Prodáno 02.07.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Povídky ze Svrabové čtvrti

Zmizelý svět židovské Prahy

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

František R. Kraus

Povídky ze Svrabové čtvrti – e-kniha

Copyright © Cattacan, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

František R. Kraus

Povídky ze Svrabové čtvrti

Zmizelý svět židovské Prahy

Vydání této knihy bylo uskutečněno za finanční podpory Ministerstva kultury ČR, hlavního města Prahy, Státního fondu kultury ČR, Nadačního fondu obětem holocaustu a restaurace Zlatá Praha.

© František R. Kraus, dědicové, 2020

Doslov © František Cinger, 2020

Ilustrace na obálce a v knize © Ivan Bukovský, 2020

Vydal © Cattacan, s. r. o., 2020

ISBN 978-80-883-4908-2 tištěná kniha

ISBN 978-80-883-4911-2 ePub

ISBN 978-80-883-4913-6 mobi

ISBN 978-80-883-4912-9 pdf

Souborné literární dílo Františka R. Krause

Svazek první

Úvodní slovo

Je to docela zvláštní pocit držet v ruce knížku, o které víte, že by z ní měl velkou radost někdo, koho jste důvěrně znali, koho jste ctili a milovali a o koho jste docela brzy přišli. A také víte, že v době, kdy měla tahle knížka vlastně vyjít, jí to nebylo dopřáno, a to ze zlé vůle tehdejších mocipánů, kteří snášeli jeden důvod za druhým, proč ji nevydat.

Dnes nad tím mnozí mávnou rukou a řeknou takovou tu frázi: „No to víte, to byla pitomá doba.“ Ano, byla. Ale jak je možné, že ani blízkým přátelům mého táty se nepodařilo přesvědčit tehdejší nakladatelství, že zaniklý svět staré židovské Prahy je světový unikát a že je třeba se jím chlubit nejen u nás, ale hlavně ve světě. A že ti přímluvci nebyli jen tak nějací – Vítězslav Kocourek, Adolf Branald, Ota Hofman, Jaromír Hořec, František Hrubín a mnozí další. Ne, neuspěli.

Počátkem šedesátých let se ještě ledy nezlomily a psát o Židech a o staré Praze se jaksi nehodilo. Nikdo nevzal v úvahu ani onen levicový pohled, tolik oblíbený u předválečných intelektuálů, který s láskou a citem popisoval každodenní život těch nejobyčejnějších lidí. Nepomohl ani kritický osten, mířící na  prvorepublikovou „vyšší společnost“. Zkrátka židovská tematika jako taková byla ještě tabu a byla vlastně odkázána do ghetta – některé povídky vycházely jen v publikacích Židovské náboženské obce, v jejím Věstníku a v Ročence. Některým autorům se podařilo tuto tuhou cenzuru zlomit o několik let později, ale to už se schylovalo k pražskému jaru a toho se můj táta nedožil.

A tak vlastně napravujeme starý dluh. Dluh, který vůbec nemusel vzniknout, kdyby se tehdejší redaktoři nechali unést atmosférou „páté čtvrti“, jejími křivolakými uličkami, asanačními plácky a zbořeništi a jejími pitoreskními postavičkami. Tak jako my dnes. Vnořme se tedy do mlhy zapomnění a nechme před sebou vyvstat krásu města, ve kterém sice žijeme, ale které vlastně vůbec neznáme. A možná, že v té mlze potkáme vltavského převozníka nebo zuřivého reportéra nebo impresária z divadla ve Štatparku. Bohužel k nám dolehne i ozvěna okovaných bot, znesvěcujících starobylou dlažbu. Ale podívejte, támhle v dáli, není to snad sám Wolfgang Amadeus?

Mám radost z toho, že se ilustrování textů mého otce ochotně ujal Ivan Bukovský, malíř a pedagog, jehož díla jsou vystavena v řadě našich i zahraničních galerií. Naši otcové byli blízcí přátelé a my v tom přátelství pokračujeme. Témata mého otce, zvláště ta týkající se Terezína a holokaustu, jsou Ivanovi dlouhodobě blízká. To ostatně dokládá i ilustracemi, které vytvořil pro tuto knihu.

Patří mu můj vřelý dík, stejně jako autorovi objevného doslovu, novináři a spisovateli Františku Cingerovi.

Tomáš Kraus

Abraham Sonnenschein, poslední převozník ve vnitřní Praze

Člověk by si myslel, že starý vodák, který má za sebou víc než půl století těžké práce, si v sedmdesátce už rád sedne na svou lavičku u Vltavy, zapálí si svou zakouřenou gypsovku a bude spokojeně pozorovat, jak mu ta „jeho“ voda proudí před očima. Jenomže ono tomu tak není; uvidíte sami, povídka o posledním pražském převozníkovi, který převážel ve vnitřním městě, vás o tom přesvědčí.

Starý Abraham Sonnenschein, dobrák „Avrojmele“, jak se mu Na Františku říkávalo, bránil se totiž stáří, penzi a zahálce zuby nehty. Převážíval přibližně v místech, kde dnes stojí Právnická fakulta, a byl u vody – a na ní – se svou přetěžkou pramicí od brzkého rána do pozdního večera, v létě stejně jako v zimě, pokud se ovšem Vltava nepokryla silným ledem.

Stalo-li se tak – a Vltava zamrzávala k radosti pražských dětí každou zimu – provozoval starý Sonnenschein u břehu pod pláckem „Žiďákem“ pěkné kluziště, které stále opatroval a čistil a zametal, takže se lesklo jako obrovské benátské zrcadlo. V létě nosíval starý Sonnenschein na sněhobílé hlavě obrovský mušketýrský slamák, na sobě měl čeveno-bíle pruhovaný plátěný oblek a pod bílým bismarckovským vousem věčnou gypsovku v koutku úst. Byl dobrák tělem i duší a všechny staropražské děti ho milovaly. Hlavně židovské, které se od „Avrojmeleho“ nechávaly „přebrodit“ na druhou stranu milované řeky, když si vyrazily „na švimku“, totiž na plovárnu. Většinou to bývalo buď na „Občanskou“, kde byl neomezeným vládcem starý přísný Gebert se svým tělnatým synem, nebo na hned vedle stojící „Militérku“, na Vojenskou plovárnu, kde tehdy „švimmajstroval“ starý ochmelka Liška. Za obyčejný převoz se platilo půl krejcaru, ale když některé z dětí chtělo veslovat, muselo zaplatit celý měďák. A to potom starý Sonnenschein vesloval u druhého páru těžkých vesel a bezpečně řídil starý, neohrabaný koráb od levého břehu k pravému a opačně. Po dešti nebo po jarním tání, když byla vysoká voda, pustil se převozník Sonnenschein do opravy stařičkého plavidla a brzy se starý koráb zase blýskal jako nový.

