama jsme vyhrabávaly cihly, které zůstaly celé, aby je šetrní Němci mohli znovu využít. Snažili se co nejrychleji opravit škody po bombardování. Ruce nám při té těžké práci zhrubly a měly jsme je plné puchýřů. Dalším naším úkolem bylo zasypávat pískem a zeminou krátery po bombách. Někdy jsme v zemi objevily nevybuchlou bombu. Půda byla většinou nasáklá térem. Na některých místech se tvořily veliké mazlavé a lepkavé páchnoucí louže. Zápach asfaltu při opravě silnice mi dodnes vyvolává tísnivé vzpomínky.

Musely jsme pracovat bez přestávky celý den, a když si některá z nás na okamžik narovnala záda, Posten hned křičel: „Los, los, arbeiten, sneller, sneller.“ Pracovní doba končila až večer. Oddechly jsme si, jen když jsme musely austreten. Obvykle jsme chodily za hromadu trosek, nikdy však daleko. Dozorce nás při tom neustále sledoval bdělým zrakem. Občas se dozorci v průběhu práce vzájemně vyměnili. Byli mezi sebou neustále ve spojení a skupiny pracovaly blízko sebe.

V poledne jsme vždy dostaly polévku, kterou přinesli v sudu. Sedly jsme si na nějaký kámen nebo si dřeply a plechovou misku s polévkou jsme při tom držely na klíně. Jedly jsme lžící, kterou měla každá z nás zastrčenou za provizorním páskem.

Na některých pracovištích panovaly lepší podmínky, na některých horší. Kdo měl to štěstí a dostal se na lepší místo, stal se terčem závisti všech ostatních. Pracovní čety se vybíraly náhodně při ranním rozpočítávání na skupiny. Každá z nás doufala, že bude mít ten den štěstí. Na lidštějších pracovištích jsme směly sníst svou polévku v dělnické kantýně, kde předtím jedli němečtí dělníci. Seděly jsme tam na lavicích u pořádných stolů a z dálky nás pozoroval kuchyňský personál.

Několikrát jsem se dostala mezi ty šťastné.

Jednoho dne jsem si v kantýně všimla vysokého, světlovlasého chlapce, který se snažil odejít jako poslední, aby mohl okolo mne projít. Když jsme se míjeli, podíval se na mě a naše zraky se setkaly. Pak šel kolem našeho pracoviště, kde jsme zahazovaly pískem jámu po bombě. Nakonec se odvážil a položil něco nedaleko místa, kde jsem pracovala. Pokývnutím hlavy nenápadně naznačil, kam to pokládá, tak aby si toho náš Posten nevšiml. Dívka, jež šla austreten, to zvedla a přinesla mi to. Byl to jeho oběd a malý dárek, prstýnek z falešného stříbra. Přidala jsem si ho ke kovovému štítku s číslem, který jsme musely nosit na krku.

Když jsem se po válce vrátila do Prahy, měla jsem ho ještě stále na krku. Jméno toho chlapce jsem už dávno zapomněla, ale ten prstýnek mám dodnes jako symbol toho, že existovali také slušní Němci.

Jeden z relativně mladších dozorců, Robert, si vzal nás nejmladší děvčata pod ochranu a pokoušel se nás nasměrovat k lehčí práci. Jeho „nežádoucího“ chování si však samozřejmě brzy všiml velitel Kliem a nechal ho odvelet pryč. Ostatním dozorcům nařídil, aby byli přísnější.

Kliema jsme se obávaly nejvíc. Neustále držel v ruce krátkou gumovou hadici, kterou pravidelně používal. Ať už proto, abychom se rychleji seřadily do pětistupů, nebo aby nás vyhnal z kavalců. O dvaceti či pětadvaceti ranách uštědřovaných některé chudince jako trest za nějaký přestupek ani nemluvě.

Němci dozorce záměrně pravidelně vyměňovali, aby si na ně vězni nezvykli. Bylo to součástí německé taktiky. Vždy po několika měsících přijeli noví, drsnější a bezcitnější.

Vzpomínám si také na jednu neobyčejnou příhodu, k níž došlo v prvních týdnech našeho pracovního nasazení v tomto lágru.

Skupina šesti nebo sedmi patnáctiletých děvčat – Margita, kterou jsme s maminkou tak trochu adoptovaly (její maminka a sestra zůstaly v Osvětimi a tatínka poslali do koncentračního tábora ve Schwarzheide), Dáša a Danka, nerozlučné kamarádky, já a jedna teprve čtrnáctiletá Vídeňačka jménem Fini, jež byla nejmladší v táboře, a ještě jedna nebo dvě další – byla díky dozorci Robertovi zařazena na práci do budovy, kde se nacházela kotelna jedné z rafinerií. Byla to vysoká, úzká konstrukce postavená kolem obrovského, přes tři patra vysokého kotle. Měly jsme tam za úkol zametat podlahu a Meister, topič, pomenší člověk středního věku, nás netrápil. Byla to snadná práce. Toho dne tam s námi byla i má maminka, jež stála v řadě s námi děvčaty, když nás ráno rozdělovali do skupin.

Během polední přestávky se dal topič s maminkou do řeči. Komunikace nebyla jednoduchá, protože měl hamburský dialekt, který nám zněl jako cizí jazyk. Zeptal se nás, odkud jsme, jak dlouho jsme zavřené a proč vlastně musíme vykonávat tuto otrockou práci. Maminka postupně zodpověděla všechny jeho otázky a jeho zájem stále víc rostl. Když pak maminka zmínila naše příjmení, byl ohromený.

„Vy mi říkáte, že jste příbuzná s profesorem Johannem Polachem, proslulým představitelem sociální demokracie?“

Když mu maminka řekla, že byla jeho snachou, byl ten člověk zdrcený lítostí a účastí. Ukázalo se, že on sám je politickým aktivistou, vzdělaným a informovaným.

Náš dozorce seděl v rohu, jedl svůj oběd a nevšímal si nás. Jsem přesvědčená, že jinak by taková konverzace nemohla nikdy proběhnout, protože přiznat se v době nacistického režimu otevřeně k levicové orientaci znamenalo koncentrační tábor.

Následující den nám topič přinesl dárky. Věci, které vzal své vlastní rodině.

Oběma nám dal svetr, teplé ponožky a nějaké jídlo. Svetry jsme nosily samozřejmě jenom pod overalem, aby nebyly vidět. Nesmírně nás tím povzbudil. Ani ne tak svými dárky, jako tím, že jsme byly v jeho očích osobami se jménem a identitou. Maminka zvažovala, že by ho požádala o zaslání dopisu do Prahy, aby sdělila tetě Máně, kde jsme. Třeba by nám poslala balíček s jídlem. Nechtěla mu ale způsobit nepříjemnosti. Než se rozhodla, přeřadili nás na jiné pracoviště a už jsme ho pak nespatřily. Nikdy jsme nezůstaly na žádném místě dlouho. Němci nás neustále přemísťovali z jednoho pracovního místa na druhé podle stejné taktiky, jako to dělali s našimi dozorci. Také nám nikdy o ničem neřekli pravdu. A my jsme si zvykly, že nelze věřit ničemu, co říkají.

Noční nálety

Každou noc, téměř bez výjimky, byly dva nebo tři Fliegerangriffe, nálety. První vlna spojeneckých bombardérů přilétala po půlnoci. O hodinu nebo dvě později dorazila druhá vlna a někdy, těsně před svítáním, se objevila i třetí.

Nejprve vždy začaly houkat sirény, které nás vzbudily ze spaní. O chvilku později vpadl do sálu velitel tábora Kliem. Začal bušit svou krátkou gumovou hadicí do kavalců a řvát: „Sweinehunde aufstehen.“ V Hamburku se „š“ vyslovuje jako „s“.

Stejně jako Kliem se i všichni ostatní dozorci chtěli rychle dostat do krytu. Začali proto také křičet: „Raus, raus, sneller, sneller.“ Nesmělo se svítit, a tak jsme poslepu klopýtaly po úzkých schodech dolů do sklepa.

Nebyl to pořádný kryt ani klasický sklep. Byl tam obyčejný břeh řeky svažující se směrem k vodě. Před válkou zde kotvily pramice převážející zboží. Široké oblouky tvořící stavební základy skladiště lidem umožňovaly snadno nakládat a vykládat zboží z lodí do skladiště. Když hladina vody při přílivu stoupala, ocitl se téměř celý prostor pod vodou. Záleželo tedy na tom, v kterou noční hodinu jsme musely do sklepa. Při přílivu jsme se někdy musely mačkat skrčené až úplně nahoře, těsně u stropu. Při odlivu byl svah volný a skrze oblouky jsme viděly řeku i nebe. Pozorovaly jsme záblesky světel ozařujících oblohu, takzvané vánoční stromečky, kterými si bombardéry označovaly své cíle. Pak jsme slyšely pískot padajících bomb, následovaný okamžikem ticha. Nakonec se ozval rachot výbuchů a země pod námi se začala otřásat. Když se to stalo poblíž, následoval hřmot hroutících se částí budov. Dozorci, kteří již zažili mnoho náletů na Hamburk, nám řekli: „Když slyšíte bombu pískat, je to v pořádku. Ta vás přeletí. Ta, co na vás spadne, tu neuslyšíte.“

Byla jsem vždy ochromena strachy. Krčila jsem se na zemi s koleny pod bradou, zavřenýma očima, dlaněmi sevřenými v pěst a opírala se o kohokoli vedle mě. Ve tmě jsem nikdy nemohla najít maminku. Nebyla jsem schopná myslet na nic jiného než na svůj příšerný strach. Ostatní ženy kolem mne se bavily, počítaly bomby, komentovaly, jak blízko či daleko spadly, a podle dunění odhadovaly, jestli to byla padesátikilová nebo stokilová puma. Choulila jsem se tak každou noc, hodinu nebo dvě, zatímco se mi kolem nohou nebo přes ně honily krysy.

Když byl poplach odvolán, vrátily jsme se zpátky nahoru do skladiště, vyšplhaly se znaveně na kavalec a doufaly, že budeme moci spát dál. Většinou však byl ještě druhý nálet a pak už téměř svítalo a vyháněli nás do práce.

Denní nálety

Když zazněl poplach během dne, byly všechny důležité cíle, jako továrny či rafinerie, důmyslně zakryty. Kolem těchto zařízení se totiž nacházel velký počet ohromných bubnů, které začaly při náletu vyrábět mlhu podobnou kouři. Celý objekt se zahalil do neproniknutelného oblaku. Říkalo se tomu Vernebelung, zamlžování. (Nebel je německy mlha.)

Jednoho pozdního odpoledne, když jsme se v našich dřevácích vlekly z rafinerie Eurotank zpátky do tábora, začaly houkat sirény. Stroje na mlhu začaly okamžitě chrlit bílé mraky. Byly jsme už dost daleko od továrny, kde jsme předtím pracovaly, a nikde poblíž se nenacházel žádný úkryt. Dozorci věděli, že velká skupina lidí na silnici je pro bombardéry lákavým cílem, a zahnali nás proto do blízkého lesíka s křikem: „Sneller, sneller, sneller!“

Sotva jsme tam doběhly, uslyšely jsme hluk blížícího se letadla. Zasáhla ho protiletecká obrana, takže se rychle řítilo k zemi a cestou vypouštělo náklad bomb. Rozptýlily jsme se po lese, u každého stromu hledalo úkryt několik žen. Slyšely jsme dunění, jak bomby zasahovaly zem. Půda se otřásala výbuchy a hluk se neustále přibližoval, víc a víc, až najednou jedna z bomb dopadla kousek nalevo ode mne. Výbuch vymrštil do vzduchu spoustu hlíny, která zasypala mne, maminku a ještě několik jiných dívek. Naštěstí to byla jen hlína a žádné kameny. Vyhrabaly jsme se hned ven a vytřepaly si zeminu z vlasů, očí i nosu. Podívaly jsme se jedna na druhou a s úlevou zjistily, že se žádné z nás nic nestalo. Některé dívky schované na jiných místech však takové štěstí neměly. Po několika minutách se k nám přiblížil jeden z dozorců. V náručí nesl nějakou dívku, kterou našel zraněnou pod stromem hlouběji v lese. Visely na ní cáry rozervaných šatů. Když přišel blíž, s hrůzou jsem zjistila, že jeden cár nejsou šaty, ale noha volně visící na kusu kůže pod kolenem. Hlavu měla dívka zvrácenou dozadu a z hrdla se jí draly hrozné zvuky. Dozorce, zjevně otřesen, ji opatrně uložil na zem a šel hledat další oběti.

Umírající dívka se chvěla a paže se jí v křeči kroutily všemi směry. Byla celá zakrvácená. Křičela jsem, že jí musíme pomoct, zavázat rány, zastavit krvácení. Avšak ostatní ženy kolem jen potřásly hlavou a jedna z nich řekla: „Už jí není pomoci.“

Neznala jsem tu dívku blíž. Neznala jsem ani její jméno. V Hamburku nás bylo pět set a nebyly jsme ještě spolu tak dlouho, abychom se všechny navzájem blíže poznaly. Nic o ní nevím. Jak byla stará, odkud pocházela, kdo byli její přátelé, v co doufala.

Později jsem zažila další ztráty, další úmrtí. Avšak je to ona, tato neznámá oběť, jež se mi po celá ta léta zjevuje ve zlých snech.

Můj italský přítel

V přístavišti jsme každé ráno nastupovaly na stejnou loď jako ostatní civilisté, kteří se přepravovali na různá místa podél řeky.

Když nás dozorci před svítáním spočítali, odpochodovaly jsme k přístavišti, kde jsme počkaly na loď.

Aby se zabránilo jakémukoli styku vězňů s ostatními cestujícími, byla učiněna speciální opatření. Nastupovaly jsme jako první. Jakmile jsme po schodech vyšly na horní palubu, byly dveře za námi uzavřeny. Po nás nastupovali italští zajatci, ti byli zamčeni do pravého oddělení dolní paluby. Až pak mohli nastupovat civilisté. Většinou to byly hospodyně s nákupními taškami, s šátky uvázanými uzlem na čele podle tehdejší módy, případně jeli také starší muži. Nebyl tam žádný tělesně zdatný Němec. Ti byli všichni na frontě.

I když jsme byly oddělené od lidí dole, nic nám nemohlo zabránit v tom, abychom se nedívaly dolů přes zábradlí. A tam, přímo pod námi, stáli naši sousedé, hezcí Italové, kteří byli stejně jako my na cestě do práce.

Italům se říkalo Makaroni. Všem bylo sotva přes dvacet let nebo i méně. Ačkoli museli pracovat, jejich podmínky byly mnohem lepší než ty naše. Dostávali od Červeného kříže balíčky, mohli psát domů, netrpěli hlady a nezacházelo se s nimi surově. Okukovaly jsme je z horní paluby a oni nás ze své dolní. Navazovaly se první kontakty. Vyměňovali jsme si úsměvy, konverzovali pomocí pantomimy – posuňky zprostředkovávaly city mezi muži a ženami, někdy předstírané a přehnané, jindy upřímné. Kontakt s Makarony byl pro nás ženy užitečný. Oni se mohli beztrestně smát a žertovat a svým veselím i vitalitou nám zlepšovali náladu. Vždy také našli způsob, jak nám propašovat nějaké jídlo, a lámanou němčinou nám psali legrační milostné dopisy, v nichž slibovali věčnou lásku. Zprávy byly napsány na tenkém kousku papíru. Papír se omotal kolem kamínku a hodil se na horní palubu. Jeden z Italů jménem Bruno navázal vztah s jednou z našich mladých žen. Muži byli ubytovaní vedle nás, takže když se člověk vyklonil z okna dost daleko, bylo možné se vzájemně bavit. Tímhle způsobem vedl Bruno s dívkou dlouhé hovory ve francouzštině. Časem dokonce objevili způsob, jak se setkat. Za odlivu se sklepní prostory propojily, takže když měl někdo odvahu nebo byla jeho vášeň silnější než strach, proplížil se mokrou tmou skrze otvory do sousedního sklepení, kde našel milence. Dívka se takto dostala k Brunovi, zatímco venku padaly bomby. Nicméně příštího rána jí zrádné skvrny na krku a tvářích vysloužily posměšné poznámky některých žen. Nebyla jediná, která se zamilovala, ale ostatní dokázaly udržet svůj vztah více v tajnosti.

I já jsem měla přítele. Byl velice mladý, asi tak devatenáct let, trochu malý, avšak velice hezký, snědý a černovlasý. Jmenoval se Franco a byl méně odvážný než jeho temperamentní přátelé. Pozoroval mě s obdivem z dolní paluby, občas plaše zamával a potom zase hned sklopil oči. Časem nabyl odvahy, položil si ruku na srdce a vyslovil mé jméno. Já jsem se na něj na oplátku usmála.

Jednou ráno posunky naznačil, abych se podívala na jeho ruku: držel v ní jablko. Pokusil se mi ho hodit. Po dvou nebo třech nezdařených pokusech skutečně přistálo u nás na horní palubě. Vmžiku ho ale sebrala jiná holka a okamžitě se do něj zakousla. Všichni muži dole začali horečně mávat rukama a ukazovat: „Ne, ne!“ I několik děvčat ji napomenulo, že to není fér, že to jablko patří mně. Nerada se vzácné lahůdky vzdávala, ale nakonec mi podala to, co z ní zbylo. Jako v knize Marka Twaina, kde Tom Sawyer dovolil kamarádovi natírat plot výměnou za nakousnuté jablko. Franco to všechno pozoroval a příštího dne mi při vystupování z lodi někdo nenápadně vtiskl do ruky papírek. Byl to opravdový milostný dopis, který za něj asi napsal nějaký kamarád, jenž zřejmě uměl trochu německy ze školy.

Toho večera jsem pro Franca vyrobila malý dáreček. Vypůjčenou jehlou jsem z několika ústřižků ušila dvě srdíčka. Na jedno jsem vyšila jeho iniciálu a na druhé svou. Kouskem barevného spleteného provázku jsem pak srdíčka svázala dohromady. Následující ráno jsem mu svůj dárek hodila spolu s malou cedulkou přes zábradlí. Rozzářil se nad dárečkem radostí a při následující výměně psaníček mě požádal o ruku. Napsal mi také o svých rodičích, domově v Miláně a připojil k tomu adresu. Naučila jsem se ji nazpaměť a papírek samozřejmě vyhodila. Kdyby ho u mě při některé prohlídce našli, mohlo by mě to stát život.

Adresu mohu odříkat dodnes: Franco Z., Piazza Santa Maria del Suffragio, numero tre, Milano. Napsala jsem mu adresu tety Máni, o které jsem předpokládala, že bude po mém návratu vždy vědět, kde jsem. Vlastní adresu jsem neměla. Než jsme byli deportovaní do ghetta, byl náš byt se vším všudy zkonfiskován Němci.

Od té doby mě Franco považoval za svou nevěstu. Nikdy jsme se však k sobě nedostali tak blízko, abychom si mohli i jen podat ruce. Navíc jsme se bohužel nevídali denně, protože Italové často pracovali v jiných částech města než my.

Začátkem podzimu všechny ženy přestěhovali z Freihafenu na předměstí zvané Neugraben. Jednoho chladného, šedivého dne, zrovna když jsme kopaly úzký hluboký příkop táhnoucí se až k obzoru, do mě loktem strčila žena, která pracovala vedle mne, a bradou kývla na skupinu stromů opodál. Tam, napůl schovaný za kmenem, stál Franco. Zamával mi, opatrně, aby nevzbudil pozornost dozorců, kteří byli rozestavěni podél celého příkopu. Také jsem mu nenápadně zamávala a usmála se. Ale nevím, jestli můj úsměv spatřil. Byli jsme od sebe velmi daleko.

To bylo naposledy, kdy jsem Franca viděla.

Když jsem se po válce vrátila do Prahy, řekla mi Máňa: „Máš tu nějaký dopis z Itálie.“ Okamžitě jsem věděla, že to je od Franca. Bylo to nesmírně zdvořilé psaní, napsané německy (asi nějakým jeho kamarádem), s mnoha chybami. Popisoval v něm, co se s ním dělo od chvíle, kdy jsme se naposledy viděli. Také toho hodně vytrpěl, ale po válce se vrátil ke své rodině. Ptal se na mou maminku a zval mě, abych za ním přijela do Milána, protože mě stále miluje. Psal také, že mu ta má srdíčka pomohla překonat zlé časy a že jsou stále jeho poklad.

Vyměnili jsme si pak ještě několik dopisů. Poslal mi svou fotku, na které hrál tenis. Bylo mi tehdy teprve šestnáct let a vrátila jsem se zrovna zpátky do školy. A tak naše korespondence skončila. Oba jsme si museli uvědomit, že jeho sen není realistický. Ztratili jsme spolu kontakt, nikdy jsem však na svého italského přítele Franca nezapomněla.

A nejenom, že jsem na něj nezapomněla, ale po letech jsem ho zkusila najít přes internet. Jaké bylo mé překvapení, když jsem skutečně našla jeho jméno. Ale jaká škoda! Bylo to v jednom článku o tenisovém turnaji věnovaném jeho památce, který se konal toho roku už po desáté.

Byl vynikající tenista. V článku jsem nalezla zmínku o jednom z jeho synů. Napsala jsem proto alespoň jemu. A brzy přišla srdečná odpověď s prosbou, abych jeho rodině – jemu, jeho bratrovi a matce – napsala vše, co si o Francovi z oné tragické doby pamatuji.

Ze srdce ráda jsem tak učinila.

Neugraben

Koncentrační tábor ve čtvrti Neugraben, kam jsme odjely začátkem podzimu, byl pobočným táborem hlavního tábora Neuengamme – Stammlager Neuengamme.

Byl to malý tábor. Tři, možná čtyři dřevěné baráky postavené pod mírným kopcem jménem Falkenberg, obehnané obyčejným drátěným plotem nenabitým elektřinou. Ze tří stran ho obklopoval listnatý les. Táhla se od něj krátká pěšina k silnici, která spojovala řadu vesnic.

Dřevěné baráky měly uvnitř chodbu, z níž vedly dveře do tří nebo čtyř místností po stranách. V místnostech byly dvoupatrové palandy pro zhruba dvacet žen. V rohu každé místnosti stála kamínka. Když se v zimě hodně ochladilo, bylo skupině žen povoleno v doprovodu dozorce sbírat v blízkém lese dříví na zátop.

O několik metrů níže stál další tábor. Byli v něm internováni muži z celé Evropy, nuceně nasazení na práci do Říše. Nebyli zajatci. Směli se volně pohybovat po táboře i jeho okolí, psát svým blízkým a dostávali dopisy i balíčky z domova. Měly jsme samozřejmě zakázáno je kontaktovat, avšak jak už to u vězňů po celém světě bývá, několik z nás si nakonec našlo cestu, jak se s nimi spojit.

Jednoho dne však byla jedna z našich děvčat, Lilly, náhle předvolaná k Lagerkommandantovi. Zavřeli ji a poslali na velitelství gestapa, kde byla obviněna z plánování společného útěku s jedním nuceně nasazeným Čechem ze sousedního tábora. Prozradil ji její dopis, který byl zachycen.

Byly jsme zdrcené. Myslely jsme, že ji zabijí. Stalo se však něco neuvěřitelného. Po dvou dnech ji přivezli zpátky do tábora. Sklíčenou, ale živou. Za trest jí jen oholili hlavu. Byla nešťastná. Ležela na kavalci tváří ke zdi, s pažemi přes hlavu. Avšak my jsme se s ulehčením rozesmály. Co znamená oholená hlava, když my jsme se celou dobu bály o její život?

Když jsme přijely do Neugrabenu, bylo ještě stále docela teplo. S nadcházejícím podzimem se však počasí změnilo. Ženy na sobě měly jen overaly a trpěly zimou.

Mně a mamince naštěstí zůstaly darované svetry a ponožky, které nás trochu zahřívaly. Na nohou jsme však měly jen dřeváky jako všechny ostatní. Podrážku tvořil kus dřeva a navrchu byla náhražka z tvrdé kůže. Dalo se v nich jen těžko chodit, nohy jsme měly plné odřenin a puchýřů. Po cestě do práce jsme sbíraly staré noviny, občas jsme našly i nějaké hadry, do kterých jsme si nohy balily. Rány se však nehojily a hodně se jich infikovalo. Samozřejmě nebyly k dispozici žádné léky, gáza nebo obvazy. Muselo se to vydržet.

V táboře jsme měly něco jako marodku, dokonce s lékařkou. Marodku tvořilo několik postelí pro hodně nemocné, které tam doktorka Goldová, také vězeňkyně, směla ponechat nanejvýš dva dny. Neměla však k dispozici nic, čím by je léčila.

Jednoho dne začaly kolovat zvěsti, že dostaneme teplejší oblečení. Žádná z nás tomu nevěřila. Tentokrát to však pro změnu byla pravda. Skutečně přijelo nákladní auto se spoustou kabátů mnoha barev. Byly všechny z druhé ruky, některé však byly moc hezké, dokonce módní. Kdo ví, co se stalo s ubožáky, kteří je kdysi nosili.

Mohly jsme si z hromady vybrat, co se nám líbilo, dozorci se nijak nevměšovali. Jaká nádhera! Margita, nyní moje nejlepší kamarádka, sáhla po tmavomodrém. Můj byl vínový princesového střihu. Oba byly lehké a tenké. Hloupé holky! Rozumná maminka si vybrala dlouhý tmavý kabát s pěknou podšívkou. Beztvarý, ale teplý.

Naše radost však bohužel trvala jen krátce. Brzy přišlo nařízení: vyměnit levý rukáv za jiný, kontrastní barvy. Dokonce jsme dostaly jehlu a nit. Vyměnila jsem si rukáv s Margitou. Jeden jsem tedy měla modrý a ona si přišila můj vínový. Pak jsme se musely seřadit na dvoře a Blockälteste nám malovala tlustým štětcem namočeným do kbelíku se žlutou barvou pruhy na záda každého kabátu. Když jsme pracovaly mezi civilisty, dalo se nás tak lehko poznat.

Práce v Neugrabenu byla jiná než na Dessauer Ufer. Musely jsme kopat základy velkého protiletadlového krytu, který měl sloužit lidem z nového sídliště prefabrikovaných domků. Bydlely v něm německé rodiny, jež přišly o domov při bombardování.

Dalším úkolem bylo hloubení úzké, metr hluboké strouhy, která se vinula přes pole někam do dálky. Nikdo nám neřekl, na co je určena, zda na vodovodní trubky, nebo něco jiného.

Někdy jsme musely ve městě odklízet trosky zničených domů. Utvořily jsme vždy lidský řetěz, vedoucí až na vrchol haldy trosek. První z nás zvedla nepoškozenou cihlu, hodila ji další ženě v řadě a ta zase další, až se cihla dostala k poslední ženě, která je rovnala na chodníku do úhledných pyramid. Na cihlách však stále lpěla drsná malta a my jsme měly, stejně jako v Dessauer Ufer, jen holé ruce. Brzy jsme je měly rozedřené a krvavé.

Byl tam také dozorce, poněkud senilní starý člověk, jenž měl infantilní zvyk vtrhnout na latrínu na pracovišti pod záminkou, že jsme tam moc dlouho. Žádná z nás se ho nebála. Když jsme ho vystrkaly ven, zašel za roh a škvírami mezi prkny nás sledoval při naší intimní činnosti. Vysmívaly jsme se mu a on se smál s námi.

Mám však na Neugraben i radostnější vzpomínky. Od té doby, co jsem ušila ta dvě srdíčka pro Franca, mě ostatní děvčata občas prosila, abych jim vyrobila něco podobného. Někdy jsem jim ušila i malá vycpaná zvířátka.

Před Vánoci se na mne obrátil také jeden z dozorců, abych mu vyrobila dárek pro jeho malou dcerku. Když jsme druhý den ráno přišly na pracoviště, vzal mě stranou a odvedl do boudy, která sloužila dělníkům jako převlékárna. Přinesl mi barevné kousky látek, nůžky a nit. Seděla jsem celý den v teple a suchu a vyrobila jsem panenku převlečenou za rokokovou dámu. Chtěla jsem jí dát také slunečník, ale neměla jsem nic, co bych mohla použít jako jeho tyčku. Vyšla jsem proto ven, abych našla nějakou větvičku, ale nemohla jsem nic vhodného sehnat. Nakonec jsem tedy vytáhla ze země nějaký plevel s docela tuhým kořínkem a použila ho místo větvičky. Dozorce byl s mým výtvorem velice spokojený. Jenom bych ráda věděla, co jeho holčička řekla, když kořínek zvadl, anebo z něj vyrazily lístečky.

Úspěch s panenkou se rozkřikl a já jsem se záhy stala „panenkářkou“. Dozorci si rádi ušetřili peníze i starosti s nakupováním vánočních dárků. Seděla jsem celý den v teple, mezi oděvy dělníků, chráněná před mrazem, a dělala to, co jsem měla ráda. Leč byl tu jeden problém. V boudě nebyly jen kabáty dělníků, byly tam i jejich nádoby s obědem. Všude kolem mne stála spousta jídla a já jsem byla tak hladová, tak hladová.

Netroufla jsem si nejdřív něco vzít ze strachu, že bych mohla svou příjemnou práci ztratit. Bojovala jsem s nutkáním otevřít jednu z těch krabic a kousek jídla si uzmout. Byl to obrovský, skoro nesnesitelný boj.

Samozřejmě jsem nakonec neodolala. Otevřela jsem několik nádob, abych se podívala, jestli bych si mohla vzít něco, aniž bych po sobě zanechala nějakou stopu. Doufala jsem, že dělníci přesně nevědí, co jim manželky přichystaly. Zároveň jsem však měla strach, že může každou chvilku některý z nich vejít a při krádeži mě nachytat. Avšak hlad je silnější než strach.

Pracovní idylka trvala pouze několik dní. Pak jsem se musela vrátit zase zpátky k těžké práci venku a v zimě.

Jinou hezkou událostí bylo naše silvestrovské představení. Připravily jsme ho samy. Dodnes nevím, jestli komandant o našich přípravách na představení věděl. Nicméně je pravdou, že i s dozorci představení navštívili a všichni nadšeně tleskali. Program měl několik čísel, pamatuji si však jenom dvě z nich. Na provizorní scéně se objevily tři stejně oblečené dívky v krinolínách vyrobených z desítek oněch nepraktických bleděmodrých kapesníků, jež jsme dostaly na Dessauer Ufer. Trojhlasně zpívaly Straussovy Povídky z Vídeňského lesa, nakrucovaly se do rytmu a vlnily rukama. Bylo to skvěle nacvičené, vypadaly zcela profesionálně. Jedna holka v obecenstvu však uštěpačně poznamenala, že to byl dobrý nápad ušít šaty až na zem, aby nebyly vidět tlusté nohy jedné z účinkujících.

Vrcholem večera byla Lilly. Svým hlubokým, silným hlasem zazpívala Oslí serenádu (od českého skladatele Rudolfa Frimla, který ji složil pro film s Nelsonem Eddym a Jeanette McDonaldovou). Lilly měla na hlavě lem starého slaměného klobouku, z něhož jí visela do obličeje stébla. Bylo to úžasné. Když dozpívala, nepřestaly jsme tleskat, dokud to nezopakovala ještě jednou. A to všechno samozřejmě bez hudebního doprovodu. V táboře nebyly žádné hudební nástroje.

Do baráků jsme se vrátily až po půlnoci. Byla mrazivá noc s jasnou oblohou plnou hvězd. Okenní tabule pokrývaly krásné ledové květy. Najednou mě přemohl pocit, že rok 1945 bude posledním rokem našeho věznění. Cítila jsem s jistotou, že nový rok přinese konec války i našeho utrpení.

Byl to skutečně poslední rok války. Avšak než jsme byly osvobozeny, musely jsme prožít ještě další a horší hrůzy než všechny ty, které jsme okusily dosud.

Tiefstack

Koncem zimy nás přestěhovali z pracovního tábora v Neugrabenu do jiného tábora v Tiefstacku. Nacházel se v areálu továrny na stavební bloky, kde většina z nás pracovala. Zbývající ženy byly posílány na různá místa venku, většinou odklízet trosky po vybombardovaných domech, které blokovaly průjezd ulicemi.

Zdálo se nám, že název Tiefstack zcela odpovídá naší situaci. Tief znamená v němčině hluboký, stak (od stecken) je pak vězet. A my jsme tam opravdu vězely „hodně hluboko“. Tiefstack byl okrajovou, odlehlou čtvrtí Hamburku.

Vzpomínám si na ošklivé, šedivé domy, prázdné ulice bez kousku zeleně, s krátery po bombách. V areálu také stál ohromně vysoký protiletadlový kryt – betonová budova bez oken, kde se ukrývalo při náletu civilní obyvatelstvo. Jednou nebo dvakrát nás tam dozorci během náletu vzali. Nahnali nás do nejvyššího poschodí, jež bylo nejméně bezpečné. Naši hrdinní esesáci, kteří nás hlídali, zůstali samozřejmě dole. Věděli, že nemáme kam utéct. Když byl poplach odvolán a civilisté se rozešli, nechali nás nakonec sejít dolů.

Během jednoho náletu na kryt dopadla se zaduněním bomba. Plochou střechu naštěstí neprorazila, ale celá budova se rozkývala jako stromy klátící se ve větru.

Po celodenní práci naše skupina pochodovala, nebo se spíš vlekla zpátky do tábora. Vracely jsme se podél šedivé zdi, obklopující obrovskou plynárnu.

Náhle jsme spatřily esesáka, jenž přijížděl na kole z tábora. Na hlavě měl uvázaný zakrvácený obvaz. Poslali ho, aby našim dozorcům vyřídil, že tábor utrpěl několik přímých zásahů a že jsou i mrtví. Byly jsme zděšené. Každá z nás měla někoho – kamarádku, sestru či matku – v jiné skupině, a protože byl právě čas návratu z pracovišť do tábora, mohly být mezi oběťmi.

Jednou z nich mohla být i má maminka. Ten den se mnou nebyla ve stejné pracovní skupině. Zbytek cesty jsme běžely, poháněny strachem. V táboře panoval zmatek a chaos. Bomby zasáhly dva ze tří dřevěných baráků, ze kterých nyní zůstala jen změť trámů, prken a střešních tašek. Ženy pobíhaly kolem, křičely a volaly jména svých blízkých. Stmívalo se, což hledání ještě více znesnadňovalo.

Volala jsem, jak jen jsem nejhlasitěji dovedla: „Mami, mami!“ Zároveň jsem se úpěnlivě ptala každé ženy, kterou jsem potkala:

„Neviděla jsi mou maminku?“

Utíkala jsem k místu, kde stával náš barák. Několik žen hledajících své blízké se tam zrovna pokoušelo dostat pod trosky.

Jedna z nich mi řekla: „Tvoje maminka je uvnitř. Je v pořádku.“ Klidnější, avšak přeci jen ještě ne zcela přesvědčená o tom, že má pravdu, jsem také vlezla pod trámy. Chtěla jsem ji spatřit na vlastní oči, abych si byla jistá, že žije. Byla tam. Na místě, kde býval náš kavalec. Tam stála moje maminka a ve tváři se jí zračilo nesmírné zklamání. Přišla sem hledat chleba, který jsme si schovaly pod její slamník. Avšak zmizel. Někdo byl rychlejší než ona a chleba si vzal.

Ušetřit si chleba do zásoby byl neustálý boj s vůlí. Měly jsme hrozný hlad, opravdu jsme hladověly. Příděly byly příliš malé na to, aby nám zaplnily žaludky. Avšak chtěly jsme mít nějaký chleba našetřený do zásoby pro případ nepředvídané události. Systém šetření probíhal následovně: když člověk dostal příděl, schoval si tenký krajíček na další den. Příštího rána včerejší krajíček snědl a trochu silnější kousek si schoval. A tak to opakoval každý den. V den bombardování jsme měly našetřenou už polovinu bochníku. Dodržet tento režim vyžadovalo nesmírné sebezapření.

A teď to bylo všechno nadarmo.

Jedním ze zničených baráků byla marodka. Některé pacientky při náletu zemřely a zraněná byla i lékařka Goldová, která s námi přijela z Neugrabenu. Ačkoli byla židovskou vězeňkyní, patřila mezi privilegované, protože jejích služeb využívali i esesáci. Spolu s několika dalšími pacientkami byla převezena do normální hamburské nemocnice. Později jsem se doslechla, že se uzdravila. Mezi oběťmi bombardování byl také jeden z našich dozorců. Jeho tělo leželo několik hodin u vchodu jediného nepoškozeného bloku. Tučné břicho trčelo vzhůru, puška ležela vedle těla. Když jsme chtěly vyjít ven nebo vejít dovnitř, musely jsme ho překročit. Znepokojovalo mne to, ale zároveň i jistým způsobem těšilo. Po válce jsem zjistila, že k náletu došlo 23. března 1945 a zabitý dozorce se jmenoval Paul Gustav Karl Freyer.

Den po náletu nešel nikdo do práce. Bylo nutné najít pro ženy náhradní ubytování. Do posledního zbývajícího baráku se muselo namačkat více osob. Zbylé ženy byly přestěhovány do tovární haly, kterou jsme změnily na noclehárnu. Nanosily jsme dovnitř prkna, položily je na špalky a navrch daly slamníky.

Když jsme s Margitou hledaly materiál na provizorní postele, najednou se zastavila a upřeně se zadívala na zem. V ruinách bývalé marodky ležel poklad: tři balíčky cigaret, napůl zahrabané do písku. Usoudily jsme, že patřily doktorce Goldové. Jen ona mohla vlastnit takové jmění. Bylo to jako zázrak. Tři balíčky, to bylo šedesát cigaret.

Cigarety znamenaly v uzavřeném táborovém světě druhou nejdůležitější věc. První byl chleba. Sloužily jako platidlo. I mimo tábor se dalo ve válkou zničené Evropě mezi civilisty koupit za cigarety téměř cokoli. Šťastlivci, kteří měli v táboře přístup k zásobám jídla, se vždy snažili vyměnit chleba či polévku za cigarety. Normou byla dvojitá porce polévky za cigaretu, někdy i za tři, když byl nedostatek jídla. Cigarety navíc neztvrdly ani nezplesnivěly jako náš nekvalitní chleba.

Koho vězni s takovou nabídkou oslovovali? Kdo byl tak bohatý, že si mohl dovolit vzdát se porce polévky a chleba za cigaretu? Od shora dolů to byli Blockältester, kápo, kuchyňský personál a kdokoli, kdo měl přístup k zásobám. Ovšem až k těm, které nevyrabovali v proviantní místnosti esesáci.

Rozhodly jsme se, že si cigarety necháme. Nebude to vlastně krádež, protože jsme je naší ubohé lékařce, kterou odvezli do nemocnice, nemohly vrátit. Navíc nás nikdo neviděl, tak co.

Každá z nás (maminka, Margita a já) si vzala jeden balíček a zabalila ho do kusu hadru, jenž jsme si uvázaly kolem krku a schovaly pod šaty. Měly jsme dojem, že se nám nic nemůže stát, chránilo nás naše bohatství.

Vědomí, že vlastníme takový poklad, nám dodávalo pocit jistoty. Už nebudeme trpět hlady, protože si vždycky můžeme koupit polévku navíc. Bylo to, jako bychom měly konto ve švýcarské bance. Ovzduší se kolem nás po náletu změnilo. Mezi našimi dozorci bylo cítit napětí, snad se jednalo i o obavy. Z Tiefstacku jsme byly brzy evakuovány. Opět jsme byly nahnány do vlaku, který nás odvážel neznámo kam.

V té době už nás hlídaly zase nové esesačky. Nosily černé pláštěnky, v nichž vypadaly jako netopýři či andělé smrti. Chovaly se hůře než muži. Byly surové a hrubé, šlehaly nás svými bičíky a tloukly nás holí, abychom stály v rovných řadách. Každá se snažila překonat v brutalitě své kolegyně vynalézáním stále krutějších trestů. Nejkrutější byla jejich velitelka.

Vlak stál opět často hodiny na kolejích, protože měly přednost jiné vlaky, nezřídka vezoucí zraněné vojáky. Neměly jsme ponětí, kde jsme.

V nákladních vagonech nebyly záchody, takže když vlak zastavil, dovolili nám ulevit si na kolejích, kde na nás bylo vidět. Tenkrát jsem zažila nejpotupnější ponížení za všechny ty roky, co jsem byla v lágrech.

Když jsem seděla na bobku a močila, přišla zezadu esesačka, botou do mne kopla a já jsem spadla obličejem do louže své moče. Když o tom nyní píši, znovu zuřím a cítím stud. Bylo to nesmírně ponižující a zahanbující. Snad ani zvíře nezaútočí na soupeře ve chvíli, kdy vykonává svou potřebu.

Vlak nás dovezl do jakéhosi malého města. Z nádraží jsme pak šly v pětistupech dlouhou silnicí k bráně koncentračního tábora Bergen-Belsen.

BERGEN-BELSEN

Na pokraji smrti hladem

Na rozdíl od Osvětimi nebyly ploty v Bergen-Belsenu nabité elektřinou.

Baráky byly dřevěné, uvnitř bez paland či jiného nábytku. Denní rutina se nám zdála být zpočátku známá: dvakrát denně apel s počítáním vězňů, kteří museli stát v pětistupech; živí stojící v pozoru, mrtví na zemi. Jednou denně se rozdělovalo jídlo: jedna naběračka polévky.

Ve všech vyhlazovacích, koncentračních i pracovních táborech, které jsem po Terezínu poznala, byla polévka jediné vařené jídlo, jež vězni dostávali. Obdrželi jsme k ní občas kousek chleba. V Bergen-Belsenu však vydávali již jen polévku.

Každý den kolem poledne byl před baráky umístěn velký sud, který přinesli dva šťastní vězni.

Postavili jsme se do fronty s miskami nebo čímkoli jiným, co bylo vhodné jako nádoba k jídlu, se lžící zastrčenou za provázek, sloužící coby pásek, jako tomu bylo v předchozích táborech, nebo ukrytou někde v šatech.

Každý z nás se snažil stát blíž ke konci fronty, avšak ne zcela na konci, protože kdyby polévka došla dřív, než by přišel na řadu, zůstal by bez jídla celý den. Stát na začátku byla také špatná volba. První totiž často dostali jenom tekutinu bez kousku něčeho pevného.

S Margitou jsme však stále měly náš tajný poklad – cigarety. Dávaly jsme si pozor, aby o něm nikdo nevěděl, abychom měly jistotu, že nás ve spánku nikdo neokrade. Když jsme přijely do Bergen-Belsenu, náš poklad jsme zprvu nevyužily. Šetřily jsme si ho na nejhorší časy. Ptaly jsme se samy sebe, jestli vydržíme hlad ještě další den. Odsouvaly jsme výměnu cigaret na dobu, kdy by se potřeba jídla stala ještě naléhavější.

Po dvou či třech dnech od našeho příjezdu došlo v táboře k podivné změně. Dozorci nás náhle přestali počítat a vodová polévka začala přicházet nepravidelně. Nyní nastal ten pravý čas na handlování.

Jednou nebo dvakrát se nám to povedlo. Skutečně jsme výměnou za několik cigaret dostaly porci polévky. Pak však výdej polévky skončil a naše cigarety nebylo za co vyměnit. Všichni byli hladoví. Nikdo neměl jídlo, dokonce ani kápové. Celá struktura tábora se zhroutila.

V noci jsme nad obzorem pozorovaly záblesky explozí a v dáli jsme slyšely dunění dělostřelectva. Zdálo se nám, že ho slyšíme stále blíž a blíž.

Fronta se přibližovala. Denně umíraly stovky lidí. Skoro jsme nedoufaly, že nás osvobození zastihne včas.

Poprvé jsem si hrozbu své blízké smrti uvědomila ve chvíli, kdy jedna z našich žen, ležící jen tři kroky ode mne, nemohla ráno vstát. Měla oteklé nohy. Otoky jsme měly všechny, avšak stále jsme byly schopné chůze. Ona jen ležela na zádech a naříkala, oči zavřené. Těžce dýchala.

Některé z žen se kolem ní shromáždily, mluvily na ni a povzbuzovaly ji. Říkaly jí, že to přejde, že jí zase bude líp. Zaslechla jsem však, co jedna z nich řekla, když byla z jejího doslechu: „To je konec.“

Tak takhle se umírá hladem, pomyslela jsem si. A věděla jsem, že se to samé stane nám všem.

Nebyl to první člověk, kterého jsem spatřila umírat. Viděla jsem lidi poznamenané smrtí v Osvětimi. Mnohokrát. Byl určitý okamžik, kdy u vězně nastala změna k horšímu. V jednu chvíli byl ještě lidskou bytostí a pak se náhle změnil v trosku. Jako by se ho dotkla sama smrt. Oči měl prázdné, bez výrazu. Dokázal ještě mechanicky fungovat, dokonce i pracovat, avšak jakýmsi ochablým způsobem. Poklesla mu ramena, jako by už neměl páteř. Skoro nepromluvil, nic ho nezajímalo, dokonce ani jídlo. U nosu mu neustále visela kapička, kterou se ani nenamáhal utřít. Vzdal to a přestal bojovat o přežití. Tito lidé vždycky velice rychle umírali. Měli své jméno, říkalo se jim musulmani.

Teď se totéž dělo v mé bezprostřední blízkosti. Už to ale nebyli staří lidé či lidé středního věku, ale mladé ženy kolem mě a já cítila, že to samé čeká i mne.

Málem se to stalo i mé mamince. Tři, čtyři dny po našem příjezdu do Bergen-Belsenu maminka nechtěla ráno vstát. Seděla na zemi, neumytá, neučesaná. Cítila jsem se hrozně. Chtělo se mi brečet. Začala jsem ji prosit, přemlouvat, naléhat „Jak to vypadáš? Neumyla sis obličej. Učeš se! Vzchop se!“ Věděla jsem, že by se z ní mohla stát musulmanka a ta představa pro mne byla nesnesitelná. Naštěstí se mi ji podařilo vzchopit. Sebrala se a s mou pomocí vydržela.

Nesmírně se mi v tu chvíli ulevilo.

Vnímání věku se v koncentračních táborech měnilo. Každý nad čtyřicet byl starý a v Osvětimi neprošel Mengeleho selekcí. Všichni přes třicet byli považováni za lidi středního věku, za mladé pak osmnáctileté až dvacetileté dívky. Nebylo mi tehdy ještě ani šestnáct, a tak jsem i přes to, co jsem viděla kolem sebe, stále podvědomě doufala, že patřím k těm málo lidem, kteří mají největší šanci zůstat naživu.

Krátce poté, co přestalo být vydáváno jídlo, došlo v táboře k další změně. Nastalo ráno, kdy nebylo vidět žádného dozorce. Zpočátku si žádná z nás neuvědomila, co se stalo. Hodiny míjely a v táboře se stále neobjevoval žádný Němec. Jen ve všech strážních věžích v rozích tábora stáli maďarští vojáci se samopaly. Říkalo se, že to jsou Volksdeutsche, vojáci z okupovaných zemí, kteří dobrovolně slouží v německé armádě. Byli krutější než sami Němci.

A pak nám to náhle došlo. Němci vzali do zaječích. Uzamkli nás, vmísili se mezi civilisty a utíkali jako o život pryč. Tak to je pravda, Spojenci se blíží. Byla to nyní jen otázka dní, možná hodin, než přijdou.

Co se začalo dít pak, je nepopsatelné. Schází lidská slova, která by vyjádřila to peklo. Leč chci se o to pokusit, protože musím.

Toho dne, kdy nás dozorci opustili, přestala téct voda. Jestli uzavřeli hlavní přívod, nevím, ale domnívám se, že ano. Nebyla tam vůbec žádná voda.

Pak jsme si všimly, že se některé ženy scházejí u latríny. Shromažďovaly se u vchodu a draly se dovnitř. Někdo tam objevil netěsný kohoutek, z něhož kapala voda. Roura vedla podél zadní stěny, nad jámou plnou páchnoucích exkrementů vězňů, kteří téměř všichni trpěli průjmem. Dosáhnout na kapající vodu znamenalo přehodit jednu nohu přes žumpu, opřít ji o stěnu a přidržovat chvíli nádobu, aby se nabralo pár kapek. Pokud měl někdo štěstí, že vlastnil něco, co mohl pod kohoutek nastavit. Tak jsme se postavily do řady a čekaly celé hodiny, až přijdeme na řadu, protože jsme si uvědomily, že nemá smysl se prát.

Nevím, kolik bylo v táboře lidí. Byl rozdělený do několika oplocených částí, mezi nimiž vedla cesta. V naší části bylo snad osm či deset baráků.

Když jsme přijely z Hamburku, našly jsme v táboře vězně mnoha národností. Naše skupina přišla poslední.

Jednou z vězeňkyň, které jsme tam potkaly, byla česká dívka jménem Eva Krausová.

Trasa její deportace byla jiná než naše. Z Prahy byla poslána rovnou do polského ghetta v Lodži. Dozvěděly jsme se od ní, co se stalo s českými Židy, kteří byli deportovaní „na Východ“ v roce 1941. Většina z nich zemřela. Ona byla převezena do dalších táborů a z jednoho z nich se pokusila uprchnout. Chytili ji a skončila v Bergen-Belsenu. V naší skupině našla ke svému překvapení a radosti svou tetu Marii Krausovou, shodou okolností matku mého budoucího manžela.

Shledávám, že jako vždy odbíhám od tématu. Odvracím se od toho, co si nechci pamatovat, či spíše něco ve mně si nechce pamatovat.

Je to jakýsi obranný mechanismus, jenž odvádí mé myšlenky jiným směrem.

Žádná voda a žádné jídlo. Byly jsme zavřené, ponechané na pospas jisté smrti.

Blízko plotu ležela hromada tuřínu, Dorschen, krmiva pro dobytek. Musel tam být už dlouho, protože pach hniloby pronikal do okolí. Stále však byla naděje, že tam zbyly i nějaké poživatelné kousky. Nejprve jsme si kvůli dozorcům na věži netroufaly přijít blíž. Pak ale hlad přiměl některé ženy k odvaze. Pokusily se připlížit. Podařilo se jim to. Začaly smrdutou hromadu prohrabávat.

V tu chvíli jsem zatahala Margitu za ruku: „Pojď, taky to můžeme zkusit.“ Opatrně, krok za krokem, jsme se začaly k hromadě přibližovat. Skutečně jsme se dostaly blíž. Nic se nestalo. Zdálo se to být bezpečné. Zápach byl odporný, avšak ženy sem tam vytáhly tuříny, které byly shnilé jen zčásti.

Najednou jsme však zaslechly výstřely. Dozorce nás spatřil. Možná, že nás pozoroval celou tu dobu a jen čekal, až se přiblížíme. Začaly jsme s Margitou utíkat, ale neměly jsme už žádnou sílu. Upadly jsme a ležely natažené na zemi. Ostatní dívky se také sesuly, ale některé už nikdy nevstaly.

Nakonec se nám podařilo s Margitou odplazit pryč. Žena hned přede mnou byla zabita. Nerozhlížela jsem se kolem sebe. Všude už leželo tolik mrtvol, že nebylo poznat, kdo byl mrtvý už předtím a kdo byl zastřelený právě v tuto chvíli.

Mrtví leželi všude. Nebyl nikdo, kdo by je pohřbil.

Zpočátku se mrtvoly sbíraly a skládaly jedna na druhou. Některé byly oblečené, většina byla nahá. Jejich nahota však neurážela, asi tak jako neuráží nahota malých dětí. Genitálie nevyvolávaly stud. Mrtvá těla ztratila veškerou sexualitu. Údy byly jen kosti bez masa pokryté kůží. Kolena a lokty trčely z hromad v nesourodých úhlech jako uzly lana. Většina mrtvol měla oči otevřené, prázdné a bez výrazu. Vymykalo se vší představivosti, že tyto oči někdy viděly. Brady visely vykloubené, ukazujíce dutiny zčernalých hrdel. Někteří z mrtvých se tak zmenšili, že šaty vypadaly prázdné a jen scvrklá hlava dokazovala, že uvnitř těchto hadrů vězí nějaké tělo.

Od zmizení dozorců do příchodu britské armády, během těch několika málo dní, byl celý pozemek tábora pokryt exkrementy a mrtvolami. Zesláblí vězni již neměli sil dojít na latrínu a ulevovali si, kdekoli seděli či leželi. Ve svých exkrementech také umírali. Během krátké doby člověk nemohl vyjít z baráku, aniž by nemusel překračovat mrtvoly, a vyhýbat se zbytkům krvavých výkalů bylo také téměř nemožné.

Vy, kdo toto čtete, se jistě sami sebe ptáte, jak je možné prožít takové hrůzy a nezešílet. Lze to. Zdá se, že příroda má své cesty, jak uchránit mysl člověka před nejhorším infernem.

Necítila jsem smutek ani lítost. Necítila jsem vůbec nic. Rozum mi říkal, že to, co vidím, je otřesné, mimo lidské chápání, ale necítila jsem nic. Všechny emoce byly potlačeny. Pohybovala jsem se, překračovala těla, posedávala jsem s Margitou a maminkou na zemi, mluvila jsem s nimi, viděla jsem lidi kolem sebe padat k zemi a umírat, slyšela jsem poslední vzdechy umírajících. Avšak necítila jsem ani bolest, ani lítost, nelitovala jsem dokonce ani sama sebe. Existovala jsem jen na biologické úrovni, zbavena veškeré lidskosti.

Ne. Mýlím se. Přátelství přetrvalo. S Margitou jsme si stále byly vzájemnou oporou. A stále jsem se také starala o maminku a snažila se ji povzbudit. Nevzpomínám si na ten pocit, ale asi jsme pořád v koutku duše doufaly v záchranu, když jsme slyšely blížící se frontu.