Zrovna dnes, když na korábu převážel vznešenou návštěvu, řádila Vltava podle všech pravidel bouřlivého podzimu. Ale převozník napnul všechny síly a vesloval jako snad nikdy před tím. Musí přece ukázat pánům od magistrátu, jak spolehlivě převáží své pasažéry, ať je voda, jaká chce!

„No, pane Sonnenschein, dnes to jde ztěžka, co?“ prohodil pan starosta zemského hlavního města dr. Karel Groš. Seděl na lavičce proti Sonnenscheinovi ještě s městskými radními Sýkorou a Schimmelpfenngem a s nimi ještě dva magistrátní zřízenci v kulatých čepičkách.

„Nu, to vědí, pane starosta, ten vítr dnes, ten vítr! A proud je dneska taky řádský! Vždyť ona ta moje milenka stále stoupá!“ povídá Sonnenschein.

„To nic, pane Sonnenschein, brzy budou mít po dřině! Támhle,“ a pan primátor ukazuje v rukavičce, ve které drží deštník, směrem po proudu, „už brzy postavíme krásný, moderní nový most,“ a pan primátor se při těch slovech blaženě usmívá.

Do Sonnenscheina jako by hrom uhodil. Zmůže se jen na  polohlasné zamumlání „Šmá Jisrael!“, bezzubá ústa zůstanou na okamžik otevřená, z bílého vousu skápne slina. I veslovat na několik okamžiků zapomněl.

„Ale…,“ řekne po chvíli „Avrojmele“ tiše, „co potom bude se mnou, milostpane?“

„Půjdete na lepší, pane Sonnenscheine, a uvidíte, že budete spokojen,“ odvětil Groš. A starý převozník začal opět veslovat; jde mu to pomalu, starostlivě hledí z jednoho radního na druhého a od jednoho zřízence bloudí očima ke druhému… „Už je to tak, do roka tu bude stát pěkný most a vy budete sedět nebo stát v budce u okénka a vybírat mostné. Po krejcárku!“

A tak Sonnenschein převezl magistrátní panstvo na druhý břeh, ale musel se pak zase hned obrátit zpět, protože pan primátor se chtěl osobně přesvědčit, jak dlouho celý převoz trvá. Sledoval čas na svých zlatých remontoárkách s dvojitým pláštěm, které vytáhl zpod géroku, spokojeně si kývl hlavou a prohlásil majestátně: „No jo, trvá to dlouho, most bude vyhovovat líp!“

Dlouho, dlouho…, říká si Sonnenschein, jak to dlouho, vždyť jsem dnes vesloval jako blázen a s plnou silou. Jindy si dám na čas a on říká dlouho, dlouho… pan primátor!

Když se zase vrátili na staroměstskou stranu, na pravý břeh, a panstvo nastoupilo do čekajících tří kočárů a odjelo, zůstal Sonnenschein ve své pramici dole na nábřeží sám a smutně hleděl do plynoucí vody. Tak tedy sbohem, moje milovaná a tolik opatrovaná pramičko! Sbohem, moje milované vltavské vody, moje vlnky, sbohem, moje děti, které jste se mnou brázdily naši svatou, milou řeku!

A skutečně, již druhý den přišly zástupy dělníků, přijely koňské povozy, válcovačky, inženýři a pomocné dělnictvo a na písčitém břehu skřípaly těžké kesony. A zanedlouho tu stály stovky sudů cementu, lokomobily započaly těžkou práci a nábřeží se hemžilo dělníky, tesaři a zedníky. Sonnenschein posmutněl. Nové vzezření okolí se svým ruchem, shonem a blátem se mu ani trochu nelíbilo. Provoz na pramici téměř ustal. Pomyslel si, že je jeho řeka vlastně ohrožena, jaká zbytečnost, že tu bude stát nový most! Máme přece Karlův most, támhle vedle Železnou Iávku, Eliščin most, tak na co ještě tento další? Ale dílo nezadržitelně rostlo, během několika měsíců se nad řekou už klenuly oblouky, jako by chtěly celé to líbezné vltavské údolí udusit, jako by chtěly jednou provždy starého Sonnenscheina odsud vystrnadit.

A po roce přišel den „slavnostního zahájení“. Sonnenschein sedí dole na pramici a dívá se nahoru k novému, „funglnáglnovému“ mostu Svatopluka Čecha. Granátníci ve vysokých huňatých černých čepicích vypálili z pušek slavnostní salvu do vzduchu, vojenská kutálka hraje Zachovej nám Hospodine a Kde domov můj, černo-žluté a červeno-bílé prapory se vesele třepotají ve svěžím větru, na uniformách se třpytí zlaté knoflíky a vyznamenání, elegantní dámičky v bílém s převelkými klobouky na vysokých účesech volají „Sláva“ a „Hóch!“… a dole na nábřeží pod regulační zdí sedí poslední převozník ve vnitřní Praze na své pramici a po tváři mu kanou slzy.

Skončí tu dnes svou práci, kterou dělal poctivě a rád déle než padesát roků. Pekařský učedníček, kterého před chvílí převezl s kolem a s nůší plnou voňavých rohlíků, byl jeho poslední pasažér. Za chvíli sem přijdou, vezmou mu loď a vesla, vyvedou jej nahoru, obléknou mu zřízeneckou uniformu, na hlavu mu posadí kulatou magistrátní čepičku a postaví ho k té budce u mostu. Jeho starý vodácký mundúr hodí do vln a až bude nacucaný vltavskou vodou, klesne ke dnu. A on, Sonnenschein, bude stát před okénkem a natahovat otevřenou dlaň pro krejcárky jako prachobyčejný žebrák. Cožpak je on, Sonnenschein, žebrák? On je přece převozník, a to ještě k tomu řádný a ctihodný převozník! Ne, k tomu nikdy nesmí dojít. On, Sonnenschein, patří přeci dolů, na svou řeku, na svou pramici, na houpající se vlny, musí držet v mozolovitých dlaních vesla, a ne je natahovat pro drobné mince!

Zatím nahoře přestřihl místodržící v Čechách, kníže František Thun, bílou pásku a panstvo ve vysokých cylindrech vstoupilo za zvuků Gott erhalte, Gott beschütze! s velkou slávou na nový most. Primátor doktor Groš řeční česky a potom německy a pak arcibiskup, svobodný pán Skrbenský, kropí zábradlí svěcenou vodou. Sonnenschein slyší dole hlučné „Nazdar!“ a „Sláva!“, slyší, jak vojenská hudba vyhrává starorakouské pochody, a zdá se mu, že nastal konec světa. Zaslechl ještě mužský pěvecký sbor a vtom se mu udělaly před očima takové prapodivné černé a červené kruhy a polilo ho prudké horko. Chtěl vstát a smočit osmahlé čelo… nešlo to. Klesl na zábradlí pramice…

Když mu jeho stará bachratá manželka Klárinka přinesla v ošoupané kabele oběd, našla svého „Avrumkeho“ ležet nehybně na prknech…

„Pro Boha jediného!“ vykřikla. Starý Sonnenschein byl mrtev. Rozloučil se s milovanou Vltavou a se svou pramicí v tomtéž okamžiku, kdy nad jeho sněhobílou hlavou zahájili provoz na nově postaveném mostě Svatopluka Čecha. Rozžehnal se se světem, ve kterém nemohl žít bez poctivé práce, bez pramice a bez své nade vše milované řeky, své Vltavy. On, poslední převozník ve vnitřní Praze: Abraham Sonnenschein z Rabínské ulice…

Drůš Mauruse Blocha

Byl vlahý letní podvečer. Po Staroměstském náměstí, Dlouhou ulicí kráčel muž. Snad na procházku, snad něco hledal, neboť se na jednom místě na dlouho, dlouho zastavil, dlouho hleděl po  fasádách domů, dlouho hleděl na zem.

Snad ani neviděl ochozenou prašnou dlažbu, snad ani neviděl fasády – tu opravené, tu prýskavé. Stál a odečítal léta, desetiletí, neboť člověk smí, žel, mládnout jen ve své fantazii, ve vzpomínkách.

A odečetl bezmála padesát let.

Hle: zmizelo velkoměsto s drnčením tramvají, vyvanul pach spáleného benzínu, čmoud nafty, po kočičích hlavách dláždění tančí štíhlé nohy grošáků, drkotá a praští kočár. A náhle tu před očima, jako zázrakem, vyrostla vysokánská a širokánská pivovarská brána s odsadníky u paty a s počestnou firmou Staropražské pivovary na čele. Pivovary a patrně i jejich zákazníci jsou pod ochranou samé Matky Boží, neboť její obraz je přimalován k firemnímu sdělení na jedné straně, zatímco na druhé je umně vyvedena štíhlá, pozlacená štika na mramorovém podkladě. Tento počestný pivovarský dům sluje totiž „U Zlaté štiky“ a vyniká nejen mokem lahodným a řízným, hrdlumilým, ale také personálem a štamgasty pestrých tváří i osudů.

Nade všemi kraluje otylý šenkýř Povondra v kdysi bílé zástěře, která se ovšem svými barvami značně přiblížila jeho sametové čepičce, kdysi zelené. Neméně čistotná a stejně tučná je i paní šenkýřka, ale – požehnej pánbu – ruku má znamenitou, mistrovskou. Radost pohledět, jak popadne džbáneček z hnědé kameniny, s rozmyslem po proudu pivečka k pípě s ním pospíchá, třikrát obkrouží, až bělounká čepice pěny nad okraj stoupne a vprostřed poslední kapky zanechají důleček, do něhož s takovou rozkoší ponořuje frňáčky chátra mokřanů, pivomilů a mazavků, prostě zdejší ctění štamgasti. Jen jeden z nich, odrbaný Štembera, který kvílí na stejně odrbanou harmoniku melodie smutné i do skoku, se nosem neúčastní slastí pijáckých, neboť mu jej užral rak či jakás jiná ošklivá nemoc.

A čím vícekrát putují džbánečky ke stolům, tím rychleji mizí tesknota z melodií harmoniky, tím více šenkem řinčí písně, o kterých se vskutku nedá říct, že by byly bohumilé.

Točte se pardálové

točte se pěkně dokola…

Zpívá řezník Pivoňka, hauzírník Simche Adler, převozník Liška, koktavý Šlome Rosenduft, umývač mrtvol, zpívá Emča zvaná Revoluce, dáma svobodného povolání, která tu tráví podvečer do té doby, než se začnou trousit zákazníci kolem jejího abštajku v Týnské uličce.

A drožkář Vimr křikne: „Sólo pro Ádu a pro Tonku!“

Do oblaka kouře z viržinek a „cikár“ vpluje malý hrbatý muž a chytne do náručí mohutnou ženštinu se slaměnými vlasy, v brčálově zelené blůze s ohromným výstřihem, tak ohromným, že blůza je skoro zbytečná. A zatočí se na podlaze z hrubých prken, vysypané bílým pískem…

Podivný pár, kuriózní: mohutná matróna, skoro o dvě hlavy větší než její partner, její tvář, její šat nepřipouštějí pochyb o jejím povolání. „Po nás ať přijde potopa!“ ječí Tonka zvaná Šibenice, zatímco Áda, pražský kat Adolf Fischer, sotva stačí obskakovat její mohutné proporce…

„Po nás ať přijde potopa…!“

Píše se rok patnáctý, patnáctý rok tohoto století a druhý rok války, jíž hoří celá Evropa. Druhý rok války, o níž ještě nikdo neví, jak dlouho potrvá, o níž ještě nikdo nemůže vědět, že se jí v historii bude jednou říkat „první světová válka“.

Nedaleko odtud, pár minut, je ulička zvaná Kozí. A v této uličce je dům s číslem 1. Když se vystoupilo… ach, když se vystoupilo do čtvrtého patra prvého domu Kozí uličky, býval tu malý byt, milý a staromódní.

***

Rok patnáctý, patnáctý rok století a druhý rok války. V kuchyňce sedí voják. Vyhrnuté nohavice, nohy ve velkém porcelánovém umyvadle s teplou vodou, rukávy košile vykasané, šedá polní blůza rakouského infanteristy pohozená přes židli, polní čapka s jablíčkem a iniciálami FJI na posteli. Docela nevojácký voják. Kdyby nebylo blůzy, kaprálských hvězdiček, kdyby nebylo iniciálek Franz Josef Imperátor – byl by to jen táta přišedší z práce.

Takhle je to kaprál stodruhého pluku, který přijel na dovolenku z italské fronty. Na první dovolenku.

Ve starodávné skříňce leží ohmataný spisek modlitební knížky izraelitů Kos Ješuot, zcela úplné modlitby pro celý rok, přeložený a vysvětlujícími připomínkami doplněný…

Ve starodávné skříňce leží modlitební kniha, ke které se bude den co den vracet drobná plavovlasá žena, aby první dovolenka nebyla poslední, až císařův kaprál odjede na Itálii.