Mé emoce tedy nebyly úplně mrtvé. Byly jen téměř všechny uvězněné, zmrazené někde uvnitř, nyní nedosažitelné, avšak chráněné před naprostým vymizením. Zůstaly v mé paměti stejně jako dávný zážitek, kdysi prožitá zkušenost, vzdalující se v mysli do vzpomínek, otupená, bez barvy a chuti.

Byla jsem si vědoma toho, že to, co vidím, je nevýslovná hrůza. Leč tato znalost nebyla spojená ani se sebemenší stopou emocí.

Den před osvobozením jsem seděla s Margitou na samém konci tábora, trochu dál od strážních věží a baráků. Svítilo slunce a bylo teplo. Kolem nás neležely žádné mrtvoly. Seděly jsme na písčité zemi a nasávaly hřejivé teplo. Tu a tam posedávaly na zemi ještě další skupinky žen, ale nebyly příliš blízko nás, takže jsme měly vzácný, po léta neznámý pocit soukromí.

Začaly jsme se svlékat a hledat vši. Dělaly jsme to pomalu, pečlivě, prohlížely jsme vnitřní švy oděvů, kde se vši obvykle skrývaly. Když jsme je našly, rozmáčkly jsme je mezi nehty palců, jak jsme se to naučily v jednom z předchozích táborů. Když jsme odvšivily první kus oblečení, rozložily jsme ho na slunci. Pak jsme si sundaly další kus a zase ho obrátily naruby. Nakonec jsme obě seděly do půl těla svlečené a pociťovaly slast slunečních paprsků prohřívajících naše těla i úlevu, že až se zase oblečeme, nebudou v oděvu žádné vši.

Byly jsme příšerně hubené. Ještě ne tak jako musulmani, ale skoro. Zmizela nám prsa. Je zajímavé, jak dokáže být tělo samo úsporné. Nejdřív jsme přestaly v terezínském ghettu menstruovat. Jako by se tělo rozhodlo, že ztráta krve je zbytečným plýtváním, když je náhrada nejistá. Pak začaly mizet jednotlivé vrstvy tuku. Když byl všechen spotřebován, mizelo zaoblení břicha, až se celé propadlo. Vypadalo jako mísa a kosti boků jako ucha. Pak začalo mizet maso z paží a nohou. Když jsem stála s nohama u sebe, mohla jsem mezi stehny vodorovně prostrčit rozevřenou dlaň.

Už jsme nepociťovaly hlad. Místo toho jsme byly v jakémsi stavu malátnosti. Přestaly jsme se soustředit pouze na jídlo. V ústech jsme už dlouho nic neměly, dva, tři dny, už si to nevybavuji. Cítila jsem se lehce, uvolněně, dokonce povzneseně. Slunce bylo báječné.

Kousek od nás seděla v chumlu nějaká skupina. Bylo to několik cikánských žen. Cikáni byli nacisty pronásledovaní stejně jako my Židé. Setkali jsme se s nimi už v Osvětimi a byli také zde v Bergen-Belsenu. Čtyři nebo pět žen sedělo v kruhu. Uprostřed měly v písku prohlubeň, ze které vycházel obláček dýmu. Margitu to zaujalo. Vstala a šla se tam podívat. Byla zvědavá, co tam dělají.

Když se přiblížila, odháněly ji. Zastavila se pár kroků od nich, ale ony na ni začaly křičet a hrozit jí. Něco v té díře hlídaly a nedovolily jí, aby se přiblížila. Margita se vrátila a tiše se posadila. Pozorovaly jsme cikánky dál a ony se také párkrát podívaly naším směrem.

Teď jsme také začaly vnímat vůni, která odtamtud přicházela. Měly tam ohýnek a něco na něm vařily. Vonělo to dobře. Zdálo se nám, že to musí být nějaká polévka. Vůně mě přitahovala, ale měla jsem strach se přiblížit.

Po chvíli jsme s Margitou vstaly a vydaly se směrem k barákům. Dělaly jsme, že se skupince vyhýbáme a že nás už nezajímá. Pak jsme se ale otočily a prošly těsně kolem nich, abychom jídlo zahlédly. Ano, měly tam plechovku, která sloužila jako hrnec, a uvnitř se něco vařilo. Když jsme kolem nich procházely, zmlkly jsme. Viděly, že se nezastavujeme, tak na nás už nekřičely.

Margita nepromluvila. Až po chvíli se mě zeptala: „Viděla jsi to?“ Odpověděla jsem jí, že jsem nepoznala, co v té plechovce vařily. A ona opakovala: „Ty jsi neviděla, co to bylo?“ Po chvíli řekla: „Byla to játra“.

Na tuto událost jsem už dávno zapomněla. Detaily si vybavuji až nyní, když o tom píšu. Co mi dnes přijde nápadné, je absence jakékoli mé reakce. Ani hnus, ani hrůza. I přesto, že mozek zaregistroval, co jsem právě viděla. Byla jsem svědkem kanibalismu.

Nevím, co bych udělala, kdyby mě cikánky pozvaly, abych se k nim přidala. Dnes doufám, že bych odmítla, ale nejsem si jistá. Margita a já jsme o tom už nikdy nemluvily.

Osvobození

Muselo to být další den, kdy přišli Britové, protože kdyby to bylo později, už bych nedokázala chodit.

Nejdřív jsme uslyšely hlas z amplionu, ozývající se od hlavního vstupu do tábora. Ačkoli to bylo něco nového, nikdo neprojevoval zvědavost. Vstát ze země vyžadovalo příliš velkou námahu. Hlas se blížil a neustále opakoval nějaké hlášení.

Náhle jsme si všimly, že v sousedních částech tábora začíná být nějak rušno. Ležící postavy, které ještě nebyly mrtvé, zvedaly hlavu a naslouchaly. Některé vstaly a šly k plotu, odkud byl výhled na hlavní cestu. Slyšely jsme také radostné výkřiky. Nyní již bylo jisté, že se děje něco neobvyklého.

A pak jsem to spatřila i já. Bylo to zelené vojenské vozidlo s bílým symbolem na dveřích, ale nebyl to hákový kříž. Na střeše mělo přimontovaný amplion a uvnitř seděli vojáci v neznámých uniformách. Jeden z nich opakoval v několika jazycích do amplionu větu: „Jste osvobozeni, jste volní. Jsme britská armáda a přišli jsme vás osvobodit.“

Možná, že to říkali trochu jinak. Mám výpadky paměti, zejména pokud jde o vyslovená slova. Pamatuji si mnohem lépe obrazy. Vidím ženy shromážděné u plotu. Ty, jež měly ještě dost síly, aby projevily nadšení. Nicméně většina z nás jen dál ležela apaticky na zemi. Některé z žen se alespoň slabě usmívaly. Chápaly, že se děje něco dobrého.

I já jsem to tušila, ale neradovala jsem se. Cítila jsem jen jakýsi druh úlevy, že od nynějška bude všechno lepší a dostaneme jídlo. V táborech si člověk nikdy nedělal velké naděje. Poznaly jsme, že naděje na něco pozitivního se nikdy nenaplnily. Každý den, každý měsíc, každý rok dosud přinášel jen horší a horší utrpení. Člověk se vzdal veškeré naděje na zlepšení, dávno bylo potlačeno očekávání něčeho dobrého. Považovaly jsme to nejen za bláhové, ale bylo to i škodlivé, protože pro nás bylo stále těžší unést další zklamání. Čím hlouběji člověk poklesl na duchu, tím více snahy musel vynaložit, aby se vzchopil a kráčel dál. Neměly jsme již sílu být optimistické.

Některé ženy se pokusily otevřít bránu a dostat se na hlavní cestu, ale zjistily, že je zamčená jako dřív. Svoboda byla stále ještě cosi abstraktního, vzdáleného. Budeme muset trpělivě čekat. Ampliony totiž začaly hlásit: „Zůstaňte v klidu. Dostanete jídlo a nemocní budou ošetřeni. Musíte zůstat v karanténě, abychom zabránili epidemii. Budete posláni do svých domovů, jakmile budete zbaveni nákazy.“

Přes veškerou dobrou vůli udělali Britové fatální chyby, jež způsobily smrt mnoha dalších obětí, než se situace začala konečně zlepšovat.

Hned první den totiž začali rozdělovat jídlo z vlastních vojenských zásob. Neuvědomili si, co udělá jejich konzervované maso a fazole s vyhladovělými strádajícími těly. Přejedení mělo na organismus fatální účinky a ti, co hned po jídle začali zvracet, byli těmi šťastnějšími.

Má praktická, rozumná maminka rezolutně prohlásila: „Vy dvě nebudete jíst nic, co neschválím.“ Z dostupných konzervovaných potravin mi s Margitou dovolila jíst dvě – jedna bylo sušené mléko a druhá cukr. Vysvětlila nám, že musíme být nesmírně opatrné a každou snědenou lžíci z každé konzervy musíme proložit dlouhými přestávkami, aby se náš zažívací trakt naučil zase fungovat.

Tak jsme my tři seděly na zemi, lízaly tu lahodnou směs cukru a sušeného mléka a nechávaly ji dlouho v ústech, aby se pomalu rozpouštěla. Slíbily jsme mé mamince, že se budeme jejími radami řídit, přestože jsme viděly ostatní okolo nás, jak se cpou lákavými dobrotami.

Filmový dokument

Když příslušníci britské armády v dubnu 1945 osvobodili náš tábor, nevěřili svým očím. Slyšela jsem to od nich mnohokrát. Narazili na tábor zcela nepřipraveni. Bylo jim hned jasné, že až budou vyprávět, co viděli, nebude jim nikdo věřit. Rozhodli se proto všechno zdokumentovat filmem.

Pohled na tábor v prvních dnech po osvobození. Pohřbívání těl do hromadných hrobů. Slavnostní zapálení baráků plných vší a zamořených tyfem, zatímco bývalí vězni a vojáci vše sledují z bezpečné vzdálenosti.

Film jsem poprvé viděla v roce 1986. Už jsem zapomněla pach tisíců mrtvol. Asi jsem na to tenkrát byla zvyklá a přestala jsem to vnímat. A teď tu byly záběry na mrtvé. Tak, jak jsem je vídala, s těmi zkroucenými údy a zapadlými očními důlky. Britové rozkázali přivést německé civilisty z blízkého města, spolu se starostou, aby viděli na vlastní oči, jaká zvěrstva spáchal jejich národ. Drželi si u nosu kapesníky a odvraceli zrak. Další záběr ukazuje esesačky, seřazené před baráky, tlusté, uniformované, prsaté bestie. Vidím britské vojenské vozidlo s amplionem na střeše jedoucí po hlavní táborové cestě. A záběr na tváře vězeňkyň za plotem. Je to možné?

To děvče v tmavých šatech s odulým obličejem. Jsem to já? Ano, myslím, že jsem to byla já, a ta menší hned za mnou vypadá jako Margita. Obličej je nezřetelný, ale vlasy mi připadají známé…

A film pokračuje. Obřad zapálení tábora. Buldozery hloubící zem pro jeden z masových hrobů. Němečtí dozorci, bez čepic, ve svých dříve nažehlených uniformách, nyní špinavých a zmačkaných, vláčejí rozkládající se těla za ruce a nohy do jámy…

Britové nařídili esesákům pohřbít tisíce těl.

Tento hrůzný úkol byl pro mne trochu zadostiučiněním. Vidět vysoce postavené a mocné nadlidi, nyní ponížené a degradované, jak tahají mrtvoly – některé už v rozkladu. Vzpomínám si, jak tam němečtí civilisté zírali s otevřenými ústy, vrtěli hlavou a neustále opakovali: „Wir haben nichts gewusst.“ My jsme nic nevěděli.

Možná, že to zní politicky nekorektně, ale já opravdu věřím, že to mnoho Němců skutečně nevědělo. Tábor sám byl dost daleko od německého osídlení a vstup na příjezdovou cestu byl zakázán. Žádný poslušný Němec by se nepokusil jít na místo, které je verboten.

Dobrovolnice

Několik dní po našem osvobození začalo táborem opět projíždět známé vozidlo s tlampačem. Britská armáda hledala lidi, kteří by překládali z němčiny do angličtiny a naopak. Stejně jako všichni ostatní jsem i já chtěla dostávat cigarety a čokoládu od vojáků.

Tak jsem začala spolu s dalšími dívkami pracovat pro britskou armádu.

Ze tří děvčat, která se dobrovolně přihlásila jako tlumočnice, jsem byla jediná umístěna na práci do kanceláře. Druhá dívka, Eva Krausová, byla přidělena k důstojníkovi s džípem, jenž dohlížel na pohřbívání mrtvol do hromadných hrobů. Celou dobu jezdil kolem tábora a Eva tlumočila jeho rozkazy Němcům, našim bývalým dozorcům. Jméno třetího děvčete si nepamatuji, vím jenom, že pocházelo z Brna.

Dostala jsem bílou pásku s písmenem „i“, kterou jsem nosila na rukávě. Němčina nebyla problém, to byla moje mateřština. Ale tvrdit, že umím dobře anglicky, byla naprostá chucpe neboli opovážlivost z mé strany. Přidělili mne k důstojníkovi, jenž úřadoval poblíž hlavního vchodu do tábora, na bývalé komandatuře. Zpočátku jsem mu nerozuměla ani slovo, ale pak začal mluvit pomalu, což mi velmi pomohlo. Byl ke mně nesmírně laskavý.

Všichni důstojníci, ale i řadoví vojáci byli dosud v šoku z poměrů, v jakých nás v táboře nalezli, a snažili se naše utrpení co nejvíc zmírnit. Dávali nám například různé dárky. Cokoli je napadlo. Dokonce nám dávali i peníze, které pro nás ovšem neměly žádnou cenu.

Když jsem nastoupila do práce, sundal důstojník své hodinky a chtěl mi je věnovat. Byla jsem z toho v rozpacích a nepřijala jsem je. Místo toho jsem ho ale poprosila o cigarety, Hned otevřel skříň stojící v místnosti a odhalil bohatství skryté uvnitř. Nacházely se tam spousty cigaret, krabice s Woodbines, Craven A a Navy Cut – příděly pro vojsko. Řekl mi, že si mohu vzít tolik cigaret, kolik jen budu chtít. Nejen teď, ale kdykoli do budoucna. Sáhla jsem po dvou balíčkách, nechtěla jsem vypadat jako chamtivec. Navíc vědomí, že mohu svůj poklad denně doplňovat, bylo samo o sobě báječnější než pocit vlastnictví.

Několik dní po osvobození nás Evin důstojník vzal vojenským džípem ven z tábora na výlet. Když jsme míjely stráž u brány, musely jsme se v autě skrčit, aby nás neviděla. Vězňové měli přísný zákaz opouštět tábor, protože tyfová epidemie nabývala neuvěřitelných rozměrů. Lidé umírali a tábor byl proto stále v karanténě. Důstojník byl však mladý a k tomu dobrodruh, a tak jsme se po mnoha letech opět ocitly za dráty, venku v otevřené krajině.

Byl květen nebo možná ještě duben. Třešně podél silnice byly v plném květu. Viděly jsme vesničky, tu a tam v dálce nějakou samotu, pole se začínala zelenat a všude kolem nás panoval tak nebeský klid a idylický mír, beze stop války nebo bombardování, že jsme si pomyslely, že to ani nemůže být pravda. Zdálo se nám to neskutečné. Jedeme jen několik mil od nejhoršího pekla, jaké si lidská fantazie ani nedokáže vymyslet, a pro lidi v okolí život plyne nerušeně dál. Válka je nezasáhla, roční období se střídala jako obvykle. Pravda, možná, že muži byli povoláni do armády a asi museli všichni odevzdávat své výrobky vládě. Co to však bylo ve srovnání s tím, co jsme musely přetrpět my?

Důstojník zastavil u jednoho statku. Vyšla německá hausfrau a on ji požádal o vejce. Nerozuměla mu. Pokrčila rameny a mávala odmítavě rukama.

Promluvila jsem na ni německy: „Er will Eier.“ Chce vejce. Začala naříkat: „Wir haben keine Eier, wir haben selbst Hunger.“ Nemáme vejce, sami jsme hladoví.

Důstojník ale vyštěkl rozkaz a ona okamžitě ztichla. Zašla do kurníku a vyšla ven s několika vejci v zástěře. Byla to první čerstvá vajíčka, která jsem po čtyřech letech viděla.

Pokaždé, když začínám mluvit o holocaustu, táhne mě to vyprávět o těchto poválečných zkušenostech, které, ačkoli přímo spojeny s naším utrpením, jsou jen malicherné. Jako bych byla schopná dotknout se jen okrajů rány, a nikoli rány samotné. Napadají mě snesitelnější zážitky, humorné náhody, projevy přátelství, v podvědomé snaze o potlačení těch, kterým nedokážu čelit tváří v tvář. Avšak cítím, že i s těmi strašnými scénami se musím vypořádat. Také jsou pravdivé, ony hrůzné obrazy skryté v štěrbinách paměti. Musím překonat své zábrany a vynést je zpět na světlo vědomé reality.

Bubi

Před osvobozením zůstal v táboře určitý počet dozorců a dozorkyň. Britové je vzali do vazby. Nebylo jasné, zda patřili k SS, protože neměli na svém oblečení žádné odznaky hodnosti. Patrně si je sami odstranili, aby vypadali v očích Britů méně odpovědní.

Vůči Britům se dozorci chovali poslušně, skoro podlézavě. Mrtvoly nosili se zjevnou nechutí ve tváři, avšak netroufli si stěžovat nebo práci odmítnout.

Dozorkyně mrtvoly nepřenášely. Byly zavřené v několika místnostech téže budovy, kde jsem pracovala, a můj důstojník je jednu po druhé vyslýchal.

Mým úkolem bylo překládat důstojníkovy otázky do němčiny a odpovědi dozorkyň do angličtiny. Šlo to pomalu. Nejen kvůli mé angličtině, ale zejména proto, že se Němky snažily svou odpovědnost minimalizovat. Říkaly, že pouze vykonávaly nařízení shora. Žádná z nich nepřiznala, že by kdy sama dala nějaký přímý rozkaz k týrání vězňů či vězně sama mučila nebo mlátila. Chovaly se mnohem sebejistěji než muži.

Můj důstojník, jehož jméno jsem už dávno zapomněla, mi vysvětlil, že děláme jen předběžný výslech. Museli jsme zapsat jejich osobní údaje, hodnost a stručný přehled zaměstnání. Později měly být předány do skutečného vězení a obžalovány u speciálních válečných soudů. Vyslechli jsme jich několik denně, až přišla na řadu Bubi.

Byla mladá, dvacet pět nebo dvacet šest let, vysoká a štíhlá, s docela hezkým kulatým obličejem a velice krátkými tmavými vlasy s pánským sestřihem. K naší pracovní skupině byla přidělena už v Neugrabenu, tedy o něco dříve než ostatní sadistické esesačky.

Bubi byla ale jiná. Občas na nás promluvila, dělala i vtipy, a ačkoli nosila hůl, nikdy ji nepoužila. Nekřičela na nás ani nás nebila. Nenosila pláštěnku jako ostatní. Jen uniformu, sukni a krátký přiléhavý kabátek.

V Neugrabenu jsem byla ubytovaná ve stejné místnosti s Lotkou, nejhezčí z nás všech. Byla tak krásná, že si jí každý všiml, i když stála v řadě neupravených a umolousaných žen, oblečená ve stejných hadrech a se stejně rozcuchanými vlasy jako ostatní. Díky své kráse se jí ve všech táborech dostávalo lepšího zacházení než nám. Byla o několik let starší než já, ale chovala se ke mně přátelsky a říkala mi Didi, což se mi líbilo. Po celou dobu s námi bydlela i její maminka, která žila ve stínu své nápadné dcery, tiše ji obdivujíc.

Bubi to zaonačila tak, že byla občas přidělena ke skupině, kde Lotka pracovala. Do práce i nazpět pochodovala ve svých černých jezdeckých holínkách vedle ní, občas se s ní chvíli bavila a pohrávala si při tom s holí. Časem se osmělila a zůstávala s Lotkou delší dobu a v těsnější blízkosti, až ji nakonec začala navštěvovat v naší ubikaci. Bylo jasné, že to, co se o ní povídá, je pravda. Byla lesbička.

V místnosti plné dvoupatrových paland nás bydlelo asi pětadvacet. Lotčin kavalec byl v tmavém koutě, v pravém úhlu od mého. Spala na dolním kavalci.

Když za ní přišla Bubi poprvé, všechny jsme si myslely, že nás jde zkontrolovat. Ztuhly jsme v tu chvíli hrůzou, protože jsme netušily, co nás čeká. Ona však nenuceně řekla: „Pokračujte!“, krátce s Lotkou promluvila a odešla. Tyto své večerní návštěvy opakovala stále častěji a zůstávala déle. Po nějaké době u nás začala trávit celý večer. Seděla na Lotčině kavalci a šeptem si s ní povídala. Lotka ležela na zádech, schovaná v temném koutě, a čas od času propukla v smích.

Lotka určitě nebyla lesbička a nemyslím si, že jejich vztah zašel dál, než jsme viděly. Avšak který vězeň by si dovolil odmítnout tak mocnou osobu, jako byl dozorce SS? Kromě toho bylo užitečné mít výše postaveného přítele, jenž vás může vyřadit z nejhorších pracovišť nebo vám dá trochu jídla navíc. Většina žen byla ochotná udělat pro krajíc chleba cokoli, natož něco tak nepatrného jako potěšit nějakou Bubi.

Poté, co většina esesáků uprchla z Bergen-Belsenu a nechali nás zavřené bez jídla a vody, objevila se v našem baráku nová vězeňkyně – Bubi. Neviděly jsme ji od příjezdu do tábora. Posadila se bez vysvětlení na zem vedle Lotky a usmívala se. Měla na sobě civilní šaty a nebýt její oblé, zdravé tváře s krátce zastřiženými vlasy, byla by od nás k nerozeznání.

Nikdo si jí moc nevšímal. Pravda, mohlo nás udivit, že se rozhodla dobrovolně trpět s námi, riskovat hlad, infekci a vši, když nemusí. Napadlo mne, že třeba Lotku tolik miluje, že se od ní nechce za žádnou cenu odloučit. Byly jsme však v těch posledních dnech před osvobozením už tak letargické a lhostejné, že nám bylo vlastně jedno, co Bubi přimělo, aby se k nám přidala.

Když nás ale Britové osvobodili a věděly jsme, že nás brzy nakrmí a pošlou domů, začaly jsme opět uvažovat, co s Bubi udělat. Diskutovalo se. Někdo říkal, že ji musíme předat Britům a odhalit její skutečnou identitu. Byla to přece esesačka a neměly bychom ji chránit. Jiné z nás jim ale oponovaly, že bychom měly být zticha a nechat věcem volný průběh, abychom jí nějak oplatily to, že s námi vždycky jednala slušně. Pravděpodobně ji stejně najdou, tak nebuďme práskači.

Nikdy jsem se nedozvěděla, kdo ji vlastně udal. Když jsem ji však spatřila mezi zatčenými esesačkami, mé pocity byly rozpolcené.

Na jedné straně jsem v našich obrácených rolích cítila nesmírné zadostiučinění, pocit spravedlnosti. Já, bývalá vězeňkyně, ponižovaná, vyhladovělá, zbavená lidství, jsem nyní svobodná a v jistém smyslu jsem jí nadřízená. Bývalá dozorkyně, která ještě před několika dny měla moc nad mým životem, je zatčená a patrně bude za své válečné zločiny souzena. Byl to povznášející pocit provázený ovšem vnitřním osobním konfliktem, protože Bubi byla ze všech pachatelů našeho utrpení nejmírnější a nejméně nám škodila. Velitelé, sadističtí dozorci a vrazi se někde skrývají a třeba nebudou nikdy dopadeni a potrestáni. Má se Bubi stát obětním beránkem za takové zrůdy, jako byl třeba Mengele?

Nastalo ráno, kdy přišel na řadu její výslech. Sedla si naproti důstojníkovi, oblečená opět ve své uniformě s rovnou sukní a přiléhavým kabátkem. Já jsem seděla u vzdálenějšího konce psacího stolu. Když mě poznala, zdála se být chvíli zmatená. Naše zraky se setkaly a na její tváři se na okamžik zračila změť pocitů. Nejdřív to bylo překvapení, jež se rychle změnilo v radost, že vidí známou osobu, pak se v ní mihlo vědomí nové podřízené pozice a mého významného postavení, a nakonec se její oči zadívaly prosebně, jako by mě žádala o pomoc a pochopení.

Zvláštní chvíle pominula. Sklopila zrak. Ani jedna z nás nepromluvila.

Nevím, zda se v mých očích také zračilo to, co cítím, avšak v nitru jsem slyšela dva hlasy, oba stejně kategorické: Toto je tvůj nepřítel, neměj s ní slitování a nelituj ji. Jednej s ní tak krutě, jak se jednalo s vámi. Pomsti se za své utrpení. Avšak druhý hlas říkal: Tato osoba ti nikdy neublížila. Nemusí být obviněna. A navíc, jsi jiná než nacisté. Jsi lidská. Nejsi schopná být krutá.

Výslech začal. Uvedla své jméno, věk, adresu a datum, kdy vstoupila do SS. Dávno jsem to zapomněla, kromě skutečnosti, že se samozřejmě nejmenovala Bubi. Všechno jsem překládala přesně a věcně.

Důstojník poté z nějakého důvodu na chvíli opustil místnost a nechal nás o samotě. Vmžiku se ke mně dychtivě otočila a zeptala se: „Hast du eine Zigarette?“ Máš cigaretu?

Mé dilema se náhle rozplynulo. Věděla jsem od maminky, co pro kuřáka znamená být bez cigarety. Vídávala jsem naše ženy sbírat i ty nejmenší nedopalky zašlápnuté podpatkem do země. Opatrně je otevíraly a drobky tabáku balily do kousků novinového papíru. Hořely plamenem a musely se proto velice rychle spotřebovat. Poslední kousíček, který už se nedal udržet v prstech, se přidržoval sponkou na vlasy, aby se neztratil ani poslední šluk. A teď jsem měla k dispozici jakékoli množství cigaret s povolením brát si tak často, jak chci.

Bez zaváhání jsem z kapsy vyndala balíček cigaret a podala jí ho. Sotva si ho stačila schovat do kapsy, když se důstojník vrátil. Ulevilo se mi. Cítila jsem zadostiučinění z mé spontánní reakce, při níž jsem neuvažovala, jestli jednám správně. Hlodala ve mně nicméně myšlenka, že kamarádky by můj skutek asi odsoudili, kdybych jim o tom řekla. Proto jsem o téhle události s nikým léta nemluvila.

Dlouho jsem netušila, co se pak s Bubi stalo. Ani jsem se to nikdy nesnažila zjistit. Musela jsem se postarat o svůj vlastní život a osud našich bývalých dozorců mě tehdy nezajímal.

Až roku 1994 se na mě obrátil německý novinář Rainer Hoffschildt, který se zabýval výzkumem homosexuality v koncentračních táborech, se žádostí, abych mu vyprávěla, co si o Bubi pamatuji. Od něj jsem se dozvěděla její pravé jméno. Řekl mi, že byla odsouzena ke dvěma letům vězení a po propuštění beze stopy zmizela.

Tyfus

Má kariéra tlumočnice netrvala dlouho. Během několika dní se Britům podařilo vše v táboře zorganizovat. Hory mrtvých těl byly pohřbeny. Přeživší dostávali pravidelně jídlo a nějaké oblečení, nemocní byli umístěni v provizorních marodkách. Tábor byl však tak znečištěný, zamořený tyfem a plný vší i jiného hmyzu, že bylo nutné nás odtamtud evakuovat. Nepamatuji si, kdy a jak k tomu došlo, protože jsem v té době už asi byla nemocná.

Vím jen, že jsem ležela nahoře na třípatrové palandě, ve velkém sále s mnoha dalšími ženami. Maminka opatrně balancovala na žebříku a pokoušela se mě krmit nebo mi omývat ruce a obličej. Měla jsem pocit mravenčení v konečcích prstů, které mívám, když mám vysokou horečku.

Stejně jako stovky, možná tisíce dalších vězňů jsem se nakazila tyfem, jemuž se říkalo skvrnivka. Na rozdíl od mnoha ostatních jsem přežila. Později mi maminka řekla, že mě odvezli do nouzové nemocnice, kde, jak viděla, se o mě moc nestarali. Proto mě nechala převézt do pokoje, v němž jsme byly po evakuaci z Bergen-Belsenu ubytovány. Pokoj jsme sdílely s Mausi a její maminkou, s nimiž jsme se znaly z Osvětimi. Přijely s námi ve stejném transportu.

Mausi v Osvětimi pracovala v dětském bloku jako já. Byla však o několik let starší, takže jsme nebyly kamarádkami. Ve skutečnosti se jmenovala Marianne Hermannová, maminka jí však od malička říkala Mausi. Myslím, že většina z nás ani nevěděla, jak se doopravdy jmenuje. Když nebyla poblíž a neslyšela nás, mluvily jsme o její mamince jako o paní Mausové.

Protože jsme spolu žily v jedné místnosti, mohla jsem sledovat vztah mezi Mausi a její matkou. S paní Mausovou to bylo obtížné. Většinou si stěžovala na to či ono, od dcery vyžadovala pozornost a posluhování. Mausi se o ni láskyplně starala, nikdy s ní neztrácela trpělivost, nikdy neprojevila ani stopu podráždění.

Vzpomínám si na čistý pokoj se čtyřmi postelemi, stolem a židlemi. Nacházel se ve druhém patře budovy postavené z červených cihel. Dříve v ní byli ubytovaní maďarští pomocníci SS. Byla součástí areálu plného budov propojených cestami.

V jedné z nich se nacházela velká ústřední kuchyně. Další byla předělána na úřad britské správy. Tam, u velitele britského vojska, začala pracovat má maminka. Bývala za svobodna sekretářkou, stenografkou, kromě němčiny a češtiny ovládala také angličtinu a francouzštinu a uměla psát na stroji ve všech těchto jazycích. Usoudila, že bude užitečné, když si své dovednosti procvičí, protože nás bude muset uživit, až se vrátíme do Prahy.

V pokoji vedle nás bydlela Holanďanka jménem Flora van Praag. Měla pokoj sama pro sebe. Její přítel, britský důstojník, jí někde sehnal piano, na které celé dny hrála veselé taneční i jiné melodie. Po večerech jsme skrze stěnu slyšely jejich smích.

Maminka začala opět kouřit. Měla stejně neomezený přístup k cigaretám jako já. Velitel tábora jí dovolil, aby si kdykoli vzala cigarety z důstojnických zásob skladovaných v jeho kanceláři. Brala si však jen jeden nebo dva balíčky denně. Pár jich vykouřila a zbytek schovala. Našetřila jich hromadu. Každé ráno jich několik vzala a odešla koupit čerstvé maso.

V přízemí protější budovy bydlel člověk, který dvakrát týdně prodával čerstvé hovězí. Byl to podnikavý bývalý vězeň, jenž v okolí nakupoval nebo kradl dobytek. Krávu porazil a maso pak prodával za cigarety.

Jelikož jsme neměly téměř žádné kuchyňské pomůcky, maminka vždy maso rozmělnila nožem. Udělala z něj placičky, které smažila na pánvi na elektrickém vařiči. Koupily jsme ho spolu se dvěma talíři a trochou soli a másla od uklízečky, německé hausfrau, kterou Britové poslali, aby nám uklízela. Zaplatily jsme jí za ně obvyklou měnou, cigaretami. Jak mi tyto báječné hamburgery chutnaly! S jejich pomocí jsem se rychle zotavovala, přibírala na váze a sílila.

Nevím, jak dlouho jsem byla nemocná. Hodně jsem spala, a když jsem se ve světlém a vzdušném pokoji probudila, měla pro mě maminka vždy něco dobrého k jídlu, po němž jsem zase usnula. Den za dnem jsem se cítila lépe a lépe. Nakonec jsem dokázala vstát a ujít pár metrů po chodbě na toaletu a zase zpátky. A pořád jsme měly co jíst. Z ústřední kuchyně jsme dostávaly jídla tolik, kolik jsme jen chtěly. K tomu navíc maminka nakupovala za cigarety všechny možné lahůdky, jako vajíčka a mléko.

Po čase jsem se začala cítit docela dobře, i když jsem byla ještě hodně zesláblá. Během mé nemoci Britové starý koncentrační tábor spálili. Konal se tam smuteční obřad, jehož se zúčastnila řada bývalých vězňů.

Nyní byl čas přemýšlet o budoucnosti, o návratu domů. Abychom mohly odjet z tábora, který byl v karanténě, potřebovaly jsme doklad, že nejsme nositelem tyfové nákazy. O repatriaci se staralo britské velitelství tábora. Každá národnost měla svou vlastní kancelář. Když jsme se šly s maminkou zaregistrovat, zjistily jsme, že britský důstojník byl původem Čech. Zapsal nás na čekací listinu. Autobusů a vlaků převážejících bývalé vězně byl nedostatek. Každých pár dní mohla odjet pouze malá skupinka lidí. V kanceláři jsem si všimla seznamu nezvěstných lidí, mezi nimiž byl i Josef Čapek, bratr slavného spisovatele Karla Čapka. Později jsem se dozvěděla, že v Bergen-Belsenu zemřel.

Mladí vojáci

Život se nám zdál být každým dnem slibnější. Radovaly jsme se ze svobody. Na prostranství mezi budovami armáda organizovala taneční zábavy. Vojáci velice stáli o dámskou společnost. Měli přísný zákaz stýkat se s německými ženami, ale s bývalými vězeňkyněmi to bylo dovolené. Každá z nás si s typicky ženskou vynalézavostí sehnala nějaké šaty nebo sukni a kdo se cítil trochu lépe, chodil tancovat. Dívala jsem se na tanečníky z okna, poslouchala hudbu, ale nepřidala jsem se. Ostýchala jsem se, protože jsem tehdy ještě s mužským nikdy netančila.

Mausi se spřátelila s britským vojenským lékařem Seanem. Často ji navštěvoval a někdy spolu chodili ven. Dokonce se zdálo, že by jim vztah mohl vydržet natrvalo.

Měla jsem také přítele. Jmenoval se Leslie. Nebyl to důstojník. Jen vojín, řidič džípu.

Jednou Sean pozval Mausi na promítání jakéhosi filmu. Leslie se mne také zeptal, zda bych nešla, a já souhlasila. Do kina jsme šli každý pár zvlášť. Leslie nechal jít Seana s Mausi napřed a celou cestu ke kinu jsme kráčeli několik kroků za nimi. Vysvětlil mi, že je nemyslitelné, aby byl britský důstojník spatřen, jak jde vedle prostého vojína. Jméno filmu si pamatuji dodnes. Byla to Lady Hamiltonová. První film po pěti letech, který jsem směla vidět. Nerozuměla jsem ani slovu.

Jednou mě vzal Leslie v džípu na výlet. Jeli jsme letní krajinou, až jsme přijeli do lesa. Na mýtině mezi vysokými stromy roztáhl deku, a když jsme si na ni sedli, začal mě líbat. S vážnou tváří mi řekl, že britští vojáci mají přísně zakázaný styk s Němkami. Jeho záměry byly jasné, ale já jsem se styděla a bála. Kromě dětsky nevinného polibku od spolužáka mě nikdy předtím žádný muž neobjal a nepolíbil. Líbat se bylo v pořádku, ale cokoli jiného pro mne bylo nepředstavitelné. On dost naléhal a ujišťoval mě, že se mi nic nestane. Vyndal něco z kapsy, aby mi ukázal, jak se ochrání, abych neotěhotněla. S hrůzou a se znechucením jsem se odvrátila a začala brečet. V tom okamžiku si musel uvědomit, že jsem ještě nevinné dítě, zarazil se a začal mě utěšovat. Byl velice něžný, osušil mi slzy a choval se jako dokonalý gentleman.

Než Leslie se svou jednotkou odjel, sešli jsme se ještě několikrát. Měla jsem pocit, že se mu od té schůzky v lese více líbím a že si mě více váží.

V den svého odjezdu se se mnou přišel rozloučit. Bylo to velice brzy ráno, takže když tiše otevíral dveře, ještě jsme všechny čtyři spaly. Vzbudila jsem se, když mi diskrétně přetahoval přikrývku přes odkrytý zadek. Řekl, že na něj dole na ulici čeká nákladní auto plné jeho kolegů, on ale přesto vyběhl za mnou, aby mě mohl ještě naposledy vidět. Pak zašeptal sbohem a odešel. Už jsem ho nikdy víc nespatřila.

Taneční lekce

Jednou odpoledne se z amplionu ozvalo hlášení, že jsou zvány všechny ženy na taneční večírek s vojáky. Tentokrát se však nekonal na náměstí, ale v sále v blízkém městě. Rozhodla jsem se, že se zúčastním. Oblékla jsem si černé kalhoty do zvonu (pravděpodobně pocházely ze sbírky německých civilistů, uspořádané na pokyn Britů) a vyšplhala se s ostatními děvčaty na náklaďák. Projely jsme alejemi a dostaly se do malebného městečka s barevnými starými domy s vysokými štíty.

Když jsme vešly do tanečního sálu, nikdo tam nebyl. Podél stěn stály pouze neobsazené židle. Po chvíli však přijeli vojáci a začala hrát hudba. Přišel i taneční mistr, také v uniformě, jenž vyvolával do všech stran povely: otočit se vpravo, otočit se vlevo, střídat partnery… Jeden z tanců, které učil, byl legrační. Slova byla zároveň návodem, jak se máme hýbat.

You put your right hand out, your right hand in, your right hand out.

And you shake it all around.

You do the hokey pokey and you turn around. That’s what it’s all about.

You put your left hand out, your left hand in, your left hand out.

Bylo to moc zábavné a všichni se smáli.

Seděla jsem na židli a kdykoli mě přišel nějaký voják požádat o tanec, odpověděla jsem mu, že tancovat neumím. Uklonil se a šel požádat jinou dívku.

Pak ke mně přikráčel plavným krokem sám taneční mistr. Odpověděla jsem mu stejně jako ostatním. On ke mně natáhl paži, vytáhl mě ze židle a řekl: „Já jsem učitel tance a já tě povedu.“

Samozřejmě jsem se začala dívat dolů na nohy, abych viděla, co mám dělat. On mi ale zvedl bradu nahoru a řekl rezolutně: „Nekoukej se dolů!“ Pevně mne uchopil a začal se mnou tančit.

Bylo to překvapivě snadné. Nohy hned samy uměly dělat správné kroky a na konci prvního kola jsem už měla více sebedůvěry. Mistr se mnou tančil ještě několikrát, když právě nemoderoval, a mě to moc bavilo.

Byla jsem pyšná, že tančil jenom se mnou.

Od té doby jsem další taneční hodinu neměla. Nepotřebovala jsem ji.

Švédsko

Maminka si dělala velké starosti o naši budoucnost. Stále přemýšlela, jak to zvládneme. Nic jsme neměly. Ani domov, ani manžela a otce, který by se o nás postaral. Předpokládaly jsme, že vyjma tety Máni z naší blízké rodiny asi nikdo nepřežil. Neměly jsme ani majetek, ani peníze. Všechno, co jsme jako rodina vlastnili, nacisté zabavili. Naše skromné bankovní konto hned po německé invazi a náš nábytek a domácnost, když jsme byli deportováni do ghetta.

Jakmile bylo možné odesílat poštu, napsala maminka dopis mému prastrýci Adolfovi do Palestiny a tetě Máně do Prahy, ve kterých popsala, co jsme vytrpěly.

Dopis do Palestiny mám stále ještě u sebe. Strýček mi ho dal, když jsem ho po několika letech přijela navštívit. Než ho obdržel, byl otevřen britským vojenským cenzorem, protože byl poslán z kanceláře britského velitele, kde ho maminka napsala na stroji.

Popsala v něm silnými, prostými slovy, jak jsme byli deportováni do Terezína, odtamtud do Osvětimi, kde tatínek zemřel, pak do Hamburku na nucené práce a nakonec do Bergen-Belsenu. Napsala také, že všichni ostatní příbuzní jsou s největší pravděpodobností mrtví. Avšak přes všechny ty popisy hrůz nebylo v jejích silách sdělit písemně tu bolest, utrpení a beznaděj, jež jsme musely snášet. Cítím, že ani mně nestačí slova. Lidský jazyk neobsahuje výrazy, které by popsaly Osvětim. Většina oněch hrůzných zkušeností by vyžadovala nový slovník. Jazyk, který znám, nemá slov, jež by dokázala vyjádřit, co cítím.

Uplynulo mnoho týdnů od osvobození, byl už červen, a my jsme ještě stále pobývaly v táboře. Někteří z vězňů už byli posláni domů, jiní jako my ještě stále čekali. Mnozí se domů vrátit nemohli, a tak se rozhodli vystěhovat se do Ameriky.

Lidé stále ještě umírali. Tisíce těch, kteří byli osvobozeni, podlehli tyfu a následkům podvýživy.

Jednoho dne nás Britové informovali, že švédská vláda přijme do své země na své náklady určitý počet přeživších k zotavení. Rozhodly jsme se s maminkou podat přihlášku, stejně jako Mausi a její matka. Byly jsme přesvědčené, že nás v Praze až na tetu Máňu nikdo z rodiny nečeká, takže nebude vadit, jestliže se tam vrátíme o několik týdnů později. Kandidáty prověřovali britští lékaři. Odjet mohli pouze ti, kdo měli potvrzení z nemocnice, že byli propuštěni z karantény. Mé jméno na seznamu propuštěných z karantény bylo, ale maminčino ne. Sean nám nabídl pomoc. Navrhl nám, aby si šla maminka lehnout do nemocnice s nějakou předstíranou nemocí a za několik dní se nechala propustit. Tím se dostane na seznam kandidátů na cestu do Švédska. Sean slíbil, že se o potřebný doklad postará.

A tak si šla maminka lehnout do stejné nemocnice, kde jsem před pár týdny ležela s tyfem já. Byla umístěna v jedné z cihlových budov na druhém konci areálu, podobné té, ve které jsme bydlely.

Šly jsme tam společně. Bylo to dost daleko. Maminka nesla tašku s několika nezbytnými potřebami. V té době jsme už opět měly kartáček na zuby, mýdlo, něco na oblečení a samozřejmě byly v tašce i cigarety. Zanechala jsem ji v nemocnici v dobré náladě, protože díky Seanově dopisu proběhlo přijetí hladce. Byla ubytována s několika dalšími ženami a měla opravdovou postel s prostěradlem. Od doby, kdy jsem tam ležela s tyfem já, se nemocnice hodně vylepšila. Stále tam však bylo zoufale málo personálu. V celé budově byli jen dva nebo tři lékaři a několik pečovatelek, které nebyly školenými ošetřovatelkami, nýbrž dobrovolnicemi.

Druhý den jsem přišla za maminkou na návštěvu. Ležela v posteli, ale už nevypadala tak spokojeně jako včera. Stěžovala si, že ji bolí břicho. A vskutku, když odkryla přikrývku, aby mi ukázala, kde ji to bolí, měla břicho napuchlé. Vyčnívalo z těla jako balon. Mluvily jsme spolu o naší plánované cestě do Švédska a dělaly jsme si starost, jak si udržíme náš nový majetek, když nám Švédové nedovolí vzít nic s sebou, ani naše nové šaty. Chápaly jsme, že chtějí zabránit tomu, aby se do jejich země dostala s věcmi nějaká infekce nebo hmyz. Ale po tolika letech, kdy bylo naším jediným majetkem oblečení, jež jsme měly stále na sobě, miska a lžíce, jsme na svém nově získaném bohatství lpěly. Každá z nás měla kabát. Já jsem navíc vlastnila pár gumových holínek, ukradených z opuštěného německého skladu v táboře, halenku, sukni a kalhoty do zvonu, vlněnou přikrývku a prostěradlo, které nám přidělila britská armáda, a také modrý šátek na hlavu; jeden ze dvou, které jsem našla v podšívce kabátu (druhý jsem dala Evě). Šatstvo nám bylo přiděleno Brity. Bylo obnošené, ale čisté. Domnívám se, že pocházelo ze sbírky od německého obyvatelstva. Kalhoty byly nejlepší. Byla jsem na ně moc pyšná. Přišlo nám škoda vzdát se takových kusů oblečení, jež se nejspíš nedají sehnat ani v poválečné Praze. Rozhodly jsme se, že všechno zavážeme do rance a pošleme do Prahy nejbližším autobusem, který poveze domů repatrianty. Někdo nám vše u sebe jistě schová, dokud nepřijedeme. Pobyt ve Švédsku měl trvat jen několik týdnů.

Nakonec mi maminka dala několik rad do života. Chtěla, abych si je zapamatovala. Zapomněla jsem, co mi říkala. Věděla jsem však, že to jsou důležitá a moudrá slova, jež rodiče říkají svým dětem při významných příležitostech. Než jsem odešla, slíbila jsem jí, že přijdu příští den ráno, kdy už ji měli podle plánu propustit.

Večer jsem byla pozvaná na večírek. Moc jsem se na něj těšila. Byla to soukromá party s hudbou, pouze pro zvané. Žádná velká tancovačka na veřejném prostranství. Konala se v místnostech, kde bydleli vyšší důstojníci, mimo jiné také Sean.

Byl to velmi příjemný večer. Podávalo se cukroví, čokoláda a pití. Nálada byla rozjařená, ale civilizovaná. Já jsem se však nedokázala bavit tak, jak bych chtěla. V mysli mi totiž hlodala starost o maminku. Myslela jsem na to, že má asi bolesti, a také jsem přemítala nad tím, proč považovala za nutné mi říkat ty důležité rady pro život. Chtěla jsem jít domů, ale nemohla jsem odejít. Na večírek nás přivezli armádním džípem a mohla jsem se tedy vrátit až s ostatními děvčaty. Nebylo ale moc pozdě, když jsme se dostaly domů.

Následující den ráno jsem se vydala opět do nemocnice. Doufala jsem, že se už bude maminka cítit dobře. Na podání přihlášky už nezbývalo moc času. Kdybychom se opozdily, mohly bychom šanci úplně zmeškat.

Vešla jsem do pokoje, kde jsem ji předchozího dne navštívila. Domnívala jsem se, že jsem si spletla dveře, protože postel byla prázdná. Chtěla jsem se zeptat, kde je maminka, pak jsem si ale všimla tašky s jejími věcmi, která ležela na posteli. Otočila jsem se k ženám a zeptala se: „Kde je má maminka?“ „Kde je má maminka? Kde je má maminka?“ Pokračovala jsem hlasitěji a hlasitěji, až jsem křičela.

Ticho. Nikdo neodpovídal. Beze slova se na mne dívaly. Ticho bylo nesnesitelné, ale já už jsem odpověď znala. Nakonec jedna z žen řekla slovensky: „Tvoja mamička zomrela.“ Pak zase ztichla.

Začala jsem křičet: „Co mám dělat? Co mám dělat? Co mám dělat?“

Popadla jsem tašku a utíkala zpět. Byla to dlouhá cesta, asi dvacet minut. Celou tu dobu se mi draly z hrdla suché vzlyky. Chtěla jsem plakat, ale neměla jsem slzy. Věděla jsem, že by mi měly téct slzy, ale vycházely ze mne jen vzlyky, jako kašel. Neustále jsem při tom hlasitě opakovala „Co mám dělat? Co mám dělat? Co mám dělat?“

Měla jsem hrůzu z toho, co se mnou teď bude. Zoufale jsem se snažila vzpomenout na maminčina poslední slova. Věděla, že umírá. Proto mi dala ty důležité rady pro život. Kdybych si jen dokázala vybavit, co mi maminka řekla. Leč já jsem to zapomněla. Kdybych si jen vzpomněla na její poslední slova. Kdybych si vzpomněla, třeba by mi to pomohlo rozhodnout se, co teď musím udělat. Co mám dělat? Co se mnou bude? Klopýtala jsem s neforemnou taškou k budově, kde jsme bydlely, a celou cestu jsem stále opakovala ty samé otázky: „Co mám dělat? Co se mnou bude?“

Maminčina slova jsem si ale vybavit nedokázala.

Vrazila jsem do pokoje, kde seděla Mausi s maminkou a zabývaly se nějakou běžnou denní činností.

„Maminka umřela,“ vykřikla jsem. „Maminka umřela!“

Nevěřícně na mne zíraly. Z jejich výrazu jsem pochopila, že si myslí, že jsem se zbláznila.

„Pojď, sedni si a pověz nám, co se stalo. Uklidni se,“ promluvila na mne Mausi laskavým tónem a vzala mě kolem ramen. Nevěřila mi.

„Vždyť ti to říkám. Maminka umřela. Moje maminka je mrtvá. Co budu dělat? Jak budu bez maminky žít?“

Cítila jsem na hrudi nesmírnou tíhu, jako kdyby mi na ní leželo nějaké závaží, které mne dusilo. Z úst se mi pořád draly škytavé vzlyky. Ale neplakala jsem. Z očí mi netekly žádné slzy. Cítila jsem úzkost. Úzkost z toho, co teď bude. Co budu dělat?

Litovala jsem se. Jsem úplně sama. Nemám už nikoho. Maminka je mrtvá. S kým budu žít? Nikomu už nepatřím. Jsem sama. Nikdo mi nepomůže. Nikdo se o mne nepostará. A zapomněla jsem, co mi maminka včera říkala. Bylo to včera? Byla to její poslední slova. Byla tak moudrá. Řekla mi nejdůležitější věci, které věděla. Veškerou moudrost naučenou za celý život. A já, nicotné stvoření, jsem její poslední slova zapomněla.

A najednou mě napadlo, že to ještě není všechno. Včera večer jsem byla tancovat. Nebyla jsem u ní. Umírala sama, zatímco já jsem se bavila na večírku. Dost možná jsem tančila právě ve chvíli, kdy umírala. Kdo ví, kdy umřela? Ani jsem se nezeptala. Tak rychle jsem z nemocnice utekla.

Pod tlustou ledovou krou, jež potlačovala mé emoce, zůstala vězet vina. Už tehdy jsem věděla, že si to nikdy neodpustím. Vina, že jsem nechala svou ubohou matku umírat takovým způsobem, mě pronásleduje celý život. Maminčina smrt se mi vrací ve snech ve stovce podob.

Kéž bych se mohla vrátit do oné proklaté noci a změnit to, co se událo.

Hrob

Téhož dne mě Mausi doprovodila k repatriačnímu důstojníkovi a požádala ho, aby mě zařadil na čekací listině dopředu. Přesvědčila mě, abych nejezdila do Švédska, ale vrátila se raději do Prahy. Třeba tam přeci jen najdu nějaké příbuzné nebo přátele, kteří se mě ujmou. Zřekla jsem se tedy možnosti švédské zotavené. Mausi důstojníkovi vysvětlila, že jsem nyní sirotek, na něhož by se měly brát zvláštní ohledy.

Choval se ke mně velice laskavě a slušně a skutečně mě zařadil na seznam cestujících do Prahy. Autobus měl odjet následující ráno.

V Bergen-Belsenu se nekonaly řádné pohřby. Nechtěla jsem však, aby byla maminka pohřbena v anonymním hromadném hrobě. Přála jsem jí, aby měla samostatný hrob se jménem. Během těch několika málo hodin, které zbývaly do mého odjezdu, jsem to ale nemohla stihnout zařídit. Sean, Mausi a Elly, maminčina spolužačka z Brna, mi však slíbili, že na pohřeb půjdou a že se postarají, aby maminka samostatný hrob měla.

V Hamburku existuje organizace, jejímž cílem je připomínat naši skupinu asi pěti set žen, které tam byly poslány z Osvětimi na nucené práce. V místech, kde jsme byly ubytované, umístili pamětní desky, píší o nás články a hovoří o nás s mladou generací.

Spiritus agens této organizace, Karl-Heinz Schultz, před lety pozval několik bývalých vězeňkyň do Hamburku na týdenní návštěvu. Cestovné bylo hrazeno z členské sbírky. Pozvání jsem odmítla. Německo jsem tehdy už nikdy nechtěla vidět.

Posílali mi však další a další dopisy, v nichž se mne snažili zdvořile přesvědčit, abych svůj názor změnila. Stále jsem odmítala. Pak jsem ale dostala program, který pro nás plánovali. Mezi různými návštěvami památníků byl Bergen-Belsen. To změnilo můj názor. Byla to šance spatřit místo, kde je maminka pohřbená. Do Hamburku nás přijelo šest. Čtyři z Izraele a dvě z České republiky. Vše bylo dokonale zorganizované. Ubytování v hotelu v centru města, prohlídky důležitých židovských památek, jídlo v restauracích, doprava. Vše probíhalo hladce.

V den naší návštěvy Bergen-Belsenu jsem ráno koupila kytici, kterou jsem chtěla položit na maminčin hrob. Bývalý lágr není veřejně přístupný, protože je zde základna NATO, avšak naši hostitelé pro nás vyjednali speciální vstupní povolení.

Na území spáleného koncentračního tábora se nachází památník s hromadnými hroby a pomníkem. O něco blíž je hřbitov. Rozkládá se uvnitř oploceného areálu a vypadá jako dobře udržovaný park. Nejsou tam hroby v pravém slova smyslu, pouze několik řad nízkých zelených kopečků, mezi nimiž vedou pěšinky vysypané pískem. Jen tu a tam je několik pomníčků se jménem a datem.