Ve starodávné skříňce stojí také nejvzácnější světský předmět této domácnosti: skleněný, krásně malovaný džbán. Drůš Mauruse Blocha – dar strýce Mauruse Blocha ke svatbě.

Kaprál stodruhého pluku otírá nohy, ztvrdlé a omlácené pochody, béře si pantofle a usedá k starodávnému, vykládanému stolku, na němž je mísa šouletu, opékané kousky husy s mastnou rýžovou a hrachovou kaší. Kde mohla sehnat v té době takovou znamenitost, dobrotu a lahodu ta malá plavovlasá žena, to už je tajemství zasuté pěti desítkami let.

Na krajíčku postele sedí desetiletý chlapec a sleduje kaprála stodruhého pluku, kterého udělali teď z jeho táty, jak nabírá první lžíci, přivírá oči… a je docela rád, když uslyší maminčin hlas: „Franci, vezmi džbán od strýce Blocha a doskoč tatímu pro pivo.“

„Ke Zlaté štice, Franci,“ dodá otec, „tam mají nejlepší…“

František vezme zlatku, uchopí opatrně džbán a upaluje po Staroměstském náměstí, Dlouhou ulicí, vezme za kliku hospody „U Zlaté štiky“ – a málem couvne před kouřem a pachem krčmy.

U samého výčepu na stole sedí mladá, hezká ženská pravidelné tváře, na kterou chlapi volají Emčo! – a zpívá na jakousi sentimentální melodii vlastní rýmovačku o své kamarádce Mimi Podskalské, kterak včera zašla na rychlé úbytě v klášterní nemocnici Šedivých sester, marně čekajíc na svého ochránce i vydřiducha Erna Löwenbeina. Marně čekajíc, že jí přijde ulehčit poslední chvilku, když do něj vrážela tolik prachů, když ho koneckonců milovala…

Poslouchá celý šenk, poslouchá i mohutná šenkýřka Povondrová, a teprve když Emča zvaná Revoluce skončí a chlapi řvou o něco veselýho, neboť v životě je beztak smutnýho dost, vytrhne se ze zamyšlení a povšimne si Františka: „No copak chtěl, chlapec?“

František opatrně podá džbán od strýce Blocha: „Dva litry piva, prosím.“

Šenkýřka Povondrová popadne džbán obrovskou rukou, František ve strachu přivře oči, protože slyší třesk skla, šenkýřka se podívá na dar strýce Blocha a zahlaholí: „Jo ták! To seš ty, Franci! A copak máte doma za hosty?“ vyzvídá.

„Táta přijel z italský fronty…“

„Tak ať mu vod nás chutná!“ usměje se šenkýřka a otevře pípu přímo do džbánu a zlatá chmelovina, poslušna velitelské ruky, jej naplní na jedno našlápnutí, jak říkají milci piva. František napřáhne ruku se zlatkou.

„To nech, pro vojáka z fronty zadarmo!“ řekne šenkýřka, která je jinak na krejcar jako kat. František poděkuje, vyběhne – a zapomene na zrádné šero chodby, na dva schody do dvora. Teď tu sedí na posledním a pláče, protože tolik uctívaný dar strýce Blocha je roztřískán na kusy.

Slzami a šerem zahlédne lakýrky a mužské kalhoty.

„Copak se ti stalo, chlapče?“

František vypoví mezi vzlyky celou velikou tragédii. Neznámý muž je asi třicetiletý, má plaché dobrácké oči, je štíhlý, má jemnou ruku. František si rozmazává slzy po tváři, protože najisto ví, že teď už nemůže domů, a tak by rád, když je tam táta…

„Počkej tu chvilku!“ řekne neznámý, zajde do dvora a zabuší na komůrku paní hausmajstrové. „Nesmetla byste nám tu střepy a nepůjčila džbánek, paní Králová?“ požádá ji.

Domovnice vynese ze svého doupěte koště a džbán. A za chvíli se František vrací v doprovodu neznámého do Kozí uličky se džbánem plným – a zlatkou opět neutracenou.

Pak zaklepe neznámý na dveře. „Jsem doktor Franz Kafka,“ představuje se a omlouvá, že ruší právě dnes… „Když jsem se vracel domů, bydlím totiž ‚U Zlaté štiky‘, tak jsem zahlédl vašeho chlapce… stala se mu nepříjemná nehoda, bál se domů, nezlobte se naň, prosím…“

A tak se seznámil desetiletý sekundán gymnázia pánů z Kinských na Staroměstském náměstí s úředníkem právního oddělení Dělnické úrazové pojišťovny, s mladým juris doktorem Kafkou. A toto seznámení nemělo být setkáním posledním.

Pan doktor pozval Františka v neděli odpoledne do svého pokojíku. A František přišel ve svém modrém námořnickém obleku od firmy Ferdinand Hirsch v Železné uličce a zazvonil u bílých dveří s kovovým štítkem Heřman Kafka, obchodník galanterií v paláci pánů Kinských na Staroměstském náměstí…

A pan doktor ho zavedl do pokojíku se stolem, dvěma rokokovými židlemi, skromnou hnědou postelí a knihami, stovkami knih, které tu byly všude, kde jen bylo trochu místo.

A pak si vyprávěli o gymnáziu pánů z Kinských, kde pan doktor také studoval, o profesorech, které znali. Tam František poprvé uslyšel mnoho jmen pražského kulturního života, jmen lidí, s nimiž se později seznámil osobně – nebo alespoň v jejich dílech. A tam se také poprvé dozvěděl, že pan doktor píše básně.

Když dovolenka Františkova otce skončila a desátník stodruhého pluku odjel na italskou frontu pro císařský a královský dar nejméně chtěný, pro smrt za Franze Josefa Imperátora, bylo Františkovi ještě víc smutno a teskno. Vyhledával tím častěji svého o víc než dvacet let staršího přítele, plachého a zádumčivého Franze Kafku.

Mnohým slovům, mnohým myšlenkám tehdy ještě neporozuměl. K mnohým se vracel po dlouhých letech, kdy už nebylo skromného pokojíku v pivovarském domě „U Zlaté štiky“, kdy už nebylo ani slavného šenku.

***

Byl vlahý letní podvečer. Šel jsem po Staroměstském náměstí, Dlouhou ulicí. Snad jsem šel jen na procházku… ne, šel jsem hledat. Hledat jediný střípek džbánu Mauruse Blocha. Paní hausmajstrová Králová – a taky bezmála padesát let – smetly střepy dokonale.

A přece jsem našel jeden, jediný: střípek vzpomínky. A ten jsem vám přinesl, abyste si jej prohlédli.

Neboť malovaný džbánek, drůš, dar strýce Mauruse Blocha mé mamince ke svatbě, byl velmi, velmi krásný…

Hoši ze „Svrabové čtvrti“

Byl podzim, bylo po dešti, tak asi k šesté hodině. Ještě slabě mrholilo, dole v uličce byly kočičí hlavy mokré, lesklé, i ta zeď zahrady pod okny, kde byla namalována velkými písmeny reklama známého židovského hotelu Flusser, byla mokrá, lesklá. Polda seděl u okna a díval se dolů. Naproti, na rohu Kostečné uličky směrem k Maiselově, svítila již bílá koule s červeným nápisem „Hotel“ a vedle lampy četl Polda, který si toho dosud nikdy nevšímal, na tmavozelené dřevěné tabulce nápis hebrejskými písmeny „Kóšer“. A pod tím opět „Hotel Flusser, majitel – Inhaber: Tritsch“. Polda se díval dále, až přes tu zeď velké zahrady, která patřila k hotelu, kde se v létě pěkně sedělo u kafíčka s rohlíčky ve stínu vysokých stromů; on však, Polda, a jeho mamka tam nikdy nevysedávali, to bylo jen pro „lepší lidi“…

Stromy byly teď již holé, smutné, kapaly z nich pravidelně lesklé kapky k černé zemi. Bylo ticho u nich v bytě, ba i v celém velkém domě „U Tří zlatých kaprů“, v Kozí uličce č. 3, ve kterém bydleli. Vedle Poldíka seděla máma a šila nikoli na stroji, ale ručně. Šila pro firmu „Kamilla Fröhlichová, jemňoučké dámské prádlo a kompletní výbavy pro P. T. panny nevěsty“ v Kozí uličce č. 3. Šila a vzdychala. Poldík na to byl zvyklý. Věděl, že matka musí vydělávat na celou rodinu. Vždyť táta, který ještě donedávna pracoval jako kulisák v Královském zemském divadle na Ovocném trhu, byl teď bez práce. Zvykl si chodit s divadelníky a statisty do kavárny „London“, do „Londonky“, která byla na Ovocném trhu v průchodu do Celetné uličky, a tam se naučil pít. Lépe řečeno, naučili ho tomu jeho kumpáni. Nebyl věčně doma, potuloval se někde po dalších putykách Starého Města, buď že seděl „U Gutha“ na Kozím plácku, nebo „U Simche Adlera“ vedle kláštera blahoslavené kněžny Agnes, možná i „U Utopence“ v Bellelesově uličce, kdož ví? A když toho pití nechtěl nechat, jeho šéf, ředitel divadla Angelo Neumann, ho propustil. Na hodinu. A dokonce mu odebral pracovní uniformu včetně kulaté černé čapky s černým lesklým kšiltem a stříbrným dvouhlavým orlíčkem.

Často stál Poldík před divadlem a obdivoval jeho krásný štít se zlatým nápisem „Patriae et musis. Franciscus Antonius S. R. I. Comes de Nostitz Reinek fundavit ad MDCCLXXI“ a litoval, že táta odešel z téhle překrásné budovy, kde přece slavný Mozart dirigoval poprvé při velké premiéře svou operu Don Giovanni! A Poldík, ten by se jednou rád sám stal operním pěvcem!

Ale teď seděl vedle mámy a díval se dolů do liduprázdné uličky. Přemýšlel. Jak jen té ubohé mámě pomoci? Sedával vedle ní rád, vedle té dobré a laskavé ženy, cítil její široké teplo, její dech, obdivoval její krásné blond kučeravé vlasy, které tak pěkně voněly, její světlemodré oči. Chuděra – jak se pořád dřela, jak se starala, jak stále jen píchala jehlou do hedvábí, saténu a mongólu, jak se musela hrbit nad svou prací, protože byla velmi krátkozraká… Šila a šila, a když už pak navečer téměř neviděla, práce jí spadla do klína. Byla již úplná tma a Poldík sotva rozeznával její obličej. Ale dobře věděl, že se usmívá. Tiše vzdychla… a usnula vsedě.

***

Přesto, že táta maminku tak trápil, Poldík ho měl ještě pořád rád. Tolikrát si předsevzal, že mu všechno poví, zeptá se ho, proč se nechá mámou živit, proč tak moc pije. A odkud vůbec bere peníze na víno a na kořalku. Ale nikdy mu to neřekl. Bál se. Když už konečně před ním stál a cítil pach rumu a slivovice, nemohl ze sebe vypravit jediné slůvko. A pokaždé mu vlastně odpustil, i když na něj často křičel, když přišel ze špeluněk. A jak křičel na maminku. Jednou jí i v opilosti kopal, a to by býval Poldík nejraději chytil sekyru, kterou měli v kuchyni pod kredencí, a byl by mu rozpoltil hlavu! Ale pak si včas vzpomněl, že to je přece jen jeho táta, vzpomněl si, jak jim jejich rebe Leipen v talme vždy vštěpoval: „Cti otce svého a matku svou, bys dlouho byl živ na zemi…“ Naposledy včera, když Poldík myl v kuchyňce podlahu – matka byla v Kozí uličce odvádět práci a Poldík ji chtěl mile překvapit – vrátil se táta tak opilý a hned Poldíka udeřil pěstí do hlavy svou na pohled jemnou, ale přece tak pádnou a tvrdou rukou… I v tom svém opilství byl táta vlastně krásný – vysoký, štíhlý brunet s lesklými černými kučerami a s tmavohnědýma očima, s tím černým knírkem pod krásným nosem…

Někdo zaklepal na dveře. Poldík vyskočil a otevřel. Venku, na tmavém schodišti stál Arnošt.

„Těpéro, Poldo, tak půjdem?“

Poldík položil pravý ukazováček na ústa a zašeptal: „Tiše, Arnošte, máma usnula! Je tak unavená… Hned půjdem, Arnošte, půjdem, potřebuju pro mámu peníze…“

Vzal čepici ze skříně, nasadil si ji a pak tiše za sebou zavřel dveře. Prošli uličkami, pak přešli majestátní Staroměstské náměstí a dali se Železnou ulicí.