Jak najdu maminčin hrob? Procházela jsem řadami a náhle jsem si všimla, že data na pomnících chronologicky stoupají. Bylo jich tam několik datovaných do května 1945. Po nich následovala červnová data. Hledala jsem dál a našla jeden s datem 27. června. Maminka zemřela 29. června. O několik kroků dál stál strom. A za ním už byly hroby s červencovými daty. Rozhodla jsem se, že maminka tedy musí ležet pod tím stromem. Položila jsem květiny na vyvýšeninu u stromu a chvíli tam postála.

Očekávala jsem, že se něco stane. Že dostanu znamení, že to je správné místo. Znamení, že stojím blízko maminčiných ostatků. Ostatní zůstali stát opodál. Respektovali mé soukromí. Nic se však nestalo. Vše kolem zůstalo stejně tiché a zelené jako předtím. Jsem si ale jistá, že bylo správné, že jsem do Německa jela.

Mausi

Mausi se z poválečného pobytu ve Švédsku už do Prahy nevrátila. Našla si tam práci a později se přestěhovala s maminkou do Skotska. Možná se tehdy dál stýkala se Seanem. Nevím. Jednoho dne však ve Skotsku potkala příjemného židovského gentlemana, mohela (muž, jenž vykonává obřízky), jménem Jack Grant, a vzala si ho. Můj muž Ota mu z legrace říkal Jack Rozparovač. Ovšem jenom když byl z doslechu.

Narodily se jim tři děti, syn a dvojčata – chlapeček a holčička. Žili v Glasgow, ale pořídili si byt i v Izraeli. Často jsme se s nimi vídali. Někdy přišla Mausi sama a celé hodiny jsme si povídaly. Mausi byla vzorná matka i manželka. Její matka se dožila úctyhodného věku. Žila s nimi až do své smrti.

Když Ota v šedesátých letech odjel do Londýna na letní kurz pro učitele angličtiny, pozvali ho Grantovi do Glasgow na návštěvu. Srdečně ho přivítali a jezdili s ním po památkách, jako byla chaloupka Roberta Burnse (Ota byl v té době již známý spisovatel a Mausi věděla, že psával verše) a slavné Lochy.

Jednou se tam Ota Mausi jen tak mimochodem zeptal, jestli ještě stále maluje. Mausi totiž byla jednou ze dvou mladých žen, jež malovaly obrázky* na stěnu dětského bloku v Osvětimi.

Mausi zneklidněla a snažila se vyhnout odpovědi. Její muž se překvapeně zeptal: „Co maluje?“

„Ale nic,“ mávla Mausi rukou. „To bývávalo.“ Mausi nemalovala od doby, kdy se vdala, takže Jack její obrazy nikdy neviděl. Domnívala se, že se nehodí, aby žena židovského mohela malovala, protože Židé mají zákaz vytvářet si podobenství. Když se však tajemství prozradilo, odešla na půdu a po chvíli přinesla několik obrazů. Nejenže byly velice dobré a profesionální, ale mnohé z nich dokonce představovaly také historické dokumenty.

O několik let později byla v Glasgow uspořádána rozsáhlá výstava jejích děl a vyšel také katalog s jejím životopisem. Výstava měla velký úspěch a Jack byl na svou talentovanou ženu nesmírně pyšný.

Měla jsem Mausi moc ráda. Byla praktická, přímá, zvídavá a věrná. Když se s ní mé děti tu a tam setkaly, opakovaly vždy to, co ode mě slýchaly: „Tahle paní mohla být vaší maminkou.“

Návrat do Prahy

Den po maminčině smrti, 30. června, jsem nasedla do českého autobusu, jehož majitel vozil lidi z tábora do Československa jako dobrovolník. Měla jsem s sebou svůj ranec a Mausin balík. Posílala ho po mně své nejlepší kamarádce Ruth do Prahy, aby ho u sebe uschovala, dokud se s maminkou nevrátí ze Švédska. Ráda jsem to pro ni udělala.

Kufry jsem samozřejmě neměla. Vše bylo jen tak zavázané do vojenské deky. Co jsem v ní měla? Již zmiňované oblečení, halenku a barevnou sukni, jedny modré britské námořnické kalhoty s „padacím mostem“ vpředu, holínky a svůj poklad: 80 balíčků britských cigaret značky Woodbine.

V autobuse cestovalo zhruba čtyřicet osvobozených vězňů různých národností. Nikoho z nich jsem neznala. Praha pro ně byla pouze přestupní stanicí. Seděla jsem vedle mladé Slovenky Marty a bylo mi smutno. Spolucestující nevěděli, že mi den předtím zemřela maminka. Ale i kdyby to věděli, bylo by jim to nejspíš jedno. Každého tížily vlastní starosti a obavy z budoucnosti.

Projížděli jsme Německem. Zatímco města byla zničená bombami, bukolický venkov a vesnice byly nepoškozené, zelené a vyzařovala z nich klidná pohoda. Jeli jsme celý den až do pozdního večera, dokud jsme nepřekročili československé hranice. Náš řidič nechtěl zůstat v Německu přes noc.

Zastavili jsme v nejbližším českém městě, Františkových Lázních. Zprvu se zdály být opuštěné. Oblast byla osvobozena teprve nedávno. Okna staromódních hotelů kolem náměstí byla tmavá, venku nikdo nebyl. Všechny hotely byly zavřené, nebyli tam žádní hosté.

Po několika pokusech našel řidič jeden hotel, který měl sice také zavřeno, ale vrátný byl po stručném vysvětlení, kdo jsme, ochoten otevřít a nechat nás přespat.

Takový přepych. Byla jsem ohromená. Takový komfort jsem dlouho neviděla. Zapomněla jsem, že něco takového existuje. Prošla jsem chodbami s měkkými koberci, kolem sálů plných zrcadel, leštěného nábytku a těžkých sametových záclon a nakonec jsem vešla do přepychového pokoje s nablýskanou koupelnou a obrovským dvojitým lůžkem, který byl zařízený pro bohaté, rozmazlené předválečné hosty, přijíždějící si léčit své choroby a předvádět své šperky.

V tomto luxusním prostředí jsem vypadala komicky. Měla jsem na sobě plášť do deště, námořnické kalhoty a holínky, jež jsem si před cestou obula, abych je nemusela nosit v zavazadle. Na ramenou mi visely dva rance, můj a Mausin. Nejpodivnější však byl strnulý pohled očí odrážený v zrcadlech. Je možné, že to jsou mé oči? A jsem to opravdu já? Tahle vysoká holka, kterou jsem poslední tři roky vůbec neviděla v zrcadle?

V pokoji jsme byly ubytované po dvou. Lehla jsem si do měkké, pružné postele, na bílé naškrobené prostěradlo a přikryla se načechranou, lehoučkou peřinou. Nemohla jsem však usnout. Převracela jsem se a převracela, postel se při tom pokaždé zhoupla. Má spolubydlící Marta na tom byla stejně.

Na rozdíl od princezny v Andersenově pohádce, jež nemohla spát, protože byl pod vrstvou lůžkovin hrášek, my jsme nedokázaly usnout, protože postele pro nás byly moc měkké a pružné. Příliš dlouho jsme ležely na tvrdých kavalcích. Nakonec jsme prostě stáhly načechrané peřiny z postele a celou noc spaly na koberci.

Následující ráno nás řidič dovezl do Plzně, kde bydlel. Vysadil nás na nádraží, sehnal nám jízdenky a popřál šťastnou cestu. Zbytek cesty do Prahy jsme jeli vlakem.

*Nevzpomínám si přesně, jaké obrázky to byly. Jen vím, že tam byla Sněhurka a sedm trpaslíků podle Disneyho filmu, ale ty malovala dívka jménem Dina. Po válce Mausi namalovala přibližnou repliku svých osvětimských obrázků pro muzeum Jad VaŠem v Jeruzalémě. Já si je ale jako členka mladších pracovníků dětského bloku pamatuji jinak. Některé z postav jsou možná stejné, ale jiné rozhodně schází. Nyní je již příliš pozdě na to, aby někdo zjistil, co přesně bylo na zdi namalované. Většina z těch, kteří přežili a dětský blok znali, už nežije, a my, kteří jsme naživu, si to již přesně nepamatujeme. Myslím si však, že není příliš důležité, jestli tam byla Sněhurka a sedm trpaslíků, Eskymáci a iglú, indiáni s luky a šípy či květináče na okně s výhledem do švýcarské krajiny. Důležitý je příběh dětí a jejich obětavých vychovatelů, kteří zmizeli a nejsou nikde pohřbeni.

Dita Krausová s babičkou před Pinkasovou synagogou, 1948

Část III

1945–1949

Znovu v Praze

Vlak dojel na pražské Hlavní nádraží kolem poledne. Bylo 1. července 1945.

Konečně jsem zase tady, v mém rodném městě. Jen dva týdny před svými šestnáctými narozeninami. Sama. Bez tatínka a bez maminky.

Na nádraží nás očekávali dva lidé z repatriačního úřadu. Dostali jsme od nich růžovou legitimaci repatrianta a ty z nás, kteří neměli kde bydlet, doprovodili do hotelu. Nechala jsem si v pokoji své dva rance a vydala se hledat tetu Máňu.

Pamatovala jsem si, která tramvaj jede do Podolí. Neměla jsem však peníze na jízdenku. Průvodčímu jsem proto místo jízdenky ukázala repatriační legitimaci. Řekl mi, že nemusím nic platit.

Lidé se na mě nějak divně dívali a já jsem si uvědomila, že jim připadám něčím zvláštní. Nechápala jsem proč. Domnívala jsem se, že na mně nemohou vidět nic divného, co by vysvětlovalo jejich upřený pohled. Nemohla jsem na nic přijít. Nakonec mne napadlo, že to musí být tím, jak jsem oblečená: v gumových holínkách a s pláštěm do deště ve slunný den. Teprve mnohem později jsem se dozvěděla, že to byl výraz obličeje, zejména očí, který všem hned na první pohled odhalil újmu let strávených v Terezíně, Osvětimi a Bergen-Belsenu.

Dojela jsem do Podolí a našla ten správný dům. Vyšla jsem schody a zazvonila u dveří Mánina maličkého bytu. Dveře se otevřely a v nich stála má teta. Nepoznávala mě. Naposledy mě viděla před třemi lety, když jsem byla ještě dítě. Teď jsem byla dospělá slečna.

„Ano?“ řekla.

Nedokázala jsem odpovědět.

„Dita?“ zeptala se nejistě. A já jsem se rozplakala. Pohlédla na schody za mnou.

„Ale kde máš maminku?“

„Maminka před dvěma dny umřela.“

„To přece není možné! Napsala mi dopis. Psala, že jste obě přežily a že se brzy vrátíte…“

A pak mě zatáhla dovnitř, objala mě a plakaly jsme spolu.

Po chvíli řekla: „Máš štěstí, že jsi mě zastihla doma. Právě jsem se chystala odejít.“

Znělo to divně. Jako kdybych přišla jen tak na návštěvu. Najednou se zarazila a řekla: „Nejsi sama, tvá babička je naživu. Napsala jsem vám to do Bergen-Belsenu, ale jak vidím, ten dopis jste nedostaly. Přežila v Terezíně a Leo pro ni dojel. Bydlí u něj.“ Teď jsem zase byla překvapená já. Babička žije! V Osvětimi jsme se od jedné ženy z květnového transportu dozvěděly, že babička leží na smrtelné posteli, takže jsme ji už dávno oplakaly.

Tak ona se uzdravila a žije! Přežila v ghettu tři roky.

Máňa mi řekla, že u ní můžu zůstat. Její byt však byl pro dvě osoby velice malý a navíc byla nedávno jmenována ředitelkou speciální školy pro děti s poruchami sluchu. Proto musela celý červenec a srpen pracovat, na rozdíl od ostatních učitelů, kteří měli prázdniny.

Druhý den jsem si došla pro rance do hotelu a Máňa poslala svou sestru Zdenku za babičkou, aby ji opatrně připravila na všechny novinky: „Musíš být opatrná, neříkej jí celou pravdu. Babička je stará a křehká a čeká, že Dita přijede s Liesl.“

Zdenka jí tedy řekla, že je má maminka moc nemocná, aby ji na nejhorší připravila postupně. O tři dny později jsme ji šly s Máňou navštívit. Seděla v obývacím pokoji, ruce složené v klíně. Šedivé vlasy měla upevněné sponkami v týle a v jejích hnědých, poněkud vyboulených očích se jí odrážel nesmírný smutek.

Vyprávěla jsem jí, jak umřel tatínek, a také o tom, co jsme s maminkou vytrpěly v Osvětimi, Hamburku a Bergen-Belsenu. Chtěla vědět všechno. Neplakala, jenom mě držela za ruku a hladila mě po hlavě.

Cítila jsem její velikou hřejivou lásku. Její bolest byla nesmírná a nevyslovitelná, mé vlastní city však byly otupělé. O tom, jak lidé umírali a „šli do plynu“, jsem mluvila zcela bez emocí. Věděla jsem, že bych měla plakat a truchlit. Pokoušela jsem se cítit smutek. Nedokázala jsem však vyvolat vůbec žádné city. Jediné, co jsem cítila, byl led, který pokryl mé srdce. O mnoho let později jsem se dočetla v odborných článcích psychologů o traumatu obětí holocaustu. Pomohlo mi to pochopit, co se v mém nitru tenkrát odehrávalo. Citovou otupělostí jsem trpěla mnoho let a dodnes si nejsem jistá, zda jsem se plně zotavila.

Nedostatkové zboží

Přizpůsobit se normálnímu životu pro mne nebylo snadné i z mnoha jiných důvodů. Neměla jsem žádné plány do budoucna. Nepřemýšlela jsem, co budu dělat dál. Za celý můj dosavadní život jsem nikdy nemusela nic rozhodovat. Před deportací jsem byla malá a o všechno se starali rodiče. V táborech byli pány našich životů Němci. Posílali nás sem a tam, a my jsme museli jejich rozkazy poslouchat. Dosud mě nenapadlo, že bych měla převzít zodpovědnost sama za sebe.

Babička a teta Máňa si se mnou snažily o mé budoucnosti promluvit. Chtěly, abych se učila, abych začala zase chodit do školy.

Babička mi připomínala, že nemám žádné školní vzdělání, jen pět tříd základní školy, a že by rodiče jistě chtěli, abych studovala. Nad jejími návrhy jsem však jen mávla rukou. Snila jsem o tom, že se stanu malířkou, a byla jsem přesvědčená, že se k tomu nepotřebuje studovat. Babička byla bezmocná.

Byla jsem hostem v Mánině malinkém bytě a chtěla jsem se mít dobře. Celý den bych jen jedla. Ale ať jsem snědla cokoli, stále jsem byla hladová. Pocit neutišitelného hladu u mne přetrvával ještě mnoho let po válce. Nebyl to hlad v ústech či v žaludku, měla jsem ten hlad v hlavě. Nutilo mě to sníst všechno, co bylo v domě.

Máňa se snažila, abychom doma měly alespoň dost chleba, protože jsem byla schopná sníst najednou půl bochníku.

Každé ráno, než Máňa odešla do práce, nechala mi své potravinové lístky a nějaké peníze, abych si mohla koupit pár rohlíků a sýr. Když se odpoledne vrátila, vařila jídlo pro nás obě. Já jsem si ale netroufala jít do obchodu. Styděla jsem se, protože jsem nevěděla, jak se nakupuje. Co se řekne? Dejte mi, nebo já chci? A kolik bych měla koupit sýra? Kolik je sto gramů, půl kila? Je to moc, nebo málo? Opravdu jsem se styděla to zkusit, tak jsem raději zůstala o chlebu.

Jídlo bylo v Praze k dostání stále pouze na příděl, o vše byla nouze. Nikdy jsem nebyla sytá. Po osvobození jsem proto dost přibrala na váze a teď v Praze jsem doslova tloustla. Na fotce z července 1945 vypadám opravdu oplácaně. Po tyfu mi také vypadala většina vlasů.

První dny po válce jsem neměla co na sebe, jen těch pár věcí z lágru. Bylo léto a toužila jsem po plavkách a letních šatech. Máňa se mnou obešla několik charit, kde jsem si mohla vybrat nějaké použité šaty a hlavně to nejdůležitější, pár obnošených bot. Nebyla to sice moje velikost, ale líbily se mi. Tak co na tom, že mě tlačily.

Od tety Máni jsem také dostala zpátky několik věcí, jež si u ní maminka schovala před deportací. Bylo to několik povlaků na polštáře s monogramem, který si vyšívala do výbavy, jeden kabát, na míru šitý modrý kostým, nějaké kuchyňské potřeby a především kompletní porcelánový servis pro dvanáct osob.

Pamatuji si živě ten den, kdy maminka seděla s obchodním cestujícím u kulatého stolu v jídelně a z katalogu porcelánu si vybrala bílý vzor se stříbrným proužkem. Koupila mi servis jako svatební výbavu, ačkoli jsem tehdy byla ještě malá.

Pečlivě zabalený přečkal válku v bedně v zahradní kůlně u Mániných přátel.

Po válce jsem se také díky strýci Hugovi znovu shledala s rodinnými fotografiemi, pokladem, který mnoho přeživších oplakává nejvíc, a díky známé tety Lori i s uschovaným nábytkem.

Vracení věcí původním majitelům většinou neprobíhalo takto hladce. Byla to často bolestná historie plná zklamání. Židům, kteří se vrátili, noví majitelé věcí často tvrdili, že vše dostali darem nebo že uschované věci museli prodat, aby mohli platit za balíčky s jídlem, jež posílali do ghetta, či o vše přišli při náletu, ačkoli v Praze bylo během celé války zničeno jen pár budov. Má kladná zkušenost byla zřejmě ojedinělá. Cokoli moji rodiče schovali, byť to mělo malou cenu, to jsem dostala bez otálení zpět.

Nechtění nápadníci

Pár týdnů po návratu jsem si začala malovat rty křiklavě nafialovo, což mi připadalo úžasné, všem ostatním však šokující. Zapsala jsem se také do kurzu stepu, protože jsem chtěla být jako Ginger Rogersová. První hodinu jsme strávily s fotografem, a to focením v různých pózách. Byla jsem nadšená, když jsem svou fotku spatřila na plakátě u vchodu do taneční školy.

V určitém smyslu jsem byla dospělejší než děvčata mého věku. Viděla jsem mučení a smrt, naučila jsem se být nenápadná, abych nevzbuzovala pozornost esesáků. Léta jsem byla obklopena dospělými ženami, které hovořily otevřeně o intimních věcech. Zároveň jsem však v mnohém byla ještě dítě, nedospělé a naivní.

Teta Lori mě často s babičkou zvala na oběd. Jejími sousedy byli dva bratři Šabartovi. Byli o trochu starší než já a oba uměli hrát na kytaru. Navštěvovala jsem je a zpívala s nimi poslední hity. Naučila jsem je také anglické texty, jež jsem znala z tanečních zábav v Bergen-Belsenu od britských vojáků. Horlivě si je zapisovali. Mladší z bratrů se mi líbil. Byl hezký, ale neměl o mne jako o děvče zájem.

Vhodnou společnost se mi snažila najít i teta Verika. Seznámila mne se synem svých přátel, který právě udělal maturitu a chystal se jet o víkendu tábořit se skupinou svých spolužáků, chlapců i děvčat. Pozval mne, ať jedu s nimi.

Když babička slyšela, že mám být přes noc ve stanu s nějakými úplně cizími lidmi, dupla si. Myslím doslova. Chudák babička dupla nohou o podlahu tak prudce, že ji to muselo bolet. Já jsem ale trvala tvrdohlavě na tom, že tam pojedu. Tolik se zlobila, že ji to úplně vyčerpalo. Její dobře míněné argumenty na mne neměly žádný vliv. Neposlouchala jsem ji. Už mě nemohla vychovávat, nebyla pro mne autoritou. Jednoduše jsem si dělala, co jsem chtěla.

Jeli jsme asi půl hodiny vlakem. Z nádraží jsme pak šli k řece Sázavě, kde jsme si postavili tábor. Děvčata spala v jednom stanu, kluci ve druhém.

Syn Veričiných přátel byl ke mně po celý víkend velice pozorný a milý. Přesto jsem se mezi ostatními cítila jako outsider. Mluvili spolu o věcech, o nichž jsem neměla ani ponětí. A to, co bych jim mohla povídat já, by pro ně znělo jako z jiné planety. Navíc jako dlouholetí spolužáci byli všichni spárovaní. Já jediná jsem tam byla sama.

Během noci přišla do tábora návštěva: dva ruští vojáci. Ruští osvoboditelé byli v té době ještě stále v Československu a ti dva asi hlídali blízkou železniční trať.

Kluci se je pokoušeli odlákat, oni však chtěli ženské. Choulily jsme se ve stanu a třásly se strachy. Trvalo dost dlouho, než se jich kluci zbavili. Několikrát se pokusili otevřít náš stan. Začaly jsme zcela propadat panice. Nakonec je ale kluci s pomocí cigaret přesvědčili, aby odešli.

„Vidíš, nic zlého se mi nestalo,“ snažila jsem si usmířit babičku, když jsem se vrátila do Prahy. Cítila jsem však, jak je smutná z vědomí toho, že již není schopna mě vychovávat místo mých rodičů. Teta Verika mi také představila svého souseda, muže dvakrát staršího než jsem byla já. Měl auto, což byl v té době nesmírný přepych, a pozval nás – Lea, Veriku a mě – do své rodné vesnice.

Verika byla okamžitě pro, ale později toho myslím litovala.

Ten člověk nebyl jen majitelem rozlehlého venkovského stavení na okraji Budějovic, ale také mlýna a velkého pivovaru. Pivo se jmenovalo Budvar, německy Budweiser.

Na místě se ukázalo, že muž měl na mysli pouze jedinou věc. Bylo to tak zřejmé, že Verika trvala na tom, že budu spát v jejím pokoji.

Příštího rána rozzlobený mužský zkrátil náš pobyt a odvezl nás zpátky do Prahy. A tak jsem se nestala přítelkyní majitele budějovického pivovaru.

Shledání s Otou

Přeživší z koncentračních táborů hledali v prvních dnech a týdnech po návratu své rodiny a přátele. Nikdo z nich nevěděl, zda je jejich milovaný mrtvý, či se dosud jen nevrátil a leží třeba v některé z německých nemocnic. Když člověk potkal nějakého známého, hned se začal ptát: „Neviděl jsi X, nepotkal jsi Y, nevíš něco o Z?“

Lidé obvykle znali osud svých nejbližších spoluvězňů. Z Terezína a Osvětimi jsme však byli rozptýleni do tolika různých táborů! Na stěnách kanceláře pražské Židovské obce visely seznamy jmen přeživších i jména hledaných s prosbou o informace. Také na nádražích byla vyvěšena oznámení s žádostí o kontakt. Rozhlas denně hlásil stále více jmen pohřešovaných osob.

Jednoho dne jsem v rádiu uslyšela také maminčino jméno. Hledala ji její nejlepší kamarádka Edith, po které mě maminka pojmenovala. Pamatovala jsem si ji. Byla u nás na návštěvě, když mi bylo asi šest let. Vzala mě tehdy do obchodu s hračkami, abych si vybrala, co se mi líbí. Koupila mi ne jednu, ale hned tři hračky.

Byla smutná, když se dozvěděla, že je Liesl mrtvá. Ale už se víckrát neozvala.

První týdny po návratu do Prahy jsem trávila spoustu času stáním ve frontách na různých úřadech. Potřebovala jsem doklady. Bez občanské legitimace jsem nemohla dostat potravinové lístky. K vystavení průkazu byl však nutný doklad o registraci od policie, která ale požadovala nejprve předložit doklad o posledním bydlišti před deportací.

V kanceláři Židovské obce jsem žádala o finanční podporu pro sirotky. Soud mi ovšem musel dát potvrzení, že jsou moji rodiče mrtví. Žádný důkaz o jejich smrti nicméně neexistoval. Proto mi vystavili pouze doklad, že jsou prohlášeni za mrtvé. A tak to šlo pořád. Všichni chtěli neustále nějaká potvrzení. Zabývala jsem se tím do nekonečna.

Asi šest nebo sedm týdnů po návratu do Prahy, zrovna když jsem stála ve frontě na doklad ministerstva vnitra, jsem si všimla, že přede mnou stojí známá postava – Ota Kraus.

Poznal mě, usmál se na mne a řekl: „Já si tě pamatuju. Jsi ta holka s tenkýma nohama v černých punčochách. Na Kinderblocku jsi seděla u komína s knížkami. Jsem rád, že ses vrátila.“

„Jsem rád, že ses vrátila.“ To jsme si my přeživší říkali, když jsme se potkali. Nevrátilo se nás z Osvětimi mnoho. Já jsem byla jedna z nejmladších. Z pražských Židů, kteří se vrátili, nebyl téměř nikdo mladší patnácti let. A skoro nikomu také nebylo více než čtyřicet dva či čtyřicet tři let.

„Kam půjdeš, až tu budeš hotová?“ zeptal se mne pak Ota.

„Na kille, požádat o sirotčí důchod.“

„Taky tam mám nějaké vyřizování. Můžu tam jít s tebou,“ nabídl mi.

Počkal tedy na mne a vydali jsme se pak spolu na Židovskou obec. Nebylo to daleko.

Po cestě jsme mluvili o sobě a svých pocitech. Byla jsem překvapená. Stále víc a víc jsem se divila, jak dobře dokázal popsat to, co jsem také cítila. Tu emoční propast, nedostatek vnitřního tepla, tu ledovou stěnu kolem srdce. Jeho schopnost říci slovy, co jsem cítila, ale nemohla vyjádřit, mě přitahovala. Obdivovala jsem ho.

Pak mě Ota pozval, abych s ním šla za několik dní do divadla. Měl dva lístky. Ráda jsem souhlasila.

Od svého návratu do Prahy jsem ještě v kině ani divadle nebyla. Neuvědomila jsem si, že zase můžu chodit, kam chci. Že už byla všechna omezení Židů zrušena. Měla jsem opravdu radost, že spolu půjdeme do divadla.

Hra, kterou jsme viděli, byla o Nasredinovi. Bylo to legrační, a nikoli vážné a těžko srozumitelné, jak jsem se obávala. Během představení mě Ota držel za ruku a mně lichotilo, že mě takový inteligentní muž považuje za hodnou své pozornosti.

Ukázalo se, že Ota bydlí v bytě společně s Ruth. S tou Ruth, které jsem měla předat Mausin ranec. Bydlela u něj se svým manželem Honzou Brammerem, Otovým kamarádem a spoluvězněm.

Bytů byl tehdy nedostatek. Bylo téměř nemožné nějaký najít, protože byty po uprchlých Němcích byly brzy obsazené. Ty nejlepší zabrali funkcionáři, zbytek byl přidělený prvním navrátilcům z lágrů či dalším občanům, kteří se houfně vraceli z ciziny do osvobozené vlasti. Byty tehdy přidělovala bytová komise podle velikosti rodiny a získat ho mohl pouze ten, kdo si o něj řádně zažádal u bytového úřadu.

Ota měl to štěstí, že se vrátil do Prahy jako jeden z prvních vězňů. Obdržel díky tomu klíče od dvoupokojového bytu v docela slušné budově ve Vršovicích, který opustila jedna Němka v takovém chvatu, že tam zanechala i své oblečení a na stole jídlo.

Maminka a bratr, jejichž návrat očekával, se však bohužel nevrátili, a tak pozval Honzu a Ruth, aby se k němu nastěhovali. Jinak by na byt ztratil nárok. V malinké komůrce za kuchyní pak bydlela ještě Rutčina sestra Ditinka.

Když jsem zjistila, kde Ruth bydlí, chtěla jsem jí Mausin ranec přinést. Avšak dopadlo to jinak. Ota se nabídl, že ho odnese sám. Hned druhý den odpoledne přišel do tetina bytu, aby věci vzal. Ten den jsme spolu začali chodit. Často jsme se procházeli podél Vltavy, mluvili o koncentrácích a o našich pocitech ztráty a osamělosti.

V oněch prvních měsících po našem návratu byl oproti pozdějším letům Ota docela štíhlý, a kdyby byl o trochu vyšší, vypadal by docela dobře . Ze začátku se mi jeho zakulacené tváře nezdály hezké, ale byl tak chytrý a bavit se s ním bylo tak zajímavé, že jsem se vzdala svého ideálu o vysokém, štíhlém příteli.

Na počátku našeho vztahu měly školy stále ještě prázdniny a kromě běhání po různých úřadech s žádostmi o doklady jsme měli oba volno. Setkávali jsme se často. Někdy ve městě, častěji však u něj. Netrvalo dlouho a stali se z nás milenci. Já jsem byla úplně nezkušená. Kromě nějakého líbání a mazlení jsem o sexu nevěděla nic. Ota byl však tak něžný, že jsem byla uvolněná a spoléhala na něj. Když jsem se po našem prvním milování vracela k Máně, byla jsem si jistá, že každý v tramvaji musí na mé tváři poznat, že jsem se před několika hodinami stala ženou.

Hachšara

Ota mi vyprávěl, že před začátkem války absolvoval hachšara (zemědělský výcvik). Od mládí byl nadšený sionista. Miloval půdu, pole a vůni statku, učil se hebrejsky, četl knihy o židovských dějinách a sionismu. Snil o životě v kibucu. Byl stoupencem A. D. Gordona, jenž měl vize o Židech obdělávajících půdu v socialistické zemi.

Odjel proto roku 1940 pracovat se skupinou mladých židovských mužů a žen na velkostatek. Všichni byli sionisté a chtěli jet do Palestiny – stát se zemědělci a budovat zemi. Ota s nimi strávil dva roky. Oral, mlátil, dojil krávy, řídil povoz s volským potahem a kydal hnůj. V Čechách a na Moravě bylo takových skupin mnoho.

Statek, kde Ota pracoval, patřil klášteru a mniši nutili vesničany chodit každou neděli do kostela. Pro venkovany nebyli mladí Židé z města příliš vítanou posilou. Nikoli z důvodu víry, ale protože se obávali, že by liberální způsob života městské mládeže mohl ovlivnit jejich dcery a syny. Pro Otu hachšara skončila, když byl s rodiči a mladším bratrem Harrym předvolán k deportaci do Terezína.

Ve stejné skupině na velkostatku pracovala s Otou také Ruth a Mausi.

„Ach,“ řekla jsem, „ty znáš Mausi?“

„Mausi znám víc než dobře,“ řekl mi Ota. „Na statku jsem s ní chodil a málem jsem se s ní oženil.“

Zarazilo mě to. Nevěděla jsem, jestli mám žárlit, nebo být ráda, že s ním teď chodím já.

„Pročpak sis ji nevzal?“

„Kvůli mému otci. Řekl mi, že jen přes jeho mrtvolu si jeho syn vezme dceru ženy, která pochází z Bielska-Białe na polské hranici, prakticky východní Židovku.“

Rozhodnutí

Krátce poté, co jsem potkala Otu, jsem zase našla Margitu. Ztratila jsem s ní kontakt v Bergen-Belsenu, když jsem měla tyfus. Vrátila se dříve než já a bydlela v Praze se svým tatínkem, Elmerem Barnaiem, který přežil pochod smrti. Přijal zrovna místo správce německého majetku v Teplicích-Šanově – i s bytem.

Nabídl mi, abych s nimi šla žít do Teplic a chodila s Margitou do školy. Souhlasila jsem s radostí. S babičkou jsme si sice podaly žádost o byt, ale žádný jsme nedostaly, takže jsem stále bydlela u tety Máni a ona u strýce Lea. Těšila jsem se, že budeme mít s Margitou vlastní pokoj.

Babička se však o mne bála. Margitu ani jejího tatínka neznala a nic o nich nevěděla. Pan Barnai za ní však přišel na návštěvu a ujistil ji, že budu v dobrých rukou. Nemohl se už dočkat, až jeho návrh přijmu, protože Margita prohlásila, že začne chodit do školy, jen když půjdu s ní. Připadala si už moc stará na to, aby z ní byla zase školačka. Bylo jí sedmnáct, mně šestnáct.

Chudák babička souhlasila. Potěšilo ji, že budu zase chodit do školy. Tušila, že společné bydlení nemáme šanci získat, a navíc bylo zřejmé, že ani nedbám jejích výchovných rad.

Taťka Barnai, jak jsem mu začala říkat, se stal mým poručníkem. A protože jsem měla dva zdroje příjmu, státní sirotčí důchod a podporu pro sirotky od Židovské obce, nebyla jsem mu finančně na obtíž.

Ota nebyl moc šťastný, že nebudu v Praze, ale nedalo se nic dělat. Přihlásil se právě na studia na univerzitě.

Vybral si srovnávací literaturu, filozofii, angličtinu a španělštinu. Honza v té době dokončoval své doktorské studium na právnické fakultě, a tak oba vycházeli každé ráno z bytu společně. Ruth jim vždy s sebou namazala k svačině chleba s hořčicí. Nic lepšího neměli.

Ota dostával skromné stipendium, které dělil na tři části. Třetinu dával na jídlo, třetinu na nájem a třetinu na kulturu. Kupoval si knihy a alespoň dvakrát týdně chodil do divadla. V té době také začal psát. O tom jsem se však dozvěděla až později.

Nový domov

Do Teplic jsme se s Margitou přestěhovaly v polovině září. Bývalý nájemník, lékař, zřejmě na konci války narychlo utekl do Německa jako většina sudetských Němců. Byt proto zůstal téměř kompletně zařízený. Dokonce tam zůstaly i lékařské nástroje. Měly jsme s Margitou pokoj s balkonem, bílou dvojitou postel, bílé skříně a bílou toaletku se zásuvkami a zrcadlem. Připadaly jsme si jako princezny.

Celý byt byl pěkně zařízený. Byly tam koberce, povlečení a záclony, nádobí a všechny kuchyňské potřeby. Cokoli dalšího jsme potřebovaly, přinesl pan Barnai z opuštěných německých domů, které měl ve správě. Donesl nám i gramofon a spoustu desek. Margita, jež chodila před válkou na balet, mě naučila několik kroků. Celé hodiny jsme protančily za zvuku hudby kolem stolu ve velké jídelně.

Teplice byly po válce plné uprchlíků. Většinou přišli z nejvýchodnější části Československa, která nyní patřila k Sovětskému svazu. Uprchlíci doslova zaplavili bývalá sudetská města a zabírali domy, hospodářství a obchody původně patřící sudetským Němcům. Říkalo se jim „zlatokopové“. Ve městě také žila velká skupina lidí z různých zemí, čekající na převoz domů. Pan Barnai zaměstnal jednu ženu z této skupiny jako naší hospodyni. Vařila báječnou mléčnou polévku s nudlemi, ale brzy nás opustila. Vrátila se do rodného Rumunska. Začali jsme si tedy kupovat obědy v nedalekém hotelu.

Škola zahájila výuku 1. září, ovšem my jsme s Margitou nastoupily až ke konci měsíce. To ale nebyl problém. Celý stát byl stále ještě plný zmatků. Na teplickém gymnáziu nás zařadili do kvinty, ke studentům, kteří byli jen o rok mladší než já, a ředitel nám uložil za úkol ztracené roky dohonit. Musely jsme navštěvovat soukromé hodiny latiny, učil nás starosvětský profesor v důchodu. Ostatní předměty – fyziku, matematiku, geometrii, dějepis, český jazyk a literaturu – jsme se měly doučit během následujících dvou let.

Taťka Barnai se cítil být zodpovědný za naši pověst, takže na nás byl velice přísný. Vždy, když jsme někam vyrazily, musely jsme mu hlásit, kam jdeme. Někdy jsme ale neřekly pravdu a něco mu nakukaly.

Na jaře se konal majáles, velká školní slavnost s hudbou a tancem. Taťka Barnai šel s námi jako garde. Musel ale brzy odejít. Dovolil nám na slavnosti ještě zůstat, ale musely jsme slíbit, že se vrátíme do půlnoci. Dorazily jsme však později, než bylo dohodnuto. Taťka Barnai nás čekal u dveří a dal nám pár facek koženými rukavicemi. Proč rukavicemi, nevím. Možná coby symbol rukavice hozené jako výzva na souboj. Nemohly jsme se před spaním přestat chichotat do polštářů, když jsme si vzpomněly, jak tam stál v dlouhých bílých spodkách a třímal ty rukavice.

Modré šaty

S Margitou jsme neměly co na sebe, a to byl problém. V obchodech bylo sotva nějaké zboží a to málo bylo nekvalitní a nehezké. Navíc se dalo nakupovat jen na lístky, které možná stačily někomu, kdo měl plnou skříň a tu a tam si potřeboval něco doplnit. My jsme však potřebovaly všechno: od spodního prádla po punčochy, nemluvě o šatech, vlněných věcech nebo kabátech. Tak jsme se s Margitou rozhodly, že si šaty ušijeme samy.

Koupily jsme si modrou barvu na látky a naředily ji v nádobě s vodou, do níž jsme pak namočily dvě prostěradla, kterých bylo v bytě dost. Když látka uschla, pustily jsme se do stříhání. Nejdřív jsme vystřihly kulatou díru uprostřed na hlavu. Pak jsme ušily dva švy v pravém úhlu na rukávy. Samozřejmě v ruce, šicí stroj jsme neměly. A nakonec jsme odstřihly zbytek. Když jsem se pokusila „šaty“ obléknout, nemohla jsem prostrčit hlavu. Díra se musela zvětšit. Ta věc ale nevypadala moc jako šaty, spíš jako modrý pytel. Tak jsme přidaly pruh kolem pasu jako pásek. Na ramenou jsme udělaly několik záhybů a nakonec jsme ušily obrubu. V tomto úboru jsme šly do školy. Naše modely nikdo ve třídě kupodivu nekomentoval a ani se jim nesmál.

Přestupek

S Margitou jsme byly dost oblíbené mezi kluky z vyšších tříd. Na rozdíl od ostatních děvčat z naší třídy jsme se chovaly dospěleji a obě jsme kouřily. O přestávce jsme někdy stály se staršími kluky na chodbě pod schodištěm a daly si cigaretu. Jednou nás tam chytil profesor konající dozor a ohlásil to řediteli. Trest byl krutý. Byly jsme obě vyloučené ze školy. Margita to odbyla se smíchem, ale já jsem z toho byla hrozně nešťastná. Zejména kvůli babičce.

Co řekne? Ztratit šanci na vzdělání pro takový malý přestupek školních pravidel?

Taťka Barnai se pokusil přimět ředitele k větší shovívavosti. Během jednání se ukázalo, že profesor, který nás chytil, byl antisemita. Na poradě učitelského sboru byl neoblomný a trval na našem potrestání. Byly jsme jediné židovské studentky na škole. Nicméně trest byl zmírněn na prozatímní vyloučení.

Druhý den odpoledne jsem zašla do školy. Vyhledala jsem našeho třídního, pana Weicheta, jenž byl shodou okolností před válkou Otův učitel v Praze. Když se Ota vrátil z Terezína, potkal ho na ulici a jeho bývalý učitel ho přesvědčil, aby si dodělal maturitu. Když Němci vykázali Židy ze škol, byl už Ota v maturitní třídě. Weichet mu poradil dobře. Ota zkoušku udělal a mohl se pak zapsat na univerzitu ještě v témže školním roce.

Ota o Weichetově přeložení do Teplic věděl a napsal mi, abych mu vyřídila srdečné pozdravy. To jsem taky udělala a tajně doufala, že u něj budu mít protekci.

Pana Weicheta jsem potkala na prázdné školní chodbě. Myslela jsem si, že by se mohl za Margitu a za mne přimluvit. Pověděla jsem mu, jak jsem začala kouřit v koncentráku, protože mi ostatní ženy říkaly, že tak člověk cítí méně hlad. Výsledkem bylo, že se chudák učitel rozplakal. Byla jsem z jeho reakce v rozpacích. Cítila jsem se hrozně provinile, že jsem použila tento důvod, i když to byla pravda. Z mé strany však nebylo férové vyvolat jeho slzy.

Následující den zavolali taťkovi Barnaiovi ze školy, že se smíme vrátit. Napsala jsem o tom Otovi. V příštím dopise mě pokáral. Napsal mi, že jsem nezodpovědné, nedospělé dítě a že jsem ho zklamala. Od té doby jsem brala svá studia vážněji, abych si ho usmířila a dokázala mu, že nejsem lehkomyslná.

Láska „na dálku“

V Teplicích jsem bydlela rok a jen dvakrát za celou tu dobu jsem přijela za Otou na pár dní do Prahy. Psali jsme si skoro každý den. Jeho dopisy vždycky začínaly: Moje sladká holčičko.

Praha 1. 11. 1945

Moje sladká holčičko, jelikož vím, jak těžký je život bez cigaret, bez čokolády a bez lásky, zasílám Ti prvé dvě in natura. Bohužel lásku na poště nepřijímají, tož se musíš spokojit s tím, že Tě miluji na dálku.

Ota

Ota mi nakonec řekl, že mě nemůže milovat na dálku a prakticky mi dal na vybranou: buď on, nebo Margita. Nebylo těžké se rozhodnout, ačkoli jsem litovala, že budu muset opustit komfort v Teplicích. Bylo dohodnuto, že se přestěhuji zpátky do Prahy a budu pokračovat ve studiu tam.

Nový byt

Po návratu z Teplic jsem se zapsala na blízké dívčí gymnázium. Škola však ve mně vyvolala takový odpor, že jsem brzy odešla. Místo toho jsem se rozhodla studovat Školu dekorativních umění. Už jako malá jsem trávila spoustu času navrhováním oblečení pro sbírku svých papírových panenek. Příbuzní z toho tehdy usuzovali, že bych se mohla stát módní návrhářkou. Jejich naděje jsem proto hodlala splnit.

Strýček Leo a teta Verika se v té době rozhodli emigrovat do Ameriky. Vyměnili proto svůj moderní třípokojový byt v centru města za malý byt v zašlé pražské čtvrti Košíře, který měl po jejich odjezdu zůstat babičce. Bylo to výhodné, dostali peníze, avšak provedené bez povolení bytového úřadu. Nikdo v bytě nebydlel, takže jsme se do něj s babičkou nastěhovaly, zatímco strýček s tetou bydleli dál v centru města. Výměna bytů se měla uskutečnit po jejich odjezdu.

Prožívala jsem krásné časy. Líbil se mi pocit, že mám zase domov. Babička mi vařila a starala se o mě. Na čas jsme byly zase rodinka.

Spala jsem na gauči v obývacím pokoji a babička na kožené pohovce v kuchyni. Byla trochu krátká, ale protože byla babička dost malá, tak to zvládla. Do bytu jsme si přestěhovaly několik kusů našeho nábytku od té paní, která nám ho před válkou uschovala u sebe.

Brzy se však ukázalo, že byt je zamořený štěnicemi. Bylo to otravné, ale rozhodly jsme se s nimi bojovat. Byla jich jen malá smečka, ve srovnání s armádami takového hmyzu v Terezíně. Na pár dní jsme se vystěhovaly a byt nechaly deratizovat. Pomohlo to však jen na chvíli, protože byl zamořený celý věžák. Štěnice si tak brzy našly cestu zpět do našich postelí. Jejich kousnutí svědila a musela jsem se škrábat, ale jinak mi to nevadilo. Štěnice, zanedbatelná potíž, ha!

Každé ráno jsem odcházela s kreslicím prknem a barvami do školy, v poledne jsem si pak koupila v cukrárně kousek dortu nebo koláč a odpoledne strávila s Otou. Večer jsem odjela tramvají domů. Cítila jsem se svobodná. Život byl zajímavý a Ota mě miloval.

Jenom setkání s jeho přáteli mě deprimovalo, protože jsem si vedle nich připadala hloupá a neschopná. Diskutovali o filozofii, politice, nových knihách a divadelních hrách, zatímco já jsem byla mezi nimi jako dekorace – hezká, ale pitomá. Do jejich konverzace jsem se nedokázala zapojovat a cítila jsem, že si i Ota myslí, že jsem naivní a dětinská. Stále jsem si vedle něj připadala jako dítě vedle dospělého. Obdivovala jsem jeho schopnost analyzovat obtížná témata, jasně se vyjadřovat i jeho encyklopedické znalosti tolika věcí. Pamatuji se, jak se mi jednou snažil vysvětlovat, co je filozofie, a jak jsem předstírala, že to chápu, ačkoli jsem si nebyla jistá, jestli ano.

Jako vydávaný autor byl Ota přijat do kruhu mladých českých literátů. Díky básníku Kamilu Bednářovi, jenž pracoval pro Václava Petra, vydavatele prvního Otova románu Země bez Boha (1947), se Ota poznal se Zdeňkem Urbánkem, Karlem Novým, Bohuslavem Březovským (jeho žena pak byla naší dětskou lékařkou na středisku), Ivanem Divišem, Jiřím Kolářem a dalšími.

Setkávali se ve vinárně na Malostranském náměstí, diskutovali nebo předčítali ze svých posledních děl a popíjeli víno. Ota moc víno nepil, raději měl šálek kávy, avšak ony diskuze byly pro všechny jaksi inspirující. Jednou jsem šla s Otou, seděla tam jako ozdoba, naslouchala a pociťovala jako privilegium, že mohu být ve společnosti intelektuálů.

Ivan Diviš se stal naším blízkým přítelem. Často chodil za Otou na návštěvu do našeho stísněného obydlí a vedl s ním dlouhé filozofické diskuze. Když jsme pro něj jednou přišli do bytu jeho rodičů, kde bydlel, řekla Ivanova matka Otovi: „Jsem ráda, že jde s vámi. S vámi nepije.“

Idylické soužití s babičkou bohužel trvalo jen krátce. Strýček s tetou povolení k emigraci do Ameriky nedostali a potřebovali nyní svůj košířský byteček. Pro mne to nebyl problém. Vzala jsem si svůj skromný majetek, přistěhovala se k Otovi a chodila jsem dál do Školy dekorativního umění. Avšak chudák babička neměla kam jít. Když se Leo a Verika nastěhovali, zůstala v kuchyni a snažila se být ještě menší, než byla, aby tetě nepřekážela.

Továrna

Otův otec celý život tvrdě pracoval a podařilo se mu vybudovat továrnu na výrobu dámského prádla. (Ota rád citoval svého otce, jenž výrobky nazýval „pracovní oděv pro jisté dámy“.) Brzy po okupaci Československa ji však musel pod nátlakem prodat za směšnou cenu Němci Meyerovi spolu s přilehlou vilou, v níž celá rodina bydlela. Nový majitel, Treuhänder, jim sice dovolil zůstat až do deportace v domě, židovská konta však byla v té době již blokována, takže za továrnu a dům nedostali nikdy zaplaceno.

Po válce převzal správu továrny stát a vila byla rozdělena na úřednické kanceláře. Na ředitelskou pozici byla dosazena paní Maternová. Byla to malá, obtloustlá žena středního věku, vždy pěkně učesaná (její manžel měl kadeřnický salon poblíž Václavského náměstí), pečlivě nalíčená, s několika prsteny na tlustých prstech.

Po návratu z Terezína Ota zažádal o vrácení rodinného majetku. Byl to komplikovaný proces plný formalit. České úřady s navrácením majetku židovským majitelům rozhodně nijak nespěchaly. Vyřizování neustále protahovaly a vyžadovaly spousty všelijakých dokladů.

Těšili jsme se, že až Ota dostane továrnu s vilou zpátky, budeme se moci přestěhovat. Ruth s Honzou byli často pryč, ale i tak jsme měli ve vršovickém bytě málo soukromí.

Zásnuby

Jednou, zrovna když jsme se s Otou vraceli odněkud z centra města a čekali na tramvajové zastávce, řekl docela věcným tónem:

„Já tě tak miluju, že si tě možná vezmu.“

Nezeptal se: „Chceš si mě vzít?“ Nebo: „Chceš se stát mou ženou?“

Věděl, že to záleží pouze na tom, jak se rozhodne on. Vůbec ho nenapadlo, že bych mohla odmítnout. Byla jsem nadšená a cítila jsem se poctěná.

Abych se mohla vdát, potřebovala jsem svolení soudu, protože mi v té době ještě nebylo osmnáct let. Podle zákona jsem byla nezletilá. Musela jsem proto s Otou zajet osobně k teplickému soudu, kde mi měli povolení vystavit.

Když jsme se s Otou a mým zákonným poručníkem taťkou Barnaiem řádně dostavili k soudci, zkontroloval všechny naše doklady a pak se zeptal Oty: „Co je vaším povoláním? Jaký máte příjem? Kde žijete?“

Zdálo se, že ho Otovy odpovědi uspokojily. Pak poslal oba muže ven a já jsem zůstala stát před soudcem sama. Pozorně si mě prohlédl. Asi se chtěl ujistit, že jsem dost dospělá a normálně vyvinutá.

Pak se ke mně naklonil, vlídně se usmál a řekl: „Nutí vás někdo k tomu sňatku? Vdáváte se ze své svobodné vůle? Jste si jistá, že se chcete stát ženou tohoto muže?“

Pak vysvětloval: „Dokud vám nebude osmnáct, můžete buď zůstat svěřenkyní pana Barnaie, nebo se může stát vaším poručníkem místo něj váš manžel.“

S rozhodnutím jsem neměla problém.

„Můj manžel bude můj manžel, nikdy můj poručník.“ Postupně se mi podařilo sehnat téměř všechny potřebné doklady: domovský list, doklad potvrzující, že jsem svobodná, i občanskou legitimaci. Stále jsem však ještě neměla povolení k sňatku. Existovala totiž větší překážka. Jedním z mnoha dokumentů, které byly k sňatku vyžadovány, byl doklad ze sčítání lidu v roce 1930. Obyvatelé Československa se tehdy mohli přihlásit ke třem národnostem: české, německé nebo židovské. Moji rodiče, jejichž mateřštinou a studijním jazykem byla němčina, se zaregistrovali jako Němci. Bylo mi tehdy teprve šest měsíců, takže jsem byla zapsána pod stejnou národností jako oni. Teď po válce jsem ale pro úřady byla Němka, nepřítel, a povolení k sňatku jsem dostat nemohla. Československé úřady tehdy ještě nezvládly učinit rozdíl mezi sudetskými či říšskými Němci a přeživšími českými Židy německé národnosti. Babičku dokonce málem deportovali do Německa.

Stalo se to brzy po jejím návratu z Terezína. Našla své jméno na seznamu německých občanů, kteří mají být vyhnáni. Seznam byl vyvěšený po celém městě. Babičku to poplašilo a vyděsilo. Když mi o tom pověděla, rozesmála jsem se. Bylo to něco tak absurdního. Považovala jsem to za administrativní chybu a radila jsem jí, aby to ignorovala. Ale mýlila jsem se. Babička usilovala o to, aby bylo její jméno ze seznamu vymazáno, ale nepodařilo se jí to. V rozrušení proto udělala něco pro ni naprosto netypického.

Zašla na úřad předsedy vlády a vyžádala si u něj audienci. Dívali se na malou paní ve staromódním černém klobouku s nedůvěrou. Ona však trvala na svém: „Jenom mu řekněte, že s ním chce mluvit Kateřina Polachová.“

Tajemník se na ni blahosklonně usmál, ale vyhověl jí a odešel ji ohlásit.

Předseda vlády vyšel osobně ze své kanceláře, aby ji přivítal. Před válkou byl členem parlamentu a dobře se s mým dědečkem znal. Stačil jediný telefonní hovor a babiččino jméno bylo ze seznamu vyškrtnuto.

Poslední administrativní překážka, znemožňující můj sňatek, se zdála být nepřekonatelná.

Ani vrchní rabín Sicher, hlavní československý rabín, který znal Otu od narození (učil kdysi v náchodské škole Otovu maminku a připravoval Otu k bar micva), nám nedokázal pomoci. I pro tradiční židovskou svatbu byl povinen požadovat stejné doklady jako civilní sňatkový úřad.

Někdo mi poradil, abych ukázala úřadům školní vysvědčení jako důkaz, že jsem chodila do české školy. Vysvědčení jsem samozřejmě neměla, vždyť jsme přišli o všechno včetně dokladů.

Zašla jsem tedy do školy U Studánky a doufala, že mi tam dají kopii vysvědčení ze čtvrté třídy.

Sekretářka školy se divila a ptala se mě, nač to potřebuji. Když jsem jí to vysvětlila, prohlásila přísným hlasem: „Tak jste tedy Němka a vysvědčení vám nedám.“

Hodnou chvíli jsem ji přesvědčovala, že nejsem Němka. Až když jsem jí ukázala vytetované číslo na mé paži, souhlasila, že mi vysvědčení dá.

Ale ani tento doklad mi nebyl nic platný. Nakonec jsem se uchýlila ke lsti, poslednímu východisku z nouze. Oblékla jsem si tuhý, široký kabát, ušitý krejčím z vojenské deky přinesené z Bergen-Belsenu, který mě dělal objemnější (jiný jsem stejně neměla), a vydala jsem se na ministerstvo vnitra. Úředník, jenž se mnou hovořil, byl mladý. Podívala jsem se mu zpříma do očí a řekla:

„Musím rychle dostat povolení k sňatku. Jsem těhotná a můj přítel je ochotný si mě vzít. Ale já vím, že mi určitě uteče, když bude muset čekat.“

Přestal se tvářit úředně a tiše se zeptal: „Bude stačit, když ho dostanete příští týden?“

Za několik dní jsem konečně obdržela povolení, jehož získání mi trvalo tolik měsíců.

Otova rodina

Před svatbou mě vzal Ota do Náchoda, kde bydlela jeho nejbližší příbuzná – sestřenice jeho matky, milovaná teta Vala, s manželem Vénou a dvěma dětmi, Věrou a Pavlem.

Z Otovy rodiny z matčiny strany po válce zůstala na živu kromě Valy ještě sestra jeho matky Ella, která žila v Londýně, a matčin bratr Otto s rodinou, bydlící v Americe. Z otcovy strany přežily sestřenice Eva a Hanka, dále příbuzný ve Vlašimi a v Izraeli pak Pepík, Otův bratranec.