„Poldíku, dnes se musíme snažit oba!“ nabádá Arnošt a dodává: „U nás je to teď ještě horší! Od minulého roku, co táta umřel na souchotě v židovském špitále vedle starého hřbitova, nemůže nás máma uživit. A nás je šest, Poldíku, šest! Máma pere pro lidi, chodí při tom ještě po hauzíru a nadto ještě myje na žižkovském hřbitově nebožky! A tak musím zatlačit i já, vždyť jsem nejstarší! Pomáhám v tržnici v Rytířské, ráno ve tři, když je ještě tma. To se ví, je to dřina a do školy chodím utahaný jako pes a spím tam; však mi Neťuka už nařezal rákoskou několikrát, že prý se ve škole nechrní… ale co mám dělat? A to jsem ještě moc rád, že mě oficiál Cmíral, ten bachratý, vousatý vrchní správce tržnice a kontrolor, že mě nechává makat: jsem v oddělení ryb, vozím kádě a sudy, natáčím čerstvou vodu, roznáším milostpaničkám zboží do bytu, celé ryby i rozkouskované, dostanu od cesty, v tržnici si vydělám taky nějaký ten šesták a odpadky z ryb nosím domů. To se pěkně uvaří a hned je rybí polévka, Poldíku, jedna báseň!“

Arnošt je takový silný, vyspělý chlapec, který nevypadá na  svých třináct let, každý mu hádá tak patnáct šestnáct.

„A Poldíku, zas mám něco nového: Každou sobotu odpůldne můžeš se mnou do kavárny „Piccadilly“ ve Vězeňské ulici. Kavárník Herrmann nařídil, aby mi v kuchyni schovávali kávový lógr za celý týden. A věř mi, je to príma, když se převaří. Ohromné kafíčko, bašta!“

Oba chlapci dospěli na ulici Na Příkopě. A tady počala jejich práce: sbírali oharky a nedopalky doutníků a cigaret. Mají takový pytlík, ušitý mámou ze staré hadroviny, a do něho házejí oharky. Je to celkem ošklivá práce, ale vynáší! Prsty se záhy zabarví dožluta – hrozně to páchne! Oba chlapci už dobře rozeznávají, od kterého druhu doutníku nebo cigarety oharek pochází.

„Poldíku, podívej se!“ zvolá Arnošt, „tady to zahodil nějaký nóbl pán! Je to Havana grande! A tady, Polderle, na… Havana flor fina a zde Brevas, Regalia Media!“ Nedopalků bylo tady Na Příkopě nejvíce od doutníků, vždyť dnes se nejvíce kouří cigára: trabučka, kuba, regálie, cigarillos, havana, portoriko; také od veržinek je na ulici hodně nedopalků, od těch světlých, vídeňských. A nejvíc oharků nacházejí chlapci před německým „Casinem“, před vchodem do hotelu „Modrá hvězda“ a támhle, na začátku Hybernské, před vchodem do „Saského dvora“, pak taky na staropražské straně ulice před kavárnami „Edison“, „Vídeň“, „Central“, „Continental“ a „Corso“…

Prošli oba chodníky ulice Na Příkopě a nejvíc toho našli před Vídní neboli kafírnou „Wien“, taky před starou „Kaiserkou“ proti Můstku a před „Café Guttmann“. I když už ráno zde dozajista „pracovali“ jiní, starší „myslivci“… Nikdo si jich nevšímal; lidé se procházeli slavnostně oblečení kolem nich po „korzu“, promenovalo se na obou stranách ulice – studenti, oficíři, žabky z obchodní školy „Bergmann“… Po jízdní dráze projíždějí oběma směry vyleštěné kočáry, kaleše pražské šlechty z Malé Strany, fiakry velkoobchodníků, gummirádlery s herci pražských divadel. Jedou na korzo do Stromovky. Táhnou je štíhlí ohniví koníci, na kozlíku trůní vyfintění kočí, štolbové, lokajové v cylindru na hlavě, kola vyleštěných černých vozů mají bílé gumové obruče – ani neslyšíš, když takový gummirádler jede kolem tebe… a v něm panstvo, boháči, velkostatkáři, šlechta, podvodníci, hochštapleři…

„Poldíku, jen se podívej, jak se v těch vozech vyvalují… mít tak jejich prachy, i jen půlku, aspoň jen trošku, to by nebyl musel umřít můj táta na souchotiny.“

„Už toho pro dnešek necháme,“ vyzývá konečně Arnošt kamaráda. „Je večer, a i když plynové lampy pěkně svítí, špatně se to pracuje. Pojď, zavedu tě někam, to budeš čubrnět!“ A Arnošt vede. Projdou Malým bazarem, zastaví se jen tak na skok před obchodem se známkami baňatého Sternschusse-Stacha, kde se dají koupit známky „za krejcar do čepice“. Chlapci se dívají, jaké „speciality“ má dnes tlustý Sternschuss-Stach v maličkých výlohách proti optikovi Deutschovi vystaveny… Není tam dnes Modrý Mauritius? Ne, není, dnes nic zvláštního…

A už zase klušou dále. Kolem zamaštěné malé přitloustlé Hermínky Klingerové, co prodává v krámku s věčně kvílejícím plynovým kahánkem nad hlavou kóšr salám od Kominíků a horké „krakauer“ s křenem, kolem kloboučnictví kulhavé Jajtelesové, kolem stále páchnoucího pisoáru, kam chodily i babky ovocnářky z Ovocného trhu, a pak kolem malé hospůdky na konci úzkého průchodu „Malý bazar“ se skleněnou vyspravovanou střechou, kde vládne hospodský Vokurka s notně červeným nosem a malou černou čepičkou na hlavě a kde sedí v průjezdu u prastarých stolů u svého piva další štamgasti.

Chlapci klušou přes Ovocný trh. Ještě se tu prodává, acetylenové lampy na stáncích syčí a rozhazují příjemně žluté světlo, babky prodavačky sedí zahaleny do plédů a přikrývek za bednami, koši a stoly plnými pomerančů, citrónů, banánů, ananasů, ořechů, datlí, kokosů, jablek, hrušek a pletenců fíků a volají do obecenstva: „Pojďte, milostpaní, pojďte, čerstvé, pěkné, vonné, to nejlepší mám já, pojďte!“ Ale také „ambulantní“ prodavačky postávají podél domů, drží v hrsti ovoce, na zemi mají tašky se zásobami, a volají: „Tři za pět, tři za pět, pojďte, tři za pět!“ To je ta garnitura těch, co nemají živnostenský list a prodávají na černo, většinou jezdí až ze Žižkova, bydlí hlavně v Lupáčovce a na Krejcárku.

U babky Rifky Rosenduftové dostává Arnošt občas nějaké to starší, poněkud nahnilé ovoce. Babka je prý milionářka, jako ostatně všichni prodejci zde na Ovocňáku… Také dnes je štědrá, dala chlapcům osm jablek, velkých krásných jonatánů, jsou sice na jedné straně naražené, ale stejně ještě nádherné, šťavnaté, červené, sladké! To se prostě doma vyřízne ta poškozená část a člověk má překrásné ovoce zdarma! A kamarád se dělí s kamarádem, Arnošt se zakusuje hned do jablka a pobízí Poldíka. Ten však zasouvá jablka do kapes a říká: „To ne, Arno, ale máma… ta mi nedávno řekla, že by se tak ráda jednou zakousla do dobrého jablka… a tak to schovám pro ni! Dám jí obě dvě… ať se má dobře!“

„No a co zbytek, komu dáš ty další dvě, Poldl?“

Poldík nechce s odpovědí ven. Pak ale tiše poznamenává: „Dám to tátovi, až se vrátí…“

Dospěli až před kavárnu „London“. Zpěv je slyšet až ven. Arnošt otevřel dveře. Uvnitř je veselo. V první místnosti, kde je zároveň výčep, sedí kolem stolů mnoho žen a mužů. Zpívají: „Točté se pardálové, točté se pěkně dokola, ať vám při tom zahraje, haťa-paťa-kapela…“ Zpívají k ochraptělým zvukům velkého, pestře ověnčeného a osvětleného orchestrionu. Vzadu, v druhé místnosti se tančí; muži v čepicích a v kloboucích na hlavě, nedokouřenou „zednickou“ za uchem, a mladé, v obličejích divně pestře pomalované ženštiny v pestrých vykrojených blůzkách, úzkých sukničkách a ofinkách.

„Táta!“ vykřikl Poldík, který nesměle vstoupil za Arnoštem do nočního kafáče. Nikdo chlapce dosud nezpozoroval. Arnošt věděl, proč vedl svého kamaráda právě sem, do téhle putyky. Zastavil se v druhé místnosti před kulatým stolkem, u kterého sedělo mnoho opilých mužů u sklenky rumu, absintu nebo slivovice, u piva nebo vína. S prázdnou sklenkou před sebou tam seděl, černý tvrdý klobouk – buřinku – na hlavě, Poldíkův otec. Díval se do prázdné sklenice a nemluvil; zíral na ni jako omámený, na jeho rameni ležela obnažená růžová paže mladé, velmi hezké, ale ach, tak opilé dívky s ponny-frizůrou.

„Táto! Pojď domů!“ vykřikl Poldík, přistoupil k otci, položil mu ruku na rameno. „Táto, pojď, máma čeká, je nešťastná, už jsi nebyl tak dlouho doma, pojď, tatínku…“

Táta se na kluka divně podíval, oči má zakalené, jde z něj puch… pak pomalu říká, jako by se probouzel: „Co tady chceš, jónicl, co? A chavra sis na mně přivedl, viď?“ Chce vstávat, zvedá ruku, aby kluka udeřil, ale nejde to, nohy ho neposlouchají a padne těžce zpět do židle…

Avšak Arnošt se postavil před kamaráda a říká klidně: „Měl byste se stydět, pane Schleissner! Tady Poldík je dobrej kluk, dobře se učí a je slušný… A vy tady vysedáváte a doma je rodina bez vás…“

Poldík začal plakat, orchestrion přestal hrát, zhasla všechna jeho pestrá světla, na jeho přední straně za sklem přestala téci voda „potůčku“, nahá žena a mysliveček s puškou v ruce jakož i jeleni a srny zmizeli z jeho ozářené plochy. Hostinský ve velké bílé zástěře a číšnice přicházejí, lidé vstávají, nikdo už netančí a tu Poldíkův otec znovu zvedá pěst a chce Arnošta udeřit. Křičí při tom: „Ven, ven hajzlové, ven, vy smradi, až sem za mnou budete lézt, ven, parchkepille, ven! Co tady, co tady… hybaj cumplochu… a máma… máma a kluk… ať mi dají pokoj! Mám žízeň, chci pít, pít…“

„Odprejskni, emajle!“ volá plešatý hostinský na Arnošta. „A koukněte oba zmizet, ať jste venku! Rychle, rychle, nebo vás strčím do frcu! Ještě mi sem nahecujete na krk chlupáče… to by tak bylo! Ven! Ven!“ Hostinský strká do obou chlapců. „Ven, bosí, ven!“ Chce je vyhodit, avšak Arnošt se staví na odpor.

„Ano, policajty jim sem pošlu, aby pana Schleissnera poslali domů! Zavřít by se to tady mělo, to by pak bylo míň neštěstí a bídy u nás na Josefově…“

„Nemel pantem, srabe! A ven žíďata, ven, tady není žádnej dětskej candrbál!“

Nastává rozruch, někteří se ujímají chlapců a dávají jim za pravdu, druzí zase volají: „Ven s ‚arábky‘! Jsou to myši fórový. Ven, domů na Rafandu, na Židovský pece, do Indočíny a na Fišpanku! Co tady mají co dělat bosí? Hrajte, zpívejte, dranděte!“

A orchestrion už zase kvílí a ženštiny z „Napoleona“, „Hamleta“, z „Goga“, od „Šuhů“ a z Boršova zpívají:

„Séděla jsem na pavláči,

příšlo na mě strašidló,

měló bóty a kalhóty,

furt se na mě tlačilo!

A šup sem, šup tam,

nám už je to všecko jedno,

šup sem, šup tam,

nám už je to fuk!“

Chlapce vyhodili. Arnošt bere kamaráda za ruku: „Nic si z toho nedělej, Polderle. Bude líp. Táta se ti vrátí, to mi věř! Brzy! Postarám se o to! Zajdu k panu komisaři Zdeňkovi Borkovcovi a poprosím ho. Znám ho od strýčka Perelese, co je konceptní úředník na magistrátě. Borkovec sem pošle poldy a dá jim to zavřít.“

Dali se na pochod. Průchodem do Celetné a druhým průchodem do Štupartské, až dospěli na Masný trh.

„Počkej tady!“ Arnošt zašel do hospody „U Kleeblattů“, kde se scházeli trhovci a trhovkyně, pouliční holky z okolí svatého Jakuba a Týnské uličky, ambulantní živnostnice horizontální živnosti a veřejní posluhové. Zde měl známou ficku, „bachratou Amálku“, jak se jí říkalo. Sbírala pro Arnoštka další „vajgly“. Dnes mu jich dala celý velký papírový pytlík.