Ota mě vzal do Náchoda, aby mě tam představil a aby mu schválili jeho volbu. Zřejmě jsem obstála.

Jako manželé a mladí rodiče jsme pak tetu Valu a strýce Vénu ještě několikrát navštívili. Jednou jsme v Náchodě dokonce koupili dva tucty konzerv koňského masa. Potravin byl tenkrát stále ještě nedostatek, většinu jídla bylo proto možné nakupovat pouze na potravinové lístky. Konzervovaný koňský guláš tam byl však k dostání i bez lístků. Koňským masem se všeobecně opovrhovalo a bylo považováno za jídlo pro nejchudší z chudých.

Pavel, kterému se říkalo Papen, k nám chodil se svou přítelkyní Milenou často na návštěvu. Studoval totiž v Praze bez velkého nadšení farmacii. Strýček Véna měl poblíž hlavního náměstí v Náchodě lékárnu a přál si, aby ji jeho syn jednou převzal. Papen studia dokončil, avšak nikdy jako lékárník nepracoval. Živil se hraním na trubku a jeho jazzband byl dost známý.

Papen miloval jídlo. Jeho hezká tvář byla stále mírně uzardělá a lesklá, jako by z jeho obtloustlého těla prosakoval tuk na povrch. Vždy, když k nám přišel, řekl mi Ota: „Běž do spíže a poraz koně.“

A pak jsme si všichni dali báječné jídlo: teplý koňský guláš s bramborem.

Papen zemřel na jevišti, jak se hodilo k jeho profesi. Zvedl paže s taktovkou, skácel se na zem a byl mrtev. Byl ještě chudák mladý, teprve dvaapadesát let.

Svatba

Svatba se konala 21. května 1947. V té době jsem už byla opravdu těhotná.

Měla jsem sice zprvu pochyby, když Ota nepoužíval žádnou ochranu, ale ujistil mne, že protože je to teprve krátká doba po koncentráku, jeho tělo ještě neobnovilo oplodňovací schopnosti. Lehko mě přesvědčil. Věřila jsem mu, byl pro mne autoritou ve všem. Až o mnoho let později se mi přiznal, že pro něj tehdy bylo klíčové, zda budu moci mít děti. Ztráta celé jeho rodiny byla pro něj tak bolestná, že považoval za nejdůležitější založit brzy novou.

Když se Otův nejlepší přítel z Terezína, Metek Blum, dozvěděl, že jsem těhotná, moc nám záviděl. Nechtěl zůstat pozadu a výsledkem bylo, že se jeho ženě Věře (rozené Joklové) narodila dcera Soňa pouhých šest neděl po narození našeho prvního dítěte.

Těsně před svatbou Ota dokončil povinnou šestiměsíční vojenskou službu.

Během německé okupace byla česká armáda zrušena, a tak byli po válce pětadvacetiletí „senioři“ povoláni k absolvování vojny alespoň ve zkrácené podobě. Zařadili ho do důstojnické školy sídlící v obrovské budově kasáren nedaleko ulice, kde jsme bydleli s Honzou a Ruth.

Přípravy na svatbu nebyly nijak složité. Vzala jsem si na sebe maminčin modrý kostým, jenž vyžadoval jen malé úpravy. Koupila jsem si k němu bílou halenku a vhodný klobouk. Boty jsem dostala bez potřebných poukazů od jednoho z mála Otových zbylých příbuzných, majitele továrny na obuv ve Vlašimi (odkud pocházela rodina Krausových). Poprosila jsem ho, aby mi nechal vyrobit modré boty na nízkém podpatku, abych nevypadala vyšší než Ota.

Dva dny před svatbou přijela teta Vala, která navařila a napekla pro hosty, pozvané na slavnostní oběd. (Ota koupil na černém trhu nějaké hovězí a teta Vala přivezla zásoby na několik dortů.) Pomáhala jsem jí, ačkoli jsem neuměla ani vařit, ani péct.

Teta mi poradila, abych si sundala svůj starožitný prsten, než začnu hníst těsto. Byl to široký zlatý kroužek s topasem zasazeným uprostřed, kde byl prsten širší. Dala mi ho babička jako dárek k dvanáctým narozeninám. I ona ho kdysi dostala jako dárek od své babičky. Než jsme odešli do transportu, poprosila jsem sestru tety Máni Zdenku, aby mi ho u sebe schovala. První věc, kterou udělala, když jsme se po válce setkaly, bylo, že si stáhla prsten z prstu a vrátila mi ho.

Když jsme dopekly dorty a uklidily kuchyň, nemohla jsem prsten najít. Hledali jsme s tetou a Otou všude. Přebrali jsme dokonce i odpadky. Nic. Usoudili jsme tedy, že se musel nějak dostat do těsta.

Příští ráno jsme odjeli taxíkem do Clam-Gallasova paláce. Civilní sňatky se konaly v prvním patře, kam vedlo široké schodiště. Na odpočívadle před námi stálo již několik nevěst a ženichů s hosty. Šlo to jak na běžícím pásu. Každý obřad trval patnáct až dvacet minut.

Měli jsme mnoho svatebčanů. Řada z nich byli Otovi přátelé z důstojnického kurzu, kteří přišli v uniformě. Mezi nejbližšími přáteli byl také Otův kamarád z Terezína Paťa Fischl.

Když jsme s Otou kráčeli po schodech zpět dolů již jako novomanželé, prohlásil Paťa filozoficky, s náležitým divadelním patosem: „Od nynějška budete ještě víc osamělí, než jste byli dříve.“

Slavnostní oběd se konal ve vršovickém bytě. Byl tam samozřejmě Metek s Věrou, moje tetičky Lori a Máňa, babička, Otovy sestřenice Eva a Hanka Krausovy, teta Vala, Margita a taťka Barnai. Když jsme krájeli dort, všechny jsme upozornili, aby kousali opatrně, protože v jednom z kousků bude můj zlatý prsten. Ale nebyl. Zázračně zmizel a už se nikdy nenašel.

Bylo mi to hrozně líto, ale Ota mě utěšil slovy: „Ten starý prstýnek byl tvůj dívčí symbol. Teď máš nový prsten, prsten vdané ženy.“

Odpoledne jsme dostali oznámení, že nás bude volat Amerika. Strýček Otto Strass nám chtěl pogratulovat k svatbě. Strýcova žena se kupodivu také jmenovala Dita.

Ve vršovickém bytě žádný telefon nebyl. Hovor jsme proto museli přijmout v kanceláři továrny. V těch dobách byly zámořské hovory raritou a spojovaly se přes mezinárodní telefonní ústřednu. Poté, co odešel poslední host, jsme umyli nádobí, urovnali židle a stůl, zametli koberec a vynesli odpadky. Potom jsme se teple oblékli, protože v kanceláři byla zima, a šli jsme čekat na telefon Otova strýce. Myslet na to, že budeme opravdu mluvit na takovou obrovskou vzdálenost, až do Ameriky, bylo nesmírně vzrušující.

Hovor byl ohlášený na osm hodin večer. Čas ubíhal. Minulo osm hodin, pak devět a deset. Telefon stále nezvonil. Seděli jsme na nepohodlných kancelářských židlích a klepali se zimou. Nemohli jsme však odejít domů a strýčka zklamat.

Hovor se nakonec konal ve dvě v noci a probíhal následovně:

„Haló, jsi to ty, Oto?“

„Haló, haló, Otto. Ano, tady Ota a Dita.“

„Všechno nejlepší k svatbě. Všichni vám přejeme hodně štěstí.“

„Díky. Jak se máš, strýčku Otto? A jak se má teta Dita?“

„Máme se dobře. Děvčata vám taky chtějí pogratulovat.“

A tenký dívčí hlásek řekl s americkým akcentem něco nesrozumitelného. Po chvíli pár slov zapípal jiný tenký hlásek. Strýček Otto pokračoval:

„Proč nepřijedete do Ameriky? Nechte všeho, vemte si kartáček na zuby a přijeďte do Ameriky.“

„Díky, strýčku Otto, ale my bychom radši žili tady v Praze. Jsme tu doma.“

„OK. Tak pá, pá. A pište. Pošlu vám zase brzy balík.“ Takhle jsme tedy strávili naši svatební noc.

Prvorozený syn

V létě roku 1947 byl Ota konečně ustanoven ředitelem továrny, nicméně nikoli jejím majitelem. To nám umožnilo nastěhovat se do vily Otových rodičů. Většina zaměstnankyň továrny Otu dobře znala. Byly to veteránky z předválečných dob.

Vila měla čtyři místnosti a všechny sloužily jako kanceláře. Dva spojené pokoje jsme nyní změnili na náš nový domov. Byla tam obrovská kuchyň se staromódním sporákem na uhlí z dob, kdy ještě Krausovi zaměstnávali kuchařku. Pro nás už to bylo nepraktické. Rozmontovali jsme ho a koupili si moderní elektrický sporák.

Komůrku za kuchyní, kde spávala kuchařka, přeměnil Ota v pracovnu. Měl tam psací stůl, židli a lampu a mohl tam nerušeně psát. Jeho prvotina, Země bez Boha, měla veliký úspěch. Ota byl považován za slibného mladého autora.

Ve vile jsem si připadala jako královna. Měla jsem báječného manžela, dva pohodlné pokoje (zbytek vily stále obývaly úřednice – účetní, dvě sekretářky a paní Maternová), zahrádku za domem, velikou kuchyň a auto, starou předválečnou pragovku.

Toto robustní, ale ošklivé vozidlo stálo po celou válku bez kol v tovární garáži na betonových špalcích. Pro soukromá vozidla nebyly k dostání pohonné látky, nemluvě o pneumatikách či náhradních dílech, takže pan Meyer auto nemohl používat. Vůz byl zaprášený, avšak schopný provozu. Na černém trhu jsme koupili čtyři použité pneumatiky, neboť nové byly tehdy těžko k dostání.

Pátou na rezervu se nám už sehnat nepodařilo. Tenkrát bylo tak málo aut, že když jsem v tomto šestisedadlovém panském voze jela, cítila jsem se jako šlechtična.

Jednoho dne jsme také dostali přikrývky, prostěradla, ručníky, zkrátka veškeré ložní prádlo, které jsme potřebovali. Z Londýna se totiž vrátil kufr plný prádla.

V roce 1939, když se Otovi rodiče chystali emigrovat do Anglie, poslali tetě Elle velký lodní kufr s výbavou pro celou rodinu. Kromě ložního prádla v něm zůstalo i oblečení, včetně matčina a otcova kožichu. Kufr zůstal ve skladišti na nádraží v Londýně po celou válku a přečkal nepoškozený všechny nálety. Teta Ella nám ho po svatbě poslala. To bylo radosti.

Stále jsme však měli starost, kde bude bydlet babička. Bytová nouze byla v té době ještě horší než v prvních poválečných dnech. Lidé zapsaní do pořadníku u bytového úřadu čekali roky, než jim stát nabídl něco volného. Přidělený nájem se navíc často ukázal jako nevhodný pro bydlení.

Nakonec Ota po dlouhém shánění objevil na půdě jednoho starého domu nedaleko od nás pokoj k soukromému pronajmutí. Jeho majitelka, paní Adamová, byla ochotná tam babičku ubytovat.

Nebylo to moc pohodlné místo, vchod byl ze dvora, schody příkré, topení nedostatečné. Avšak nic lepšího jsme nenašli. Bylo to lepší, než aby se babička dál tísnila v bytě se strýčkem Leem a tetou Vericou.

Paní Adamová byla hodná žena a babička byla skromná a přizpůsobivá. Moc dobře spolu vycházely.

Metek, který byl trochu snob, řekl Otovi, že by neměl nechat svou ženu rodit ve veřejné nemocnici. Bylo nám doporučeno Borůvkovo soukromé sanatorium. Dítě se mělo narodit 24. prosince, na Boží hod. Avšak den určený lékaři minul a další také. První porodní bolesti mi začaly až po Vánocích, 27. prosince. Mrzlo a Ota proto raději několikrát za noc vyšel ven, aby nastartoval auto. Bál se, že by se mu to nemuselo podařit, až budeme spěchat do sanatoria.

Nastalo mnoho hodin velkých bolestí, ale to je u prvního dítěte normální. Narodil se nám chlapeček. Vážil 3150 gramů. Ani jsem nepotřebovala žádné stehy. O jménu pro miminko jsme přemýšleli dlouho před jeho narozením. Samozřejmě jsme nevěděli, jestli to bude chlapeček nebo holčička. Že se bude holčička jmenovat Michaela, bylo jisté. Pro kluka jsme si nakonec vybrali Petr Martin, jména dvou roztomilých synů Viktora Fischla, bratra Otova blízkého přítele Pati.

Ota s babičkou za mnou přišli hned po jeho narození a měli ohromnou radost. Jediné, co mne ten den mrzelo, byla smrt našeho mladého vlčáka Lumpa, jehož jsme si nedávno koupili. Ota ho omylem přejel, když couval ze dvora do ulice.

Bylo tehdy zvykem, že matka po porodu zůstávala ještě tři nebo čtyři dny v porodnici. Druhý den po porodu jsem však dostala horečku.

Ukázalo se, že mám na pravém prsu vřed. Kojení pro mne bylo nesmírně bolestivé. Léčili mě tehdy obrovskou novinkou, penicilinem. Dostávala jsem ho v injekcích, každé tři hodiny. Ve dne i v noci.

Za týden jsem byla „vyléčená“ a mohla jsem s naším prvorozeným odjet domů.

Po pár dnech se ale vřed objevil znovu. Infekce tolik postoupila, že nebyla jiná možnost, než ho rozříznout. Prs byl natolik poškozený, že přestal vytvářet mléko. Lékař mi tenkrát řekl, že se porušily kanálky a že ani druhý prs nebude vytvářet dost mléka pro další dítě. Své další děti jsem proto nebyla schopná kojit déle než několik týdnů.

Ota se rozhodl, že náš syn nebude obřezán. Nechtěl, aby byl označen na celý život jako Žid. Ota také nebyl obřezán, protože se narodil předčasně. Jeho rodiče tedy proceduru odložili, až nabude váhu, a pak to nechali být. Pro pražského Žida to byl nedůležitý detail.

V Osvětimi byl Ota svědkem strašné scény. Jednomu z jeho spoluvězňů táborový holič uřízl tupou břitvou předkožku, aby z něj „udělal Žida“. Ota se tehdy mohl stát jeho další obětí.

Petr byl moc krásné miminko a já jsem byla velice pyšná matka. Nevím, kdo byl z narození syna šťastnější. Jestli já, nebo má babička. Přicházela každý den, chovala ho a zpívala mu. Držela by ho pořád v náručí, kdybychom jí to nezakazovali. Byla to doba přísné výchovy. Dítě bylo krmené přesně každé tři hodiny, a ne když křičelo.

„Babička je staromódní,“ říkával Ota. „Musíme poslouchat pediatra.“

Doktor byl toho názoru, že děti musí křičet, protože je to dobré pro rozvoj jejich plic. Mimochodem, náš lékař byl doktor Epstein, profesor pediatrie, u kterého před válkou studoval i Mengele.

Také mě těšilo, že jsem měla miminko tak mladá, a plánovala jsem, že až Petříček vyroste, budu s ním tancovat. Po porodu se na mě chodily sestřičky dívat. „Taková mladá a už má dítě. A má i manžela,“ říkaly.

Mladá jsem byla, ale také hloupá a nezkušená.

Jednou jsem se vydala mrazivými zimními ulicemi na návštěvu za Ruth, abych se jí synem pochlubila. Nebylo to daleko. Dítě jsem na cestu teple oblékla a přikryla ho v kočárku péřovou peřinkou.

Když jsem se za hodinu vrátila, Ota stál s babičkou na ulici, tváře ustarané, otáčeli se na všechny strany a vyhlíželi mě. Patrně jsem jim tehdy neřekla, že jdu ven. Možná jsem se domnívala, že by mě nepustili. Jakého kázání se mi dostalo! Jak jsi mohla udělat něco takového? Vzít dítě do takové zimy. Vydávat ho v nebezpečí. Mohlo by dostat zápal plic. Jak jsi nezodpovědná. Ano, cítila jsem se vinná. Navenek jsem však hlasitě protestovala, že jsem dost dospělá, abych věděla, co dělám, a že nechápu, proč mi nedůvěřují.

Vedli jsme teď úplně normální život. Ota tvrdě pracoval na řízení továrny, snažil se získat více objednávek. V té době byl velký nedostatek vhodných materiálů a šéfy distribuce bylo třeba podplácet. Náš kamarád Metek restituoval otcův lihovar a měl tedy přístup k jakémukoli počtu lahví brandy nebo whisky. Přijal Otovu nabídku a stal se v továrně prokuristou. Náhle se jako kouzlem začaly v továrně objevovat role šifonu, hedvábí a krajkovin. Ani jediný úředník ministerstva obchodu nikdy neodmítl „dárek“.

Zatímco Ota pracoval, pokoušela jsem se vést s babiččinou pomocí domácnost.

Každý týden jsem šla s Petrem na pediatrii, kde ho doktorka Březovská vyšetřila a zaznamenala jeho pokroky. Odpoledne jsme často chodili na návštěvu k Metkovi a Věře nebo jsme se všichni sešli u nás. Stýkali jsme se také s Papenem a Milenou i dalšími přáteli a příbuznými. Zdeněk Eliáš (dříve Eckstein), jeden z Otových bývalých spoluvězňů, sedával u Petra a hrál si s ním celé hodiny.

Bylo dojemné pozorovat, jak se ti dva, čtyřiadvacetiletý muž a malé miminko, spolu chichotají. Také k nám přišel na návštěvu další přítel, básník Josef Hiršal. Ten se však chtěl podívat na dámské prádlo. Ota ho vzal do továrny večer, když švadleny odešly domů. Jakmile Hiršal uviděl na balicím stole stohy dámských kalhotek, přitiskl si jich náruč na hruď. Pak je vyhodil vysoko do vzduchu, odkud se mu snášely na hlavu a on jásal: „Tolik žen, tolik žen…“

Jelikož někteří byrokrati nepřijímali alkohol, musel Ota dát Metkovi občas také pár kousků dámského prádla. Hrozně jsem manželkám úředníků záviděla. Proč mají dostávat nové noční košilky a já ne? Stále jsem měla sotva co na sebe a tady se dávaly věci lidem, kteří toho měli určitě mnohem víc než já. Pro mne nezbylo nikdy nic. Dokonce i Metek byl při mých diskuzích s Otou na mé straně. Můj manžel však trval na tom, že obchod má přednost. Nebyl lakomý. Z každé státem přidělené role materiálu však byla továrna povinna vyrobit přesně daný počet kusů prádla. Výroba se nacházela pod přísnou státní kontrolou. Jen díky šikovné střihačce, paní Šandové, se tak dal z každé role ušít jeden nebo dva kousky navíc.

Vzpomínám si, jak mě mrzelo, když jsme byli na svatbě Otovy sestřenice Evy a ona se na mě kriticky podívala (měla jsem na sobě své jediné mateřské šaty, černé s bílým límečkem) a opovržlivě poznamenala: „Alespoň na moji svatbu sis mohla obléknout něco lepšího.“

Po únorovém převratu

Když se Ota stal ředitelem továrny, domníval se, že nedokáže řídit obchod sám. Část pravomocí proto ponechal paní Maternové, která vedla továrnu od konce války (skoro dva roky). Myslel si, že se na ni může spolehnout. Jaká to byla chyba! Paní Maternová nebyla ráda, že se Ota stal jejím šéfem. Byla to ambiciózní osoba, zlomyslná a falešná. Na oko předstírala spolupráci, ukázala Otovi účetní knihy a nechala ho rozhodovat, za jeho zády však dělala všechno, aby podkopala jeho autoritu. Její zášť pramenila z faktu, že dříve soukromě prodávala ušetřené kusy oděvů a o peníze se dělila se střihačkou a vedoucí expedice.

V naší naivitě jsme paní Maternovou považovali až do únorového převratu za přítelkyni. Její kancelář byla umístěna v nejlepší místnosti celé vily.

Tři roky po skončení války komunisté zinscenovali v Praze puč a převzali vládu. Pod záminkou podpory odborů svolali velké množství dělníků na Staroměstské náměstí. Pak šli za prezidentem Benešem a prohlašovali, že lidé volají po jeho rezignaci. Lest se podařila a komunisté se dostali k moci.

Najednou se poměry úplně změnily. Životy všech zachvátila atmosféra strachu. Dříve bezvýznamní funkcionáři se stali mocnými šéfy. Lidé, zejména „kapitalisté“, byli předvoláváni k výslechům. V každém domě byl informátor, který špehoval nájemníky. Veřejně známé postavy mizely beze stopy. Všude visely rudé prapory a prosovětská hesla. Téměř každý, kdo si chtěl udržet dobrou práci nebo poslat děti na studia, se musel stát členem strany. Takzvané národní výbory vydávaly nové doklady o státní spolehlivosti, bez nichž nemohl být nikdo zaměstnaný. Všechny soukromé továrny byly vyvlastněny, říkalo se tomu „znárodněny“. Továrna Otových rodičů sice dosud nebyla podle práva soukromým majetkem, ale z důvodu dědického řízení již nepatřila ani státu. „Znárodnění“ se jí proto týkalo také.

Pár dní po komunistickém převratu si paní Maternová zavolala Otu do své kanceláře a s vítězným úsměvem na tváři mu před ostatním personálem předala obálku. Byl v ní „dekret“, dokument, jenž oznamoval, že Ota Kraus již od toho dne není ředitelem továrny na dámské prádlo a že ztrácí také veškeré ostatní pravomoci i výhody s tím spojené. S okamžitou platností musel přerušit styk se zaměstnanci, přímý i telefonický, a odevzdat klíče od továrny i kanceláře. Nesměli jsme si odtud nic odnést. Paní Maternová dokonce nedovolila, abych si vzala zpět svůj vlastní šicí stroj, který byl dočasně umístěn v továrně. Trvala na tom, že cokoli je v továrně, patří nyní státu. (Potěšilo mě, když jsem se později dozvěděla, že se s ní její manžel rozvedl.)

Podle nařízení vlády měly být znárodněny pouze továrny, které zaměstnávaly padesát a více pracovníků. U nás tehdy bylo nahlášeno jen čtyřicet devět zaměstnanců včetně kancelářského personálu. Naše továrna tedy do kategorie kandidátů pro znárodnění původně nespadala. Maternová však šikovně změnila počet zaměstnanců, a tak dosáhla svého cíle. Stala se zase ředitelkou továrny.

Čeho však nemohla dosáhnout, ačkoli o to tvrdě a houževnatě usilovala, bylo vystěhovat nás z bytu. Museli jsme totiž zůstat ve vile, dokud nám nebude přidělený jiný byt. Volné byty však tehdy nebyly. Během války se nic nestavělo a mnoho novomanželů muselo bydlet v přeplněných bytech svých rodičů. Často proto odkládali založení vlastní rodiny. Pokud měli byt prarodiče, nastěhovala se k nim dospělá vnoučata, aby měla na byt po jejich smrti nárok.

Rodiny, jež obývaly více místností, než bylo dovoleno, si musely po revoluci vzít podnájemníky, nebo se přestěhovat do menšího bytu. Vše bylo registrované, nic neuniklo pozornému zraku

„Velkého bratra“. Všude byli ochotní informátoři, dlouholetá česká tradice.

Paní Maternová využila všech svých kontaktů v komunistické straně, aby nás vypudila, ale nic nezmohla. Nebyl pro nás žádný volný byt. S nenávistí nás proto neustále trápila. Přiměla zaměstnance, aby nás špehovali a hlásili jí každý náš pohyb po vile. Informovali ji, kdo k nám přišel na návštěvu a jak dlouho zůstal, kdy jsme šli ven a kdy jsme se vrátili. O víkendech, kdy byly kanceláře zavřené, dokonce vypínala hlavní vypínač elektřiny a nechala nás s dítětem, jemuž bylo teprve několik týdnů, bez světla, topení a teplé vody.

Hned koncem února se v noci do továrního skladu vloupali zloději. Ukradli mnoho rolí látek. Budova továrny byla za vilou a okna ložnice vedla tím směrem. Paní Maternová nás obvinila, že jsme úmyslně nezabránili vloupání, které jsme možná sami zinscenovali.

V létě před převratem totiž také došlo k pokusu o vloupání. Tenkrát však Ota uslyšel díky otevřenému oknu podivný hluk vycházející z továrny. Zakřičel, zloděj se lekl a utekl. Nyní však byla zima, okna byla zavřená a my jsme proto nic nezaslechli. Bylo však zbytečné cokoli vysvětlovat. Ota byl předvolán k soudu a přes svou usilovnou snahu nenašel právníka, který by měl odvahu ho hájit. V očích soudce byl kapitalista, vykořisťovatel dělnické třídy.

Ota před ním tedy stanul sám, bez obhájce. Když se pokusil něco říct, soudce ho zarazil se slovy: „S kapitalisty, jako jste vy, nemluvím!“ Nakonec se však naštěstí nenašlo dost důkazů, aby byl Ota odsouzen, takže byl případ zrušen.

Každý, kdo hledal zaměstnání, musel mít potvrzení o státní spolehlivosti. Ty vydával místní národní výbor komunistické strany. Ota jako podezřelý ze spolupráce se zloději neměl naději takové potvrzení dostat.

Naštěstí nás zachránila moje sestřenice Jenka. Byla to sestřenice z druhého kolena, o několik let starší než já. Její manžel Zdeněk Volný byl stranický funkcionář a oba byli členy strany. Celým srdcem věřili v doktrínu sociální spravedlnosti.

Bydleli nedaleko, takže jsme s Jenkou často chodily na procházku s dětmi v kočárku. Díky Zdeňkovi jsme klíčové osvědčení o státní spolehlivosti pro Otu obdrželi.

Bylo to jako scéna z nějakého filmu. Zdeněk mi řekl, abych šla pro doklad místo Oty. Instruoval mě, jak se mám obléknout a co mám dělat: žádný make-up, nepronést nic než své jméno a čekat. Byla jsem k smrti vyděšená, ale šla jsem. Tiše jsem stála u dveří ponuré kanceláře se zachmuřenými muži u několika psacích stolů. Nikdo se mnou nemluvil. Pak mi jeden z mužů prstem pokynul, abych přistoupila blíž, podal mi kousek papíru a já jsem rychle odešla a doufala, že mě nikdo nezadrží.

Na tištěném dokladu stálo:

Okresní akční výbor Národní fronty, Praha XX

Sekretariát: Vinohradská ulice číslo 1 (Vila), Telefon 982-27 Praha XX, Strašnice, dne 24. 5. 1948

Potvrzení

Potvrzujeme, že proti panu Otovi Krausovi, nar. 1. 9. 1921, bytem v Praze XX, Vinohradská 6, není námitek z hlediska postoje k lidově-demokratickému zřízení v ČSR.

Tajemník (podpis nečitelný), razítko

Ota byl uznávaný český autor a měl řadu dobrých přátel v literárním světě. Přijali ho proto jako referenta pro překlady anglické literatury na ministerstvu kultury. Jeho práce spočívala ve čtení nových anglických knížek a jejich následném hodnocení. Každá publikace, která se tehdy v republice vydávala, musela být schválena stranickými aparátčíky.

Ota svou novou práci miloval. Jediné, co ho rozčilovalo, byla skutečnost, že jeho doporučení byla často zamítnuta, protože kniha nebyla „politicky korektní“. Světově proslulí spisovatelé byli v té době totiž ocejchováni jako pravičáci, imperialisté, antisocialisté a kontrarevolucionáři. Ota byl pyšný na to, že je v „nejrudějším“ z ministerstev jediný, kdo není členem komunistické strany.

Jenka byla nápomocná nejen při získání důležitého dokumentu pro Otu, ale vyřešila i náš bytový problém.

Ve věžáku, kde bydlela, se v přízemí nacházela malinká garsonka. Bydlela v ní svobodná lékařka, která však měla zároveň ubytování i v nemocnici, kde pracovala. Vlastně neměla na garsonku nárok. Jenka zařídila, že se musela vystěhovat, a garsonku přidělili nám.

Garsonka se skládala z jedné místnosti o velikosti asi 16 metrů čtverečních a malé koupelny s toaletou, umyvadlem a vanou. Když jsme nastěhovali manželskou postel, skříň, stůl se dvěma židlemi a dětskou postýlku, bylo tam sotva k hnutí. V jednom z rohů místnosti byl asi padesáticentimetrový výklenek s dřezem a plynovým dvouvařičem, nad nímž visela skříňka na kuchyňské náčiní a potraviny. Neměli jsme však na vybranou. Nic jiného k dispozici nebylo.

Poměrně brzy jsme ale získali větší byt. Tou dobou se totiž řada našich přátel chystala emigrovat do Izraele. Někteří už dokonce odjeli. Mezi emigranty se nacházela i Ruth a Honza se ji chystal následovat.

To byla jedinečná příležitost k výměně bytů. Z hlediska státu jsme měli nárok na dva pokoje, protože jsme byli dva dospělí s dítětem a mohli jsme také ubytovat babičku. Nikdo se však samozřejmě nesměl dozvědět, že má Honza v plánu odjet.

Výměnu úspěšně uskutečnil Otův a Honzův přítel, dřívější spoluvězeň, nyní člen komunistické strany, který měl „styky“. Konečně jsme mohli vzít babičku k sobě. Byla ráda, že může být s ročním Petříčkem celý den.

Chovala ho na klíně, zpívala mu svým třesoucím se hlasem písničky a nechala ho, aby jí dával na nos troje brýle, jedny po druhých.

Babička se chovala velice diskrétně. Nikdy se nám do ničeho nevměšovala ani nás nekritizovala, ačkoli k tomu musela mít spoustu důvodů. Byla jsem mladá, ani ne dvacetiletá, ztřeštěná a nezkušená.

Rodinná idylka však netrvala dlouho. Od té doby, co se Československo stalo komunistickým státem, vazalem Sovětského svazu, byl život stále nepříjemnější. Režim byl restriktivní, lidé střední a vyšší třídy byli sužováni, člověk mohl být uvězněn pro takový zločin, jako bylo vyprávění vtipu o vládě. Každý, kdo mohl, uprchl za hranice, do Německa nebo Rakouska. Existovalo také jakési vědomí naléhavosti. Nikdo netušil, jak dlouho bude emigrace povolena.

Roku 1948 se Palestina stala nezávislým státem Izrael a Židům bylo oficielně povoleno se přistěhovat do Izraele a usadit se tam. (Do roku 1948, za britského mandátu, probíhalo přistěhovalectví do Palestiny potají. Lidé museli vyskakovat z lodě v noci a brodit se na břeh po tmě. Často byli chyceni a uvězněni.) Mladý stát přistěhovalce vítal, dopravu dokonce hradil Židovský fond. Lodě a letadla začaly do země přivážet Židy z celého světa.

Pro nás Židy byla alija vítaným řešením. Emigraci do Izraele československé úřady dovolovaly, byť neochotně. Nadšení českoslovenští sionisté, většinou z řad přeživších vězňů, se vzchopili a rozhodli se opustit starou vlast a začít budovat svou novou domovinu.

Také naši přátelé a dřívější spoluvězni postupně z Československa mizeli. Odjel Honza, po něm pak naši nejlepší přátelé Metek a Věra Blumovi. Ti, co zůstávali, byli buď připoutáni k nežidovským partnerům, nebo plánovali odejít později, až dokončí studia.

Ota se rozhodl, že budeme přátele následovat. Souhlasila jsem. Byla jsem tak nezkušená, že jsem bezvýhradně souhlasila se všemi jeho rozhodnutími. Zcela jsem mu důvěřovala. Tolik toho věděl a všechno mi vysvětloval.

Vyprávěl mi o kibucech a židovské historii, mluvil se mnou o T. Herzlovi, vizionáři židovského státu, a dokonce mě naučil i několik hebrejských slov.

Věděl však, že by nedostal povolení k odjezdu, dokud byl zaměstnán na ministerstvu. Přijal proto nabídku práce na Židovské obci. V pozdějších letech vyprávěl, že to byl on, kdo „sbalil“ sionistické hnutí v Praze.

Jeho nadřízeným byl vedoucí oddělení alija, člověk, jenž byl poslán z Izraele, aby zde řídil emigraci nejen českých Židů, ale i ostatních, zejména polských Židů, kteří Československem projížděli cestou do Izraele.

Když Ota poprvé otevřel zásuvku svého pracovního stolu, našel tam milion československých korun v hotovosti. Rozčilen s nimi hned běžel za svým izraelským šéfem. Nadřízený si peníze klidně převzal a vysvětlil mu, že to jsou fondy pro alija.

Od prvního dne spočívala Otova práce v pálení dokladů o tom, jak byly tyto a jiné peníze, jež financovaly alija tisíců přeživších holocaust, získány. Se sekretářkou krmil den za dnem malá kamínka kompromitujícími dokumenty. Jeho dalším úkolem bylo prodávat potenciálním emigrantům za deset korun symbolický šekel, který byl požadován při registraci pro alija.

O několik měsíců později, v květnu 1949, jsme také my zaplatili náš šekel a připojili se ke skupině olim (nováčků) na naší cestě do Erec Jisra’el. Ovšem než se tak stalo, museli jsme překonat mnoho překážek, jež nám kladla do cesty byrokracie.

Byrokracie

Abychom směli opustit zemi, museli jsme zaplatit nákladné kolky, které jsme nalepili na formuláře. S vyplněnými lejstry jsme stáli v dlouhé frontě na úřadě, dokud na nás nepřišla řada.

K formulářům však bylo třeba předložit množství osobních dokladů, mimo jiné také prohlášení daňového úřadu, že nedlužíme žádné daně. A v tom spočíval problém.

Z daňových důvodů Otův otec rozdělil majetek na čtyři díly. Vlastníky byli tudíž před válkou čtyři členové rodiny. Treuhänder daně za války samozřejmě neplatil, takže berní úřad nyní po Otovi požadoval jejich zpětné zaplacení za celou dobu války. Bylo mu jedno, že všichni členové rodiny kromě Oty zahynuli i že během okupace už Krausova rodina nebyla vlastníky továrny. Daňoví úředníci požadovali svou „libru masa“. A tak jsme si mohli vybrat. Buď zaplatíme, nebo můžeme na alija zapomenout.

Ale kde vzít tolik peněz? Už si přesně nepamatuji, jak jsme to výkupné dali dohromady. Nějaké peníze jsme měli našetřené a nakonec jsme také dostali určitou „slevu“.

Doklad o bezdlužnosti jsme tedy získali a naše žádost o alija byla v pořádku přijata.

Po několika měsících jsme obdrželi výjezdní víza. Stále jsme však ještě nemohli odjet. Každý emigrant totiž musel předložit ke schválení podrobný seznam věcí, které si chystá brát s sebou. Směli jsme si vzít takzvaný lift, velkou dřevěnou bednu s věcmi, která bude poslána do Izraele lodí. Seznam musel obsahovat každý předmět, který lift obsahoval: od dětských hraček, plínek, přes naše spodní prádlo, ručníky, prostěradla, hrnce a kastroly, lžíce a vidličky, až po knihy. U každé věci musel být uveden její název. Také každý kousek nábytku, který jsme posílali s liftem, musel být podrobně popsaný. Seznam mám schovaný dodnes jako suvenýr. Odevzdali jsme ho a zase uplynulo několik týdnů, než byl schválený.

Mnoho věcí z něj nicméně bylo vyškrtnuto. Bylo nám zakázáno vyvézt takové věci, jako byl koberec, šicí stroj, můj zlatý řetízek a zapalovač či Otův psací stroj. Nesměli jsme si vzít dvanáct šálků a podšálků, ale jen šest, ne dvanáct vidliček a nožů, ale pouze šest, místo deseti prostěradel jen čtyři.

Ota nakonec sehnal s pomocí Svazu spisovatelů, který ho jmenoval zahraničním korespondentem jedněch českých novin, speciální povolení na převoz svého psacího stroje, takže ho mohl do liftu přidat.

Tím však celá anabáze neskončila. Každý předmět na seznamu musel být oceněný úředním znalcem. Avšak protože v té době Židé emigrovali do Izraele masově, těch několik málo znalců bylo zamluveno na několik týdnů předem. Opět jsme museli dlouho čekat, než se jednoho dne objevil zachmuřený mladý muž a začal kontrolovat všechny předměty na našem seznamu. Procedura trvala hodiny. Bral do ruky každou knížku, každý kapesník, kalhotky a dětskou řehtačku, převracel vše ze strany na stranu, již složené oblečení rozkládal a pak teprve napsal jeho cenu. Nikoli skutečnou hodnotu použitého předmětu, ale cenu, kterou by stál v obchodě. Součet byl ohromující. Do té doby jsem netušila, jaké bohatství v našem bytě máme.

Deset procent z celkové částky našeho majetku jsme museli státu zaplatit jako výkupné za to, že si ho smíme vzít do ciziny. Vše, co jsme si nebrali s sebou, jsme se rozhodli prodat. Ota byl přesvědčený, že se žádní zájemci nenajdou. Jaké bylo naše překvapení, když se objevila majitelka blízké prádelny a koupila všechno. Koupila by toho ještě více, kdybychom měli co nabídnout. Za utržené peníze jsme zaplatili znalci i státu a u truhláře objednali bednu o velikosti 2 × 1,5 × 1,5 metru.

Konečně jsme se mohli nechat zapsat na Židovské obci do příštího transportu.

Ministerstvo vnitra v té době vydávalo emigrantům pouze skupinové pasy, aby si zajistilo, že nikdo nevycestuje individuálně. Židovská obec byla navíc povinna vyslat se skupinou průvodce, který ji doprovodil až k hranicím, kde jí teprve předal doklady.

Náš odjezd byl stanoven na začátek května 1949, což pro nás znamenalo opět problém. Lift s nábytkem musel být uzamčen na nádraží, za přítomnosti celních úředníků. Datum celní kontroly však bylo stanoveno až po datu našeho odjezdu. U kontroly nemusel být nutně majitel. Ale kdo by byl ochoten se toho ujmout místo nás?

Problém vyřešila Stella Fischlová, švagrová našeho přítele Pati. Paťa odjížděl stejným transportem jako my, a protože neměl moc zavazadel, souhlasili jsme, aby si své věci uložil do našeho liftu. Stella slíbila, že na zabalení nábytku do liftu dohlédne. Byli jsme moc rádi, že jsme našli někoho tak spolehlivého.

Každý z nás, dokonce i náš Petříček, si směl vzít s sebou z Československa pouze dvě a půl anglické libry. Nevadilo nám to, protože nám stejně žádná hotovost nezbyla.

Ota byl ovšem při plánování alija opatrný. Nikdy by neriskoval emigraci s manželkou a dítětem bez příslibu nějakého finančního zajištění, jen s mizernými sedmi a půl librami, které jsme si směli vzít. Kontaktoval proto svého amerického strýce, jenž si před válkou vypůjčil od Krausovy rodiny značné množství peněz, a požádal ho o půjčku. Vše bylo domluveno tajně, ústně (pomocí Otova kamaráda, který odjel do Ameriky a strýci tam vzkaz vyřídil), rozhodně ne písemně, neboť by si komunističtí cenzoři mohli dopis přečíst.

Ota začal naši emigraci plánovat až tehdy, když byl ujištěn o strýcově finanční pomoci. Ota příslib strýčka přijal pod podmínkou, že to nebude dar, ale půjčka, kterou splatíme. Bylo dohodnuto, že nám peníze pošle rovnou do Izraele. Netušili jsme, že všechno dopadne jinak.

Před odjezdem jsme ještě museli zajistit pro babičku byt. Otův kamarád, básník a umělec Jiří Kolář, tehdy zoufale hledal větší byt, protože žil s manželkou, matkou a dítětem v jedné místnosti. Domluvili jsme se s ním, že náš dvoupokojový vyměníme za jeho jednopokojový, do něhož se po našem odjezdu babička přestěhuje. Na malý byt měla podle zákona nárok.

Naléhali jsme na ni, aby jela s námi, vždyť měla v Izraeli syna, mého strýce Ernsta Benjamina. Ale babička se smutkem odmítla:

„Starý strom se nedá přesadit.“

Chudák babička! Musela vědět, že už nás nikdy neuvidí. Já byla tak zaměstnaná tím vším zařizováním, že jsem na to ani nepomyslela. Dnes jsem v jejím věku a chápu, jaká to byla výjimečná osobnost. Nechala nás odjet pryč bez jediného náznaku sebelítosti či stížnosti. Zůstala úplně sama.

Psala jsem jí z Izraele podrobné dopisy, v nichž jsem líčila náš život, popisovala jsem krajinu, počasí a naši práci ve vesnici a ona mi vždycky odepsala. Dělala si starosti o naši budoucnost.

Po našem odjezdu jsme se dozvěděli, že náš plán s výměnou bytů úplně selhal. Kolář náš byt nedostal a musel zůstat v původním bytě. Babička však v našem velkém bytě zůstat nesměla, takže se ocitla bez přístřeší. Odjela do rodného Brna, kde se přihlásila na čekací listinu židovského domu seniorů. V Brně žila její švagrová Olga, která přežila Terezín jako ona a byly si celý život blízké. Zatímco babička čekala, až se pro ni uvolní v domě důchodců pokoj, ubytovala se dočasně u Formánků, dřívějších sousedů. Už jí v té době nezbývalo mnoho dnů života. Jednoho dne dostala zápal plic a Formánkovi ji odvezli do nemocnice. Zemřela tam pouhých deset měsíců po našem odjezdu.

Dita Krausová v Giv’at Chajimu, 1951

Část IV

1949–2018

Alija do Izraele

Konečně nadešel den, kdy jsme vzali Petříčka, jemuž bylo právě osmnáct měsíců, kufry a kočárek a vydali se na nádraží. Panoval tam velký zmatek. Odjíždělo několik set lidí a každý měl s sebou nějaká zavazadla. Doprovázeli je přátelé a příbuzní, objímali se, někteří plakali.

Nastoupili jsme do vlaku, který s námi zamířil do Itálie. Kromě Pati s námi jelo ještě několik dalších dobrých přátel. Eva a Pavel Lukešovi, Evina matka, paní Králová, Manka Freundová, Aneta Ablová s manželem Jirkou a miminkem, Eva Weissová, Eva Schlachetová a další.

Každé kupé mělo šest míst. V našem si na každou stranu sedli tři dospělí. Petříček se stěhoval z mého klínu na Otův a zase zpátky. Byl jediné dítě v našem vagonu, takže se brzy samozřejmě stal miláčkem všech. Na zavazadlový prostor nad našimi hlavami jsme pro něj zavěsili síť, vystlanou několika složenými přikrývkami. Petříček byl z nás jediný, kdo si mohl během třídenní cesty kdykoli zdřímnout.

My dospělí jsme téměř celou cestu seděli vzpřímení na dřevěných lavicích. V přeplněném kupé nebylo možné spát, ale když si někdo z nás stoupl k oknu na chodbě, mohl si další alespoň chvilku přilehnout na tvrdé lavici s kabátem pod hlavou místo polštáře.

Hlad ani žízeň jsme neměli. Každý si vzal s sebou dost zásob jídla a lahve s vodou, které vydržely po celou cestu. Měli jsme s sebou také naši chytrou věcičku, vymyšlenou v ghettu Terezín, jakýsi vařič na suchý líh. Dalo se na něm na podlaze vagonu ohřát jídlo pro Petříčka.

Problém byl ovšem s hygienou. Pramínek vody z kohoutku na špinavé toaletě nestačil ani na mytí rukou, natož na vyprání zašpiněných plínek. Papírové pleny tenkrát samozřejmě ještě neexistovaly.

Když jsme dojeli na hranice s Rakouskem, vzrušení a napětí všech začalo vzrůstat. Naše průvodkyně byla hezká, odvážná mladá žena, jež celníkům nabídla alkohol, salám a jiné dobroty, které tehdy nebyly k dostání, aby byli dobře naladění a nebyli při kontrole příliš důkladní.

Těsně před tím, než jsme dojeli na hranice, poprosila paní S., jež s Otou pracovala v kanceláři Židovské obce a pomáhala mu při pálení dokladů, aby jí vzal k sobě balíček cigaret s tím, že jich má víc, než je povoleno.

Když kontrola skončila a celníci odešli, Ota jí řekl: „Nechte mě za mou laskavost jednu z vašich cigaret vykouřit.“

Ona však začala křičet: „Ach ne, ne, to nemůžete!“

V každé cigaretě měla totiž stočené dolarové bankovky. Ota na ni zůstal beze slova zírat. Kdyby ho chytili, už by nikdy nemohl emigrovat.

V našem kupé bylo také ukryto několik lahví se rtutí, která, jak jsme se dozvěděli, je dražší než zlato. Židovská obec tímto způsobem finančně pomáhala mladému státu Izrael.

Jakmile vlak přejel hranici, napětí z nás spadlo a my jsme začali s úlevou a radostí jásat, zpívat a šťastně tleskat.

Vlak poté projel Vídní a později řadou italských měst. Na stanicích, kde zastavoval a někdy až hodiny čekal, než pokračoval dál, jsme však nesměli ani na chvíli vystoupit. Bylo nám líto, že jsme si města, jimiž jsme projížděli, nemohli prohlédnout.

Druhý den cesty jsem poprvé spatřila moře. Nikdy dřív jsem ho neviděla. Prvním dojmem byla nesmírná tíha ohromného množství vody, která tlačí na zemi. Měla jsem pocit, jako by ta tíha ležela i na mně.

Třetí den nás vlak dovezl do Trani, malého přímořského města, kde byl na konci války zřízen DP camp (displaced persons), tábor pro osoby bez domova. Nacházelo se tam obrovské množství přeživších z celé Evropy, kteří čekali na víza do Ameriky nebo Austrálie. Někteří z nich už tam byli tři či čtyři roky a dost se vyznali v obchodování s valutami.

Pan Krull, jeden z táborových veteránů, nám naše anglické libry vyměnil za izraelské libry. Od skončení britského mandátu uplynul teprve rok, takže Izrael libry ještě stále používal. Avšak jejich hodnota už nebyla stejná, takže jsme při výměně získali ještě nějaké italské liry.

Ve skupině jsme se pak vydali na procházku do města, kde jsme se usadili v kavárně na náměstí, popíjeli skleničku místního vína a cítili se jako páni.

Naše loď do Izraele měla zpoždění, a tak jsme museli v italském táboře čekat ještě několik dní. Spali jsme ve veliké boudě s matracemi pro desítky lidí, bez jakéhokoli soukromí. Ačkoli nám ty stísněné a nehygienické podmínky připomínaly koncentrační tábory, netrápilo nás to, protože jsme zde byli dobrovolně a byli jsme svobodní.

Když nakonec naše loď jménem Galilah připlula, odvezli nás na náklaďácích do přístavu Bari, kde kotvila. Místo zámořského parníku, který jsem očekávala, jsem však u dlouhého přístaviště spatřila plavidlo, jež vypadalo spíš jako rybářský člun. Na palubu vedl obyčejný dřevěný můstek, vedle kterého stál stůl, za nímž seděly dvě osoby a odškrtávaly v seznamu naloďující se cestující. Ke stolku se tlačil a strkal ohromný zástup asi patnácti set osob s dětmi, ranci a kufry. Dral se na loď bez jakéhokoli náznaku pořádku. Lidé kolem nás ječeli a divoce gestikulovali, zatímco my jsme zůstali na to necivilizované chování jen zírat. Připomnělo mi to tahanici hladových vězňů u sudů s jídlem v koncentračních táborech. Byli to Židé z Maroka, Tunisu a Alžírska, kteří cestovali do Izraele jako my.

Naše česká skupina se rozhodla, že se k té tlačenici nepřidá. Trpělivě jsme čekali, až na nás přijde řada. Bylo nám jasné, že stejně nemáme šanci se nalodit dřív než ten severoafrický dav. Navíc nám někdo řekl, že ženy s dětmi mají zajištěné dobré ubytování, a my jsme tomu věřili.

Čekání bylo vyčerpávající. Celý den nám silný vítr hnal písek a kamínky do tváří, úst a vlasů. Chlapečkovu hlavu jsem zabalila do svého šátku a snažila se ho alespoň částečně uchránit. Míjely hodiny a všichni byli stále podrážděnější. Nebylo kde si sednout a nebyly tam žádné toalety.

Najednou někdo zavolal naše jméno: „Kraus, jsou tu Krausovi?“ Byl to námořník z naší lodi. Když jsme k němu došli, požádal nás o jedno naše zavazadlo a řekl nám, že nám rezervuje na lodi místo.

Aniž bychom tušili, kdo to je, předali jsme mu stočené lůžkoviny a doufali, že to není podvodník a že své přikrývky ještě někdy uvidíme.

Když jsme vstoupili na loď, byla už skoro tma. Z paluby nás vedli dolů, jedno patro schodů a pak druhé, až jsme se ocitli ve velkém skladišti pod hladinou ponoru.

Bylo tam hotové peklo. Řev, strkání, muži i ženy se rvali o volné kavalce, vzduch byl nedýchatelný a všude byl cítit zápach potu. Naše přikrývky jsem nenašla a ke spaní nám zbyl jen jeden prázdný kavalec.

To už na mne bylo příliš. Začala jsem nekontrolovatelně brečet. Kde jsou naše deky? Kde je to lepší ubytování pro matky s dětmi? Kavalec byl tak úzký, že na něm mohla sotva spát štíhlá osoba, natož matka a otec s dítětem. Jak v takových podmínkách zvládneme bydlet několik dní?

Ota se vydal hledat námořníka, jenž odnesl naše deky. Po chvíli se vrátil a usmíval se od ucha k uchu.

„Utři si slzy, trochu se namaluj a pojď se mnou,“ řekl mi.

Následovala jsem ho s Petrem v náručí ven z podpalubí. Jedno patro, druhé a byli jsme zpátky na palubě. Odtud jsme vyšli na horní palubu, kde jsem uprostřed lodi poprvé spatřila naši kajutu. Bylo v ní umyvadlo s kohoutky na studenou a teplou vodu, tři pohodlné postele s našimi rozloženými přikrývkami a na stole stála mísa s ovocem. Ne s jen tak ledajakým ovocem, ale s pomeranči a banány, lahůdkami, které jsme viděli naposledy před válkou. Bylo to doslova jako přijít z podsvětí do nebe.

Po chvíli zaklepal na dveře naší kajuty vrchní stevard. Ukázalo se, že je příbuzný ženy Otova bratrance Pepíka Krause, jenž emigroval předtím, než Hitler obsadil Československo. Pepík ho poprosil, aby dával pozor, jestli náhodou nepřiplujeme na lodi Galilah. Našel nás a vzal pod svou ochranu. Pozval nás, abychom jedli v jídelně pro platící pasažéry, spolu s kapitánem a důstojníky. Řekl nám, že můžeme používat jeho soukromou koupelnu. Daroval mi i kus mýdla Palmolive. Neuvěřitelný luxus!

V průběhu cesty se naše kajuta stala útulkem mnoha našich přátel. Aneta k nám chodila několikrát denně nakojit dítě stranou od davu, ostatní se myli u umyvadla, protože společné sprchy byly neustále přeplněné.

Na lodi určené pro šest set osob se jich nacházelo dvanáct set. Cestující dostali potravinové lístky a k jídlu byli voláni střídavě po skupinách. Ti, kteří byli ubytovaní dole, trávili raději celé dny na palubě. Většina z nich tam i spala.

Pro mě byla tato cesta jako dovolená. Žádné vaření, žádná práce, jen jsem si hrála s chlapečkem a opalovala se. Když jsme po třech dnech zakotvili v Haifě, vůbec se mi nechtělo loď opustit. Ty tři dny na moři byly bohužel jedinými hezkými momenty z celé naší alija.

Ša’ar alija

Když loď přistála v Haifě, právě svítalo. Uviděli jsme ranní slunce osvětlující nádherné město šplhající po svahu hory Karmel. Byl to úchvatný pohled. Dopluli jsme do Izraele.

Otův bratranec Pepík, díky němuž jsme měli na lodi kajutu, nás očekával v přístavu. Když nás zahlédl, začal nám nadšeně mávat. Na břeh jsme se však dostali až pozdě odpoledne. Jednak proto, že jsem nijak nespěchala, jídlo v jídelně bylo tak výtečné, a navíc nás opět čekala dlouhá fronta na registraci a celní prohlídku. Ano, a také nás posypali DDT. Noví přistěhovalci ze severní Afriky považovali dezinfekci DDT za největší urážku a potupu. Tvrdili, že jen oni byli takto uráženi, zatímco Evropané se tomu prý mohli vyhnout. Ani Pepík, který měl známé mezi přístavním personálem, nám nemohl tyto formality pomoci urychlit. Živil se jako taxikář, a tak se musel brzy vrátit zpět do práce. Slíbil ale, že za námi opět přijede.

Když jsme vším prošli, odvezlo nás nákladní auto do stanového tábora jménem Ša’ar alija na úpatí Karmelu. Bylo 16. května, den narozenin mého dědečka. Co by si jen on, vášnivý sociální demokrat, pomyslel o své vnučce, jež se chystala žít v sionistickém židovském státě?

Ubytovali nás ve stanech. V našem bylo deset železných postelí, které stály na holé zemi. Stan jsme sdíleli s Pavlem, Evou, její matkou, Paťou, Mankou a dvěma dalšími přáteli. V táboře bylo kromě stovek stanů také několik dřevěných chat, kuchyň, kancelář, provizorní nemocnice, několik toalet a umývárna. Venku byl navíc ještě dlouhý žlab s kohoutky, v němž však tekla jen vlažná voda. Celý tábor byl obehnán drátěným plotem a lidé z něj směli odejít jen s příbuznými nebo se souhlasem vedení. Třikrát denně se zdarma rozdělovalo jídlo. K obědu byla polévka, guláš nebo karbanátek s přílohou, to celkem ušlo. Ale ke snídani a k večeři jsme dostávali pita chléb a tahini, sardinky, olivy a něco, čemu se říkalo chalva. To se nám zdálo divné, protože jsme to neznali. Usoudili jsme, že to je vyrobené z krystalizovaného medu. Chutnalo to trochu jako karamel.

Když měl člověk více nádob, mohl si dát sladkou chalvu odděleně od oliv a sardinek. Když ne, tak se mu všechno v jedné misce smíchalo. Problém naší rodiny nespočíval v nedostatku misek, ale v nedostatku rukou, které by nádoby odnesly. Pro jídlo šel totiž vždy jen jeden z nás, druhý hlídal Petříčka.

První noc v Ša’ar alija bylo velice horko. Vál horký a suchý chamsin, izraelská verze větru sirocco. Uprostřed noci nám náhlý nápor větru odnesl kus vrchní plachty stanu a dovnitř se začal řinout déšť. Přenesli jsme postele co nejdál od otvoru, ale usnout už jsme stejně nedokázali.

Od chvíle, kdy jsme přijeli, stál Ota celý den u brány tábora a čekal tam na mého strýčka Ernsta Benjamina, jemuž jsme před odjezdem poslali telegram, že přijedeme, a hned po našem příjezdu jsme poslali druhý, že už jsme dorazili. Netušili jsme, že se stal v mezidobí policistou a nedostal dovolenou. Neměl jak nám to sdělit. Neměli jsme žádný telefon ani poštovní adresu. Pro všechny naše přátele už mezitím přijeli jejich izraelští příbuzní.

Jedinou úlevou nám v táboře byly odpolední návštěvy bratrance Pepíka, který nám každý den nosil pár mincí ze svého výdělku a jednu nebo dvě lahve ovocné šťávy.

Očekávali jsme s Otou možná naivně, že nám buď Pepík, nebo můj strýček Benjamin poradí, kde bychom se měli usadit a kde hledat práci. Pepík s námi soucítil. Byl také velice nadšený a šťastný, že má blízko příbuzné, když byl v Izraeli tolik let jediným členem velké Krausovy rodiny. Říkal Otovi „krev mé krve“, což se stalo pro naše přátele jeho přezdívkou, když o něm byla řeč. Avšak „krev mé krve“ nám poradit nedokázal.

Po deseti dnech čekání jsme poslechli čísi radu, abychom se přemístili do tábora jménem Pardesija, kde by měly panovat lepší životní podmínky. Hned následující ráno jsme se vyšplhali s Petříčkem, našimi zavazadly a několika dalšími neznámými olim na otevřený náklaďák a odjeli do Pardesije.

Pardesija

Pardesija byl stanový tábor, podobný tomu, který jsme právě opustili. Také tam byl plot a žlab s kohoutky. V plotu však zela díra a lidé skrze ni bez potíží odcházeli a přicházeli. Nedaleko tábora byla autobusová zastávka. Ota prolezl dírou v plotě, vmáčkl se spolu se řvoucím a strkajícím se davem do autobusu a odjel do Tel Avivu. Odtud pak do Jaffy, kde konečně navštívil mého strýce. Strýček Benjamin a teta Hadassa byli rádi, že se s ním seznámili, ale praktickou pomoc ani radu, kde se ubytovat, jsme od nich nedostali. Strýček žil od svého příjezdu v roce 1940 až donedávna v kibucu, kde se oženil a měl dvě malé děti. Ve městě se teprve usazovali. Ačkoli byl zkušený právník s titulem JUDr., musel přijmout místo u policie a měl co dělat, aby uživil rodinu. Bydleli ve dvou pokojích v polovině bytu v nedostavěném arabském domě. Druhou polovinu obývala velká bulharská rodina nových olim, jež si zabrala kuchyň. Na tetu zbyla místnůstka se sprchou, kde vařila na dvou petrolejových vařičích postavených na dřevěných stoličkách. Každý pátek ze své „kuchyně“ všecko odstranila, aby se mohly obě rodiny osprchovat. Bylo jasné, že ani od nich nemůžeme čekat pomoc.

Doufali jsme, že nám tedy pomůže strýc Adolf, který žil už léta v Izraeli a měl styky v politických kruzích. Snažil se nám poradit, onemocněl však a o pár měsíců později se odstěhoval k dceři do Švýcarska.

Složitou situaci nám nakonec pomohli vyřešit naši přátelé, Eva, Pavel a Evina matka, kteří se z tábora přestěhovali do vesnice Ša’ar Chefer blízko Netanje. Poradili Otovi, aby si koupil velkou motyku s krátkou násadou zvanou turyia, s níž zde všichni pracovali. Každý den se pak s Pavlem nechali najímat jako zemědělští dělníci. Ráno si stoupli s několika dalšími lidmi k vesnickému silu, kde si místní zemědělci najímali námezdní síly. Většinou pracovali v citrusových sadech, kde okopávali stromy.

Ve skutečnosti se nejednalo o opravdové zemědělce. Byli to bývalí obchodníci, právníci či průmyslníci, kteří uprchli před válkou z Československa či Německa a za vstupní víza do Palestiny, kde tehdy stále ještě vládli Britové, zaplatili ohromné částky. Nyní stáli a pozorovali své najaté zaměstnance, zda nezahálí a nenarovnávají hřbety. Než Otovi na konci dne vyplatili ubohou mzdu, ještě s ním handlovali o polední přestávce. Chtěli mu strhnout čtvrt hodinu, co seděl na schodu a jedl svačinu.

Já jsem po celý den zůstávala s Petříčkem v obrovském táboře. Stan jsme sdíleli s neznámými lidmi. Podmínky v táboře byly nesmírně nehygienické. I v tomto táboře nebyla podlaha, železné postele stály na zaprášené zemi. Než jsem došla s jídlem z kuchyně do stanu, bylo pokryté mouchami. Dítě se brzy rozstonalo. Nejdřív dostalo průjem, potom infekci do ucha. Mělo horečku, nejedlo, nemohlo spát a neustále plakalo. Byla jsem zoufalá. Neměla jsem jinou možnost než požádat o pomoc své příbuzné v Jaffě.

Teta byla absolutně báječná. Okamžitě pochopila to, co já jsem si neuvědomila: že je život Petříčka v nebezpečí. Přijala mě s dítětem do jejich bytu. Ze dvou pokojů, které obývali, byl jeden průchozí, bez okna. Tam spali oba dospělí. Mě s Petříčkem uložili v druhém pokoji, k mému bratranci Doronovi a sestřenici Edně. Teta s námi také zašla na polikliniku Kupat Cholim, kde jsme spolu s desítkami dalších nemocných dětí čekali, až přijdeme na řadu k dětskému lékaři. Byl to rok ohromné vlny nově příchozích, hlavně ze severní Afriky, a zdravotní systém, nepřipravený na takové množství lidí, se pod přetlakem hroutil. Nebylo dost lékařů, sester ani nemocničních lůžek. Abychom vůbec dostali pořadové číslo k lékaři, vstala teta před rozbřeskem a vystála na něj na poliklinice frontu. Vrátila se okolo sedmé s číslem devět nebo dvanáct a šla vypravit vlastní děti do školky a školy. Můj malý bratranec Doron chodil do druhé třídy a ani ne tříletá Edna do mateřské školky. Potom mne teta doprovodila s nemocným dítětem zpátky k lékaři, jenž mluvil jenom hebrejsky a já jsem se s ním proto sama nemohla domluvit.

Při první návštěvě propíchl lékař Petrovi ušní bubínek, což zmírnilo tu nejhorší bolest. Ukázalo se však, že se ještě ke všemu nakazil také spalničkami. Lékaři pacienty doma nenavštěvovali, takže jsme tam musely Petříčka denně nosit a celá procedura se stáním ve frontě na číslo, vypravováním bratrance a sestřenky do školy a školky a vracením se za námi a čekáním na klinice se opakovala den za dnem. Pokaždé to zabralo celé dopoledne. Malá Edna se samozřejmě spalničkami nakazila také, ale její nemoc měla lehký průběh. Nakonec se Petr uzdravil a my jsme mohli začít uvažovat o tom, že se někde usadíme a začneme nový život.

Zatímco jsem bydlela v Jaffě, Ota se ubytoval ve vesnici, kde s Pavlem každý den pracovali. Pronajal si tam pokoj v domě starší vdovy. Místo nájemného za ni dělal práce na dvoře a na zahradě. Nejenom tedy, že přes den pracoval na slunci se svou turyiou, ale od pozdního odpoledne do setmění musel vykonávat ještě těžší práce. O víkendech jezdil za námi do Jaffy, s pytlem rajčat nebo okurek, které mu jeho zaměstnavatelé prodávali se slevou. Oba nás trápilo, že tetu s její rodinou obtěžujeme. Čtyři dospělí a tři děti spali ve dvou místnostech, z nichž jedna neměla ani okno.

Vzpomínám si na své zklamání, když nás s Otou strýček Benjamin provázel po Tel Avivu. Pobřeží bylo plné odpadků, v zašlých kioscích se prodávala limonáda. Na hlavní třídě byly špinavé výlohy, které vystavovaly hromady nevábného zboží. Podél úzké silnice, po níž jsme jeli ze stanového tábora do Tel Avivu, jsme viděli ladem ležící půdu plnou plevele a trní. Dnes to tam vypadá úplně jinak. Moderní budovy, mnoho parků a spousta zeleně.

Telavivská promenáda je klenotem písečných pláží, s vysoko se tyčícími hotely a restauracemi, srovnatelnými s nejlepšími na světě. Každý močál se v Izraeli změnil v ornou půdu, byly postaveny čtyřproudé a šestiproudé dálnice. Z Izraele se stala opravdu silná země plná života.

Po několika týdnech, v polovině července, přišel Ota s dobrou zprávou, že pro nás našel ubytování. Vesnický výbor postavil v Ša’ar Cheferu pro nové olim šest dřevěných prefabrikovaných chat k pronájmu. A tak jsme vzali Petříčka, jenž byl zase zdravý, a odjeli do Ša’ar Cheferu blízko Netanje.

Ša’ar Chefer

Nové dřevěné chaty stály na kopci. V každé byly čtyři garsonky bez elektřiny pro čtyři rodiny. Vždy dvě rodiny sdílely jednu místnůstku se sprchou a toaletu. K chatám nevedla silnice a nejbližší obchod s potravinami se nacházel dva kilometry daleko. Nakupovat bylo proto velice namáhavé. Musela jsem tlačit kočárek s Petříčkem hlubokým pískem a cesta zpátky s potravinami byla ještě horší.

V garsonce vedle bydleli Eva, v pátém měsíci těhotenství, Pavel a Evina matka. S nimi jsme sdíleli sprchu, obrovský plechový hrnec a petrolejový hořák, na němž jsme ohřívali vodu na mytí.

Nebyl tam žádný bojler. V létě jsme pili vlažnou vodu, v zimě jsme se sprchovali studenou vodou. Společně jsme si koupili ledničku z druhé ruky. Třikrát týdně přišel prodejce ledu s bloky zabalenými do pytlů. Krumpáčem a kladivem odsekl polovinu bloku pro ty, kdo si mohli dovolit větší ledničku, nebo třetinu pro takové zákazníky, jako jsme byli my. Led jsme zabalili do dvou vrstev pytloviny, aby déle vydržel. A navíc, aby led do příštího nákupu neroztál, museli jsme ledničku otevírat co nejméně.

V naší garsonce byl koutek s malým dřezem, který měl na obou stranách malou pracovní plochu z falešného mramoru. Nádobí a zásoby jsme skladovali pod ním, ve dvou poličkách zakrytých záclonkou.

Vařila jsem na dvou malých petrolejových vařičích. Petroleji se říkalo neft a prodával ho jednou týdně člověk se sudem na vozíku taženým koněm. Knot hořáků se musel pravidelně měnit, protože jinak kouřil a začerňoval hrnce.

Stejně jako v poválečné Praze i v Izraeli jsme se setkali s nedostatkem potravin. Byla to doba tseny, úsporných opatření. Teprve před rokem skončila izraelská válka za nezávislost a navíc probíhal proces absorbování sta tisíců přistěhovalců. Zásoby země se proto skoro vyčerpaly. Některé potraviny se daly koupit pouze s přídělovým lístkem. Peněz jsme měli málo. Protože se však vesnice živila hlavně pěstováním drůbeže, měli jsme možnost lacino koupit slepice, které byly neprodejné kvůli zlomené noze nebo jiné vadě. Také šlo koupit dost nakřáplých nebo zdeformovaných vajec.

Žili jsme z ruky do úst. Ota stále chodil každé ráno pracovat se svou turyiou. Pozdě odpoledne přinesl mzdu, z níž jsme druhý den zaplatili výdaje, neft, led a lístky do kina na víkendový film, který se promítal venku na stěnu místního kulturního domu.

Já jsem se pokoušela vydělat nějaké peníze jako švadlena. Nabízela jsem své služby manželkám zemědělců. Zkracovala jsem nebo prodlužovala šaty. Jejich manželům jsem vyspravovala lokte u košil nebo kolena u kalhot. Zakázek moc nebylo, ale tu a tam jsem nějakou objednávku dostala.

Jednoho dne přišla zpráva, že naše bedna s nábytkem připlula do přístavu v Haifě a že bychom si ji měli brzy vyzvednout, protože jinak budeme muset platit skladné. Bylo však zapotřebí zaplatit několik set liber za její transport z Prahy do Haify.

Naštěstí nám pomohla teta Ella. Pocházela z bohaté rodiny, která před válkou žila v luxusní vile v Liberci. S manželem stihli uprchnout z Československa několik hodin předtím, než přijeli nacisté.

Opustili plně zařízený dům a odjeli do Londýna. Britové jim ale nedali pracovní povolení. A tak si celou válku vydělávali na skrovný život rukama: on navlékáním korálků a ona šitím a háčkováním pro židovské dámy.

Když se teta dozvěděla, že musíme za převoz naší bedny zaplatit, okamžitě prodala svůj kožich a poslala nám peníze. Byla už taková, srdečná, praktická, realistická. O tom, jak peníze získala, jsme se až po letech dozvěděli nikoli od ní, ale od její přítelkyně.

Po několika měsících bylo novým olim, kteří se vesnickému výboru zdáli vhodní, nabídnuto členství v družstvu. K pohovoru pozvali i Otu. Řekli mu, že by za tisíc liber dostal dvoupokojový dům, malou slepičárnu a přilehlý pozemek o třech dunamech (1 dunam = 10 × 100 metrů) k pěstování zeleniny.

Teď bylo na čase obrátit se na Otova amerického strýce, jenž slíbil finanční pomoc. Půjčka se však neuskutečnila. Místo peněz přišel z Ameriky dopis obsahující smutnou zprávu. Strýček Otto Strass zemřel. Objevili mu nádor na mozku a skonal na operačním stole. Bylo mu teprve něco přes čtyřicet let. Jeho žena Dita a dvě malé dcerky zůstaly samy a my jsme ztratili naději na půjčku.

Ota se však snu o půdě nevzdal. Rozhodl se, že využije své předválečné znalosti z hachšara a bude na pronajatých třech dunamech pěstovat zeleninu.

Najali jsme si mezka, s jehož pomocí jsme postupně orali pole, které leželo několik let ladem. Mezek Mojše patřil družstvu a byl, jak praví rčení, paličatý. Nechtěl jít do stáje. Dostat ho ven nebyl problém, ale odmítal jít dovnitř. Nakonec Ota problém vyřešil. Přiměl ho, aby tam zacouval, ocasem napřed.

Držela jsem Mojšemu otěže u hlavy a vodila jsem ho z jednoho kraje pole na druhý. Když jsme dospěli na konec pole, musela jsem ho přimět, aby se otočil na následující brázdu. Při jedné otočce jsem asi byla na špatné straně zvířete, protože najednou mi jeho kopyto přistálo na noze. Vykřikla jsem, což způsobilo, že zůstal stát jak přimrazený. Ať jsem ho tloukla, jak jsem chtěla, pořád mi stál na noze. Až když Ota překonal záchvat smíchu, přišel mi na pomoc. Naštěstí byla půda tak měkká, že se mi noha zabořila pod kopytem do oranice a moc se mi toho nestalo.

Ota měl za to, že je profesionál. Rozhodl se proto, že nebude pěstovat to, co všichni ostatní – okurky, cibuli a papriku –, ale celer, jenž byl tenkrát vzácný a zemědělci za něj dostávali slušnou cenu, stejně jako za květák a salát.

Každý den pozdě odpoledne, když se vrátil se svou turyiah z okopávání sadů, jsme se vydali na naše pole. Zatímco si Petříček hrál s nějakou hračkou na okraji pole, přenášeli jsme těžké trubky s postřikovači z místa na místo. Každou chvíli jsme nějaké části rozpojovali a o několik řad dále je zase dávali dohromady. Byla to těžká práce. Postřikovače se musely zapnout po západu slunce, aby se voda v denním žáru nevypařovala. Pozdě v noci se jeden z nás musel vrátit na pole a zase postřikovače vypnout. Automatické zavlažování ještě neexistovalo.

Také jsme si koupili několik pytlů slepičího trusu a rozhazovali ho lopatou.

Podnebí v Izraeli je příznivé a výnosy byly docela dobré. Cena produktů se však měnila. Někdy šla nahoru, někdy klesla pod náklady. Na konci roku kalkulace ukázala, že sice nejsme ve ztrátě, ale výnosem byl jenom nákup trubek. Nezůstaly tedy žádné dluhy, ale také jsme nevykázali žádný zisk

Co teď? Za celý rok v Izraeli jsme nedosáhli žádného pokroku. Ušetřit tisíc liber potřebných k usídlení ve vesnici nebylo v dohledné době reálné. Zůstat jen námezdní silou také nepřipadalo v úvahu.

Od chvíle, kdy jsme přijeli do Haify, za námi do stanů přicházeli různí šlichim (emisaři) a lákali nás do svých kibuců. Jeden z nich, David, nás navštívil v táboře několikrát a naléhal na nás, abychom si jeho kibuc Giv’at Chajim přišli prohlédnout. Založili ho před mnoha lety průkopníci z Československa, Rumunska a Polska. David s návštěvami pokračoval i ve vesnici a pokaždé své pozvání opakoval.

Nakonec jsme se tam s ním tedy zajeli podívat. Bylo to příjemné místo s trávníky, množstvím zeleně, hezkými mateřskými školkami a společnou jídelnou. K večeři tam byl chléb, margarín, olivy, rajčata, okurky, sardinky, džem a čaj. A navíc dostal každý z nás misku čerstvé zakysané smetany. To zvítězilo. Zamilovala jsem se do smetany a rozhodli jsme se do kibucu nastěhovat. Byli jsme považováni za perspektivní budoucí členy.

Na bydlení v Giv’at Chajimu jsem se moc těšila. Měli jsme tam řadu přátel, někteří přijeli stejnou lodí jako my, další se s Otou znali z Prahy. Doufala jsem také, že tam bude život snazší než ve vesnici.

KIBUC Giv’at CHAJIM

Život v kibucu

Kibuc Giv’at Chajim je jedním z nejstarších kibuců založených v Izraeli. Vznikl v roce 1933 a pojmenování nese po Chajimu Arlosoroffovi, jednom z raných vůdců sionistického hnutí. Leží v údolí Chefer ve středním Izraeli, poblíž města Chedery. V době našeho příjezdu byl kibuc ve výrobě, stavbě domů, v provozu, chovu zvířat i pěstování zeleniny a ovoce téměř soběstačný.

Prvních několik dní jsme nemuseli pracovat. Náš nový přítel David, jehož moc potěšilo, že se mu nakonec podařilo přilákat nás do jeho kibucu, nás všude provedl. Ukázal nám kravín s desítkami krav, které každoročně získávaly první cenu Izraele za produkci mléka, kachny, krůty, slepice a jejich moderní kurníky, pomerančové háje, banánové sady a vinici. Navštívili jsme marodku, domovy pro děti s pěkně vybavenými hřišti, společnou jídelnu, kulturní dům s knihovnou a hudebním sálem, garáž pro traktoristy, pekárnu, která denně pekla čerstvý chléb pro chaverim*, i prádelnu s obrovskými pračkami, jež všem praly šatstvo. Prádlo bylo roztříděné do košů. V jednom byly bílé ručníky a ložní prádlo, v dalším špinavé overaly, punčochy a ponožky a v jiném zase jemnější halenky a košile. Na začátku týdne se hodilo špinavé prádlo do košů, každý kus byl označený osobním číslem, a v pátek bylo vše čisté a složené v osobních přihrádkách ve skladu šatstva. Tam se kolektivně vyprané oblečení třídilo, spravovalo a žehlilo a švadleny zde dokonce šily členkám kibucu nové šaty.

V truhlárně tři či čtyři chaverim vyráběli nábytek do školek, stavěli dřevěné ploty a přidělávali nohy k rozbitým židlím. Šikovná osoba si tam mohla zajít, vzít si nějaké nepotřebné kousky dřeva a vyrobit z toho hračku pro děti nebo poličku do pokoje. Ota vyrobil krásnou krabičku na pastelky pro Petříčka k narozeninám a desku s dřevěnými písmeny na scrabble, v té době moderní oblíbenou společenskou hru.

V kibucu pracoval také elektrikář Hans, jenž se staral o všechno, co souviselo s elektřinou. Dokázal opravit rozbité zásuvky v našich pokojích a spravoval nám i vařiče.

Dvakrát měsíčně přicházel do kibucu holič „z venku“, aby nám ostříhal vlasy. Později kibuc získal i vlastního zubaře a dokonce kosmetičku a kadeřnici. To jsme však již bydleli jinde.

Prohlídka na nás udělala dobrý dojem. Nejvíc jsem však byla zvědavá na místnost, kde budeme bydlet.

Když byl kibuc založen, žili kibucníci v prvních letech ve stanech. Později si postavili provizorní chatky, a když jsme přišli my, bydleli už v řadách solidních dvojdomků. Každá rodina měla jednu místnost s verandou. Stačilo to, protože děti spaly v noci v domovech. Ubytovali nás v jedné z nově postavených dřevěných chatek s místností o velikosti čtrnáct metrů čtverečních a trávníkem vpředu. Do pokoje se nám podařilo vtěsnat naši dvoulůžkovou postel, malý kulatý stolek a dvě židle. To bylo všechno. Zbytek našeho nábytku, který za námi připlul lodí z Prahy, jsme půjčili přátelům.

*Chaver je hebrejsky člen, soudruh, chavera členka, soudružka, chaverim členové, soudruzi a chaverot členky, soudružky.

Jídelna

Jídelna v kibucu plnila několik účelů. Především se zde podávala tři jídla denně. Snídaně, oběd a večeře.

V jednopokojových obydlích, kde žili chaverim, nebyla ani kuchyně, ani potřeby na vaření, nanejvýš měli vařič s konvicí. Mohli si připravit čaj nebo kávu a možná uvařit vajíčka, jestliže měli dobré vztahy s někým, kdo pracoval u slepic. Nebo s Chavou, vedoucí skladu potravin.

Jediný pokrm, který kibucníci jedli pravidelně doma, byla odpolední svačina s dětmi. Vzali jsme si vždy do pokoje několik krajíčků chleba z jídelny a namazali je džemem. O ten nebyla vzhledem k místní továrně Pri-Gat nouze. Svačit jsme mohli i v jídelně. Na stolech tam odpoledne stály džbány s čajem, krajíce chleba a konzervy s nápisem „Sardinky a jiné ryby“. Lidé říkali: „Ano. V poměru jedna sardinka a jeden žralok.“

Jídelna však byla také místem, kde se jednou týdně konala naše veřejná shromáždění. Tajemník kibucu – funkce, jež se vykonávala rotací – na začátku schůze nejprve vyhlásil jednotlivé body programu. Kibucníci se pak postupně vyjadřovali ke každému bodu jednání. Projednávalo se vždy několik návrhů a každý z nás mohl hlasovat pro jeho schválení, případně proti. Šlo například o koupi nového traktoru nebo se schvalovala něčí žádost (například povolení chodit do autoškoly) či se oznamovalo, že ten a ta jsou od nynějška pár a budou spolu bydlet. Během diskuze mnoho chaverot pletlo a některé se mezi sebou šeptem bavily.

Když došlo na hlasování, účastnili se všichni. Někteří zvedli ruku pro ano, někteří pro ne. Nejsem si ovšem jistá, zda vždy přesně věděli, s čím právě souhlasili, nebo co odmítli.

U vchodu do jídelny také visela na zdi tabule, na níž si každý mohl přečíst nejrůznější důležitá oznámení. Byl tam například seznam tří chaverim, kteří byli daný týden na řadě s noční hlídkou, nebo oznámení o volných místech v autě, jež pojede následující den do Tel Avivu, sdělení veřejnosti, že Efra a Gerti Schalingerovi pohebrejštili své jméno a od nynějška se jmenují Šalevovi, případně varování, že od osmi hodin večer do následujícího rána nepoteče voda z důvodu čištění vodní věže, kde se nashromáždil písek, který ucpal trubku.

Na jiné zdi v jídelně byly poštovní schránky se jmény kibucníků a jedna pro odchozí poštu.

Po večeři obsadily stoly v jídelně různé výbory. U jednoho stolu seděla chavera zodpovědná za zdravotní záležitosti a rozdělovala peníze osobám, jež musely jet autobusem k různým odborným lékařům ve městě. Znala přesně cenu jízdenky do Tel Avivu nebo blízké Chedery.

Když jsem potřebovala navštívit gynekologa či jet na rentgen, obyčejně jsem jela stopem a za ušetřené peníze jsem koupila dětem cukroví. Většina izraelských řidičů tehdy brala stopaře, zejména když to byla mladá, hezká žena.

U jiného stolu seděl Ajko, muž, který přiděloval žiletky a kondomy. Týdenní příděl byl dva kusy od každého. Se svým zbožím skrblil. Když někdo žádal o třetí kondom, obvinil ho Ajko, že je marnotratný.

„Nemůžeš je recyklovat?“ bručel.

On sám byl starý mládenec, jenž si dával stříhat vlasy jednou za rok a chodil bez košile a svetru, takže vystavoval všem na odiv svou hnědou hruď se spletí bílých chlupů. Byl také nadšený sportovec, šampion na bradlech.

Největší nával byl u stolu, kde seděl sadran nebo sadranit avodah. Každý rok se jím střídavě stal vždy jeden vybraný kibucník. Tuto práci nedělal nikdo rád. Náplní práce bylo umisťovat pracovníky do různých odvětví.

Sadran ovšem musel také narychlo hledat pracovníky, kteří by zaskočili za někoho, kdo onemocněl nebo z nějakých závažných důvodů nemohl ten den pracovat.

„Musím zítra jet do Haify za mou starou maminkou, která onemocněla,“ řekl mu jeden kibucník.

„Jsem zítra objednaná u chirurga v Chedeře,“ oznámila jiná kibucnice.

Scházel-li elektrikář, švec nebo účetní, tak to tolik nevadilo. Avšak co krávy, slepice nebo děti, jež bylo třeba nakrmit? Čím déle kibucník stresující funkci sadrana vykonával, tím nepříjemnějším a agresivnějším se stával, protože poptávka po pracovnících vždycky překračovala nabídku. Jediní lidé, kteří měli volno, byli ti, co zrovna měli své „sobotní volno“, tedy ti, kdo pracovali v sobotu a měli nyní místo toho jeden volný všední den. Kdo by se však vzdal svého volného dne? Přes veškeré sionistické nadšení chtěli členové kibucu svou „sobotu“. V případě neúspěchu v přemlouvání musel chudák sadran avodah často poslat sám sebe.

Další skupiny se scházely u stolů, aby prodiskutovaly různé plány. Například tu byla otázka dovolené, na kterou měl každý člen nárok deset dní ročně. Jít do hotelu nepřipadalo v úvahu, příspěvek na dovolenou by nestačil ani na jedinou noc v normálním tříhvězdičkovém. Mnoho lidí mělo příbuzné v Jeruzalémě, Tel Avivu nebo na vesnicích, ale většinou jim nechtěli být na obtíž. Nejlepší možností proto bylo vzít stan a tábořit. Diskutovalo se vždy o nejvhodnějším místě. Často byl některý chaver vyslán, aby vhodné místo vypátral.

S nostalgií vzpomínám na týden na hoře Karmel v opuštěné arabské vesnici Ejn Hod. Nahoru nás i se zařízením vyvezl náklaďák z kibucu. Vesnice byla úplně vylidněná. Žila tam jen jedna židovské dvojice s dítětem, jež provozovala primitivní kiosek. Prodávala cigarety a nápoje lidem, kteří procházeli kolem do výše položených osad. Domy byly pusté, místo oken a dveří byly jen díry, tráva vyrůstala mezi dlaždicemi podlahy. Vybrali jsme si jeden dům, kde profukoval vítr, a nastěhovali se. Přivezli jsme s sebou železné postele s matracemi, hrnce, pánve, petrolejový vařič, talíře a příbory, jídlo na celý týden, sprej proti moskytům, toaletní papír, lékárničku, batohy, slaměné klobouky a plavky.

Když jsme se ubytovali, začali jsme plánovat, která místa v nejbližších dnech navštívíme. Nakonec jsme navzdory vánku, jenž budovu ochlazoval, dali přednost spaní na ploché střeše. Vzpomínám s nostalgií na noci pod širým nebem, kdy jsem pozorovala hvězdy a měsíc nade mnou a naslouchala nočním zvukům – žalostnému houkání sov a zpěvu cikád.

Bylo nás deset, pět mužů a pět žen. Každý z nás byl polovinou páru, druhá polovina musela zůstat v kibucu a starat se o děti. Přišla pak na řadu s další skupinou.

Organizátor naší skupiny, Efra, měl okolí předem prozkoumané. Objevil zajímavá místa. Druhý den jsme proto putovali ke staré křižácké pevnosti v Atlitu, další den stezkou podél Karmelu a pak do Haify do Bahajských zahrad, jeden den do Tantury na pláž, zkrátka po celý týden jsme dělali celodenní výlety. To vše ovšem autostopem.

Každý den jsme se pak pozdě odpoledne všichni zúčastnili v Ejn Hod přípravy večeře. Obvykle jsme měli polévku, nějaký salát, vajíčka, chléb, sýr, jogurt, olivy a někdy vařené brambory nebo špagety.

Byla jsem na dvou takových tábornických dovolených. Druhá byla v západní Galileji, blízko kibucu Gešer ha-Ziv. Bydleli jsme v prázdné balírně citrusů, uprostřed pomerančového háje. Ve velké vodní nádrži, podobné bazénu, jsme v noci plavali nazí. Tenkrát jsem jela s jinou skupinou lidí, ale jedna věc byla i v této „partě“ stejná: několik osob z jedné poloviny dvojice si to zařídilo tak, že mělo trochu zábavy s osobou opačného pohlaví z jiné dvojice.

Financování a dobrovolnické práce

Hlavní příjem kibucu Giv’at Chajim pocházel z konzervárny Gat, později Pri-Gat. Původně vyráběla pomerančovou šťávu a džemy, postupně se rozrostla o nakládání oliv, konzervování všech druhů ovoce a zeleniny a slané arašídy. Během sezony citrusů přijížděla denně obrovská nákladní auta a vykládala grapefruity a pomeranče. Po extrakci šťávy byla dužina uložena venku, kde narůstala do ohromných kopců. Zápach kvašených citrusů se linul kibucem po celou zimu. Byla to oblíbená strava pro dobytek.

Krávy mimochodem také milovaly hudbu a Franta, vedoucí kravína, měl puštěné celý den rádio, které jim hrálo klasické skladby. V tom tkvělo tajemství jejich značné produkce mléka. Frantovy krávy vyhrávaly po mnoho let první ceny v Izraeli.

Giv’at Chajim nepečoval jen o zemědělské produkty na svých pozemcích, ale během zimy se staral jako většina izraelských kibuců také o ohromná pole plodin v Negevu, která vlastnil stát. Dva nebo tři chaverim naložili na počátku zimy na nákladní auto traktor a zemědělskou techniku a odjeli na jih, kde zůstali po delší dobu. Tady zasévali, pěstovali a sklízeli. Izraelci tehdy byli ještě stále plní pionýrského nadšení. Byli připraveni plnit dobrovolně úkoly pro blaho národa a nového státu. Mně se tento elán líbil a nikdy jsem neodmítla, když jsem byla požádána, abych věnovala svou volnou sobotu na trhání hroznů nebo na nějakou jinou nutnou práci, o níž příhodně hebrejsky říkali, „že to hoří“.

Jiným dobrovolným příspěvkem kibuců ku prospěchu státu byla péče o členy tzv. Hnutí alija mládeže. Hnutí opatrovalo mladistvé, kteří přišli do Izraele bez rodičů nebo byli sirotky, či naopak dětmi z velkých rodin, jež se ještě neusadily a dosud žily ve stanových táborech.

Kibuc mládeži nabídl ubytování, instruktora a pečovatelku, která se o ně starala. Část dne chodili do školy a učili se hebrejsky, část dne pracovali. Byl to dobrý způsob, jak mladistvé seznámit se životem v nové zemi. Kibuc to ovšem nečinil bez postranní motivace. Vedení doufalo, že mladí lidé v kibucu zůstanou a stanou se jeho členy. Náklady za opatrovnictví, ubytování a stravu zčásti hradil stát.

Kibuc také pravidelně posílal vybraného zkušeného chavera, aby pomohl založit nový kibuc u hranic nebo aby se staral o bezprizorní děti ve městech.

Děti v kibucu

Děti v kibucu bydlely od narození ve speciálních domovech, jež stály z bezpečnostních důvodů blízko u sebe uprostřed obce. Všichni muži se v noci střídali v hlídkování kolem kibucu s puškou v ruce. Chránili kibuc před arabskými vetřelci a zloději.

Ačkoli byly děti většinu dne odděleny od rodičů, byly neustále nejvíce opatrovaným a hýčkaným pokladem kibucu.

V každém dětském domově pro předškolní věk bylo šestadvacet až osmadvacet dětí. Nejmenší děti byly umístěny v domech pro nemluvňata. Maminky za nimi docházely pravidelně po několika hodinách, aby je nakojily a pochovaly, ale pak se vracely do práce. O miminka se staraly ošetřovatelky, členky kibucu, vyškolené dětské zdravotní sestry.

Svým způsobem to bylo pro matky dobré. Mohly se v noci vyspat a věděly, že když bude jejich dítě plakat, ošetřovatelka mu dá lahev a vymění mu plenky.

Domov pro batolata měl dvě oddělení, každé pro šest dětí. Byla tam ložnice a velká místnost, kde si děti hrály, nízký jídelní stůl se židličkami, sprchy a kabinky s malými toaletami, zastřešená veranda a venkovní hřiště s barevným dřevěným plotem okolo.

V mateřských školkách byly židličky, postýlky a spousta hraček, houpačky, skluzavky, pískoviště a traktor na hraní.

Nižší školní třídy bydlely v místnostech s připojenou třídou, zatímco větší děti chodily do školy postavené na okraji kibucu.

Odpoledne, když se členové kibucu vrátili z práce, osprchovali se, převlékli se do čistého oblečení a převzali své děti od vychovatelky. (Starší děti za rodiči chodily samy.) Zůstali pak s nimi až do večera. Když byl čas jít spát, rodiče malé děti v domově osprchovali, chvilku u nich zůstali, pověděli jim třeba nějakou pohádku a pak odešli.

Každý z rodičů byl jednou nebo dvakrát za rok omluven na dva týdny ze své pravidelné práce, aby mohl konat v domově, kde měl dítě, „noční službu“. Bylo zapotřebí, aby někdo celou noc obcházel a naslouchal, jestli některé z dětí nepláče. Mezi obchůzkami jsme mohli odpočívat na skládací posteli v chodbě.

V zimě jsme se museli ujistit, že jsou děti teple přikryté a neodkopaly přikrývky. Když děti plakaly, daly jsme jim napít a utišovaly je, dokud zase neusnuly. Když dítě plakalo dlouho, vzbudili jsme jeho matku. Znali jsme každé dítě a pochopitelně jsme věděli, kde bydlí rodiče.

O děti se nestaraly jen pečovatelky, ale také učitelé. Ráno s nimi šli do třídy, obědvali s nimi a zůstali s nimi až do odpoledne, kdy děti navštěvovaly rodiče.

Tento systém výchovy se stal terčem mnoha diskuzí a debat. Někteří lidé tvrdili, že děti měly v noci strach, a proto se v noci počůrávaly ještě v pokročilejším věku, než tomu obecně bývá. Prohlašovali, že je nepřirozené, aby děti vyrůstaly v kolektivu ode dne narození, odděleně od svých rodičů. Nicméně vůdčí osobnosti kibucového hnutí a jejich přívrženci věřili, že nejen, že to není škodlivé, ale že to ve skutečnosti vytváří zdravé, nezkažené a sociálně integrované jedince. Zastávali názor, že společná výchova od malička podporuje družnost, ochotu sdílení a soucit s bližním. Pravdu měly obě strany. Faktem je, že většina důstojníků v izraelské armádě byli členové kibuců. Vyznačovali se statečností, obětavostí, skromností a ochotou vzít na sebe odpovědnost.

Veškerý personál domovů pro děti, včetně učitelů, byli členové kibucu. Pokud kibuc potřeboval další chůvu nebo učitele, vybral jednoho ze svých členů ke studiu tohoto oboru. Vybraná osoba mohla ovšem odmítnout.

Na druhou stranu, jestliže někdo požádal, aby ho poslali studovat něco, co ho zajímalo, ale kibuc to nepotřeboval, veřejné shromáždění žádost zamítlo.

Existovaly nicméně výjimky. Jestliže přišel některý člen s nějakým slibným nápadem na nový zdroj příjmu do společné kasy, shromáždění ho často podpořilo.

Například Honzu Becka a jeho Bubatron. Honza byl blázen do loutek. Byl to dospělý s dětskou duší. Svýma šikovnýma rukama vyřezal a nabarvil hlavy a údy loutek, vymyslel důmyslný mechanismus pro jejich pohyby a postavil mobilní skládací jeviště. Se skupinou pomocníků cestoval po celé zemi a pořádal dětská loutková divadelní představení.

Nejoblíbenější byla pohádka, v níž hrála hlavní úlohu Bubah Zivá. Bubah znamená hebrejsky panenka. Zivá bylo jméno prvního dítěte narozeného v mladém kibucu Giv’at Chajim. Bubah Zivá se také stala populární hrdinkou dětské knížky a Honzův Bubatron se proslavil po celé zemi. Honza pocházel z Československa a do Palestiny připlul dávno před válkou. Přesto stále uměl mluvit česky. Byl to veselý člověk, plný energie a dobré vůle. Stali jsme se velice dobrými přáteli a naše přátelství trvalo až do jeho předčasné smrti.

Důchody

Žádný člen nevydělával peníze pro sebe. I ti, kteří pracovali mimo kibuc, jako třeba náš poslanec v Knesetu nebo ředitel továrny Pri-Gat, odevzdávali svůj plat do společné kasy.

Mladý stát Izrael viděl svět stejně, jako jej vidí mládež. Mladí lidé mají pocit, že mládí je trvalé a nejsou s to si představit, že jednou zestárnou. Vím to z vlastní zkušenosti. Téměř všichni noví olim byli mladí.

Průkopníci, kteří osidlovali zemi, si nešetřili na důchod ani neplatili životní pojištění. Stejně tomu bylo v kibucech. Členové kibucu, chaverim, žili bez peněz. Příjmy z různých odvětví šly do společné kasy, z níž kibuc hradil veškeré potřeby svých členů. Avšak přípravy na stáří se nedělaly. Na ty se začalo myslet, až když první zakladatelé začali být nemocní a práce neschopní. Navíc část dětí, když dospěla, opouštěla kibuc, takže pracujících časem ubývalo a práce neschopných přibývalo. Teprve pak začaly kibucy zakládat domovy seniorů a školit geriatrické pečovatele.

Kibucníci nechodili do penze. Pracovali, dokud jim stačily síly. Do domova důchodců šli pouze ti, kteří už nebyli schopní se sami o sebe postarat.

Vážný problém nastal, když začali přeživší holocaustu koncem šedesátých let dostávat renty z Německa. Jednalo se o dost velké částky, a to proto, že Německo platilo renty zpětně. Výbor kibucového hnutí o tom dlouho diskutoval. Je morální žádat od členů, kteří prošli koncentračními tábory a ztratili nejen své rodiny, ale i všechen majetek, aby teď odevzdávali své odškodnění kibucu?

Nakonec bylo rozhodnutí o osudu peněz ponecháno na jednotlivých kibucech. V některých bylo odhlasováno, že přeživší si ponechají určité procento. Někteří přeživší se dokonce rozhodli dát kibucu vše. Jiní naopak vzali peníze a kibuc opustili.

Ota a já jsme toto dilema neřešili, protože jsme rentu začali dostávat až poté, co jsme už v kibucu nežili.

Petříčkova adaptace

Několik dnů po našem příchodu do kibucu jsme začali Petříčka seznamovat s dětmi, s nimiž bude bydlet. Bylo mu dva a půl roku a mluvil moc pěkně česky. Byl docela výřečný. Teď měl žít v domově pro batolata, s dětmi, jejichž řeč neuměl, a s chůvou, která nerozuměla jemu.

Když jsme do domova přišli, chůva Cipora nás přátelsky přivítala, ale trvala na tom, že musíme dát chlapci nové jméno, protože Petr není hebrejsky a děti by to neuměly vyslovit. Naléhala na nás, abychom se rozhodli rychle, aby mohla dětem povědět, jak mají novému chlapci říkat. Týž večer jsme se s Otou rozhodli, že mu budeme říkat Šimon. V té volbě byla určitá logika. Z biblického Šimona se stal Petr. My jsme to tedy jen obrátili. Z Petra křesťana se stal Šimon žid. Ale i bez toho se mi to jméno líbilo.

Trávila jsem se Šimonem v domově pro batolata každé dopoledne, až postupně souhlasil, že tam zůstane sám. Večer jsme ho osprchovali a uložili do postýlky. Držela jsem ho za ručičku, dokud neusnul, ale pak jsem odešla jako rodiče ostatních pěti batolat. Děti z kibucu na to byly od narození zvyklé. Řekly rodičům dobrou noc a usnuly. Byli jsme nezkušení rodiče. Neuvědomovali jsme si, co to pro malé dítě znamená ztratit svůj jazyk, své jméno a spát daleko od rodičů, mezi cizími dětmi. Není divu, že Šimon začal brzy ostatní děti kousat.

Rodiče si stěžovali. Ukazovali nám otisky Šimonových zubů na pažích svých potomků. Ovšem, že je kousal. Co mohl jiného dělat? Mluvily na něj řečí, které nerozuměl, a když mluvil on, nechápavě na něj zíraly. A máma s tátou byli navíc pryč. Trvale ho to poškodilo, což jsme však odhalili až mnohem později. Celý jeho život jsem cítila vinu za to, co jsme mu nechtěně způsobili.

Po nějaké době začal Šimon s dětmi komunikovat v hebrejštině a kousat je přestal. Avšak nadále mi říkal mámo. Až jednoho dne, když už mu bylo asi pět let, se mě zeptal: „Proč ti říkám mámo, když všechny děti říkají maminkám Imma?“ Pochopila jsem, že češtinu úplně zapomněl. Od toho dne jsem tedy byla Imma.

Batolata jezdila každý den na procházku ve zvláštních vozidlech. Byl to originální design kibucu, praktické řešení, jak přepravovat šest mrňousů najednou. Vozítka vypadala jako malé žebřiňáčky s rovným zábradlím, v nichž dětičky stály a držely se ho. Pečovatelky vozidlo tlačily jako kočárek. Byl na ně rozkošný pohled, když na stezkách kibucu jely navštívit slepice a jiná zvířata, nebo se podívat, jak kibucník Honza vyrábí loutky.

Zásada rovnosti

V době, kdy jsme do kibucu přišli, se hnutí kibuců dělilo na několik levicově orientovaných proudů, od extrémních po mírnější, avšak základní sociální struktura byla dost podobná.

Základní filozofií celého hnutí byla absolutní rovnost všech členů.

Majetek vlastnil kolektiv a každý člen měl stejná práva a zodpovědnost. Vedoucí postavení jako pokladník nebo tajemník kibucu se zastávalo rotací. Nikdo nebyl významnější než druhý, ať to byli zemědělci na poli, učitelé nebo účetní.

Mottem bylo: „Každý přispívá podle svých schopností a dostává podle svých potřeb.“ Tohoto cíle se ovšem nikdy nedosáhlo. I se svou osvícenou ideologií o rovnosti v kibucu si byli někteří členové rovnější než druzí.

Někteří z původních chaverim se kupříkladu těšili výsadám či zvláštní úctě, což jsem nechápala. Žili z reputace, kterou získali kdysi dávno a která často již neodpovídala skutečnosti. Například Jossi byl považován za vynikajícího pracanta – nejvýše ceněnou kapacitu –, ale já jsem ho viděla, jak se loudá se snídaní mnohem déle než kdokoli jiný a jak se dlouho vybavuje s elektrikářem nebo vedoucím kotelny, místo aby byl v práci.

Pod touto osvícenou liberální ideologií o absolutní rovnosti navíc nadále spočívalo ono pradávné přesvědčení o mužské dominanci: on byl pánem všehomíru a přes svou blahovolnou shovívavost vůči ženské části byl ženám stále nadřazen.

Žádná žena v kibucu například neřídila nákladní auto. Tato práce umožňovala mužům ušetřit si nějaké peníze pro soukromou potřebu, protože dostávali příspěvek na stravu na své dlouhé cesty, ale brali si sendviče z jídelny. Peníze použili na sladkosti pro děti. Nikdo přirozeně skutečný důvod jejich monopolu nepřiznal a tvrdilo se, že řídit nákladní auto by byla pro ženu příliš velká zátěž.

Žádná z chaverot se také nemohla vydat do ciziny, jako cestoval například mistr přes sudy Ljova, jenž jezdil osobně vybírat dřevo na sudy každý rok do Itálie.

Naopak v kuchyni pracovaly výhradně ženy, ovšem s výjimkou „kuchyňského muže“, který tahal konve s mlékem a kbelíky plné oloupaných brambor, jež přesypával do obrovských hrnců.

Tento mužský přístup jsem odmítala.

Rozdíly existovaly v kibucu i mezi chaverim a olim.

Když se například naše malá rodina přistěhovala do kibucu, přidělil nám sadran ty nejnepříjemnější práce, které starousedlíci nenáviděli.

Noví budoucí členové se dali snáze přesvědčit, aby myli nádobí nebo vytírali podlahu v jídelně.

Já jsem byla přidělená k mytí nádobí v kuchyni, samozřejmě ručnímu, protože si kibuc ještě nemohl dovolit myčku. Hodiny jsem měla ruce ponořené v mýdlové vodě, až jsem je měla chorobně bílé a scvrklé jako křížaly. Kromě toho byl počet jedlíků vyšší než počet talířů, lžic, vidliček a nožů, takže mě neustále honili, abych pracovala rychleji, aby chaverim nemuseli čekat na čistý talíř a mohli hned začít jíst.

Také jsem si nebyla ani zdaleka jistá, jestli vedoucí kuchyně je mou šéfkou. Má právo mě komandovat? Mám právo odmítnout její požadavek?

Postavení olim komplikovalo i pravidlo, podle něhož nově příchozí nejsou první rok ještě členy, ale pouze kandidáty. Přijmou mě, až se naše členství bude probírat na shromáždění?

Třeba jsem udělala něco špatně a kibucníci pro nás nebudou hlasovat.

Nikdy jsem také nepřijala názor, že abych se stala pravou kibucnicí, musím se vzdát kosmetiky, nemohu používat lak na nehty či make-up, nosit vysoké podpatky či náušnice. Když jsem jela navštívit přátele nebo strýčka do Tel Avivu, dala jsem si boty s vysokými podpatky do tašky a přezula se do nich v autobuse. Po cestě jsem si také namalovala červeně rty a doufala jsem, že ve městě nikoho z kibucu nepotkám.

Kibucníci také nikdy nenosili deštník. Ani při lijáku. Zamítli ho jako zbytečný přepych. Odmítali i zdvořilé společenské chování, které znali ze svých dřívějších domovů. Byli novými revolucionáři, kteří netančili valčík nebo tango, nýbrž horu a u stolu mluvili s plnými ústy.

Místo svatebního obřadu chaver a chavera prostě před shromážděním prohlásili, že jsou od nynějška párem, a nastěhovali se společně do jedné místnosti. Od toho okamžiku byli považováni za manžele.

Byla jsem z pravidel kibucu zmatená a necítila jsem se tam kvůli tomu nikdy jako doma. Trpěla jsem častými záchvaty migrény a měla žaludeční potíže.

Na jedné straně pro mne znamenal kibuc volnost. Neexistovala tam žádná domácnost, o kterou by se musel člověk starat, žádné vaření nebo praní.

Na druhou stranu jsem tam však nedokázala být svá, protože jsem cítila, že jsem pořád jakoby pod lupou.

Po celých sedm let, jež jsme prožili v kibucu, ve mně přetrvával pocit, že život tam je jen nějaká provizorní a dočasná epizoda. Nikdy jsem v Giv’at Chajimu nevybalila všechny své kufry – ani symbolicky, ani doslova.

Z Oty se stal po příchodu do kibucu „kuchyňský muž“. Každé ráno musel zajít do kravína a přinést dvě nebo tři konve čerstvého mléka. Nosil je po jedné, na pravém rameni. Jelikož některé neměly pevný uzávěr, vystřikovalo mu mléko při každém kroku za límec a stékalo mu po zádech. V průběhu horkého dne se vůně mléka změnila v zápach mléka zkyslého. Jako každý „kuchyňský muž“ také samozřejmě zvedal těžké hrnce a pytle brambor.

Coby zkušený zemědělec by raději pracoval na poli, jenže sadran avoda přiděloval nově příchozí na místa, kde byl nedostatek pracovníků, nikoli tam, kde si nějaký zelenáč přál pracovat. Výjimku tvořili samozřejmě odborníci, které někdo nezkušený prostě nemohl zastoupit.

Odůvodnění této absurdní a krátkozraké politiky znělo: My jsme si tu odpornou práci v kuchyni a hygienických zařízeních už odsloužili, tak teď je řada na vás. Tento přístup odradil desítky perspektivních nových členů.

Výuka hebrejštiny

Všichni olim chadašim, noví imigranti, měli nárok na půlroční výuku hebrejštiny, dvakrát týdně dvě hodiny, a příspěvek od státu. O příspěvku jsme nic nevěděli, místo nás ho dostával kibuc, ale hodiny hebrejštiny jsme měli.

Jejich zorganizování bylo nicméně poněkud problematické. Především jsme neměli stálou třídu. Pokaždé jsme museli najít nějakou místnost se židlemi a stoly, kde ale obvykle nebyla tabule. Naším učitelem se stal Ruben, také bývalý Čech. V naší skupině však byli rovněž polští a maďarští přistěhovalci, takže jsme neměli žádný společný jazyk, v němž by se dala hebrejská slova vysvětlovat. Ruben zkusil používat jidiš, kterou jsme my Češi neuměli, ale s naší znalostí němčiny to nějak fungovalo. Problém však spočíval v tom, že Ruben také jidiš neuměl. Překonával tuto překážku nonšalantně tím, že improvizoval a měnil rod německých podstatných jmen. Tak například das Haus byl der hois, nebo die Arbeit: dus orbeit, der Bart: dí bórt. Místo osobního zájmena ich říkal jach.

Další překážkou bylo, že měl Ruben někdy na práci něco jiného a na domluvené hodině se vůbec neobjevil. Nebo se hodina zrušila pro nedostatek účastníků, protože byli někteří žáci povoláni k urgentním úkolům, které nestrpěly odklad. Pochybuji, že jsme nakonec měli více než deset lekcí.

Já jsem nakonec hebrejštinu pochytila v práci, v kuchyni, v jídelně, v prádelně a ve školce. Mnoho členů kibucu neumělo česky, německy ani anglicky, tak mi nezbylo než se naučit hebrejsky. Vzpomínám si, že jsem jednou použila výraz „ježíšmarjá“, což je pro Čechy běžné povzdechnutí, ať to jsou Židé nebo křesťané, a jedna chavera mě pokárala: „Tohle my Židé v Izraeli neříkáme.“

V kibucu nám velmi pomáhal náš nový přítel Matti Megged. Matti byl placený učitel, nebyl členem kibucu, a on a jeho žena Chana bydleli vedle nás.

Naše česká skupina Mattiho obzvláště zajímala, protože byl krátce před naší emigrací v Praze. Mělo to co dělat se zbraněmi pro Izrael. Komunikovali jsme spolu anglicky a tou trochou hebrejštiny, kterou jsme uměli, zbytek slov nahradily posunky.

Vzpomínám si, že nám Matti vyprávěl, co se mu stalo v Praze. Když jednou stál se svým izraelským přítelem v tramvaji, komentovali velká prsa dívky, jež seděla poblíž. Měla sklopené oči, avšak když po chvíli vstala, aby vystoupila, jen tak mimochodem na půl úst poznamenala: „Ona nemá jen velká prsa, ale také rozumí hebrejsky.“

Dnes by to nikoho nepřekvapilo, vzhledem ke statisícům izraelských turistů. V roce 1948 však téměř nikdo v Československu hebrejsky nemluvil.

Matti s námi strávil mnoho hodin. Kladl nám hodně otázek a chtěl vědět všechno o naší minulosti. V kibucu, a nejen tam, byl výjimkou. Většina Izraelců nechtěla vyprávění o holocaustu vůbec naslouchat. Mnohem později jsem se doslechla, že sám Ben Gurion se vyjádřil, že kdokoli přežil koncentráky, musel být buď kápo, nebo kolaborovat s nacisty, a že každá přeživší žena byla prostitutka. Není divu, že členové kibucu odbývali naše vyprávění mávnutím ruky a se slovy: „Ano, ano, dobře. Vy ale nevíte, co jsme museli prodělat my tady. Válku, arabská vojska, Palmach.“ Palmach byly elitní úderné jednotky v Palestině během britského mandátu, z nichž vznikla pozdější izraelská armáda.

Kultura v kibucu

Důležitým rysem kibucu byla kultura. Každý týden se v tělocvičně promítaly filmy. Jeden pro dospělé, druhý pro děti. Několikrát za rok dostal každý člen vstupenku na divadelní představení v Tel Avivu, Chedeře nebo Netanje. O dopravu bylo postaráno. Seděli jsme na lavicích postavených na otevřeném nákladním autě, zabaleni do teplého kabátu nebo přikrývky přes sváteční šaty.

Vzpomínám si na první hebrejskou hru, kterou jsem viděla. Jmenovala se Chodil v polích a nerozuměla jsem ani zápletce, ani dialogu.

Jednou za rok se před kulturním sálem konalo něco jako knižní veletrh a každý z nás si mohl vybrat jednu knihu. Všechny byly psány samozřejmě hebrejsky. Svou jsem každý rok věnovala jednomu ze starších chaverim.

V kibucu se také často konaly přednášky na nejrůznější témata a koncerty. Přední hudebníci a herci byli tehdy ochotni účinkovat v kibucech za symbolickou částku nebo zdarma.

Kupříkladu Frank Pelleg, známý cembalista, si pro nás připravil sérii přednášek o barokní hudbě. Přednášky provázel klavírními ukázkami. Přijel vždy odpoledne, ale protože se představení konalo až večer, chaver z „kulturního oddělení“ hledal někoho, kdo by se o umělce postaral. Pelleg pocházel z Československa (původně se jmenoval Pollak), tak jsme se s Otou ochotně přihlásili a výborně jsme se s ním shodli. Stali jsme se opravdovými přáteli a později jsme jeho i manželku Inge několikrát navštívili v jejich domě na Vitkinově ulici v Haifě.

Vzpomínám si, že nám vyprávěl, jak pašoval hudební partituru opery Brundibár do Izraele. Opera měla v Terezíně obrovský úspěch a každý přeživší z ghetta si ji pamatoval a miloval ji.

Po roce 1948 byl Izrael československou komunistickou vládou čtyřicet let považován za nepřátelského západního imperialistu. Cestování mezi oběma zeměmi bylo proto radikálně omezené. Pelleg byl však pozván, aby v Praze účinkoval. Setkal se tam s Eliškou Kleinovou, sestrou známého skladatele Gideona Kleina, jež měla partituru u sebe. Eliška ji svěřila Pellegovi a on ji přivezl v kufru do Izraele. Byl to riskantní podnik, protože úřady zakázaly vyvážet „národní poklady“ ze země. Celníci cizincům prohledávali zavazadla velice důkladně, hledali zejména propagační materiály. Kdyby ho chytili, zajisté by to způsobilo vážný diplomatický incident. Celníci ale zřejmě neměli instrukce, aby zabavovali i partitury, takže noty zůstaly bezpečně v jeho kufru.

V roce 1955 Pelleg svěřil partituru Otovi, který spolu s učitelem hudby „zvenku“ Adi Nirem inscenoval operu s dětmi z nižších tříd základní školy. Bylo to vůbec první provedení Brundibára v Izraeli. Představení se konalo v Giv’at Chajimu za účasti desítek terezínských přeživších z celé země, u příležitosti desátého výročí osvobození Terezína.

O naši zábavu se ale nestarali jen umělci „zvenku“. V kibucu jsme měli také svůj vlastní pěvecký sbor vedený učitelem hudby z kibucu a dokonce i skupinu ochotníků v čele s divadelním nadšencem Chananem Sharonem. Sbor zkoušel večer po práci a nacvičované písně byly prezentovány o svátcích, jako byl Pesach nebo Chanuka.

Nikdo z členů kibucu nebyl pobožný, nikdo nenosil jarmulku a neměli jsme synagogu. Židovské svátky se však slavily. O Pesachu byla v obrovské tělocvičně vyzdobené girlandami a květy uspořádána sederová večeře.

Hlavním svátkem, jemuž věnovali chaverim největší pozornost, však nebyl ani Pesach, Nový rok nebo Den smíření, ale Purim.

Přípravy na tento svátek začínaly mnoho týdnů předem. Šily se, sestavovaly a zdobily fantastické kostýmy a nacvičovaly se důmyslné živé obrazy. K tradičnímu příběhu Knihy Ester se každý rok přidávalo nějaké další téma. Jednou to byla „Dvacátá léta“, jindy „Na pláži“ nebo „V zoo“. Nezapomenutelná byla „Móda před sto lety“.

Náš přítel Paťa měl funkci produkčního a celá naše česká skupina spolu s několika Maďary a Poláky jsme byli účinkující. Nacvičovali jsme každý den pozdě večer ve společné umývárně, potom co jsme uložili děti. Každý z nás neustále přicházel s nějakým novým nápadem na další směšnou postavu. Bez přestání jsme se smáli.

Slavnou scénu „Móda před sto lety“ tvořil veřejný park. Byla tam chůva tlačící kočárek z lepenky, za nímž se krčil Efraim s dětskou čepičkou a dudlíkem, vedle stála starší dvojice, muž v cylindru opírající se o hůlku, žena v obrovském klobouku ozdobeném celou hromadou květů, Eva a Petr v krátkých kalhotkách hrající si s míčem, policajt s pohupujícím se pendrekem, mladá dvojice muchlující se na lavičce a mnoho dalších postav v ustrnulém pohybu. Vypadalo to jako fotografie z dob dávno minulých.

Za nejlepší kostýmy se udělovaly ceny. Jeden rok byl výhercem náš instalatér. Zkonstruoval celou napodobeninu splachovacího záchodu. Nádržku na vodu včetně řetízku na stahování měl na zádech a záchodové sedátko jako zástěru vpředu.

Náš ideolog, chaver Segal, přepsal a zmodernizoval Hagadu (kniha pesachového čtení). Stala se z ní oslava jara a svobody, jen tak mimochodem zmínil i exodus Izraelitů z Egypta. Vypili jsme čtyři předepsané číše vína a náš sbor, jehož jsem byla nadšenou členkou, zazpíval tradiční písně. Slavností se vždycky účastnilo hodně hostů, většinou blízkých příbuzných členů kibucu. Na konci každé slavnosti jsme všichni měli povznášející pocit z opravdu skvělého večera.

Existoval ještě jiný svátek nazvaný Chag Ha majim, Svátek vody. Myslím, že vycházel z dávné tradice modliteb za déšť, kterou kibuc obnovil. Konal se venku v polích, v době pozdního léta. Diváci seděli na balících slámy, mladá děvčata v barevných šatech se širokými sukněmi tančila s mladíky ve vlajících košilích veselé tance na strništích. Vrcholem oslavy byl náhlý proud vody stříkající vysoko do vzduchu. Byla to báječná, radostná slavnost. Ráda bych věděla, jestli jsou takové slavnosti v kibucech dodnes.

Pomocnice švadleny

Krátce po příjezdu do kibucu jsem otěhotněla. Ženy ve vysokém stupni těhotenství stejně jako rekonvalescenti byli zařazováni na tzv. lehké práce. Několik měsíců před porodem jsem proto začala pracovat v krejčovské dílně jako pomocnice švadleny.

Švadlena Sára byla hubená, bledá ženská nevrlého výrazu, jež byla ze zásady proti tomu, aby o někom řekla něco dobrého. Mohla jsem ušít ten nejrovnější steh od začátku až do konce a ona maximálně jen beze slova kývla, když mi podávala další kus k šití. Nikdy mou práci nepochválila.

Jestliže byla Sára hubená, její manžel byl ještě vyzáblejší. Hruď měl jako vnitřek polévkového talíře a kolena, která mu koukala z volných khaki šortek, byla nejtlustší částí jeho nohou. Časem se jim narodil chlapeček s údy jako párátka.

Manžel chodil do krejčovské dílny, aby se svou ženou prodiskutoval svým monotónním hlasem několik důležitých problémů, jako například kdo dojde do jídelny pro chleba a mléko k odpolední svačině či kolik krajíčků budou potřebovat. Někdy se ještě vrátil, aby jí oznámil, že snad přinese jen čtyři krajíčky místo pěti. Práci v krejčovské dílně jsem ale stejně milovala, protože jsem měla moc ráda látky a zde jsem byla přímo u zdroje nových rolí. Když přišly, mohla jsem si jako první vybrat materiál na šaty. Kibucnice měly nárok na jeden pracovní oděv ročně a na sváteční šaty každý druhý rok. Dosud si pamatuji na jedny světle modré šaty, původně určené do práce. Byly tak krásné, že jsem je nosila v sobotu, i když byly z toho nejlacinějšího materiálu. Nejméně dvě chaverot si pak nechaly ušít stejné šaty, jako byly ty moje.

Narození dcery Michaely

Rok po našem příjezdu do Giv’at Chajimu se nám narodila dcera Michaela.

Bylo to lehké těhotenství, nepociťovala jsem skoro žádné obtíže. K porodu jsem se předem zaregistrovala v nemocnici v Chedeře, asi patnáct kilometrů od Giv’at Chajimu. V kibucu nebyla žádná soukromá auta. Zavolat si finančně nákladnou záchranku, jenom aby dopravila zdravou matku do porodnice k porodu, bylo ovšem nepředstavitelné.

Když nastala 17. září 1951 ve čtyři hodiny ráno má chvilka, šel Ota vzbudit řidiče náklaďáku, jenž souhlasil, že mě do nemocnice odveze. Jmenoval se Arnošt. Byl to Čech z Náchoda, milý člověk a náš dobrý přítel. Vyšplhala jsem se na vysoký schod do kabiny vedle něj a vyjeli jsme. Tenkrát ještě nebylo zvykem, aby se otcové účastnili u porodu svých dětí. Arnošt měl proto celou cestu starost, abych neporodila v autě. Každých pár minut se na mě kouknul a ptal se: „Ještě to vydržíš?“

Když jsme přijeli, sestra se na mě v porodnici pochybovačně podívala. „Jste si jistá? Podle mě na to ještě nevypadáte.“

Byla jsem si jistá a toho dne v poledne vyklouzla na jedno zatlačení holčička. Byla malá, vážila 2600 gramů, ale plně vyvinutá a hezká. Ota si dceru moc přál. Když jsme se stali milenci, řekl mi: „Chtěl bych mít dceru, která by byla jako ty.“

Pár hodin po porodu za mnou Ota přijel. Nechali ho, aby se skrze skleněné dveře podíval na dceru, po níž tak toužil.

O tři dny později nás propustili z nemocnice. Blízko východu byla matrika, kde se mě zeptali: „Jak se bude vaše dcera jmenovat?“ Bez zaváhání jsem jim řekla jméno, které jsem si pro svou budoucí dceru vybrala, když mi bylo třináct let: „Michaela.“

Bylo to v terezínském ghettu, když jsme s maminkou bydlely v pokoji s jinými ženami. Jedna z nich tam s sebou měla asi pětiletou holčičku, Michaelu. Roztomilé dítě, jemuž říkala Míša.

„Jestli budu mít někdy dceru, dám jí jméno Michaela,“ rozhodla jsem se tenkrát.

Míša měla od samého začátku zvláštní vlastnost. Byla tak hebká, jemňoučká a hedvábně hladká, že když jsem ji chovala, splývala nějak s mým tělem, jako by byla jeho součástí. Byla tak měkoučká, jako by ve svých buclatých nožičkách a ručičkách neměla kosti.

V domově pro nemluvňata si ji oblíbila pečovatelka Rachel, která se starala o šest miminek. Byla to nesmírně tlustá ženská, jež děti milovala. Kdykoli jsem si pro Míšu přišla, vždycky ji zrovna chovala a nechtěla ji pustit. Ona sama měla dvě starší děti. Když jednoho dne nepřišla do práce, ošetřovatelka, která ji zastupovala, nám řekla, že se jí narodilo dítě. Nikdo si nevšiml, že je těhotná. Byla před porodem stejně silná jako po něm.

Míšu jsem kojila jenom šest týdnů, pak jsem už neměla mléko. Prospívala však i s lahví. Výhodou umělé výživy bylo, že mě mohl Ota při krmení zastoupit, když jsem byla unavená nebo bylo špatné počasí. Náš pokoj se nacházel dost daleko od domu nemluvňat. Když byl liják, Ota šel ochotně krmit Michaelu místo mě. Byl docela rád, že může miminko chovat, zatímco ostatní matky, obrácené ke stěně, kojily své děti. Měly ho rády, protože je vždycky rozesmál svými vtipy a legračními historkami.

Z jeslí pak Míša postoupila do domova pro batolata, kde předtím bydlel Šimon. Opět zde bylo šest dětí v jednom pokoji s ošetřovatelkou a její pomocnicí.

Míša se tam zamilovala do Amálie, světlovlasé dcerky syrské matky tmavé pleti a maďarského otce. Holčičky chodily všude spolu a objímaly se svými dětskými pažemi.

Chudinka Amálie měla po dvou nebo třech letech vážnou nehodu, po níž jí v obličeji zůstaly hrozné jizvy po spáleninách. Několikanásobné operace jí nakonec vzhled vylepšily, ale několik postižených míst jí zůstalo na celý život. Pro naši dcerku byla nehoda milované Amálie velký šok.

Míša byla dobrosrdečné dítě. Ráda také dávala svým kamarádům dárky. Když povyrostla, s velkou fantazií a talentem dárečky sama kreslila nebo vyráběla.

Moje ševcovská kariéra

Po narození dcery jsem pracovala v krejčovské dílně ještě několik týdnů. Pro kojící maminky bylo lepší vykonávat činnost poblíž domova pro nemluvňata než na vzdálených polích nebo v sadech. Avšak poté, co jsem miminko odstavila, jsem byla opět považovaná za tělesně schopnou dělnici, kterou není třeba rozmazlovat lehkou prací.

Dostavila jsem se proto jednou po večeři ke stolu, kde seděl sadran avoda. Tento rok zastával tuto nevděčnou funkci Ezra.

Protože jsem už prošla obdobím mytí nádobí, nabídl mi Ezra lákavější práce. Mohla jsem se stát pomocnicí jedné z učitelek ve školce nebo asistentkou kuchařky v dietní kuchyni. Další osoba byla zapotřebí na vinici k balení hroznů do přepravek. Na všechny nabídky jsem jen vrtěla hlavou.

„Chtěla bych dělat něco rukama, nějakou ruční práci. Mám šikovné ruce, umím dobře šít…“

„Ne, ne, takové práce jsou jenom pro invalidy. Ty jsi mladá a silná.“

Ten večer jsme se rozešli bez jakéhokoli řešení.

Následující dny jsem byla posílána všude možně jako náhrada za nepřítomné pracující. Žádná z prací se mi ale nelíbila. Pak na mne přišla řada s noční službou u dětí.

Noční službu jsem měla ráda, protože když jsem složila všechny plínky z obrovského koše, usadila jsem se na jedné z verand, kde jsem mohla slyšet zvuky z ostatních budov, a pletla jsem nebo si četla. Během své první noční služby jsem vyrobila dárky k narozeninám pro našeho synáčka – obrázkové loto z kartonu a nějaká vycpaná zvířátka.

Nejlepší částí noční služby bylo svítání. Z každé místnosti se vynořovali ospalí chaverim v overalech a khaki čepicích* na cestě do práce, zatímco já jsem se celá šťastná těšila na sladký spánek ve své posteli.

V poledne jsem pak vstala, osprchovala se a šla do jídelny na oběd. Odpoledne jsem měla volno. Milovala jsem to. Za dva týdny však idylka skončila a musela jsem se rozhodnout, co budu dělat dál.

Zdálo se, že se mi podařilo Ezru obměkčit. Nabídl mi práci ve výrobně sudů. Cožpak jsem nechtěla dělat řemeslo vyžadující zručnost? Byla to práce s čerstvě vonícím dřevem. Určitě by se mi to líbilo.

Znělo to dobře. Znala jsem dílnu, kde se hotové sudy rovnaly podél její vnější stěny. Nedotčená kaštanová prkna ležela v pěkných řadách uvnitř. Dřevo je jedním z mých oblíbených materiálů a těšila jsem se, že s ním budu pracovat a vyrábět tak užitečné předměty, jako jsou sudy. Hlavním odběratelem byla naše konzervárna, která je potřebovala k nakládání oliv.

Ezra mě osobně doprovodil do dílny a řekl Ljovovi, mistru přes sudy: „Tady máš nového pracovníka, kterého jsi žádal.“

Ljova se na mě pochybovačně podíval, ale nezdálo se, že by byl neochotný to se mnou zkusit. Práce, kterou jsem měla vykonávat, nevyžadovala moc fyzické síly ani předchozí znalosti. Ljova mě dovedl k jakémusi stroji, vysoké kovové konstrukci s otvorem, podobné lisu. Pohnul na něm pákou, stiskl dva knoflíky a mašina začala rachotit. Pak mi ukázal, co musím dělat – vzít rovné prkno z hromady nařezaných kusů a strčit je do otvoru. Dovnitř vlezlo rovné prkno a ven vylezlo ohnuté, jako banán nebo kolébka. Opravdu to nebylo komplikované ani těžké se to naučit. Pozorovali mě, jak tam postupně dávám prkna. Nakonec Ljova kývl a oba muži odešli.

A tak jsem tam pracovala hodinu za hodinou. Na druhé straně dílny stály ještě jiné stroje, jež obsluhovalo několik chaverim, avšak rámus byl tak velký, že nějaká konverzace byla nemožná. Proto jsem se sklonila, zvedla prkno, strčila ho do otvoru, šla na druhou stranu ho vyjmout, uložila na hromadu, jednu vrstvu směrem napravo, druhou nalevo, šla zpět, zvedla další kus, strčila ho do stroje, bez přestávky dál a dál. Den se zdál nekonečný. Čas neubíhal a já jsem se stávala stále otupělejší a zpitomělejší. Nakonec to skončilo, stroje byly vypnuty a mohla jsem jít domů.

Navzdory příjemnému materiálu i Ljovově spokojenosti s výsledkem mé práce za první den jsem byla pevně rozhodnutá, že se výrobcem sudů nestanu.

Cítila jsem, že sadran avoda čeká jen na to, že to vzdám a přiznám, že mužské úkoly jsou pro mě příliš mnoho. Vrátila jsem se k němu a řekla, že umrtvující práce u stroje ohýbajícího dřevo není podle mého vkusu. Že jsem dost inteligentní osoba a taková práce jako pro robota by ze mě udělala kreténa. Blahosklonně přikývl. „Já jsem to věděl,“ řekl, „ale ty jsi tolik chtěla dělat mužskou práci.“

„Já můžu dělat mužskou práci,“ odpověděla jsem a připomněla mu, co se stalo, když jsem nějaký čas pracovala jako zástup v naší konzervárně.

Seděla jsem u dlouhého stolu s ostatními chaverot a plnila dílky grapefruitu do plechovek, když tu jednou při noční směně David, jenž obsluhoval víčkovací stroj, vykřikl a uskočil zpět. Stroj mu zachytil prst. Museli ho odvézt do nemocnice. Co teď? Celá směna by odpadla. Nebyl tam nikdo, kdo by ho mohl tak narychlo zastat.

Nabídla jsem se jako náhrada. Pozorovala jsem Davida při práci a vypadalo to docela jednoduše. Plechovky sjížděly točitým korytem, on levou rukou uchopil tu nejbližší, pravou rukou vzal ze štůsku víčko, položil ho na plechovku a stiskl pedál. Stroj připevnil víčko a uzavřená plechovka se odkutálela k ostatním na běžící pás, z něhož je braly ženy a balily do kartonových krabic.

Mistr měl pochyby. Může dovolit ženské, aby obsluhovala tak složitou věc? Netroufl si rozhodnout sám, a tak vytáhl z postele sadrana avoda. Radili se spolu a pokradmo se dívali mým směrem. Nakonec ke mně mistr přistoupil a řekl:

„Opravdu bys to zkusila? Je to nebezpečné, sama jsi viděla, co se stalo Davidovi.“

Stáli se zadrženým dechem, každý z jedné strany, a pozorovali mě, jak konám ten riskantní čin, který dosud nebyl nikdy povolen žádné ženě. Byla to hračka, jenom si musel člověk hlídat prsty. Brzy jsem si vytvořila potřebný rytmus a směna mohla pokračovat.

Nakonec se obvyklá kvóta splnila a já jsem cítila náramné zadostiučinění, že se mi podařilo propíchnout balon jejich mužské nafoukanosti.

„V současné době není volné místo v žádné dílně,“ studoval Ezra svůj seznam. „Jediné místo je v ševcovské dílně. Ale protože nejsi vyučený švec,“ zašklebil se na mě, „asi by ses tam nehodila.“

„Mohla bych se stát učnicí a naučit se ševcovat při práci.“

Ezra zavrtěl hlavou. „Asi neznáš ševce Jicchaka. Nikdo by pod ním nechtěl pracovat.“

Jicchaka jsem znala. Jeho nejmladší chlapec byl stejně starý jako náš Šimon a bydleli spolu ve stejné školce. Vídala jsem ho každý večer, když jsme děti sprchovali a ukládali do postýlky. Nijak mě neděsil.

„Když Jicchak nebude nic namítat,“ řekla jsem, „jsem ochotná to zkusit.“

Následující ráno jsem začala svou kariéru v ševcárně. Ševcovská dílna byla umístěna v prostorné nízké budově, dobře větrané velkými okny na všech čtyřech stranách. Stínily ji staré eukalypty, zasazené v počátcích kibucu. Na vnitřních stěnách byly police, na nichž se bez ladu a skladu povalovaly boty všech velikostí, barev a stáří spolu s dřevěnými obuvnickými kopyty. Nacházela se tam také malá zamčená místnost, kde Jakov uchovával usně, svršky, zásoby jehel, dratví a nožů. Větší část skladu zaplňovaly odložené staré boty, které byly v průběhu let prohlášeny za neopravitelné. Odložené boty se samozřejmě nikdy nevyhazovaly, ale přidávaly se k hromadě. Když už nebylo místo, založila se nová hromada v rohu hlavní místnosti.

Jednou za měsíc přicházel do kibucu postarší muž, jenž staré boty vykupoval. Byl to oleh chadaš, nově příchozí z Rumunska, který neuměl hebrejsky, ale mluvil jidiš. Přes ramena nosil prázdný jutový pytel, jejž v dílně položil na zem v naději na přátelské popovídání. Já jako ženská jsem nebyla považovaná za partnera. S Jicchakem se mohl domluvit, ale ten nebyl typ na nějaké kamarádění. Zbýval jen pomocník Mimon, který zase mluvil jenom arabsky, francouzsky a hebrejsky, takže s ním byla konverzace obtížná.

„Kde ses naučil ševcování?“ začal ten člověk.

„Jach nisst ferstajn,“ bylo všechno, co mu uměl Mimon odpovědět.

Ten člověk Mimonovo prohlášení ignoroval a spustil dlouhý výčet svého trápení a neštěstí. Jak ho ošidili tam a okradli jinde, jak vláda slibovala pomoc všeho druhu a jak nakonec nic nedostal. Mimon s účastí přikyvoval. Chápal, že si ten člověk stěžuje, i když mu nerozuměl ani slovo.

„Ty dobrý, dobrý. Ty rozumět,“ zvládl ten chudák říct hebrejsky. Pak začal přebírat vyřazené boty z hromady v rohu dílny. Nejdřív si udělal dvě hromádky a pak každou botu, holínku nebo sandále, kontroloval, jestli jsou ještě přijatelné. Nakonec nacpal vybrané boty do pytle a začalo dohadování o ceně. Jicchak nebyl obchodník. Věděl, že staré boty nemají žádnou cenu, avšak nemohl přeci toho překupníka zklamat. Smlouvání pro něj bylo vrcholem celé transakce. Po vyjednávacím rituálu Jicchak nakonec souhlasil s jeho původní nabídkou a potřásli si rukama. Pak si Rumun postavil plný pytel ke dveřím, obešel náš pracovní stůl, poklepal Mimona po zádech a potřásl mu energicky rukou. „Ty dobrý, dobrý,“ rozplýval se při tom. Pak si hodil pytel přes rameno a odešel.

Každý člen kibucu měl nárok na jeden pár sandálů ročně a na jeden pár svátečních bot jednou za tři roky. Pracovní boty byly k dostání bez potíží, a když jste přinesli své obnošené, dostali jste nový pár celkem rychle. Na sváteční boty se čekalo déle.

Jicchak šil kvalitní boty pro chaverim a zejména pro chaverot. Zákazník se v dílně posadil na jedinou normálně vysokou židli, položil nohu na list papíru a Jicchak ji obkreslil tužkou, včetně kuřích ok a křivých prstů. Pak změřil nárt a klenbu krejčovským metrem, zapsal si to na papír tlustými tahy svých vlastních hieroglyfů, přidal jméno bez příjmení a také zákazníkova přání týkající se barvy a typu kůže.

S muži to bylo jednoduché. Mohli si vybrat buď mokasíny, nebo klasické boty s tkaničkami. Barvu hnědou, nebo černou.

Ženy byly vybíravější.

„Chtěla bych ten stejný model, jako jsi dělal pro Mirjam, jenom s vyššími podpatky, a ne bílé, ale zelené. A ne tmavě zelené, ale světlejší odstín, aby se mi to hodilo k novým svátečním šatům.“

Jakov se sevřenými rty přikývl a naškrábal něco na papír.

Za týden si chavera přišla pro nové boty, ale Jicchak ji poslal pryč: „Možná příští týden. Zeptej se mě ve čtvrtek.“

Minul čtvrtek a pak další a další. Za pět nebo šest týdnů byly boty hotové. S vysokými podpatky, naleštěné a nové, uložené v krabici. Jenomže místo zelených byly bílé.

„Ale já jsem tě prosila, abys mi udělal zelené,“ naříkala ženská.

„Co povídáš? Podívej se. Tady jsem si přesně napsal, co chceš. Bílé jako pro Mirjam.“

Chavera měla dvě možnosti. Buď si vzít bílý pár, nebo ho nechat v obuvnické dílně a čekat dva či tři roky, až přijde zase na řadu.

Třetí možnost neexistovala. V kibucu bylo známo, že má Jicchak potíže se srdcem, takže si ho nikdo netroufal rozčílit. Mohlo by mu to zvýšit tlak a chraň pánbůh, aby mu někdo způsobil srdeční záchvat nebo něco horšího.

Někdy se nespletl v barvě, ale ve velikosti. Jicchak si třeba napsal na papír Chajim i s otiskem nohy, jenže v našem kibucu byli tři Chajimové a noha toho největšího byla o dvě nebo tři čísla větší než toho nejmenšího. Ten malý si možná mohl vzít větší boty a vycpat si špičku papírem, ale ten vysoký boty malého Chajima nosit nemohl.

Nikdo z nás by si netroufl zmínit se před Jicchakem o zmetcích. A tak se ty osiřelé, nevyzvednuté boty uložily do skladiště. Nevyhodil je v naději, že by se jednou mohly hodit někomu jinému. Byli to Jicchakovi kostlivci v komoře a ukládal se na nich prach zamčeného skladu. Čas od času se mu podařilo podstrčit nějaký nevyzvednutý pár někomu, jemuž na měnící se módě nezáleželo.

Všechny boty vyráběl vlastnoručně Jicchak se svým pomocníkem Mimonem. Když jsem přišla do dílny, shromáždění se zrovna rozhodlo, že se dětská a pracovní obuv bude kupovat v centrálním obchodě pro zásobování kibuců v Tel Avivu, protože vzrůstajícímu počtu kibucníků rychlost šití bot nestačila.

To samozřejmě zavazovalo Jicchaka, aby jel nejméně jednou týdně do Tel Avivu. Dostal obvyklý příspěvek na cestovné a jídlo ve městě.

Chudák Jicchak, asi musel být hodně hladový, protože když jsme večer ukládali děti do postýlky, závistivě jsem se dívala na sladkosti, které po dni v Tel Avivu přinesl svému synkovi.

Svůj první den v opravně obuvi jsem začala plná dobré vůle a nedočkavosti, že se naučím řemeslu a budu užitečná. Dostala jsem obrovskou modrou zástěru, sedla si na verpánek u pracovního stolu a položila si na klín tlustou dřevěnou desku. Na ni se postavila těžká železná trojnožka. Všechno poklepávání se dělalo na trojnožce a prvních několik týdnů jsem měla stehna modrá, fialová a žlutá. Po nějaké době jsem si na bolest zvykla a už mi nevadila.

Dostala jsem speciální ševcovské kladívko s širokým tupým koncem a rozeklanou přední částí, která se dala nasadit na ohnuté hřebíky a vytáhnout je. Jakov mi dal starý sandál a řekl mi, abych nahradila podpatek.

„Podpatek se skládá z vrstev. Nasadíš šroubovák mezi ně a vrstvu po vrstvě odstraníš, až se dostaneš na tu, která není obnošená. Uděláš si papírový vzorek velikosti, okopíruješ to na kus kůže a vyřízneš nový podpatek. Přibiješ ho těmito středními hřebíky a dáš pozor, aby netrčely ostrým koncem dovnitř.“

Jak se mi to líbilo. Spravovat staré věci, aby byly zase užitečné, je moje celoživotní vášeň. Sandál po sandálu, podpatek po podpatku, všechno jsem opravila a ani jsem si nevšimla, jak ubíhá čas. Ani mi nevadil pach nohou, který byl ze sandálů cítit. Starosti mi dělala jen jedna věc. Co když udělám něco špatně, dopustím se nějaké chyby nebo se hloupě zeptám na něco, co by mohlo Jicchaka rozzlobit a zvýšit mu tlak? Snažila jsem se chovat mírně jako jehňátko, což nemám vůbec v povaze. Na všechny jeho požadavky jsem vždycky kývla a pozorovala ho, jestli se netváří nespokojeně.

Měla jsem dobrý důvod být obezřetná. Na vlastní oči jsem viděla děsivý výstup, když Baruch, jeden z nejváženějších starousedlíků v kibucu, požadoval nové sváteční boty dřív, než měl nárok. Baruch byl silný, velký člověk s podivně nemotornou chůzí a boty mu prostě nevydržely požadovanou dobu. Držel je ve svých velikých rukou a vůbec nebylo pochyb o tom, že už mají životnost za sebou.

„Tenhle rok nemáš na nové boty nárok,“ zněl přesto Jicchakův verdikt.

„Ale tyhle už nosit nemůžu,“ prosil Baruch.

„Řekl jsem ti, že tenhle rok jiný pár bot nedostaneš. Přijď napřesrok. Konec.“

Každý jiný chaver by to vzdal a nosil by raději obnošené sandály během chladných zimních měsíců nebo pracovní boty v sobotu. Avšak Baruch byl člověk svéhlavý. Nepovolil a dál Jicchakovi svým pomalým, vyrovnaným hlasem vysvětloval, že přes všechna pravidla musí dostat nové boty.

Jicchak neodpovídal. Ztichli jsme, přestali klepat kladívky a koukali na něj. Nabral dech, zrudl v obličeji, na čele mu vystoupily žíly a vypadal, že každou chvíli podlehne záchvatu mrtvice.

Když Baruch viděl, co způsobil, zastavil se uprostřed věty a začal couvat pozpátku jako krab ke dveřím, až úplně zmizel, se zbytky svých bot stále v rukou. Jicchakova tvář postupně opět dostávala normální barvu a po chvíli byl zase schopen pokračovat v práci.

Měla jsem hrozný pocit, že by Jicchak více takových incidentů nepřežil.

Jednoho dne jsem se rozhodla opravnu zreorganizovat, aby fungovala podle vysoce oceňovaných zásad rovnoprávnosti. Jicchakův systém příjmu bot na opravu totiž nebyl systém, ale chaos.

Když nějaký chaver nebo chavera přinesli boty k opravě, byly umístěny u jeho stoličky, kde vytvářely páchnoucí hromadu. On bral z hromady při práci vždy vrchní pár, který třeba někdo přinesl ten den.

Spravil ho a někdy stihl ještě jeden. Mezitím však přišel další pár. Ten navrchu byl vždycky opravený první, zatímco ty dole zůstávaly navždycky neopravené. Když se pak zastavil člověk po čase pro své boty, byly stále ještě někde hluboko vespod hromady, někdy celé týdny.

Jicchak jen pokrčil rameny.

„Sám vidíš, co mám práce, ještě jsi nepřišel na řadu.“ Většina chaverim odpověď přijala. Báli se v Jicchakovi vyvolat vztek. Nicméně někteří byli zoufalí, protože neměli náhradní boty, jež by nosili do práce. Pro ně měl Jicchak dokonalé řešení – sáhl za sebe a podal chaverovi jiný, opravený pár z police. Ten ovšem patřil někomu jinému. Když si ho skutečný majitel přišel vyzvednout, Jicchak prohlásil, že chybějící boty jsou neopravitelné – musely se zahodit – nebo že jsou někde v hromadě a čekají na opravu.

Uvědomovala jsem si, že abych zavedla do opravny bot spravedlnost, musím postupovat velice opatrně, možná i tajně.

Jednoho dne, když byl Jicchak v Tel Avivu, jsem vzala několik párů z vršku hromady vedle jeho stoličky a umístila je v řadě na polici podle toho, jak přišly.

Příštího rána jsem s obavami očekávala Jicchakovu reakci. Nic se nestalo. Nic neříkal. Možná, že byl rád, že se hromada zázračně zmenšila. A tak každý týden, když byl pryč, jsem došlé boty naaranžovala, jedny za druhými, a systém se pomalu ustálil. Jicchak byl rád, že se zbavil stížností svých zákazníků.

Časem se chaverim přestali obracet na něj a začali oslovovat rovnou mne. Stala jsem se postupně jakýmsi prostředníkem. Jicchakovi to vyhovovalo. Mohl nerušeně pracovat ve svém koutě, vyřezávat podrážky a podpatky z velkých plátů kůže, a nemusel naslouchat řečem kolem pracovního stolu. Dokonce mě nechal zametat podlahu, ale jenom kolem toho nepořádku, tak aby to neporušilo nashromážděné haraburdí.

Za několik týdnů to v dílně vypadalo příjemněji, nějak jasněji, a chaverim, kteří přicházeli se starostlivým výrazem, odcházeli s úsměvem.

Práce v ševcárně pro mě měla velikou výhodu. Ráno se těžko probouzím a vstávat o půl šesté, zejména v zimě, když je tma, pro mě představuje muka. Lidé, kteří pracují v kuchyni, v dětských domovech nebo na farmě se zvířaty nemohou přijít do práce pozdě. Avšak boty nejsou ani hladové, ani nepláčou, a tak vůbec nevadilo, když jsem začínala pracovat až o půl osmé nebo v osm. V dílně jsem pak často zůstávala i po konci pracovního dne, abych svých osm a půl hodin práce denně splnila. Bylo mi jasné, že Jicchak to neviděl rád, ale mlčky to toleroval.

Ubíhaly týdny a já jsem si připadala stále více a více usazená. Kromě opravy podpatků mě Jicchak naučil spravovat i jiné věci. Byl skutečným obuvnickým mistrem. Vyučil se řemeslu, když byl ještě mladý, ve svém rodném Maďarsku.

Ne tak jeho pomocník, můj kolega Mimon, jehož Jicchak tvrdošíjně oslovoval Maimon, protože to zní více hebrejsky. Mimon nebyl členem kibucu, ale placeným zaměstnancem. Přijížděl každý den „zvenku“. Byl jedním z těch lidí se zlatýma rukama, kteří dovedou dělat všechno. Jen se podíval na nějaký stroj a ihned věděl, jak pracuje. Mohl ho rozebrat a zase bez problému složit. Byl vysoký a štíhlý, s pevnými svaly, a měl krk, který vypadal, jako by mu ho někdo vytáhl nahoru. Měl ohromný ohryzek, klouzající nahoru a dolů po celé délce. Pocházel z Maroka a neuměl vyslovovat „š“.

„Salom, Sosano,“ zdravil například učitelku Šošanu ze školky.

„Más us boty spravené.“

Měl ženu a dítě. Během tři let, kdy jsme my dva spolu seděli na verpáncích u pracovního stolu, v pravém úhlu od sebe, šest dní v týdnu, osm a půl hodiny denně, mluvil o mnoha věcech – o svých početných bratrech, o starém domově či o službě v armádě. Zřídkakdy se však zmínil o rodině.

Jednoho dne mimochodem utrousil: „Máme nové dítě.“

„Já vím,“ odvětila jsem. „To už jsi mi říkal před nějakou dobou.“

„To bylo to minulé,“ opravil mě. „Kluk. Teď to je zase holka.“

„Mazl tov! Tak máte teď tři.“

„Díky. Ne, teď máme čtyři.“

Zpočátku přijížděl Mimon do kibucu autobusem. Avšak jakmile si vydělal několik liber, koupil si starou motorku. Potíž byla v tom, že se mu motorka často cestou porouchala, a tak přicházel do práce pěšky, celý udýchaný a zpocený. Těžké vozidlo tlačil vedle sebe. Nechal ho vždy zaparkované před dílnou a v okamžiku, kdy si Jicchak odešel něco zařídit, už seděl na bobku u stroje a snažil se ho opravit. Často zůstával po práci před dílnou, hodiny si hrál si s motorem a skrze zuby cedil nadávky. Někdy ho vzal nějaký kibucník s sebou do nejbližšího města, kde si koupil náhradní díl. Byl optimista. Pokaždé, když motor nastartoval a nezhasl mu, měl dětinskou radost a věřil, že od té chvíle už bude běžet hladce navždycky. Leč motorka ho znovu a znovu zradila. Investoval do ní určitě celou svou skromnou mzdu, ale nakonec to vzdal a se ztrátou ji prodal.

Mimon však nebyl člověk, který by jezdil autobusem jako ostatní smrtelníci. Potřeboval motorku ke zvýšení svého mužského ega. Aby se cítil jako král silnic. Brzy si proto koupil další motocykl.

„Ale mnohem lepší. Moc výhodná koupě.“

Chudák Mimon. Jeho výhodná koupě se ukázala být ještě nespolehlivější než její předchůdkyně. Jenomže Mimon se styděl přiznat další nezdar. Raději zrádné vozidlo schoval za jednu opuštěnou budovu a pokoušel se ho opravit vždy až po práci, když už v dílně nikdo nebyl.

Nejlépe jsme se měli, když byl Jicchak pryč a mohli jsme se volně bavit. Mimon byl rozený vypravěč, ale před Jicchakem nikdy nic nevyprávěl, aby to nevypadalo, že zanedbává svou práci. Znal mnoho pohádek. Dlouhá, složitá vyprávění o kouzelných ptácích, prorockých snech a hledání odplaty. Většinou jsem z vyprávění nechápala hlavu ani patu. Bylo tak zamotané, že scházela souvislost mezi začátkem, prostředkem a koncem. Všechno to bylo poutavé a fascinující, ale mám podezření, že si příběhy na místě vymýšlel. Později jsem nalezla jistou podobnost mezi Mimonovými historkami a tím, jak určité kultury míchají skutečnost s fantazií, tedy postupem tak cizím našemu modernímu, racionálnímu způsobu myšlení.

Měsíce ubíhaly a já jsem toho poznávala o spravování bot čím dál víc. Naučila jsem se, jak všít na šicím stroji utržené pásky do sandálů, a uměla jsem naleštit hotové podpatky voskem pomocí kartáčů na rotační tyči. Dokázala jsem si sama nabrousit dlouhý knejp a už jsem nemusela prosit Jicchaka nebo Mimona, aby to udělali oni. Nůž bylo třeba brousit několikrát za den, aby projel tuhou kůží jako máslem.

Byly to krásné dny v ševcárně. Během těch necelých tří let, co jsem tam pracovala, jsem se dostala i ke spravování svátečních bot a naučila jsem se profesionálně nahrazovat obnošené podrážky neviditelným stehem. Ostrým nožem se udělá diagonální žlábek do nové kůže, šídlem se propíchne dírka a z opačných stran se vloží dvě jehly s voskovanou dratví, aby se přišila nová podrážka.

Když to je hotové, musí se vmáznout do žlábku ševcovský pop. Pak se žlábek přiklopí a šev není vidět. Někdy jsem asistovala i u výroby nových bot. Ruce mi zhrubly a měla jsem mozoly. Mydlení, drhnutí ani tření citronem mi z popraskaných rukou neodstranilo hnědou a černou barvu. Nejhůře vypadaly tmavé okraje kolem nehtů, které mi zůstaly barevné ještě dlouho poté, co jsme opustili kibuc.

V našem kibucu žil jeden důležitý chaver, politik, jenž jezdil často na státní návštěvy do zahraničí. Považoval za velký úspěch, že kibuc umožnil ženě, aby se stala ševcem. Byla jsem podle něj živoucím důkazem rovnosti mužů a žen v kibucu. Před jednou cestou do zámoří se rozhodl, že mě použije jako propagační reklamu.

Přemluvil starého pana Hellera, otce jednoho z chaverot, aby mě vyfotografoval při práci. Starý pán vlastnil jeden ze dvou fotoaparátů v kibucu. Obcházel pracovní stůl a pokoušel se najít nejlepší úhel a správné světlo. Říkal nám, abychom se dívali sem a tam, usmáli se a nakonec udělal pár snímků.

Vyzbrojen těmito fotografiemi odcestoval náš významný chaver do zahraničí. Byl přesvědčený, že se mé obrázky stanou nejlákavější návnadou pro Židy v diaspoře, aby provedli alija a přidali se k průkopníkům v novém státě Izrael. Věřil, že fotka obuvnice přiměje všechny židovské ženy, aby přijely do našeho kibucu zatloukat floky.

Nezískal nikoho. Mám podezření, že mé fotografie měly zcela opačný účinek. Myslím si, že když mě bohaté židovské dámy z Argentiny uviděly sedět na verpánku a spravovat staré boty, dostaly strach, že kdyby šly žít do kibucu, musely by všechny začít ševcovat.

*V Izraeli byla populární čepice barvy khaki, a to nejen proto, že chránila hlavu před sluncem, ale dal se s ní také utírat pot nebo v ní nosit mandarinky a ořechy, posbírané pod stromy. Říkalo se jí kova tembel. Kova je hebrejsky klobouk a tembel znamená blbeček. Kdo ji měl na hlavě, vypadal opravdu trochu přiblble. Kresba malého Srulika v kraťasech a s kova tembel na hlavě se stala jakýmsi symbolem „izraelství“, pionýrství, poctivé práce, sole země.

Práce v jídelně

Mezi různými pracemi, které jsem v Giv’at Chajimu vykonávala, byla také služba v jídelně. Jednalo se o práci na směny. Od šesti do půl druhé, nebo od půl dvanácté do osmi večer. Když jsme se přistěhovali, stály v jídelně dlouhé stoly s lavicemi, pro čtyři osoby na každé straně. Bylo to dost nepraktické. Dva na konci mohli odejít snadno, ale ostatní sedící uprostřed museli přelézt přes lavici a přidržovat se při tom ramenou souseda, jenž často právě zvedal lžíci s polévkou a samozřejmě ji vylil. Nebo když tři lidé dojedli a vstali, uvolněná strana lavice se zvedla a sedící na druhém konci sklouzl na zem.

V pozdějších letech kibuc koupil čtvercové stoly se dvěma židlemi na každé straně.

Vzhledem k tomu, že nikdy nebylo dost nožů, protože si je chaverim zabavili pro domácí potřebu, měl každý stůl přidělené dva nože, které si lidé mezi sebou podávali, potom co si rozkrájeli svou porci. Nepomohlo, když „ekonom“ zásobování nakoupil nové nože. Během několika týdnů byly zase pryč.

Jídlo se přiváželo z kuchyně na patrových vozících. Jako první se podával hlavní chod, maso nebo ryba, servírovaný na polévkových talířích. Polévka se jedla až po hlavním jídle, aby se nemuselo mýt tolik talířů. Polévka a přílohy jako brambory, nudle nebo rýže stály na stole a šlo si přidat libovolné množství. Pro vegetariány byla vždy připravena porce quiche nebo smaženého květáku. Vegetarián zavolal bimkom, což znamená hebrejsky náhrada, a osoba rozvážející talíře s porcemi mu podala bezmasé jídlo.

Po jídle jsem musela utřít stoly, zvednout na ně židle nohama vzhůru a umýt podlahu. Jeden stůl musel vždy zůstat připravený pro několik opozdilců. Když podlaha uschla, připravila jsem stoly pro další jídlo.

V pátek večer se jídelna přeměnila na slavnostní sál. Stoly pokrývaly bílé ubrusy, na nichž stály vázy s květinami. Chaverim přišli čerstvě oholení, v bílých nažehlených košilích, ženy si oblékly své sváteční šaty a vzájemně jsme jeden druhému říkali šabat šalom. Jídlo bylo připravené se zvláštní péčí a podávalo se na lepším nádobí. Po jídle často býval nějaký kulturní program.

Nebyla jsem samozřejmě jediná číšnice. V každé směně nás pracovalo několik. Jednou se vedení kibucu rozhodlo, že zaměstná odborníka, který nás poučí, jak být výkonnější a lépe si rozvrhnout práci, aby se ušetřil personál. Sledoval naši práci v jídelně víc než týden a dělal si poznámky. Pak navrhl nový harmonogram. Nefungovalo to. Potíž spočívala v tom, že novou úpravu kalkuloval podle mého výkonu. Ukázalo se, že moji kolegové nejsou tak rychlí jako já a v novém systému nestačili splnit vše podle výpočtů specialisty. Výsledkem bylo, že museli být zaměstnáni dva lidé, aby dělali to, co jsem já zvládala sama. Nahlas to nikdo neřekl, ale cítila jsem, jak jsou na mě ostatní naštvaní.

Sanitář

Také Ota měl v kibucu několik zaměstnání. Z práce „kuchyňského muže“ povýšil na sanitáře spolu s naším sousedem Chananem (ne tím divadelním nadšencem, ale křesťanem šlechtického původu, jenž se oženil v Evropě s židovkou Marianne a spolu přijeli do Giv’at Chajimu). Měli za úkol udržovat veřejné koupelny a záchody v čistotě, vyprazdňovat popelnice, hubit krysy, šváby a jinou havěť a uvolňovat ucpané vodovody. Práce, i když nechutná, měla velkou výhodu. Byli svými vlastními pány. Nikdo jim do jejich programu nemluvil a sadran avoda je nemohl povolat, aby nahradili nějakého chybějícího pracovníka. Ota byl v této práci velice šťastný. Postupně se stal v záležitostech kanalizace a odpadu odborníkem. Od přírody nebyl nijak zvlášť šikovný, ale jeho mottem bylo: „Co umí hloupý instalatér, to určitě můžu udělat i já.“

Otovi s Chananem moc lichotilo, že jsou tak nenahraditelní. Chaverim často nutně potřebovali jejich službu a prosili je, aby neotáleli a ihned přišli, když třeba přetékal dřez, mravenci napadli sklad potravin nebo se v domově batolat objevil šváb. A dva sanitáři sedící na vozíku s nářadím, taženým mezkem, odpovídali s vážnou tváří, že nejdřív musí dokončit důležité úkoly – vyčistit koupelny nebo vyprázdnit popelnice. Často dostávali úplatky, například vejce od šéfa drůbežárny nebo šálek brazilské kávy od Anity, nováčka z Latinské Ameriky, která dostala hysterický záchvat, protože uviděla pod svou postelí myš.

Leč Ota nezůstal sanitářem nadlouho a byla to moje vina.

Ejn ha-Choreš

Jednoho dne přišel do našeho pokojíku sadran avoda a hledal Otu. Byl zrovna někde venku, tak se sadran obrátil na mě. Zeptal se, jestli je pravda, že Ota studoval v Praze na univerzitě angličtinu.

„Je to pravda,“ odpověděla jsem pyšně.

„Myslíš, že by mohl učit angličtinu děti ve škole?“

„Samozřejmě, že by mohl,“ odpověděla jsem bez zaváhání.

„Řekni mu, aby za mnou zítra ráno přišel.“ Viděla jsem na jeho tváři, že se mu ulevilo.

Tak Ota postoupil ze dne na den z práce sanitáře na učitele angličtiny. Ze skladu šatstva obdržel místo svého modrého pracovního mundúru dvě slušné košile a začal chodit několikrát týdně přes pole do sousedního kibucu.

Náš kibuc poté informoval ministerstvo školství v Jeruzalémě, že od nynějška je chaver Jakov učitelem angličtiny v páté až osmé třídě základní školy v Giv’at Chajimu. Chaver Jakov byl kvalifikovaný učitel s dlouholetou senioritou, jenž nenáviděl vyučování, a proto pracoval v kotelně. A nebylo divu. Angličtina byla v izraelských školách kvůli britské okupaci nejméně oblíbeným předmětem. Odmítat učit se anglicky byl způsob, jak projevit židovský vzdor.

Mnoho učitelů angličtiny ze vzpurných tříd prchalo, a tak jich byl stále nedostatek. Negativní postoj žáků přetrvával ještě dlouho poté, co Britové odešli, a měnil se jen pozvolna, když si Izraelci uvědomili, že za jejich hranicemi existuje svět lidí, kteří hebrejsky neumí.

Kibuc Giv’at Chajim preferoval plat odborného učitele Jakova než Oty začátečníka, který neměl ani řádnou učitelskou licenci. Záležitost výměny však byla komplikovanější.

Náš kibuc ve skutečnosti nepotřeboval učitele angličtiny, ale učitele hebrejské literatury. Sousední kibuc, Ejn ha-Choreš, měl báječného učitele, spisovatele jménem Chanoch Bartov. Ředitel jejich školy byl ochoten nám ho půjčit, když my za to poskytneme do Ejn ha-Choreše učitele angličtiny. Obě strany souhlasily a změna byla schválena. Tak ti dva učitelé kráčeli několikrát týdně přes pole a pomerančové háje, aby učili v kibucu toho druhého. Potkávali se na půl cesty ráno a opět odpoledne, v zimě obcházeli každý z jiné strany velikou louži uprostřed stezky.

Vzhledem k tomu, že Ota neabsolvoval učitelskou fakultu, nebyl naočkovaný teoriemi, jak správně učit vzdorovité děti cizímu jazyku. Vymyslel si vlastní postup. Využíval písničky, říkanky a vtipy. Za krátkou dobu se děti začínaly na hodiny angličtiny těšit.

Leč toto uspořádání učitelů netrvalo dlouho. Když se ředitel školy v Giv’at Chajimu doslechl, jak je Ota v Ejn ha-Choreši populární, rozhodl se, že toho využije, a v následujícím školním roce si nechal Otu ve škole v Giv’at Chajimu. I v tomto kibucu studenti ztrpčovali učitelům angličtiny život. Jeden za druhým dávali výpověď a Otův předchůdce odešel poté, co ho děti zamkly v komoře na košťata. Rodiče byli proto Otovou popularitou překvapeni. Nechápali, jak to dokázal.

Vrcholem Otova úspěchu se stala divadelní hra, předvedená v kibucu na konci školního roku. Jmenovala se Jak přišel slon k chobotu. Žáci ji zahráli v angličtině. Byla o zvědavém slůněti, které chtělo vědět, co má krokodýl k obědu. „Pojď blíž, slůně, a já ti to povím,“ řekl krokodýl. A když se přiblížilo, chytil ho za nos a táhl a táhl. A jak slůně táhlo opačným směrem, nos se mu protahoval a protahoval. A tak přišel slon ke svému chobotu.

Ještě dnes, po tolika letech, se můžete babiček a dědečků v kibucu zeptat a oni vám budou vyprávět, jak slon přišel k chobotu. V angličtině.

Kobylky

V kibucu neměl nikdo telefon, totéž platilo o televizoru. Značně komplikovaný byl systém vnitřní komunikace. Místo veřejných tlampačů tam byl kus železné roury visící na řetězu připevněném na sloupku před jídelnou. V případě ohně nebo jiného nebezpečí zabušila osoba stojící nejblíž do roury kladivem nebo jakýmkoli jiným vhodným předmětem, který byl právě po ruce. Zvuk se rozléhal do nejvzdálenějšího koutu kibucu a každý hned přiběhl.

Jednoho dne se ozval poplach a kdosi začal volat: „Kobylky!“ Skutečně. Brzy jsme uslyšeli blížící se bzukot, jenž jako by vycházel z tisíců úlů. Obloha potemněla obrovským mrakem kobylek. Bylo třeba jim zabránit v náletu na naše pole a sady. Někteří chaverim měli již s vpádem kobylek zkušenost z dřívějších let. Rozkázali všem: „Vezměte hrnce, pánve a pokličky z kuchyně a dělejte takový rámus, jaký jen dokážete.“ Všichni jsme se rozprchli po kibucu, křičeli, hulákali a bouchali do plechových pokliček naběračkami. Byli tam všichni. Školní i malé děti, muži, ženy, všichni všeho nechali, aby uchránili naši úrodu na polích a zahradách. Plánem bylo nechat kobylky usednout až pozdě večer, protože když je jim zima, nežerou a lze je postříkat a zlikvidovat. Trvalo to celé odpoledne, ale slavili jsme úspěch.

Druhý den jich zbyl už jen mráček, který bylo možné zahnat, aniž způsobil nějakou škodu.

V našem kibucu se mezi nově příchozími nacházelo několik Maročanů, kteří byli moc šťastní, když kobylky uviděli. Sbírali je, házeli do hrnců a rychle je přiklopili víkem. Tvrdili, že je to lahůdka.

Šošana Sabag, jež měla chlapce stejného stáří jako náš Šimon, nás zvala, abychom k ní večer přišli a zúčastnili se hostiny. Já jsem se při tom pomyšlení otřásla, ale Ota šel. Řekl mi pak, že smažené kobylky byly jednou z největších lahůdek, jakou kdy ochutnal.

Odchod z kibucu

Na rozdíl od mnoha jiných kibuců jsme měli štěstí v tom, že jsme měli vlastního lékaře, doktora Ebla. Žil v Giv’at Chajimu se svou rodinou. Byl to svérázný typ, jehož výroky kolovaly po celém kibucu. Mám ovšem podezření, že při častém citování nabývaly na svéráznosti.

Doktor Ebl pocházel z Vídně. Byl veteránem první světové války, což svým pacientům neustále připomínal. Jestliže jste si stěžovali na bolest v ramenou, okamžitě vám pověděl, že když sloužil v poli císaři Františku Josefovi I., měl tak prudké bolesti v ramenou, že to, co popisujete, se vůbec nedá srovnávat s tím, jak tenkrát trpěl on. S jakoukoli nemocí pacient přišel, měl ji také. Jedinou výjimkou byla Fruma, která si stěžovala, že nemůže otěhotnět. Avšak i pro ni měl slova útěchy:

„Máš štěstí, že nejsi kráva.“

„Proč?“ zeptala se zmateně.

„Kráva, která nemůže otěhotnět, jde na porážku.“

Byl to jeho druh humoru. Jiná chavera líčila tuto konverzaci:

„Pane doktore, mě tak bolí záda, že si nemůžu lehnout.“

„Musíš sedět na židli s rovným opěradlem.“

„Ale bolest nepřejde, ani když sedím.“

„Pak ti doporučuju chodit nebo stát.“

„Když chodím nebo stojím, tak je bolest ještě nesnesitelnější.“

„Když nemůžeš ležet, sedět, chodit nebo stát, tak zůstává jediná možnost. Aby ses pověsila.“

Nejsem si jistá, že to bylo řečeno přesně takto, ale hodilo by se to k němu. Na druhou stranu to byl nadšený praktický lékař se spoustou zdravého rozumu.

Měl také rád Otu a často si spolu povídali. Doktor byl šťastný, že s ním může mluvit německy. Jednou se s ním Ota radil o mých opakujících se migrénách a žaludečních potížích.

„Pane Oto,“ řekl mu doktor Ebl, „vezměte ženu a děti a opusťte kibuc. Když budete žít venku, bude zdravá.“

Dávalo to smysl. Ani po sedmi letech jsem se v Giv’at Chajimu stále necítila usazená. Život v kibucu byl pro mne něco dočasného, jakýsi druh přechodného období. Bylo by nerozumné čekat déle v naději, že se tam začnu cítit doma. Musela jsem si přiznat, že nejsem pro kibuc správný typ.

Nebyl to však jediný důvod, proč se Ota rozhodl hledat pro nás jiné místo k životu. I on měl dilema. Neshodl se s kibucnickým hnutím, co se týče svého psaní.

Asi rok poté, co jsme přišli do kibucu, začal psát román nazvaný Vítr z hor o fiktivním kibucu kdesi v Galileji, obydleném osobami, řešícími různé osobní problémy. Jednou z postav bylo dítě – asociální samotář –, jež se nezapojovalo do her ve své dětské skupině. Příčinou jeho téměř autistického chování bylo podle vypravěče románu to, že děti trávily pouze několik hodin denně se svými rodiči a spaly v oddělených dětských domovech.

Když Ota knihu nabídl nakladatelství Hakibuc Hameuchad, redaktorům se v rukopisu nelíbilo to, co chápali jako kritiku výchovných zásad hnutí. Chtěli knihu vydat, ale obávali se, že by to mohlo poškodit reputaci kibuců v Izraeli. Poslali proto jednoho ze svých redaktorů, spisovatele Alexandra Seneda, aby s Otou promluvil. Měl Otu přesvědčit, aby v knize provedl změny.

Alexander byl vysoký a štíhlý, se zrzavými vlasy a silnými brýlemi. Když přijel do Giv’at Chajimu, zdála se mi jeho tvář povědomá. A pak jsem si najednou vzpomněla, kde jsem ho viděla. Vyndala jsem naše fotografické album a ukázala mu momentku Oty a jeho přítele Metka, jak jdou v Praze po ulici krátce před naší alija. Muž, jenž kráčel za nimi, byl Alexander. Skutečně, byl v té době v Praze s nějakou delegací z Izraele. Jaká úžasná náhoda.

Ti dva o románu dlouho diskutovali, ale Ota se nedal přemluvit. Alexander mu poté nabídl atraktivní kompenzaci za to, že román nevydá vůbec. Nakladatelství Otovi zaplatí roční studium na univerzitě, kterou si sám vybere. Vypadalo to lákavě, takže se dohodli, že si o tom ještě promluví. Alexander nás pozval k nim do Revivimu, kibucu v Negevské poušti, kde žil se svou ženou Jonat.

Nikdy na to místo nezapomenu. Zelená osada s plantážemi zavodňovanými slanou vodou, avšak všude kolem nic než suchá, hnědá poušť. Tak daleko, jak jen oko dohlédlo. Kibucníci pili tutéž vodu, takže i káva byla slaná. Byli závislí na svém prameni, národní vodní síť dospěla do jižních krajů až v pozdějších letech. Jsme na to zvyklí, smáli se. Alexander a Jonat netvořili jen pár, ale byli rovněž i tým. Psali spolu knihy.

Přestože to byla nezapomenutelná návštěva, nedosáhla očekávaného výsledku. Nakladatelství se rozhodlo, že Otův román nevydá.

Ota jej pak nabídl soukromému vydavatelství Hadar, jež o román projevilo zájem. Ota si musel rozmyslet, kterého ze svých životních snů se vzdá. Zda sionistického snu o tom, že bude průkopníkem v kibucu v Izraeli, anebo svého snu psát a vydávat své knihy. Ota se rozhodl a smlouva s Hadar byla podepsána. Vydání románu proti vůli kibucu ovšem znamenalo, že už v Giv’at Chajimu nemůžeme zůstat.

Najít místo učitele angličtiny nebylo těžké. Když se Avi Fischer dozvěděl, že chceme opustit kibuc, přišel za Otou a řekl mu, že jeho škola hledá učitele angličtiny. Avi byl učitelem v Hadassim, vesnici pro děti a mládež s internátem a střední školou, kde také bydlel se svou ženou Hanou a třemi dětmi.

Dostali jsme ještě několik dalších nabídek, ale nakonec jsme se rozhodli, že se odstěhujeme do Hadassim.

Ředitelé, Jeremiahu a Rachel Shapirovi, Otu přijali s radostí. Učitelé angličtiny byli kvůli odporu studentů stále ještě „žádaným zbožím“.

Když naše dvě děti uslyšely, že se budeme stěhovat, ale že jejich denní program se nebude moc lišit od toho v kibucu, jen že budou bydlet s rodiči a mít svůj vlastní pokoj, byly nadšené.

V červenci 1957 jsme tedy sbalili své věci a jedno z nákladních aut kibucu nás dopravilo do našeho nového domova.

Když se někdo rozhodl opustit kibuc, bylo to ve většině případů považováno za zradu. Starousedlíci ho obvinili, že kibuc jenom využil. Naučil se hebrejsky, seznámil se s životem v Izraeli, osvojil si nějaké řemeslo a nakonec komunitu sobecky opustil.

Byli jsme proto mile překvapeni projevy přátelství a lítosti kibucníků, že nás ztrácejí, když se dozvěděli, že jsme se rozhodli odejít. Co Otovi lichotilo nejvíc, byla chvála jedné z nejstarších a nejváženějších chaverot, která mu řekla: „Vážím si tě nejenom proto, že jsi byl dobrý učitel, ale hlavně proto, že jsi byl dobrý pracovník.“

Alija přátel z Prahy

Někteří Češi, s nimiž jsme emigrovali do Izraele, byli přátelé, jiní jen známí, s řadou jsme se ve vlaku setkali poprvé.

Paťa Fischl, který si v Izraeli změnil jméno na Gabriel Dagan, žil z počátku také v kibucu Giv’at Chajim, ale brzy z něj odešel a připojil se k divadelní společnosti, protože byl herec. Ve středním věku se však rozhodl, že se stane psychologem. Se ženou Betty odjeli do Ameriky, kde začal studovat. Když dokončil studia, vrátili se zpět do Izraele se synem Mikem, jenž se jim mezitím v Americe narodil. Paťa pracoval na klinice psychologie kibucnického hnutí v Tel Avivu. Často jsme se navštěvovali.

Paťa a Ota byli oba výjimečně talentovaní a duchaplní vypravěči. Naslouchaly jsme s Betty jejich dialogům a jen málokdy jsme jedna nebo druhá promluvily. Jejich rozbory knih nebo názory na události či osobnosti byly poutavé a poučné, a přitom i velmi zábavné. Po setkání s Paťou (stejně jako s Rejšíkem v kibucu Ne’ot Mordechaj) jsem se vždy cítila obohacená.

Ota a Paťa zemřeli několik let po sobě, ale s Betty jsem dosud v kontaktu.

Aneta a její sestra Štěpa, dvojčata, byly v Osvětimi Mengeleho „pacientky“. Aneta se s manželem Jirkou Ablem po několika letech přestěhovala z Giv’at Chajimu do Austrálie. Je jí nyní už něco přes devadesát, je vdova, stále ještě velice agilní, má tři děti a spoustu vnoučat a pravnoučat. Pravidelně si píšeme a posíláme fotky přes internet.

Eva Weissová v Izraeli také nezůstala. Vzala si Karla Grosse, jenž byl jako dítě poslán Nicholasem Wintonem začátkem války do Anglie. Anglii si zamiloval a v Izraeli žít nechtěl. Eva se za ním proto odstěhovala do Londýna. Měli dvě dcery a syna. Mnohokrát jsme je navštívili. S Evou jsme se přátelily už od Osvětimi. Zemřela před několika lety. Postrádám ji a moc se mi po ní stýská.

Eva Schlachetová, s níž jsem byla ve stejných táborech, zůstala v Giv’at Chajimu. Změnila si jméno na Michal Efrat. V Praze studovala grafiku a v Izraeli se stala známou ilustrátorkou dětských knih. Má syna, tři vnuky a dvě pravnoučata. Setkávaly jsme se dost často a vzpomínaly na společné zážitky. Letos zemřela.

Manka, rozený bavič a herečka, si vzala Fritze Altera. Žili v Tel Avivu a měli dvě dcery. Často jsem ji navštěvovala v jejich podkrovním pokojíčku v ulici Scheinkin a později v Ša’ar Cheferu, kde si koupili domek. Náš vztah pak ochladl a přestala jsem se s ní vídat. Manka i Fritz zemřeli před řadou let.

Eva a Pavel Lukešovi zůstali v Ša’ar Cheferu. Po léta to byli naši nejbližší přátelé. Když jsme s Otou odešli do penze, hrávali jsme s nimi dvakrát týdně bridž. Poté, co Ota zemřel, ho zastoupila Eda Mayerová. V tomto roce jsme ztratili Evičku a Pavel je nyní bohužel sám. Mají syna a tři vnoučata, a teď už i dvě pravnoučata.

V Izraeli žilo samozřejmě ještě mnoho jiných Čechů, s nimiž jsme byli v úzkém styku. Většinu z nich jsme znali z předválečných dob nebo z Terezína a Osvětimi.

Hadassim

Hadassim je nevšední instituce podporovaná kanadskou organizací WIZO (Mezinárodní ženská sionistická organizace). Byla založena krátce po skončení druhé světové války pro děti, které přežily šoa. Aby se sirotci snadněji integrovali, přijímala instituce navíc ke studiu přibližně stejný počet izraelských studentů, jako bylo ubytovaných přeživších. Bydleli společně a vznikalo mezi nimi přátelství, díky čemuž se tyto děti rychleji učily novému jazyku.

V pozdějších letech, když první studenti školu dokončili a odešli, začal Hadassim přijímat mnoho dětí diplomatů, kteří nechtěli brát s sebou své děti z jedné země do druhé. Avšak stále tam studoval určitý počet dětí z rozpadlých rodin či sociální případy.

Hadassim leží mezi citrusovými plantážemi nedaleko Netanje. V areálu jsou ubytovny, školní budovy, sportoviště, bazén, kuchyň a obrovská jídelna, v níž se stravuje personál společně se studenty. I my jsme tam v prvních letech chodili na oběd. Ráno a večer jsme jedli doma. V dolní části kampusu stály dvojdomky se zahrádkami pro učitele a personál. Do jednoho z nich jsme se nastěhovali. Děti byly nadšené. Běhaly sem a tam po našich třech pokojích, kuchyni, verandě a zahradě. Ve druhé části dvojdomku bydlel Avi s rodinou.

V záři začala Michaela, jak se jí teď říkalo celým jménem, chodit do první třídy. V Hadassim bylo šestiletých dětí málo, většinou se jednalo o děti personálu, protože přeživší ani chudí nebyli do internátní školy v tak mladém věku obvykle posíláni. První a druhá třída byly tedy spojené a učila je jedna učitelka s asistentkou. Měly výbornou učitelku, Hadassu, jež byla víc než učitelka. Byla to úžasná vychovatelka, kterou děti zbožňovaly, a myslím, že je ovlivnila na celý život.

Děti se spřátelily s Danym a Gabym Meyerovými. Pan Meyer byl učitel kreslení a dílen a jeho žena správkyní jedné z ubytoven. Šimon se přátelil s Danym a Michaela s Gabym.

Každý týden se v Hadassim promítal film. Jednoho dne bylo na programu Labutí jezero. Michaela byla nádherným baletem unešená. Z nějakého důvodu se však děti směly dívat jen do osmi hodin a pak musely odejít, i když film ještě nekončil. Michaela nemohla od plátna odtrhnout oči. Šla pozpátku, když jsem ji vedla ven. Plakala, že nemůže zůstat až do konce. Dodnes cítím její bolest.

Rok poté, co jsme se přestěhovali do Hadassim, jsme se doslechli, že je v Tel Avivu cirkus. Vzala jsem děti na představení. Při zpáteční cestě autobusem jsem si všimla, že má Michaela na levém uchu dvě klíšťata. Odstranila jsem je a už jsem na to nemyslela.

Za tři dny se Michaela rozstonala. Místní lékař, doktor Matatias, ji vyšetřil a stanovil jednoznačnou diagnózu – tyfus. Hrozně jsme se s Otou vyděsili, protože jsme v koncentračních táborech viděli umírat na tuto nemoc stovky vězňů. Avšak doktor Matatias nás uklidnil: „Dnes se na tyfus nasazuje penicilin a dá se vyléčit.“ Ani neposlal Michaelu do nemocnice. Měl pravdu. Nemoc skutečně trvala jen několik dní a Michaela se uzdravila.

V Hadassim jsem přemýšlela, co budu dělat. Nebyla jsem učitelka, ale nepracovat nepřicházelo v úvahu. Učitelský plat byl příliš malý, aby uživil rodinu, i když jsme nemuseli platit nájem.

Nakonec jsem přijala práci ve školní jídelně. Mou šéfkou byla Malvína, polská přeživší, která byla nevrlá, mračila se a nikdy se mnou nebyla spokojená. Avšak díky zaměstnání u ševce Jicchaka jsem uměla jednat s obtížnými šéfy, takže jsem se dokázala vyhnout konfliktům. Nicméně po nějaké době jsem povýšila a stala se instruktorkou jednotlivých studentů, kteří potřebovali pomoci s angličtinou. V polovině školního roku mě pak ředitel požádal, abych suplovala za učitelku, jež odešla na mateřskou dovolenou. Obávala jsem se toho. Nikdy jsem neměla dost sebedůvěry, abych se postavila před publikum. Ale Ota mi radil, abych tu práci vzala. Slíbil mi, že mě na každou hodinu připraví. Začínala jsem vyučovat s obavami, ale zjistila jsem, že to není tak těžké. A ke konci roku už jsem měla sebedůvěry dost. Během několika následujících let jsem navštěvovala večerní a prázdninové kurzy pedagogiky a nakonec jsem udělala zkoušky na pedagogické fakultě a dostala licenci.

Byla jsem svědomitá, ale nezábavná učitelka. Z Otovy třídy se ozývaly výbuchy smíchu. Byl vtipný a studenti jeho hodiny milovali. I dnes, když už jsou z nich dědečkové a babičky a jsou rozptýleni po všech kontinentech, na něj vzpomínají s nostalgií. Měl talent dělat vtipné, humorné poznámky, vyprávět vtipy či předvádět scény ze Shakespearova Julia Caesara. Vzal si třeba smeták, pustil ho s rachotem na zem a citoval Caesara: „Et tu, Brute?“

V jedné ze tříd měl otravného perského studenta Faršita, jenž při hodinách neustále vyrušoval a ptal se ho na to či ono slovo. Jednou, když měl Ota rýmu a často kýchal, se Faršit zeptal: „Co se anglicky přeje někomu, kdo kýchne?“ Ota mu s vážnou tváří řekl: „Říká se drop dead.“ Třída se nesmála a nikdo nic neprozradil. Ota ještě několikrát kýchl a Faršit mu pokaždé popřál: „Drop dead, teacher!“ Najednou se ale zarazil a zvolal: „Ale dead přece znamená mrtvý!“ Teprve teď třída propukla v hlasitý smích.

Záviděla jsem Otovi jeho schopnost být ve třídách tak zajímavý a populární. Učila jsem dvacet osm let. V posledních letech své praxe jsem dokonce připravovala dva závěrečné ročníky k maturitě. Moji studenti absolvovali zkoušku docela dobře, ale v pamětní brožuře s fotografiemi všech absolventů a jejich učitelů na tu mou zapomněli.

Jad Vašem

V roce 1959 byla v Památníku holocaustu Jad VaŠem v Jeruzalémě vystavena řada obrázků, které namalovaly děti v Terezíně. Byla jsem pozvána na slavnostní zahájení. Na jednom z obrázků se totiž nacházelo moje jméno a organizátorům se podařilo zjistit, kde bydlím.

Odjela jsem autobusem do Jeruzaléma a s rozechvěním jsem kráčela podél stěn výstavní síně. Pročítala jsem jména dětí, které jsem znala. Zobrazovaly to, co viděly kolem sebe. Třípatrové kavalce, pohřební vozy, vozíky tažené muži vezoucí chléb do kasáren, šibenice s pověšenými vězni. Byly tam však také lokomotivy, letadla, motýli na květech a hrající si děti. Pod každým obrázkem bylo jméno dítěte, jeho věk a slova: nepřežil, nepřežila.

Najednou jsem uviděla černobílou kresbu. Zobrazovala kostel a řadu střech a byla podepsána: Dita Polachová.

Byl to zlý okamžik. Se smutkem jsem si uvědomila, že mezi všemi dětmi, jejichž kresby visely na stěnách, je moje jediná, u níž není pod jménem napsáno: nepřežila.

RODINNÉ RADOSTI A STAROSTI

Život s nemocí

Nedlouho potom, co se Michaela uzdravila z tyfu, jsme se jeli s dětmi podívat do Caesareje na archeologické vykopávky. Od autobusové zastávky jsme šli pěšky, ale zpátky musel Ota nést Michaelu na ramenou. Neměla dost síly na to jít sama. Byla bledá a vypadalo to, že je opět nemocná.

Doktor Matatias nás poslal ke specialistovi na ušní a nosní choroby. Vzali jsme ji do Ramat Ganu k doktoru Krausovi, příteli, jenž byl s Otou ve stejných táborech a také léčil Šimonovy časté ušní infekce. První věc, kterou nechal udělat, byla krevní zkouška. Výsledek byl alarmující: měla extrémně nízkou sedimentaci. Bylo nutné pokračovat důkladným vyšetřením, aby se zjistilo, co není v pořádku.

Vzali jsme ji do nemocnice Tel ha-Šomer. Trvalo šest týdnů, než byla určena Michaelina diagnóza. Chudák dítě prošlo bolestivými vyšetřeními. Téměř denně ji napichovali žíly na krevní zkoušky, neměla chuť k jídlu a ubývala na váze. V jejím pokoji zemřel arabský chlapec se srdeční chorobou. Jednou v noci se v posteli znečistila. Byla z toho tak nešťastná, že ji to úplně zlomilo.

Po týdnech zkoumání přijel do nemocnice na konzultaci specialista z Ameriky, který okamžitě poznal, čím Michaela trpí: juvenilní cirhózou. Řekl nám, že příznaky byly zřejmé od začátku.

Pro tuto nemoc neexistuje léčba. Když jsme toho večera přišli z nemocnice domů, zhroutili jsme se a plakali. Šimon se rozplakal také. Chtěli jsme ho uklidnit a říkali mu, že pro něj je snazší sestřinu nemoc přijmout než pro nás, otce a matku.

Nikdy nám neodpustil, že jsme mu nedovolili, aby s námi sdílel bolest.

Americký specialista navrhl dát Michaele velkou dávku kortizonu ve snaze zabránit postupu choroby. Souhlasili jsme. Směla se vrátit domů a chodit dál do školy. Vedlejší efekt léčby způsobil otok obličeje, jev známý jako „měsíční obličej“. Avšak zdálo se, že je jí lépe. Zesílila, vrátila se jí chuť k jídlu a kromě pravidelných kontrol v nemocnici Tel ha-Šomer vedla opět normální život.

Protože jsme věděli, že její současný stav je pouze dočasný, začali jsme ihned pátrat po lepší léčbě, v Izraeli i v zahraničí. Vzali jsme ji ke specialistovi do Haify. Léčil se stejnou nemocí mnoho mladých arabských pacientů, takže měl spoustu zkušeností. Navázali jsme také spojení s nemocnicemi v USA a ve Švýcarsku. I tam nemoc zkoumali, ale lék neznali.

Ota se rozhodl, že bychom měli mít další dítě a jednoho dne jsem zjistila, že jsem těhotná. Dětem jsme to ale až do pátého měsíce těhotenství neřekli, abychom zkrátili dobu, po kterou budou muset na miminko čekat. Když jsem jim o budoucím děťátku řekla, byly moc šťastné. Radostí nepřestávaly tleskat, skákat a jásat.

Když se Ronny narodil, bylo Michaele deset a Šimonovi třináct let. Měl několik měsíců po bar micva. Ronny byl naší útěchou, když jsme se dozvěděli, že Michaela nebude dlouho žít. Vskutku. Měli jsme z něj jen radost. Nikdy s ním nebyl žádný problém. Byl veselé a kouzelné dítě a takový i zůstal, možná o trochu méně veselý, ale určitě i v dospělosti kouzelný.

V následujících letech se Michaelina nemoc nehoršila. Testy dokonce ukazovaly mírné zlepšení. Chodila dál do školy, dobře se učila a dokonce se zúčastňovala i výletů na konci školního roku.

Její nejlepší kamarádky, Bettina a Zehava, u nás často zůstávaly přes noc. Obě pocházely z problémových rodin, ostatně jako většina dětí, které byly poslány do Hadassim. Jednou jsem pro Zehavu a Michaelu vyrobila stejné kostýmy na Purim. Šly za terče na šipky s černobílými kruhy vpředu, vzadu i na hlavě. Kostýmy měly velký úspěch.

Když bylo Michaele šestnáct let, pozvala nás teta Ella do Londýna. Byly to krásné prázdniny. Ella nás posílala na jednodenní zájezdy do Oxfordu, do Hampton Court, na zámek Berkley, do paláce v Blenheimu, do oblasti Cotswolds a jiných turisticky přitažlivých míst. Samozřejmě jsme s ní šly do zahrad v Kew, londýnského Toweru, parku v Kenwoodu a na letní scénu v Regents Parku, kde jsme zhlédli představení Cyrano z Bergeracu a Sen noci svatojánské.

Ella byla velice velkorysá a laskavá osobnost, ale musely jsme ji poslouchat. Nestrpěla žádný odpor. Jednou, když Michaela zaspala a měly jsme už být připravené na nějaký výlet, stáhla z ní Ella přikrývku a začala hlasitě volat: „Vstávat! Vstávat! Vstávat!“

Michaela se rozplakala a stočila se do polohy embrya. Ellu to ohromilo. Takovou reakci nečekala. Vyděsila se. Avšak od té doby byla k Michaele mnohem laskavější a koupila jí mnoho dárků.

Když jsme se vrátily z Londýna, nastala náhlá změna. Michaeliny krevní testy byly znepokojivě špatné.

Vzpomínám si na okamžik, kdy mi sekretářka laboratoře podala výsledky. Z jejího starostlivého pohledu jsem pochopila, že jsem asi úplně zbledla. Cítila jsem, jak mi buší srdce, avšak doufala jsem, že navenek vypadám stále klidně. Zachvátila mě obava, že bych nad sebou mohla ztratit kontrolu a projevit před dítětem strach.

Po všechna ta léta Michaeliny nemoci bylo mou největší obavou, že by se mohla nějak dozvědět, že není naděje. Ne že bychom jí to řekli, ale báli jsme se, že to vyčte z našich tváří, z našich gest. Může vyčíst obavu z mých očí? Toho jsem se nejvíc bála. S největším úsilím jsem předstírala, že se zase uzdraví. Vyžadovalo to nesmírnou sílu.

Často jsem toho chtěla nechat a rozplakat se, obejmout ji a truchlit nad jejím mladým ztraceným životem. Bylo však bezpodmínečně nutné, aby nikdy neměla potuchy o mých obavách. Navíc bylo na mně dodržovat morálku i kvůli Otovi, jenž spoléhal na mou podporu. Nemožnost vynutit si její léčení a vlastní bezmocnost ho dováděly k šílenství. Hněval se a někdy se choval zcela iracionálně.

Když jsem Michaele kupovala nové boty nebo když jsem jí šila nové šaty či halenku, nemohla jsem se zbavit myšlenky, že by to mohlo být její poslední oblečení nebo obuv. Bude žít tak dlouho, aby je nosila? Nutila jsem se k předstírání spokojenosti nebo alespoň klidu, k úsměvu, i když mi bylo úzko u srdce ze strachu o její mladý život. Netušila jsem, jak dlouho její nemoc může trvat. Nevěděla jsem to, co věděl Ota. Vyhledal si informace o tom, jaká je průměrná délka života pacientů s cirhózou a jaký je způsob jejich smrti.

Já jsem se naopak vyhledávání detailů a informací o možných komplikacích této choroby raději vyhýbala. Zdálo se mi to tak lepší. Dodávalo mi to více síly a odvahy se přetvařovat, že jí bude brzy lépe.

Od návratu z Londýna se Michaelina nemoc pomalu rozvíjela dál a už se nikdy nezastavila. Michaela byla podrážděná, začala být náladová, nepříjemná a hádavá. Ota s ní neměl trpělivost a neustále mezi nimi docházelo ke konfliktům.

Když jí bylo šestnáct, sedmnáct a osmnáct, milovala nové šaty. Šila jsem jí šaty, sukně a halenky a pletla svetry a pulovry. Byla netrpělivá a kritizovala mě, když jsem jí potřebovala něco vyzkoušet, což vyvolávalo v rodině konflikty.

Když na mě zvýšila hlas, Ota se rozzlobil a křičel na ni, že by měla být vděčná, že pro ni šiju. A na mě křičel, že bych měla přestat s šitím šatů, když je drzá a neváží si toho. Měla jsem potíže udržet je od sebe.

Michaela si přála vrátit se zpět do kibucu. Ota se proto odjel poradit s Efraimem, ředitelem školy v Ejn ha-Choreši, ležícího nedaleko Giv’at Chajimu.

Efraim a jeho žena navrhli, že Michaela může být přijata do Ejn ha-Choreš jako „externí“ student. Připojí se ke skupině svých vrstevníků, bude s nimi žít v dětském domově a studovat s nimi. Navrhli nám také, že se stanou jejími pěstouny a budou na ni dohlížet. Byl to velkorysý návrh. Oba o její chorobě a potížích věděli, přesto byli ochotni za ni převzít odpovědnost.

Michaela byla nadšená. Vždyť do svých šesti let vyrůstala jako kibucové dítě. Znamenalo to pro ni návrat do „starých“ lepších časů.

Začal školní rok a ona nastoupila do desáté třídy. Nastěhovala se do pokoje ke třem dalším stejně starým dívkám. Navštěvovali jsme ji pravidelně jednou či dvakrát týdně. Brzy však nastaly problémy. Plán nevyšel.

Necítila se dobře a její pěstouni si o ni začali dělat starosti. Nedařilo se jí ani navázat přátelství se spolubydlícími. Děti z kibucu jsou známé tím, že jsou úzce propojenou komunitou, která nedokáže outsidery začlenit. Za necelé tři měsíce jsme si ji odvezli domů.

Do své bývalé třídy se již vrátit nemohla. Řadu dní zůstávala v posteli, protože se necítila dobře, a zameškala mnoho hodin. Bylo proto rozhodnuto, že si musí desátou třídu zopakovat. Nevadilo jí to, protože o třídu níž měla také kamarády a učitelé byli stejní. Všichni věděli, že je nemocná, a jednali s ní ohleduplně, ačkoli ona žádnou protekci nevyžadovala.

Léčba kortizonem přestala účinkovat. Začala tedy dostávat léky pouze na příznaky. Když jí klesl počet krvinek, dostávala navíc krevní transfuze, díky nimž se cítila lépe, ale vždy jen na krátkou dobu. Co ji trápilo nejvíc, byly bolestivé křeče v nohou, které měla pravidelně, zejména když ležela v posteli. Moc jí také vadilo, že měla v obličeji akné.

Kdosi nám poradil, že by její stav mohla zlepšit zdravotní dieta, a byl nám doporučen specialista na biologickou dietu Jicchak Ben Uri. Žil blízko Netanje, kde pěstoval mnoho druhů zeleniny a bylinek. Vystavěl obydlí, v němž umístil několik pacientů, kteří byli pod jeho stálým dohledem. Michaelu vyšetřil tak, že jí prozkoumal oční duhovky. Ukázal nám tabulku s vysvětlivkami a my jsme v ní s překvapením spatřili místo, kde bylo naznačeno poškození jater.

Jicchak věděl, že Michaelu nemůže vyléčit, a také nám to řekl. Slíbil nám však, že se bude cítit mnohem lépe, když začne dietu, kterou jí předepsal, dodržovat.

Michaela nadšeně spolupracovala a souhlasila, že v přístavku s pacienty zůstane. Často jsme ji zastihli přímo u rodiny v jejich domě. Byla tam vítaná a zacházeli s ní mile.

První dny se musela postit. Úplně bez jídla ji ale Ben Uri nenechal. Již během několika dní se cítila lépe a nebylo pochyb o tom, že dieta jí prospívá. Když se za týden vrátila domů, vypadala mnohem lépe. Pleť se jí zlepšila a cítila se dobře.

Nicméně dodržovat dietu nebylo snadné. Především nesměla jíst nic, co obsahovalo sůl. Musela jsem jezdit do obchodu se zdravou výživou v Tel Avivu a kupovat tam neslaný chléb a mnoho dalších věcí, o nichž jsem si dřív nikdy nemyslela, že sůl obsahují, jako například jogurt. Zapovězené byly i živočišné produkty – mléko, sýr, vejce. Nesměla jíst ani pečivo, které obsahovalo vejce. Zakázané byly také mnohé druhy zeleniny a ovoce, jako rajčata, lilky, pomeranče a další. Povolená zelenina a ovoce musely být chemicky neošetřené. Kupovali jsme je tedy u farmáře blízko Netanje nebo v Tel Avivu. Bylo to velice náročné na čas, nemluvě o nákladech. Přesto jsem samozřejmě Michaelinu dietu dodržovala, jak nejlépe jsem mohla.

Leč ukázalo se, že Michaela podvádí. Vplížila se občas tajně do ledničky a vzala si z ní kousek sýra nebo něčeho kyselého. Začala být posedlá touhou po soli a neváhala otevírat lidem na návštěvě kuchyňské skříňky a brát si z nich potraviny, které neměla dovolené. Řekli mi to tajně sousedé. Ne že by jim vadilo, že si jídlo bere, ale dělalo jim to starosti, protože věděli, že nesmí přísnou dietu porušit.

Dodržovat neslanou dietu byl pro Michaelu po celou dobu veliký problém. Vařila jsem jí všechny druhy chutných jídel. Místo soli jsem používala sušené celerové lístky, které chutnají slaně, ale játrům nevadí. Měla na sůl takovou chuť, že když jsme ji nehlídali, sama vyhledávala nejslanější jídla, která mohla sehnat. Varování ani domlouvání nepomáhalo.

Michaele bylo asi osmnáct let, když se objevil kamarád Gaby. Byl v té době na vojně, sloužil na základně nedaleko Hadassim, a začal ji u nás často navštěvovat. Měla jeho návštěvy ráda. Když byli spolu v pokoji, slyšela jsem, jak se chichotá. Byla s ním legrace a zábava. Časem se stali milenci. Svěřila se mi, když si uvědomila, že by mohla být těhotná, aniž by to věděla. Už několik let totiž neměla menstruaci.

Objednala jsem ji u doktorky Grossové, gynekoložky v Netanji. Vyšetřila ji a pak se na mne ustaraně podívala. „Nemohu jí najít dělohu. Je zcela nevyvinutá,“ řekla.

Pověděla jsem jí o Michaelině nemoci, což vše vysvětlilo. Na jednu stranu se mi ulevilo, že nehrozí nebezpečí, že by mohla otěhotnět, na druhou stranu mi bylo smutno z toho, že nikdy nebude mít děti. Stejně to bylo nepravděpodobné, ale z jistoty mě bolelo srdce.

V průběhu školního roku začalo být jasné, že Michaela nebude schopná složit zkoušku dospělosti.

Její docházka byla opět nepravidelná a nemoc také zasáhla její mentální schopnosti. Tenkrát jsem to ještě nevěděla, ale později jsem pochopila, že její mozek nedostával kvůli nízkému počtu krvinek dost kyslíku. Ředitel školy, Zeev Alon, si s ní promluvil a opatrně jí vysvětlil, že místo maturitního vysvědčení dostane potvrzení o zakončení školy, které prokáže, že absolvovala šest let střední školy.

Otázkou bylo, co bude dělat dál. Všichni její spolužáci odešli na vojnu, takže už neměla v Hadassim žádné přátele. Mysleli jsme si, že by se mohla vyučit nějakému uměleckému řemeslu. Byla v tom směru nadaná. Vyráběla velice hezké batikované závěsy, keramické předměty a kreslila vkusné módní návrhy.

Přímo v Hadassim byla uměleckořemeslná dílna vedená Fili, umělkyní a ženou ředitele školy. Povzbuzovala Michaelu a věnovala jí zvláštní pozornost.

V té době přicházela do módy emailová bižuterie a Michaela se rozhodla, že by se ráda naučila emailové šperky vyrábět. V Šeinkinově ulici v Tel Avivu byl obchod, kde se prodávalo potřebné náčiní a materiál. Jeho majitelé, manželé, dováželi zboží z Německa. Majitelka také vedla kurz pro začátečníky. Michaela se u ní začala učit. Vozila jsem ji tam dvakrát týdně. Někdy jsem s ní zůstala a dívala se. Pomáhala jsem jí porozumět instrukcím a tím jsem se i já učila výrobě, jindy jsem na ni čekala v kavárně. Michaela tu práci milovala. Rozhodli jsme se proto, že jí v jejím pokoji zařídíme pracovní koutek, aby mohla začít vyrábět šperky doma. Koupila jsem bytelný pracovní stůl (kovové kusy se musely stlouct kladivem do správné podoby), vypalovací pec, potřebné náčiní, barvy, spony, řetízky, špendlíky a mnoho dalšího. Nechápala ale složitější postupy a často si nezapamatovala, co se právě naučila. Po několika týdnech ji navíc začalo cestování unavovat, takže kurz nedokončila. Doma si však jednoduché šperky vyráběla dál.

Michaela netrpěla bolestmi, samotná játra nebolí. Dostávala však silné křeče do nohou, které trvaly i půl hodiny. Trochu pomáhalo, když jsem jí svaly na nohou masírovala.

Začaly jí otékat ruce, nohy i břicho. Přibrala několik kilogramů. Brala proti tomu diuretické tablety, jež vylučovaly vodu, ale vysychala a loupala se jí po nich kůže. Také trpěla suchem v ústech a v dechu jí byl cítit aceton.

Měla však nového přítele, Aviho, který pravděpodobně o závažnosti její choroby nevěděl. Byl to pohledný hoch ze sousední vesnice Kfar Netter. Milý, řádný, praktický, příjemný mladík, vykonávající službu v armádě. Ve dnech volna si půjčoval auto svých rodičů a přijížděl za Michaelou a někdy ji bral ven. Když byla s ním, ožila. Nastrojila se, namalovala a vypadala kouzelně.

Michaela stále častěji pobývala v nemocnici a dostávala další a další transfuze. Darovali jsme s Otou krev do krevní banky, takže měla zajištěný její dostatečný přísun. Od svých dvanácti let už nebyla v péči dětského oddělení nemocnice Tel ha-Šomer, nýbrž na oddělení interních chorob Meirovy nemocnice v Kfar Saba.

Sledovat její trápení se stávalo nesnesitelným a jednoho zářijového dne roku 1970 dostal Ota infarkt. Sanitka ho odvezla na oddělení kardiologie. Egyptský prezident Gamál Násir měl náhodou infarkt tutéž noc.

Později Ota žertoval: „Násir se dostal ven nohama napřed a já jsem se dostal ven po vlastních nohou.“

Michaela byla ve stejnou dobu hospitalizována o dvě patra níž na interně kvůli otokům. Dostávala transfuze. Nacházela jsem se v téměř nesnesitelném stresu. Byl tu můj manžel v akutním nebezpečí života, byla tu má dcera se svým trápením. Navíc se tentokrát chovala zmateněji než jindy. Donekonečna opakovala nějaké hloupé říkanky a nekontrolovaně se chichotala.

Šílela jsem starostmi. Šimon byl v té době na vojně, malý devítiletý Ronny doma. Starala se o něj naše kamarádka Lea a sousedé. S Leou jsme se znaly z Hamburku a Bergen-Belsenu. Žila v Tel Avivu s manželem a dvěma dětmi, a když ovdověla, poslala děti do Hadassim, kde ji pak zaměstnali jako vedoucí jídelny.

Za několik dní se Michaela cítila lépe a byla propuštěná. Otu udržovali na lůžku, jednadvacet dní se nesměl hýbat. Když se vrátil domů, nesměl pracovat a musel několik týdnů odpočívat. A zejména se vyhýbat jakémukoli stresu. Cítil se však dobře a brzy byl zase jako dřív.

Šimona po vojně přijali na Hebrejskou univerzitu. Odstěhoval se tedy do Jeruzaléma, kde studoval sociologii.

Michaele se v té době nějak podařilo zmocnit diuretických pilulek, které si schovala do zásuvky v nočním stolku. Já jsem se vždy chovala diskrétně a nikdy jsem soukromé úkryty svých dětí neotevírala. Ota však ano. Léky našel a zabavil jí je. Po nějaké době však v pokoji objevil nové. Bylo jasné, že si je pravidelně kupuje bez předpisu v lékárně v Netanji, kam příležitostně jezdila ke kadeřnici nebo na výlet s Avim.

Přišlo léto, začátek školních prázdnin. Začala jsem chodit plavat do bazénu, který byl pro všechny obyvatele Hadassim zadarmo. Michaela šla někdy také, ale byla čím dál tím víc unavená. Když ale jel Ota do Netanje koupit mi dárek k blížícím se narozeninám, překonala únavu a jela s ním. Ota mi vybral koš na piknik a Michaela malý hrnec s pokličkou.

Náš byt potřeboval v té době vymalovat. Dohodla jsem se s malířem, že udělá nejdřív Michaelin pokoj. Začal hned ráno. Místní ošetřovatelka Ora Goren Michaelu pozvala k sobě, aby mohla dopoledne odpočívat v jejím pokoji pro hosty. Odpoledne mi Ora přišla říct, že Michaela od rána nevstala a že ji nemůže vzbudit.

Šla jsem s ní a podařilo se nám ji společně posadit. Byla nepřirozeně ospalá a musely jsme ji držet, abychom ji dovedly k nám domů. Bylo to jen kousek. Pokoj ještě nebyl domalovaný. Všechen nábytek byl rozložený ještě venku před domem. Položily jsme Michaelu na její postel stojící na trávníku, přikryly ji tenkou dekou a ona zase okamžitě usnula. Večer, když byl pokoj hotový a nábytek zpátky, podařilo se mi ji s Otou dovést dovnitř. Byla však skoro v bezvědomí. Během noci jsme ji s Otou několikrát kontrolovali, ale neprobudila se. Ani se nehýbala. Od předchozího rána se také nevymočila.

Brzy ráno jsem rozložila zadní sedadlo auta, udělala z něj pohodlné provizorní lůžko a poprosila našeho souseda Amiho, aby mi pomohl Michaelu odnést do auta. Ota ještě nesměl po infarktu nic zvedat. Odjeli jsme s Michaelou do Meirovy nemocnice. Před odjezdem Ota prohlédl její zásuvku a našel v ní prázdnou lahvičku od diuretických pilulek. Když to řekl lékaři, napsal na její kartu:

„Sebevražda?“

Několik dní před touto událostí jsem s Michaelou vedla dlouhý večerní rozhovor. Byla tehdy sklíčená. Stěžovala si na oteklé nohy a břicho. Občas si sama na zkoušku vtiskla prst do masa. Když prst odstranila, vytvořil se důlek, který dlouho nemizel.

Seděla jsem u její postele a pokoušela se překonat její chmurnou náladu mluvením o jídle. Přesvědčovala jsem ji, že kdyby opět dodržovala přísnou dietu, otoky by zmizely. „Nepamatuješ se, jak ti bylo dobře u Ben Uriho, když jsi jedla jenom to, co dovolil? Určitě by ti bylo lépe, kdybys neslanou dietu dodržovala.“

Podívala se na mě a s nadějí v očích se zeptala: „Myslíš i teď ještě?“

Její slova mě vyděsila. Je si vědoma, že je její nemoc nevyléčitelná?

Nemohla jsem dovolit, aby to vzdala. „Samozřejmě,“ řekla jsem. „Zkus překonat tu touhu po soli a uvidíš, jak ti bude dobře.“

Zdálo se, že jsem ji přesvědčila. Šla spát s předsevzetím, že to zkusí.

Michaelu uložili naproti sesterně, aby bylo možné neustále kontrolovat monitor, ke kterému byla připojená. Seděla jsem u ní. Pozorovala jsem její krásnou, klidnou tvář, obrys jejího mladého ženského těla pod pokrývkou a sledovala její dech. Míjely hodiny a ani se nepohnula.

Zastavila jsem na chodbě mladou lékařku a zeptala se jí, jestli je naděje, že se Michaela z kómatu probudí. Odpověděla mi stroze: „Viděla jsem takové případy.“ A šla svižně dál.

Když jsem večer odjížděla domů, Michaelin stav byl beze změn. Z kómatu se už nikdy neprobrala.

Avi pobýval v té době v Americe na návštěvě u svého bratra. Byl pryč mnoho týdnů a Michaela ho netrpělivě očekávala. Vrátil se den poté, co jsme ji odvezli do nemocnice. Přijel autem, zatroubil pod jejím oknem, jak byl zvyklý, se širokým úsměvem na tváři. Naše sousedka Šošana vyšla okamžitě ven a požádala ho, aby nedělal rámus. Řekla mu, že Michaela je v nemocnici a že její stav je velmi vážný. Sklíčilo ho to a tiše odjel. Zrovna jsme se vrátili z dopolední návštěvy u Michaely a Ota odpočíval. Viděla jsem Aviho z okna a slyšela, co říká, ale nemluvila jsem s ním. O chvíli později za námi Šošana přišla a řekla nám, že volali z nemocnice. Tou dobou jsme ještě neměli telefon. Michaela přestala dýchat. Desetiletý Ronny si v tu chvíli hrál někde venku, takže se to dozvěděl od jednoho ze sousedů.

V nemocnici chtěli, aby někdo z rodiny přijel identifikovat tělo. Ani Ota, ani já jsme k tomu neměli sílu. Zavolali jsme Šimonovi, jenž pracoval v Ejlatu na dětském letním táboře. Přijel za pár hodin a spolu s mým bratrancem Doronem odjeli rovnou do nemocnice. Lékaři nás požádali, abychom svolili k pitvě Michaeliných nemocných jater pro lékařské účely. Souhlasili jsme. Pohřeb se konal hned následující den, 8. července v poledne, na hřbitově v Even Jehuda, vesnici blízko Hadassim. Přátelé a příbuzní se pak shromáždili na trávníku před domem, kde Michaela jen před třemi dny spala.

Rituální umývání těla provedla Šulamit, jemenitka ze sousední vesnice Ejn Ja’akov, která nám občas hlídala Ronnyho, když byl ještě malý. Později jsem se jí zeptala, jak vypadala pitevní jizva, a ona mi na prstě ukázala, jak byl řez malý. Řekla mi, že Michaela vypadala krásně a klidně.

Tolik bych chtěla vědět, zda si Michaela uvědomovala, co dělá, když polykala celou lahvičku pilulek. Udělala to v naději, že se zbaví otoků dřív, než se Avi vrátí z Ameriky? Měla už zkalenou mysl, nebo byla ještě schopná uvažovat racionálně? Chtěla si ušetřit léta trápení, které by nevyhnutelně stejně skončilo smrtí? Přála bych si, abych si mohla být jistá, že jen chtěla vypadat štíhlá kvůli Avimu a neměla v úmyslu umřít.

Krize

Po mnoho let byl náš vztah s Otou nerovný. Ota byl dominantní muž a já poddajná manželka. Až do jednoho dne, kdy mi bylo asi čtyřicet.

Někam jsme jeli a já jsme řídila. Řídila jsem už řadu let. Často jsem jezdila na nákupy do Netanje, protože v Hadassim byl jen malý obchod s potravinami, špatně zásobený, a zboží tam navíc bylo dražší. Když jsem směrem do kopce přeřazovala rychlost, zaskřípalo to a Ota vzdychl a zavřel oči jakoby bolestí. Do té doby bych se omlouvala nebo se pokoušela svou chybu ospravedlnit. Ale tentokrát jsem vybuchla.

„Přestaň mě kritizovat a pořád poučovat. Když jedeš do kopce, tak se ti to občas stane taky a já to nekomentuju ani tě neopravuju. Už řídím dost dlouho a tvoje rady nepotřebuju.“

Ota byl v šoku. Nechápal, co se děje. Byl to počátek mého osamostatnění. Dozrála jsem a byla dospělá. Můj výbuch byl dětinský, ale skutečnost, že jsem požadovala, aby se mnou jednal jako s dospělou, byla nová. V následujících týdnech se naše manželství ocitlo v krizi. Najednou jsem měla své vlastní názory a už jsem nepřejímala nekriticky všechno, co řekl. Ota si dokonce myslel, že bychom se měli rozejít. Naše pouto však bylo silné a krizi jsme překonali. Myslím, že byl nakonec docela rád, že jsem se změnila. V posledních letech svého života byl navíc velice nemocný, takže mi byl vděčný za to, že jsem zodpovědná a že se na mne může spolehnout.

Rošpina

Ota jezdil rád do Galileje, protože tam mohl chytat ryby v řece Jordán nebo v jezeře Kineret, což je hebrejský název Galilejského jezera. Přespávali jsme v hostelu pro mládež v Roš Pina.

Roš Pina je malebná vesnička, protéká jí potůček čisté, pramenité vody a je z ní výhled na horu Hermon, která je v zimě pokrytá do poloviny sněhem. Víska leží na východním svahu hory Har Kana’an, na severu Izraele. Na západní straně hory se nachází slavné kabalistické městečko Safed.

Slovo roš znamená v hebrejštině hlava a pina pak roh. Ale význam jména je „Základní kámen“.

Vesnice byla postavena někdy mezi koncem 19. a začátkem 20. století baronem Rothschildem pro nové přistěhovalce z Rumunska. Měli vyrábět hedvábí. Zasadili moruše a pěstovali bource morušového.

Moruším se dařilo, ale novousedlíkům ne. Časem lidí začalo ubývat a mnoho domků zůstalo opuštěných.

Ale po vzniku státu Izrael došlo k novému přílivu přistěhovalců, domky získali noví majitelé a dokonce bylo zapotřebí přistavět další. Ty však už nebyly kamenné s červenými střechami jako ty od barona, ale jednalo se o ubohoučká stavení o jedné místnosti s kuchyňkou a sprchovým koutkem. Takový měla Cippy, naše kolegyně v Hadassim.

Jednoho dne, když jsme opět přijeli přespat do hostelu, nám jeho vedoucí zdvořile naznačil, že už nejsme mládež. Bylo tedy zapotřebí najít si jiný nocleh.

Cippy nám půjčila svůj domek. A zároveň nám poradila, že bychom si stejný mohli koupit, neboť jich tam ještě bylo několik prázdných.

Zajeli jsme na úřad do Safedu, kde se o tyto bezprizorní chatrče starali. Moc se tam divili, že má někdo o takové trosky zájem, když přitom ve vedlejší vesnici Chacor bychom mohli koupit slušný nový domek. Ukázali na desku s několika rezavými klíči a řekli nám: „Vyberte si.“

Vrátili jsme se ze Safedu do Roš Pina a hledali volná stavení podle čísla klíčů. Ulice neměly jména. Místní lidé nám říkali: „To bude pod školou.“ Nebo: „Asi naproti Šlomovičovým.“ Až jsme uviděli jeden opuštěný domek, bez okna a dveří, ale obklopený starými košatými eukalypty. Na první pohled jsem se do něj zamilovala a jen jsem doufala, že jeden z klíčů patří k němu.

Před přilehlou druhou polovinou domečku jsme uviděli starší paní. „Ano,“ prohlásila. „To je číslo 16 b. Já jsem paní Ungárová. A kdo jste vy?“

Když slyšela, že možná koupíme druhou část, zaradovala se.

„To budu mít milé sousedy. Ten starý švec umřel už před pěti lety a od té doby jsem tu sama.“

Podívali jsme se dovnitř. Místnost nebyla důkazem jen povolání dřívějšího majitele, ale i jeho zálib. Celá podlaha byla pokryta kupami starých bot a lahvemi.

Když Cippy slyšela, že kupujeme domek vedle paní Ungárové a kolik za něj máme zaplatit, řekla rezolutně: „Tak se to nedělá. To musíte smlouvat. Musíte jim říct, že tam schází okno, je tam jen otvor ve zdi, není schůdek, střecha má díru, v koupelně kouká ze zdi roura bez sprchy a v kuchyni není dřez.“

V Safedu přikývli a řekli, že pošlou odhadce. Po několika týdnech přišlo rozhodnutí. Skutečně nám čtvrtinu slevili.

V Safedu jsme našli mladého, ochotného architekta, který právě dokončil studia. Vypracoval návrh a slíbil, že na práci bude osobně dohlížet. Nemohli jsme tam jezdit moc často. Hadassim je od Roš Pina vzdálené zhruba sto padesát kilometrů a naším starým autem trvala cesta tři hodiny.

Prací jsme pověřili mladého stavitele, kterého poslal „náš“ architekt. Přišel se představit, oblečený v saku a kravatě, s aktovkou pod paží, aby na nás udělal seriózní dojem. Povoláním však byl natěračský pomocník. O stavitelství věděl tuze málo. To jsme ale zjistili, až když jsme znovu přijeli.

Pan architekt zřejmě moc nedohlížel. Dveře byly vsazené, ale nedovíraly a nedaly se zamknout, místnost, kterou doporučil přistavět, měla křivou zeď, a střecha se tudíž nedala připevnit. Nakonec se to jakžtakž upravilo a my jsme přijeli do Roš Pina na slavnostní kolaudaci hotového domku.

Pan architekt se usmíval, ale bylo na něm vidět, že má něco na srdci. Po chvíli nám provinilým hlasem oznámil, že zapomněl naplánovat kanalizaci pro záchod. Nezbylo než najmout místního instalatéra, který vykopal „senkrovnu“. Tu měly rády eukalypty. Rostly díky ní jako z vody. Ani jim nevadilo, že voda pocházela ze záchodu.

Konečná bilance ukázala, že opravy stály víc než původní domek. Ale nelitovali jsme toho.

Jezdili jsme plavat do jezera Kineret, na výlety v okolí nebo na návštěvu do kibucu Ne’ot Mordechaj. Žil tam Otův dobrý přítel ze sionistického hnutí Rejšík se ženou a čtyřmi dětmi. Rejšík, Ota a Paťa byli trojice neobyčejně inteligentních a tvořivých mužů, kteří se vzájemně inspirovali.

Užívali jsme si tam prázdniny a svátky po dvacet let s oběma syny a pak i s vnuky. Lidé se nás ptali: „Co vás tam táhne? To tam máte kořeny?” A Ota odpovídal: „Ano, máme a ucpávají nám kanalizaci.“

Život se spisovatelem

Když se Oty někdo zeptal, jaké je jeho zaměstnání, odpovídal:

„Mé pravé povolání v životě je psát knihy, avšak na živobytí si vydělávám jako učitel.“

Opravdu. Nikdy nepřestal psát. Když opravil studentům práce a udělal si přípravu na další den, sedl si ke stolu pod stromem na zahrádce před domem a psal. Někdy jen dlouho seděl a díval se do dálky. Vysvětloval to takhle: „Nemysli si, že zahálím. Ve skutečnosti tvrdě pracuji. Přemýšlím.“

Počítače tehdy ještě neexistovaly. Psal do velikých sešitů s tvrdými deskami plnicím perem značky Parker, jež mu poslal jeho bohatý strýc. Já jsem to potom přepisovala na našem psacím stroji Olivetti ve třech kopiích s modrými kopíráky mezi jednotlivými listy.

Leč vydávání jeho knih zůstávalo bolestným tématem. Zažíval neustálá zklamání. Po překladu Země bez Boha do hebrejštiny a vydání románu Vítr z hor neměli o jeho další díla vydavatelé zájem.

Hlavní problém spočíval v jazyku. V Izraeli nebyl žádný zkušený překladatel z češtiny do hebrejštiny kromě Ruth Bondyové, kterou však zaměstnávalo vlastní psaní. Postupem času Ota začal psát anglicky. Cítil totiž, že mu čeština „rezaví“. Stejně byl celý den pohroužený do angličtiny, takže si v ní nakonec připadal jako doma.

Avšak v Izraeli nechtěl v té době nikdo anglické knihy vydávat. Začal tedy posílat rukopisy do zahraničí – do Anglie a do Ameriky. Pokaždé však dostal odpověď, že litují, ale téma se jim nehodí. Někdy ani neudali důvod. Byl z toho zklamaný a začínal o svém talentu pochybovat. „Třeba nejsem dobrý spisovatel.“

Po nějaké době však znovu nabyl sebevědomí a tvořil dál. Prostě to nemohl vzdát.

A nakonec přišlo uznání. Když byla v Československu znovu nastolena demokracie, řada jeho anglických rukopisů byla přeložena do češtiny a v rychlém sledu vydána. Dokonce i po jeho smrti vyšla některá z jeho dříve nepublikovaných děl.

Před několika lety jsem předala Otovy rukopisy Památníku národního písemnictví v Praze. Tam jsou nyní uloženy. Jaká škoda, že se Ota této pocty nedožil.

Grafolog

Studenti z internátu v Hadassim měli dvakrát měsíčně volný víkend. V pátek po vyučování jezdili domů a vraceli se v sobotu večer nebo v neděli brzy ráno. Očekávalo se, že studentům, kteří nemají kam jít, poskytnou náhradní domov učitelé, bydlící v Hadassim.

Starali jsme se s Otou o Annie, hezkou patnáctiletou dívku, jejíž matka byla natrvalo v nemocnici pro duševně nemocné a otec se nedokázal postarat o ni a její dva sourozence. Jeden rok u nás trávila volné víkendy Šulamit z Jižní Afriky, kterou otec poslal do naší internátní školy po smrti své ženy. A také jsme se starali o českého kluka Honzu Rohana, jenž měl sice oba rodiče, ale ti žili v Německu. Dodnes se přátelím se všemi, ačkoli jsou rozptýleni v různých částech světa.

Jednou za čas jezdili do Hadassim rodiče, ať už navštívit své děti nebo na schůzky s učiteli. Nováčci se často ptali na cestu do ubytoven nebo do tříd. Stávalo se, že některý rodič potkal Otu a otázal se ho: „Také tu máte dítě?“

Ota zdvořile vysvětlil, že je učitel. Ale jednoho dne se stalo, že se ho někdo zeptal: „Máte tady vnouče?“

Když přišel domů, řekl mi: „Dokud si mysleli, že jsem jedním z rodičů, bylo to v pořádku. Ale aby mě považovali za dědečka, tak to ne. Je na čase, abych přestal učit. Budu studovat grafologii.“

Zapsal se na univerzitu v Tel Avivu a během dvou let se stal grafologem. Univerzita nedávala absolventům diplomy, pouze certifikát potvrzující, že student kurz absolvoval. Ota vstoupil do Asociace grafologů a během krátké doby se stal jejím váženým členem.

Skutečně přestal učit a začali za ním přijíždět klienti. Nová profese se mu nesmírně líbila. Žertem říkával: „Když nikdo nechce číst, co píšu, tak můžu alespoň číst, co píší jiní.“

Kdo byli ti, kteří chtěli analyzovat nějaký rukopis? Jednak různé firmy, jež potřebovaly prověřit své budoucí zaměstnance. Dále mladiství, kteří se nemohli rozhodnout co studovat, nebo se chtěli dozvědět více o svém novém příteli či přítelkyni. A také rodiče, kteří chtěli zjistit, zda muž, jehož si chce jejich dcera vzít, není darebák.

Grafologie byla šťastná volba. Nejenom kvůli tomu, že ji Ota miloval, ale také proto, že mohl pracovat i v době, kdy znovu těžce onemocněl. Měl rakovinu žaludku. Někdy seděl hodiny u mikroskopu nad kouskem papíru a pak vykřikl: „Heuréka, rozluštil jsem záhadu!“ Svěřil se mi, že jeho práce je hodně podobná práci detektiva.

Petr–Šimon

Během studia v Jeruzalémě Šimon po nocích pracoval na psychiatrické klinice, kde potkal ošetřovatelku Miriam. Šimon byl velice atraktivní muž a Miriam se do něj zamilovala. Tvořili ale nesourodý pár. Když Miriam oznámila, že je těhotná, souhlasil, že se s ní ožení. Prosil nás však, abychom na svatbu nechodili. Uvedlo nás to do rozpaků a také urazilo, ale jeho přání jsme respektovali. Dítě se narodilo, zázrak nad zázrak, po více než jedenácti měsících těhotenství. Šimon přestal studovat a začal pracovat v různých zaměstnáních. Nikde však nezůstal dlouho. Bylo to, jako kdyby ho něco nutilo sabotovat jeho postavení a nedovolalo mu dosáhnout úspěchu. Mladá rodina byla neustále bez peněz. Nemohli platit nájem a měli dluhy u obchodníků. Neustále jsme je zachraňovali před katastrofou. Navíc se ukázalo, že Šimon sám potřebuje pomoc psychiatra.

Už když odešel na vojnu, jako všichni chlapci a děvčata v Izraeli po skončení školy, začali jsme si v jeho chování všímat některých neobvyklých aspektů. Říkal nám, jak ho jeho velitel pronásleduje. Měl záchvaty paranoie nebo hyperaktivity.

Šimon se začal léčit u velice drahého profesora psychiatrie. Léčba pokračovala po mnoho let. Naštěstí jsme v té době s Otou začali dostávat penzi od Němců. Mohli jsme si proto dovolit platit pana profesora, jenž pracoval tak tvrdě, že obyčejně usnul, zatímco Šimon mluvil. Profesor tedy nepomohl. Stejné to bylo i s dalším psychiatrem, k němuž Šimon začal jezdit dvakrát týdně z Jeruzaléma do Tel Avivu. Nakonec byl hospitalizován. V té době se mu s Miriam narodilo druhé dítě, opět chlapec.

Manželství se stávalo nesnesitelným, atmosféra výbušnou. Šimon chtěl rozvod. Byla to zlá doba, plná nenávisti a obviňování. Oba prohlašovali, že jsou štváni jeden proti druhému a obviňovali nás, že na tom neseme vinu. Celé noci jsme kvůli tomu nemohli spát.

Po rozvodu Šimon opustil Jeruzalém a chlapci zůstali s matkou. Abych byla spravedlivá, musím říci, že Miriam byla vzornou matkou. Pracovala na dvě směny a brala si noční služby u soukromých pacientů, aby děti zabezpečila. Šimon se mezitím pokoušel najít tam či onde práci a nakonec skončil v Netanji, kam jsme se s Otou přestěhovali z Hadassim. Koupili jsme mu byt nedaleko od nás. Několik let pak pracoval jako pečovatel. Staral se o starší muže a čas od času byl hospitalizován na psychiatrii. Kolem šedesátky přestal pracovat a začal žít z nepatrné invalidní podpory. Ve skutečnosti byl však téměř zcela závislý na nás. Bral velké množství léků, jež jsem mu musela každý týden připravovat.

Jeho psychické, ale i fyzické zdraví se postupně zhoršovalo. Začal být příliš slabý, aby mohl chodit, měl ohnutá záda, mysl zmatenou. Když už nebyl schopen se o sebe postarat, našli jsme mu pečovatele, který s ním bydlel, vařil mu, myl ho a bral ho ven na vozíku. Jeho synové ho milovali a střídavě k němu přijížděli na návštěvu z Jeruzaléma tak často, jak jen mohli. Samozřejmě se také vždy zastavili u nás, ale po návštěvě u otce byli smutní a deprimovaní.

V červenci 2016 Šimon upadl do kómatu, u něhož se nikdy neprobral. Synové ho přestěhovali do speciálního zařízení v Jeruzalémě. Denně za ním chodili, seděli u něj, mluvili na něj a hladili ho. Věřili, že je cítí a slyší. Zemřel 8. prosince 2016, jen několik dní před svými devětašedesátými narozeninami. Je pochovaný v Jeruzalémě na hřbitově Har ha-Menuchot.

Před sametovou revolucí

Odjeli jsme s Otou z Československa v roce 1949 a trvalo nám čtyřicet let, než jsme opět mohli navštívit svou starou vlast.

Původně to vypadalo, že se Izrael přikloní k Sovětskému svazu a stanou se z nich spojenci. Češi Izrael podporovali, dokonce mu prodávali zbraně a cvičili izraelské letce. Když se však Izrael začal orientovat svou politikou blíž Americe, cítili se čeští politici zrazeni a Izrael se pro ně stal nepřítelem. Komunistický režim nás od té doby považoval za zrádce, kteří odešli na Západ. Nenáviděli nás, nepouštěli nás do republiky a slovo sionismus se stalo nadávkou.

Během té dlouhé doby se samozřejmě náš kontakt s přáteli, kteří v Československu zůstali, téměř nebo úplně zpřetrhal. Měli jsme pocit, že se už nikdy nebudeme moci vrátit.

Jen několik odvážných přátel nám psalo dál, i když věděli, že korespondence se Západem je činí podezřelými ze špionáže a že jejich dopisy jsou bedlivě kontrolovány. Tetička Máňa nepsala nikdy. Jen tu a tam jsme o ní dostali zprávu od Zdeňky. Margita samozřejmě psala pravidelně a posílala fotky svých dětí a vnoučat. Po smrti náchodské tety Valy a strýce Vény, kteří se také nebáli psát, pokračovala v korespondenci jejich dcera Věrka. Mnoho přátel však zmlklo.

V březnu 1989, přesně po čtyřiceti letech od našeho odjezdu z Československa, jsme s Otou odletěli zpět do Prahy. Ota byl s Ruth Bondyovou pozván, aby se zúčastnil sympozia o terezínském rodinném táboře v Osvětimi. Dostala jsem povolení odletět také.

Byla to zvláštní zkušenost. Na letišti nás čekal komunistický funkcionář, jenž nás vzal do kanceláře. Oficiálně nás přivítal květnatými ideologickými frázemi a nabídl nám, že nám vstupní víza nedá do pasů, ale na zvláštní list. Myslel si chudák, že budeme mít při návratu do Izraele potíže, až pasová kontrola zjistí, že jsme byli v Československu.

Sympozium se konalo v Terezíně, a když skončilo, jeli jsme se s Otou podívat do Prahy. Procházeli jsme se ulicemi a vzpomínali na místa, kde jsme vyrůstali. Když jsme stáli na mostě Legií, Ota vzdychl: „Podívej se, Vltava pořád ještě teče.“

Přátelé v Československu

Od roku 1990 jsme pak navštěvovali Prahu každý rok. Navázali jsme opět styk se starými přáteli. Ota se svými literárními kolegy, Hiršalem, Urbánkem, s kamarády z koncentráku Pavlem Stránským, Jirkou Fraňkem a dalšími. I já jsem opět vyhledala své přítelkyně z dětství, Raju a Gertu, ale také děvčata z Terezína a z Kinderblocku. Slyšela jsem od nich, že se scházejí jednou ročně v Krkonoších a tráví spolu celý týden. Toužila jsem se tam s nimi sejít. Podařilo se to a přibližně od roku 2006 jsem se stala pravidelnou součástí výletní skupiny. Několik nás přijíždělo do Krkonoš z Izraele, některé i s manžely. Nechyběly ani Ela Weisbergerová z Ameriky, Helga Kinsky z Vídně, z Brna Flaška (Anna Flachová), Helga Hošková z Prahy a další ženy z různých částí republiky. Jeden rok dokonce dorazily dvě bývalé opatrovnice z terezínského heimu L 410 – Eva Weissová z Anglie a ta druhá ze Švédska.

Většinou jsme bydlely v hotelu Horal. Při jídle jsme si u stolu povídaly a vzpomínaly. Chodily jsme na výlety nebo si vyjely lanovkou na vrchol některé hory, zpívaly jsme úryvky z Brundibára, případně písničky Voskovce a Wericha. Byly jsme veselé a bylo nám spolu dobře. Bohužel nás každým rokem ubývalo. Některé přítelkyně onemocněly nebo už nemohly chodit, takže naposledy jsme přijely jen tři.

Během jednoho z mých porevolučních pobytů v Praze jsem také náhodou objevila další osobu z předválečného života. Kamarádka Flaška tehdy přijela z Brna a pozvala mě na koncert, který dirigoval její nadaný syn Tomáš Hanus. Na programu byla premiéra skladby Jana Klusáka. Po koncertě jsem šla s Flaškou do šatny, aby mě svému synovi představila. V místnosti bylo několik mužů, kteří čekali, až se dirigent převlékne. Mezi nimi byl i skladatel Klusák.

Celý večer mi šlo hlavou jméno Klusák. Před válkou se moji rodiče přátelili s manžely Porgesovými. Měli syna Honzíka. Pamatovala jsem si, že jeho maminka se jmenovala Klusáková za svobodna.

V roce 1937 jsme byly s mojí maminkou a s Honzíčkem a jeho maminkou o prázdninách v Senohrabech. Bydleli jsme ve vile u jedné rodiny, chodili společně na procházky a plavat do Sázavy. S Honzíčkem jsem si ale nehrála, protože byl o pět let mladší než já.

Zprvu jsem si netroufala slavného skladatele oslovit. Nakonec jsem si ale dodala odvahy a opatrně se zeptala: „Odpusťte, nebyl jste náhodou jako dítě na prázdninách v Senohrabech?“

Překvapeně se na mě podíval a kývl: „Ano, byl…“

Ještě jsem si nebyla úplně jistá, ptala jsem se proto dál: „A jmenoval se váš tatínek Otto?“

„Ano,“ řekl a udiveně si mě prohlížel. Vyhrkla jsem: „Já jsem tam byla s vámi.“

Ostatní lidé v místnosti zpozorněli. Zmlkli a dívali se na nás. S úžasem v hlase se zeptal: „Vy jste Edita Polachová?“ Zmohla jsem se jen na přikývnutí a zašeptání: „A vy jste malý Honzíček.“

Bylo ticho. Flaška slzela, já jsem nebyla schopná slova. Pak Honzík řekl: „Mysleli jsme si, že jste se nevrátili. Po válce jsme vás s maminkou hledali. Můj otec zahynul. Dodnes mám pravítko, které jsi mi dala, když jsme se s vámi přišli rozloučit, než jste šli do transportu. Používám je na linkování not.“

Druhý den ke mně přišel Honzík na návštěvu. Z velké brašny vyndal mé staré pravítko a své rodinné album. Jsou v něm fotografie ze společných výletů našich rodičů a také z prázdnin v Senohrabech. Fotografoval je jeho tatínek a totožné fotky dal i nám. Mám je dodnes.

Od té doby se my dva staří lidé jednou nebo dvakrát ročně scházíme. Pojí nás vzpomínky na dětství a na naše rodiče. Věkový rozdíl už nám nevadí.

Kde jsem vlastně doma?

Když Ota v roce 2000 zemřel, použila jsem peníze, které obdržel jako odškodnění za otcův dům, a koupila jsem si v Praze malý byt. Od té doby zde trávím několik měsíců ročně. Je mi tu mile, jsou tady mé staré kamarádky a mám i nové přátele. Přestože mluvím dobře hebrejsky, čeština a česká kultura jsou mi přece jen bližší.

Když se mě ale někdo ptá, kde jsem vlastně doma, nevím, co odpovědět. Kořeny už tady nemám, ale v Izraeli jsem je také nezapustila. Česká krajina je líbezná, nicméně v Izraeli miluji moře a jezero Kineret. Jsou tam pohřbeni moji drazí, ale na strašnickém hřbitově leží kámen mých předků a na něm jsou přidaná jména mých rodičů, kteří nemají hrob.

CESTY A NÁVRATY

Japonsko

Jednoho dne mi zavolala Aliza Schillerová, ředitelka Bejt Terezín, památníku šoa vybudovaného přeživšími v kibucu Giv’at Chajim, který slouží také jako knihovna, muzeum a archiv. Aliza mi řekla, že by se mnou chtěla mluvit nějaká dáma, novinářka z Japonska. Byla domluvená schůzka u mne v Netanji.

A tak jsem se setkala s paní Mičiko Nomurou. Měla velký zájem o dětské kresby z Terezína. Chtěla si je vypůjčit ze Státního židovského muzea v Praze a vystavit je v Japonsku. Mezi kresbami se nacházela také jedna moje. Vyprávěla jsem jí o naší učitelce Friedl Brandeisové a o tom, jak nás učila v heimu L 410. Než jsme se rozloučily, zeptala se jen tak mimochodem, jestli bych přijela do Japonska, kdyby mě pozvala. Aniž bych na okamžik zaváhala, odpověděla jsem: „Samozřejmě.“ Nebrala jsem to vážně, znělo to tak nereálně. To jsem ještě nevěděla, že paní Mičiko je žena činu.

V květnu 1991 jsem skutečně dostala pozvání a začala jsem se těšit. Nejenže uvidím Japonsko, ale také se setkám se svou přítelkyni Rajou, která žila v Praze a byla pozvaná se mnou. Raja však bohužel onemocněla a nemohla letět. Místo ní se mou společnicí na cestách stala mně neznámá kurátorka dětských kreseb Anděla Bartošová, která ve Státním židovském muzeu pracovala ještě v době komunistického režimu a o holocaustu toho příliš nevěděla. Anglicky moc nemluvila, takže jsem po celou dobu v Japonsku hovořila vlastně jen já. Cestu do Japonska jí zaplatili poté, co prohlásila, že nemůže nechat obrázky transportovat bez osobního dohledu.

Letenka do Japonska na mě čekala v kanceláři společnosti All Nippon Airways v Paříži. Odletět jsem měla v neděli ráno. Ale protože se v Izraeli o šabatu nelétá, musela jsem se vydat na cestu o den dřív. To byl báječný bonus. Nikdy jsem v Paříži nebyla a teď jsem měla možnost uvidět Champs-Élysées, Vítězný oblouk a katedrálu Notre-Dame.

Koupila jsem si letenku do Paříže a objednala pokoj v laciném hotelu. Nebyla jsem si totiž jistá, zda mi výdaje za ubytování v Paříži Mičiko proplatí. Později jsem svého rozhodnutí dost litovala. S Andělou jsme se setkaly na pařížském letišti. Do Japonska jsme letěli blízko severního pólu. Při pohledu z okna jsem užasla. Měla jsem dojem, že se dívám na mapu v atlase. Pod námi se rozkládaly zelené, hnědé a modré plochy bez známek lidského osídlení. Většina cestujících byli Japonci. Chovali se velice tiše a ukázněně, docela jinak než naši hlasití a upovídaní Izraelci.

Když jsme vystupovaly z letadla, zastavili nás u východu nějací lidé s invalidním vozíkem, vyvolávající: „Mr. Klaus, Mr. Klaus.“ Japoncům se totiž těžko vyslovuje hláska „r“. Ujistila jsem je, že jsem Mrs. Kraus a že vozík nepotřebuji. Ukázalo se, že to jsou televizní filmaři. Měli za to, že když jsem přeživší, budu asi invalida. Musela jsem jít na konec uličky v letadle a filmovali mě, jak jdu proti nim. Kameraman kráčel pozpátku za asistence svého pomocníka. Bylo to nepříjemné. Nevěděla jsem, kam se mám dívat. Byla jsem ráda, že jsem se před přistáním trochu učesala a použila rtěnku. Nakonec jsme se dostali do letištní haly, kde nás přivítala Mičiko a její dcera Aki, se širokým úsměvem, s objetím a polibky.

V Japonsku jsem si povšimla dvou užitečných a zdvořilých tradic. Jednou je výměna vizitek. Kdykoli se dva cizí lidé potkají, vyjmou náprsní tašky a podají druhé osobě svou vizitku. Podle tohoto zvyku jsem dostala jednatřicet vizitek. Na některých jsou jména také anglicky a několik jich má dokonce malou fotografii vlastníka. Vizitky mi pomohly zapamatovat si osoby, zejména když jsem si pro sebe přidala pár slov jako asistentka Mičiky nebo muž připomínající našeho souseda Meira. Mrzelo mne jen, že jsem nebyla schopná oplatit zdvořilost. Žádné vizitky jsem s sebou neměla.

Druhým zvykem je úklona jako forma pozdravu. Nejdřív se mi to zdálo trochu komické – vypadalo to tak teatrálně a formálně. Pak jsem se však začala uklánět také a čím dál víc se mi to líbilo. Pochopila jsem, že je to uctivé a důstojné, mnohem lepší než podávání rukou. Zejména když si uvědomím, že podání ruky se vyvinulo z římského zvyku ujistit se, že v rukávu není skrytá žádná zbraň.

Těch šest dní v Japonsku bylo úplně jiných, než jsem si představovala. Vozili nás z města do města, každou noc jsem spala v jiném přepychovém hotelu. Odpoledne po příletu jsme byli pozváni na izraelské velvyslanectví a povečeřeli jsme tady. Druhý den jsme jeli ráno vlakem do Ósaky, prohlédli si autem město a potom se vrátili zpět do Tokia na recepci s výkonným výborem.1 Třetí den byla v plánu návštěva výstavy terezínských dětských kreseb a slavnostní recepce u starosty provincie Izumi. Následoval další program pro čtvrtý, pátý a šestý den, kdy také zbylo trochu času na prohlídky památek. Zní to jednoduše, ale ukázalo se to jako velice vyčerpávající.

Každý den od rána do pozdního večera jsem navštěvovala muzea, účastnila se recepcí s guvernéry a starosty, odpovídala na dotazy, vysvětlovala a povídala jako ještě nikdy v životě. Když jsem se nakonec večer dostala do postele, nebyla jsem už schopná mluvit, ale byla jsem spokojená, že jsem mohla japonskému publiku vyprávět o našem životě v Terezíně a Osvětimi, o plynových komorách a utrpení. Byla jsem ráda, že jsem se stala hlasem těch dětí, jejichž kresby zůstaly jako jediný důkaz toho, že kdy žily.

Do Ósaky jsem cestovala po noci v luxusním hotelu Fudžija s Mičiko a Aki. Jely jsme tři hodiny slavným vlakem šinkanzen, který se pohybuje na polštáři magnetického pole rychlostí až tři sta kilometrů za hodinu. Sedadla jsou velice pohodlná, s nastavitelnou podložkou pro nohy, a dají se otočit ke spolucestujícímu. Průvodčí podává horké ručníky.

Podobně jako Tokio ani Ósaka se nezdá zajímavá. Architektura nevypadá japonsky. Mrakodrapy jako v jakékoli metropoli. Ale počkat, je tam nádherný zámek obklopený parkem. Stojí na vysokém kopci a každé z jeho pěti pater má zelenou střechu, která se v rozích tyčí jako prsty ukazující vzhůru.

V Ósace se konala slavnostní večeře. Jídlo bylo tradiční japonské, podávané v mističkách, v každé dvě nebo tři sousta, krásně zbarvená jako květy či lístky, růžové, žluté, zelené, červené či černé. Kousky, jež vypadaly jako cukroví, byly ve skutečnosti kyselá zelenina, čaj chutnal jako polévka a to, co vypadalo jako nudle, byly jemné proužky ředkve. Jídlo tak poskytovalo spoustu překvapení a k obveselení společnosti jsem se pokoušela používat tyčinky.

Večeře se ovšem neobešla bez uvítacích projevů a dostávala jsem mnoho otázek. Stejně jako mnohokrát předtím i potom měli lidé nesprávné představy o tom, co bylo ghetto, a většina nevěděla, co se stalo pak.

Snažila jsem se vše co nejlépe objasnit. Vysvětlit, že děti, jejichž obrázky jsou vystaveny, nevěděly, co je čeká, a že jejich kresby nebyly žádným hrdinským činem. Zároveň jsem ovšem byla velmi opatrná, abych neminimalizovala hrůzu skutečnosti. Mým publikem byli velice pozorní posluchači.

Následující ráno jsme vzhledem k vyčerpání z minulého dne zaspaly a musely jsme pospíchat. Ve druhém patře nákupního centra Saty ve městě Izumi je sál, kde byla umístěna výstava dětských kreseb. Ve foyer se nacházely řady židlí a klavír. Na stěnách visely čtyři veliké rámy s fotografiemi – Helgy Hoškové, Raji, moje a Willyho Groaga – s příklady kreseb a vysvětlením v japonštině. V hlavním sále pak byla stěžejní část výstavy, kde jsem musela fotografům z novin pózovat před svým obrázkem. Další den se fotky objevily v několika novinách.

Následovala tisková konference. Otázky a odpovědi s překladem tam a zpátky. Tváře lidí vyjadřovaly hlubokou účast a pozornost. Někteří si dokonce utírali slzy.

Večer jsme byly s Andělou pozvané jedním bohatým členem výboru na večeři do jeho „tradičního“ domu. Připadala jsem si, jako bych se ocitla v nějaké scéně z filmu či v románu. Nechaly jsme boty pod třemi dřevěnými schody a vkročily na jemné rohože. Malé pokoje s tenkými posuvnými dveřmi měly jen málo nábytku. Uprostřed hlavní místnosti stál nízký kulatý stůl, strop z cedrového dřeva byl prý starý tisíc let. Usadily jsme se s Andělou s nohama nataženýma pod stolem, zatímco ostatní seděli na zkřížených nohou. Podávalo se opravdu tradiční jídlo: sukijaki, zelený čaj a mnoho dobrot, které se vařily uprostřed stolu ve veliké míse. Obsluhovala nás řada žen v nádherných tradičních kostýmech. Některé byly členky rodiny, jiné jen sousedky. Atmosféra byla poklidná, se spoustou úklon a úsměvů. Kolem domu se rozkládala minizahrádka se zastřiženými stromy, keři a kameny a nad námi na nebi svítil měsíc v úplňku jako lucerna.

Čtvrtý den jsme s Andělou navštívily velice zvláštní muzeum. Byly tam vystaveny malby pana a paní Maruki, kteří zažili Hirošimu, pomáhali pohřbívat mrtvé a sami byli vystaveni radiaci. Panu Marukimu bylo devadesát let a dosud maloval. V muzeu visela čtyři obrovská černobílá plátna, z nichž každé zobrazovalo jednu katastrofu naší planety: Hirošimu, Osvětim, Okinawu a Nankin. Působila velmi silným dojmem a byla jsem ráda, když jsme přešli do jiné místnosti, kde visely veselejší obrazy.

Mičiko se dozvěděla, že by se s námi chtěla stará dvojice sejít. Byly jsme nadšené, byla to pro nás s Mičiko velká čest.

Dům Marukiových stál naproti muzeu a před jeho vchodem byla umístěna dřevěná veranda. Manželé nás vyzvali, abychom se usadily na polštáře na verandě, a přisedli si k nám. Pan Maruki usedl uvolněně se zkříženýma nohama, ale stará dáma seděla podle japonských zvyklostí způsobně na patách. Tvář měla jako porcelánová panenka s živě zářícíma očima. Zdvořilou konverzaci překládala naše nová společnice Norie, jež nahradila Aki, dceru Mičiko, protože ta odletěla do Londýna.

Pan Maruki seděl trochu shrbeně a zdálo se mi, že nás neposlouchá. Nic neříkal. Musely jsme se napít pomerančové šťávy a ochutnat sušenky, které nám přinesla klanějící se a usmívající se žena – příbuzná, nebo služebná. Brzy poté jsme se rozloučily. Uklonila jsem se podle japonských zvyklostí od pasu dolů. Pan Maruki stál na svých ohnutých nohou, s bílým vousem a tmavými brýlemi částečně skrývajícími jeho namodralou tvář spálenou radiací a pomalu tahal za šňůru zvonku, jenž visel nade dveřmi muzea. Jeho způsob rozloučení mne hluboce dojal. Rozplakala jsem se.

Další milé setkání se uskutečnilo později na prefektuře v Saitamě. Samozřejmě nejdřív proběhla oficiální část, přivítání a prohlídka budovy s vysvětlením její funkce. Ale potom jsme byly pozvané k jídlu k velice dlouhému, nízkému stolu. Hostitel nám poradil, jak si máme sednout: „Pro vás je lepší, když si natáhnete nohy pod stolem. Víme, že vy lidé, kteří sedíte na židlích, máte potíže se sezením na patách.“

Jídlo bylo japonské a opět jsem se snažila používat tyčinky. Nejvíc mi chutnalo maso z kraba, které se podávalo v krabí skořápce. V Izraeli se to nejí, není to košer.

Po jídle následovala dlouhá báseň v japonštině. Řekla jsem jim, že bych ráda slyšela nějakou píseň. A ti vzácní úředníci začali hned tleskat, s nadšením zpívat a v rytmu se kolébat ze strany na stranu. Pak jsem nabídla, že zazpívám hebrejskou píseň Hevenu šalom alejchem (Přinášíme vám pokoj). Chytili rytmus a pomáhali tleskat. Poté chtěli nějakou českou písničku. Anděla vrtěla hlavou, styděla se, ale když jsem začala Na tom pražském mostě, přidala se také. Byla to pěkná, neformální slavnost.

Při naší cestě vlakem šinkanzen zpět mi Mičiko plná vzrušení ukazovala z okna horu: „Podívej, podívej, hora Fudži!“ V nevelké vzdálenosti jsme jasně viděly zaoblené svahy obrovské hory, jenom vrchol byl skrytý v mraku.

Míjely jsme i jiné nápadné rysy krajiny. Rýžová pole. Každý sebemenší kousek půdy je v Japonsku obděláván, nedostatek orné půdy je zřejmý. I malý pozemek mezi dvěma průmyslovými budovami je políčko. Četla jsem o rýži, jak se sází do vody, a ve filmu jsem viděla ohnutá záda a veliké klobouky zemědělců. Nevěděla jsem však, že se ve vodě odráží modrá obloha a mezi zelenými rostlinkami plují mraky.

Nový byl pro mne i pohled na tmavě zelené řádky, jež vypadají jako barva vymačkaná z tuby v rovnoběžných linkách, šplhající po svahu či kolem zakulacených kopců. To jsou čajové plantáže. Nějakou dobu se krajina skládala z malých pahorků porostlých stromy, většinou bambusem. Kopce mohly být sto metrů vysoké a vypadaly jako na dětské kresbě. Těch pár domů, které jsme viděly, byly tradiční japonské. Stály velice blízko u sebe a mnoho jich mělo modrou střechu. Většinou byl průchod mezi nimi tak úzký, že se jím protáhla jen jedna osoba. Mimochodem v Japonsku se jezdí vlevo jako v Anglii.

Cestou zpět do Tokia nám Mičiko ukázala svůj pronajatý byt ve městě Omiya. Překvapilo mě, jak je malý. Skládal se ze dvou pokojů a příslušenství, vše na ploše zhruba 25 metrů čtverečních. Bylo nám řečeno, že to je obvyklá velikost pro rodinu se dvěma dětmi. Pochopila jsem, co to znamená, když mi někdo řekl, že země není pro svou obrovskou populaci dost velká.

Vrátily jsme se do Tokia s jeho vysokými, firemními budovami. Rychlovýtahem jsme vyjely v jedné z nich do dvaačtyřicátého patra, což ještě ani nebyl vrchol, kde se poněkud překvapivě nacházelo muzeum (Seiji Togo Memorial Sompo Japan Nipponkoa Museum of Art).

Po přivítání v luxusní kanceláři nás provedli po výstavních halách. Kromě významných evropských malířů zde byli hlavními hvězdami sbírky dva umělci: Američanka Grandma Mosesová a Japonec Seidži Togo. Já jsem si však všimla několika kreseb dívčích hlav tužkou. Ukázalo se, že první namalovala Češka a druhou Izraelka. Jaká náhoda.

V muzeu panovala přísná bezpečnostní opatření, protože se v něm nachází jedna z verzí slavného obrazu slunečnic od Vincenta van Gogha. Když jsem před tímto dílem stála, vzpomněla jsem si, kdy jsem ho viděla prvně.

Bylo to v Terezíně.

Během celého pobytu byly vždycky někde poblíž dámy s papírovými vějíři, jež nás ovívaly. Dobrovolnice, které stály v pozadí, se tiše staraly o naše pohodlí a o to, aby vše mělo hladký průběh. Celou dobu s úsměvy a úklonami místo anglické konverzace. Úplně jsem si tyto pomocnice zamilovala, jak byly roztomilé.

Poslední schůzka v Tokiu měla proběhnout v japonské televizi NHK. Je to národní kanál. Do té doby naše rozhovory vysílaly regionální stanice. Cesta tam trvala velice dlouho, ačkoli byl víkend a dalo se očekávat, že provoz bude mírný. Místo jedné hodiny jsme jely dvě a půl.

Když jsme konečně dorazily, neupravené a hladové, bylo už osm večer. Jak budu souvisle mluvit před kamerami v takovém stavu? Slíbili nám jídlo hned po vysílání. Měly jsme jen čas se učesat a napudrovat si lesknoucí se nosy. Jméno producenta bylo Mr. Toda, což jsem považovala za dobré znamení, protože toda znamená v hebrejštině díky.

Interview s námi dělala úžasně krásná Japonka, jež mluvila výborně anglicky. Držela list s připravenými otázkami a dala nám několik minut, abychom si je prošly.

Ale ouha. Všechno to byly nesprávné otázky, založené na chybném předpokladu, že děti v Terezíně věděly o blížící se smrti a jejich kresby byly proto posledním výrazem hrdinství. Avšak naše talentovaná reportérka mě ujistila, že otázky změní. Cestou po schodech nahoru do studia vymyslela nové. Během několika vteřin pochopila správný přístup, a když jsme se usadily, kamery a světla soustředěny na nás, vedla konverzaci s dokonalou profesionalitou.

Vzchopila jsem se, protože jsem chápala, že toto je nejdůležitější okamžik celého japonského pobytu. Nemluvila jsem jen o Terezíně, ale také o Osvětimi a o německém důmyslném podvedení komise Červeného kříže, rodinném táboře, kde byli muži, ženy a děti udržováni při životě jako alibi a usmrceni v plynových komorách, když už jich nebylo potřeba.

Za minutu šly zprávy do éteru. Hlasatel se usadil do jiného koutu studia a kamera se obrátila k němu.

Bylo to vyčerpávající. Cítila jsem, jak se mi klepou ruce i kolena. V kanceláři nám dali kávu a dvoupatrovou krabičku s občerstvením – japonské dobroty zabalené do velikého fialového ubrousku.

Vše skončilo a měla jsem pocit, že jsem splnila poslání. Pozdě v noci jsme přijely do hotelu ANA poblíž letiště. Poslední noc, dřív než jsem po náročném dni usnula, jsem přemýšlela o významu této cesty. Divila jsem se, proč dětské obrázky z daleké země a dávné minulosti nalézají v Japonsku tak široký ohlas a budí takový zájem.

Většina lidí, s nimiž jsem se setkala, byla mladá. Většina, snad kromě Mičiko a několika jejích pomocnic, musela být narozená po válce, nebo byla příliš malá, aby si ji pamatovala. Co to bylo, co přispělo k účasti Japonců s naším osudem? Odpověď tkví možná ve skutečnosti, že oba naše národy byly vystaveny velkým traumatům, Hirošimě a Osvětimi. Je možné, že prožití katastrofy vytváří mezi lidmi bratrství.

Několikrát se mne na konferencích zeptali: „Jaký je váš dnešní vztah k Japonsku ve světle toho, že jsme byli spojenci Německa?“ Úloha, kterou hrálo Japonsko během druhé světové války, musí stále zatěžovat jejich mysl.

Před odletem mi Mičiko proplatila všechny moje výdaje za letenku do Paříže a tamní ubytování. Mrzelo mě, že jsem si v Paříži nedopřála trochu slušnější hotel. Hlavně proto, že na zpáteční cestě jsem v noci vypadla z mizerné postele a narazila si bradu, až byla celá modrá.

1 Výkonný výbor se skládal z osob, jež Mičiko oslovila, aby jí pomohly uskutečnit její projekt. Byli mezi nimi zámožní lidé, kteří přispěli finančně, ale také mnozí, kteří zdarma nabídli pomoc při organizování a administrativních úkolech.

Velká Británie

V prvních letech po návratu z koncentračních táborů jsem si své zkušenosti pamatovala velice podrobně.

Když jsem se setkala s lidmi, kteří přežili jako já, mluvili jsme o Osvětimi, Terezíně a Bergen-Belsenu. Před ostatními, nezasvěcenými, to tak snadné nebylo. Cítili jsme, že to nejsou schopni pochopit.

I v pozdějších letech, když už jsme měli děti, jsme s Otou mezi sebou mluvili o našich letech za holocaustu bez zábran. Nevadilo nám, že děti poslouchají. A tak si kromě jiného můj mladší syn Ronny zapamatoval, že jsem mu jednou řekla, že po osvobození Bergen-Belsenu britskou armádou mě náhodou nafilmoval armádní fotograf, jenž pořizoval dokumentaci tábora.

V roce 2002 pátral Ronny na internetu a zjistil, že dokumentární filmy jsou uloženy v Britském muzeu války (Imperial War Museum). Spojil se s muzeem a dozvěděl se, že kdokoli se chce na filmy podívat, může tak po sjednání schůzky učinit.

Ronny na mne naléhal, abych do Londýna zajela. Váhala jsem, ale nakonec jsem se rozhodla, že pojedu a navštívím zároveň svou dobrou kamarádku Evu Weissovou-Grossovou, která žila na jihu Anglie.

Koncem května 2002 jsem dva dny proseděla v malé místnosti Britského muzea války, obklopená stohy plechových krabic s kotouči filmů, a na malé obrazovce sledovala horory BergenBelsenu. Krabice měly štítky s datem a popisem událostí a jménem filmového štábu. To mi umožnilo vybírat si části, v nichž jsem mohla být vidět, a vyloučit ostatní, kde to bylo méně pravděpodobné.

Zážitek to byl velice trýznivý. Sledovala jsem buldozery hloubící zem na masové hroby, pohřbívání tisíců většinou nahých těl, některá už dokonce ve stavu rozkladu, vychrtlé přeživší vězně zabalené do přikrývek, hledící do kamery zapadlýma očima, kotouč za kotoučem, hodinu za hodinou.

Druhý den pátrání, kolem poledne, jsem náhle poznala Evu Krausovou, Otovu sestřenici. Nafilmovali ji při rozhovoru s nějakým důstojníkem. Usmívala se v šátku, který mi byl povědomý. Byl to jeden z těch dvou šátků, jež jsem našla v podšívce kabátu, když jsme spolu s ostatními osvobozenými vězni rabovali v německých skladištích tábora několik dní po osvobození.

Film běžel dál a tu náhle vidím sebe. Mám na sobě bundu a šátek, uvázaný pod bradou, a stojím poblíž vojáka sedícího v džípu. Nabízí mi cigaretu a zapaluje mi ji. Na levé paži mám bílou pásku s písmenem „i“, znamenajícím „tlumočnice“.

Kotouč jsem podle instrukcí zastavila. Byla jsem tak rozčilená, že jsem nemohla mluvit. Seděla jsem chvíli bez hlesu a pokoušela se uklidnit.

Když jsem s prohlížením začínala, neočekávala jsem ve skutečnosti, že se na filmu najdu. Bylo to tak dávno, tak nepravděpodobné, prostě bláznivý nápad. A teď tu je důkaz, že se to stalo, že jsem tam opravdu byla. Najednou už nešlo o vágní vzpomínku, o něco, co třeba ani nebyla pravda. Vyvstalo to ze vzdálené minulosti a stalo se to tvrdou skutečností.

Personál muzea byl mým objevem nadšený. Existovalo jen několik případů, že se přeživší v oněch dokumentech poznali. Pracovníci muzea pořídili kopii na videokazetu. Během několika dní přišla k mé kamarádce Evě. Dívaly jsme se na ni spolu.

Je to velice krátký záběr, trvá jen půl minuty. Pro mě to však je nesmírně důležitý dokument. Události, jež si pamatuji z koncentračních táborů, mohou být zkreslené, protože se staly před tolika lety. Avšak tady je hmatatelný důkaz, historická pravda, toto bylo nafilmované v Bergen-Belsenu a toto byl můj modrý šátek s bílými puntíky. A ten zrzavý voják se jmenoval Leslie.

Hamburk

V roce 2010 mi napsal Heiner Schultz, že 29. září bude v Hamburku umístěn pamětní kámen, zvaný německy Stolperstein, se jménem mé maminky.

Rozhodla jsem se ceremonie osobně zúčastnit. Po celém Německu už je dvacet tisíc takových kamenů a v samotném Hamburku jich jsou více než tři tisíce. Umělec, jenž je vyrábí, se jmenuje Gunter Demnig a sám je zasazuje.

Přiletěla jsem den před stanoveným datem. Heiner mne vzal autobusem na místo, kde stával náš tábor. Nyní je to jen travnatá plocha s velikým balvanem v jednom koutě. V minulosti na něm byla připevněná bronzová deska připomínající tábor a židovské ženy. Několikrát ji ale odtrhli vandalové. Díky soukromému sponzorovi je text nyní vyrytý přímo do kamene.

Nedaleko odtud se nachází ulice zvaná Falkenbergweg, což je vlastně rovná silnice vedoucí po úpatí zalesněného kopce Falkenberg s domy po jedné straně.

Ráno jsem se na toto místo vydala znovu, protože právě zde měl být uložený Stolperstein za mou maminku.

Zanedlouho se na místě shromáždil menší počet lidí. Manželé Schultzovi, dáma s videokamerou, nějací novináři, několik studentů se svým učitelem dějepisu a další lidé, členové dobrovolné organizace, která založila tento vzpomínkový projekt. Pak přijel sochař – měl přívěs s nářadím – a s ním několik dělníků. Klekl si, odstranil několik dlažebních kamenů a udělal místo pro Stolperstein. Mezitím mě zpovídalo několik novinářů. Žádali mě, abych kámen s bronzovou deskou podržela. Betonová kostka byla těžká, vyleštěný bronzový vršek byl hladký a lesklý. Fotografovali mě, jak čtu jméno mé maminky, Elisabeth Polach, data jejího narození a smrti. Nechtěla jsem, aby mě fotografovali, jak pláču, tak jsem zahrála lacinou scénu. Ale oči mě pálily a určitě byly červené.

Umělec vložil kostku do otvoru, nalil na ni vodu, aby se usadila, a dělníci doplnili mezery pískem. Zbytek písku odmetli a Heinerova manželka Karin položila ještě s další osobou vedle kamene dvě rudé růže.

Slavnost skončila. Zůstali jsme ještě chvíli stát a odpovídali na dotazy studentů, kteří byli zjevně dojati.

Pak jsme se vydali do čtvrti Harburg, kde probíhala schůze členů organizace. Spolu s dalšími jsem se zúčastnila přednášky a vyslechla výklad o židovské rodině, jež vlastnila obchod na nedaleké rušné ulici. Poté se šla velká skupina lidí podívat na tři Stolpersteiny, které byly na památku zasazeny do dlažby u jejich bývalého obchodu. Ne všichni kolemjdoucí si však uvědomovali, čeho se shromáždění týká. Nějaká mladá žena, jež spěchala okolo s kočárkem, růže položené na zemi rozházela.

Praha

Nedávno jsem pocítila touhu projít se opět Starým Městem. Bylo větrno a chladno. Šla jsem podél řeky a pokračovala přes prastarý Karlův most s počasím ošlehanými sochami trpících svatých. Pak jsem se vydala na další cestu Prahou.

Projela jsem nejprve Nuslemi a následně pokračovala dlouhou ulicí Vršovická, která se v minulosti jmenovala Třída SNB. Po mé levici se objevila stará továrna Koh-i-noor, známá výrobou tužek pro generace školáků.

Brzy jsem zahlédla postranní uličku, v níž jsme s Otou, Honzou a Ruth bydleli jako mladí manželé. Náš byt byl v posledním činžáku na konci uličky, za ním se už nacházely malé zahrádky obehnané dřevěnými ploty, každá s kůlničkou na nářadí někde v koutě, takzvaná zahrádkářská kolonie. Pronajímali si je lidé z města, aby si mohli pěstovat nějakou zeleninu a květiny, či dokonce jeden nebo dva ovocné stromy. Zelenina na zahradě byla tehdy spíše nutnost než koníček.

Za zahrádkami se rozkládala sousední čtvrť Vinohrady, kde Ota vykonával svou vojenskou povinnost. Vídala jsem ho z okna přicházet domů mezi zahrádkami, když dostal dovolenou. Zahrádky tam už nyní nejsou, místo nich stojí neosobní paneláky z dob komunismu.

O dvě stanice dál tramvaj zastavila blízko ulice V Olšinách, kde bydlel Mirek, Otův přítel z dětství. Za nacistické okupace byl kontakt mezi křesťany a židy přísně zakázán, ale Mirek svého židovského přítele neopustil. Ti dva zažili po revoluci dojemné setkání. Neviděli se čtyřicet let. Mirek stále žil ve stejné vile v ulici V Olšinách, kde se narodil a kde vychoval své vlastní děti a vnoučata.

Za rohem byla vila Krausovy rodiny. Není už po ní ani stopy. Žádná vrátnice a žádný vjezd s hrdým nápisem: Richard Kraus, Továrna dámského prádla. Na jejím místě stojí pětipatrový obytný dům se dvěma vchody.

Hned naproti, na druhé straně ulice, byla ordinace lékaře, který provedl nutnou operaci mého infikovaného prsu. Jak jsem byla nezkušená a naivní, ignorovala jsem příznaky a dostala vysokou horečku právě o víkendu, když byl náš lékař mimo město. Chirurg mě musel operovat okamžitě, bez umrtvení. Jeho tabulka se jménem už samozřejmě na domě není, vždyť musí být dávno mrtvý. Od té doby uplynulo dlouhých padesát sedm let.

Ke konci ulice, dřív než tramvaj zatočila doleva, stávalo kino Vesna. Když byl Ota malý, chodíval tam spolu s Mirkem a ostatními kluky ze sousedství v neděli dopoledne na westerny. V té době byly filmy ještě němé, zvuk zajištoval muž sedící pod plátnem a jednotlivé scény doprovázel hrou na klavír. Hrával pochody a kvapíky, pokud se strhla nějaká honička či rvačka, nebo romantický slaďák, když se milenci líbali. Měl omezený repertoár a kluci přesně věděli, kterou další melodii spustí.

Tam, kde bývala tramvajová vozovna, je nyní moderní kancelářská budova. Nedaleko odtamtud se nacházela dětská poradna, kam jsem brala Petra každý týden na kontrolu, aby ho zvážili a prohlédli. Doktorka Březovská mu věnovala zvláštní pozornost, protože jsem byla osmnáctiletá matka, a také proto, že její manžel, známý spisovatel, byl členem stejného kroužku autorů, k němuž patřil i Ota.

Když tramvaj zatočila za roh, uviděla jsem nízkou budovu se štítem a širokými dřevěnými vraty. Před válkou tam byla stěhovací firma patřící židovské rodině, jejíž dcera Hana byla Otovou spolužačkou. Tenkrát se ke stěhování používaly povozy tažené koňmi, takže široká vrata vedla na dvůr se stájemi a přístřešky.

Právě v tom domě se štítem jsme našli malý podkrovní pokoj pro mou babičku. Do pokoje se dalo jít pouze po vratkých schodech ze dvora. Vzpomněla jsem si na paní Adamovou, hodnou duši, která pomáhala babičce, jak jen mohla. Babička sešla každý den po schodech dolů a přišla do Krausova domu, aby mi pomohla s miminkem. Pravnouček byl pro ni útěchou za ztrátu celé její rodiny.

Když jsem po sametové revoluci poprvé navštívila Prahu, šla jsem okolo tohoto domu a mrzelo mě, že je zanedbaný a oprýskaný. Tentokrát však už byl docela pěkně opravený s novou restaurací v přízemí.

Další zastávka byla poblíž hřiště Hagibor. Železná branka je skrytá mezi keři a z okna tramvaje se dá sotva rozeznat cedule se slovem Hagibor, umístěná nad ní. Právě na tomto hřišti za války kouzelník Borghini pobavil několik stovek dětí a legendární Fredy Hirsch organizoval závody a soutěže. Hagibor byl svět sám pro sebe a těch pár, kdo jsme přežili holocaust, na něj s láskou vzpomínáme.

Vedle hřiště se rozkládá nový židovský hřbitov. Babička nechala po válce vyrýt jména mých rodičů a mého dědečka na náhrobek svého syna Fritze, bratra mého tatínka. Pravidelně toto místo navštěvuji, abych vzdala čest své rodině. Babička je však pohřbená v rodném Brně.

O kousek dál můj nostalgický výlet skončil. Jdu domů. Opouštím minulost a přemýšlím o plánech na zítřek.

UŽ NEMUSÍM NIC ODKLÁDAT

Dodnes pořádám besedy o holocaustu pro studenty v Izraeli i jiných zemích. Po přednášce obvykle odpovídám na dotazy z publika. Pro mladistvé to je traumatická zkušenost a často se mě ptají s nadějí v hlase: „Ale po válce jste měla šťastný život, ne?“ Mám je zklamat a povědět jim, že nikoli? Řeknu vždy raději nějakou vtipnou poznámku, abych se přímé odpovědi vyhnula. Sama si však pomyslím: „Kéž by to tak bylo…“

Milý čtenáři, tady nemohu přestat, aby sis nemyslel, že jsem po válce nezažila nic pozitivního. Zázraky se stávají každému a mně samozřejmě také. Tady jsou.

Mám štěstí, že jsem dosáhla úctyhodného stáří. Jsem celkem zdravá, a přestože jsem napůl hluchá, mohu cestovat, naslouchat hudbě, řídit auto, číst knihy, malovat květiny, hrát bridž, plavat ve Středozemním moři, setkávat se se starými přáteli, hlavně s těmi, s nimiž jsme byli v koncentračních táborech, a seznamuji se i s novými.

Můj mladší syn Ronny je šťastně ženatý a má dvě kouzelné děti, krásnou dceru Gabby, která je teď na vojně a brzy se stane důstojnicí, a hezkého Daniela, jenž dosud studuje na střední škole. Ronnyho žena se jmenuje Orna a je jako moje vlastní dcera.

Ze Šimonových synů, Ehuda a Assafa, vyrostli skvělí muži. Oba jsou vysocí a pohlední, příjemní a laskaví. V práci jsou úspěšní a vychovávají novou generaci hezkých dětí. Můj vztah s nimi a jejich matkou Miriam by nemohl být lepší. Staré hořkosti jsou zapomenuty. Ráda s nimi trávím víkendy a hraji si s pravnoučaty. Jsem šťastná, že přes Hitlerovy snahy nás vyhubit tu je nyní čtrnáct Krausových poválečných potomků.

Už nemusím čekat, až... Až skončí válka, až budeme osvobozeni, až se vdám, až se narodí dítě, až budeme mít více peněz, až skončí školní rok, až bude mír…

Už nemusím nic odkládat. Už jsem svůj život dohonila.

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha vznikla díky třem osobám. První byl Filip Tomáš, nakladatel Akropolisu. Potom, co vydal knihu mého manžela Oty B. Krause nazvanou Cesta pouští, se mě zeptal: „A co vy? Vy nepíšete?“ Přiznala jsem se, že jsem napsala několik příběhů z mého života, a to v angličtině. Chtěla jsem, aby je četly mé děti, které mluví hebrejsky a anglicky. Anglicky píšu lépe než hebrejsky. Filip si přečetl několik ukázek a mínil, že by se z nich dala sestavit knížka.

Druhá osoba, která má zásluhu na vzniku mé knížky, je moje překladatelka a drahá kamarádka z mládí Dagmar Lieblová. Společně jsme zažily věznění v Terezíně, Osvětimi,

Bergen-Belsenu a musely se smířit se ztrátami našich rodin. Zemřela neočekávaně, poté, co dokončila překlad mé knihy. Patřila mezi moje nejbližší a nejdražší lidi v životě.

Třetí osoba, která má největší podíl na tom, že se z jednotlivých příběhů stal celek, je Hanka Hříbková. Její profesionální znalosti, přesnost a oddanost k práci se nedají docenit.

Děkuji vám všem z celého srdce.

Dita Krausová

7. 9. 2018

Dita Krausová

ODLOŽENÝ ŽIVOT

Redigoval Martin Pitro

Obálku zhotovila Gabriela Janovská

Fotografie bez uvedení zdroje pocházejí z archivu autorky

Vydala Euromedia Group, a. s., v edici Ikar,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5, v Praze v roce 2018

jako svou 2758. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Table of Contents

Část I 1929–1942

Licencia

Část II 1942–1945

Část III 1945–1949

Část IV 1949–2018