„Pojď,“ řekl pak Arnošt kamarádovi, který stále ještě myslel na tátu. Až přijde k ránu domů – přijde-li vůbec – pak vytáhne jeho i mámu z postele a začne křičet po bytě a po domě a bude poroučet: „Chci kafé! Pravé zrnkové a žádnou culifindu! Žádný jažoch! Černou se šutrem!“ Jenomže doma není ani káva, ani rum, a tak bude vzteky třískat kolem sebe… Však už mají výpověď z bytu kvůli neplacení činže, ale hlavně kvůli těmto nočním výtržnostem… Mluvilo se o tom, že tu jejich komůrku a kuchyňku dostane stará paní Schnittlauchová, co má pronajmutý ten veřejný záchodek na rohu Kaprové a Platnýřské. Je prý bohatá a velice klidná partaj, nu je sama. Paní domácí Veilchenblumová jí ten jejich byteček určitě pronajme. Ale kam půjdou oni? Do vody, do Vltavy, pod Františkem je místo, kde kočí koupají své koně, na náplavce. Když to musí být, vezmou se s mamkou za ruku a skočí tam, jo! Tak to říkala máma…

Byla již tma, když oba chlapci dorazili na dvůr nárožního domu v Cikánské uličce, kde Arnošt bydlel. Pod dřevěnými schody poblíže malé petrolejky, která svítila na schodech, se dali do práce. Oharky, nedopalky a vajglata se vyloupla ze smrdutých papírových obalů, černý a hnědý tabák se rozdrolil a cupoval do haldiček. Pak se to pěkně promísilo. Měli toho dnes hodně! Arnošt skočil nahoru na pavlač, přinesl dolů dvě bedýnky, a do každé dal polovici tabáku. Pak vzal jednu bedýnku, dal ji kamarádovi, druhou vzal sám a řekl: „Jdeme!“

A opět šli podvečerní Prahou. V hospodě „U Zelené žáby“ jim hostinský Sláma prodal každému po krejcárku suchého vuřta a kus chleba. Pod podloubím se dali do jídla. Pak jdou chlapci Karlovkou. Z přízemního okna salonu „Gogo“ v Liliovce na ně mává zmalovaná starší děvka v námořnickém plastrónku. K pufu právě pochoduje asi tak osm důstojníků. Zpívají ve sboru pražskou písničku, „castaldo“ Herr Kohn, Frau Kohn, Frau Klepetář… Jsou zavěšeni jeden do druhého, chlapci jim jdou z cesty.

Dostali se na Betlémské náměstí a pak do ulice Karolíny Světlé. Černé vyhublé postavy se táhly k nočnímu azylu. K Armádě spásy. Šlofové byli na cestě „domů“. Táhli se sem ze všech koutů matičky Prahy na noc. Velká žlutá vrata byla otevřená, stál tam muž v modrém stejnokroji a s modrou talířovitou čapkou se stříbrným SA nad štítem – Salvation Army – a vpouštěl. Za okénkem vydává vstupenky stará slečna se skřipcem na nose a s biedermaierovským kokrhelem na drdůlku. Klobouček je obvázán modrou stuhou, která se pak zavazuje kolem krku. Oděna je tato stará panna taktéž do vojenské bundy s fialovými výložkami a se stříbrnými písmeny SA na límci. Dvacetník stál poukaz na nocleh na pryčně s pokrývkou, na ručník – který se musil ráno odevzdat – a na talíř polévky.

Zastavili se u vrat, bedničky v ruce: „Tabák! Tabák! Tabáček! Pěkný, dobrý, čistý… kupte tabák, kupte tabáček! Tabák!“

„Dej mi za šesták, vobřezanej!“ Poldík přenechal obchod kamarádovi. Kupoval starý muž. Nacpal si tabáček do koženého pouzdra, zaplatil měďák a kymácel se do vrat „Armády špásů“, jak se po Praze říkávalo. A zase se jeden zastavil. A další. Kupovali zde lacino. Vždyť tabáčku si mohli vzít, kolik chtěli.

„Smrdí ti to dnes, Arnošte, smrdí!“ zvolal malý hrbatý v pruhované čepici, který šilhal a nic nedal, když si nacpal kapsu zvarhanělého sáčka.

„No to víte, pane Wedeles, jak to erár dodá!“ usmívá se podnikavý Arnošt.

Arnošta zde již znají jménem, říkají mu Arno, Erno či Ernsterl, taky Arnoštíčku. Přišla ženská, starší, mohla kdysi být hezká. Nastavila prázdnou dýmku, dala krejcar; pak si nacpala. Arnošt vytáhl rychle sirky a zapálil jí. Byl skvělý obchodník. Žena – byla bezzubá – poděkovala a odkolíbala se do vrat.

„Stará zákaznice!“ povídá Arnošt, „bývalá hraběnka Olga Helga von Schwertfeger… Alkohol…“ Někteří nastavili lulku, zaplatili krejcar, dva, pak lulku tajně vyklepali do kapsy a nastavili nanovo. A Poldík i Arnošt obsluhovali zákazníky. Když tlouklo u svatého Jiljí osm, měli vyprodáno. A měďáčky jim cinkaly v kapsách.

Běželi na rynk. Čajová ambulance firmy Jajteles & Klein z „Šifmýlky“ zde již stála poblíže Mariánského sloupu, šilhavá babka ji přitáhla spolu s velkým bernardýnem a už se prodávalo, vařilo, čajovalo. Bernardýn spal teď na rozprostřené pytlovině pod ambulantní boudou, v kotlích se vařila voda, bylo zde cítit rum a housky. Bábě se zde říkalo „Bába aušus“, prodávala za tři krejcary čaj s rumem, za čtyři silnější, a k tomu housky, mumsemle, vuřty a také cigarety „športky“ a doutníky „krátké“, a sirky a syrečky, zavináče, cibulky v octě…

Arnošt měl dnes vydělánu celkem zlatku a pětadvacet krejcarů, Poldík zlatku a osm krejcarů. A tak se s ním Arnošt rozdělil. Poldík nejdříve nechtěl, ale Arnošt jinak nedal: „Jen si vezmi, jsme kamarádi, ne?“ A tak se rozdělili. A hned nakoupili u babky u Mariánského sloupu housky a sýry. Na rohu Úzké se pak rozešli.

„A zítra zas!“ zvolal Arnošt. A byl pryč.

Poldík šel domů. Nahoře v kuchyňce bylo ještě světlo. To viděl zdola. Vyšel po vrzajících schodech nahoru a otevřel. „Poldíčku! Kdes byl tak dlouho?“

„Pracoval jsem, maminko, a koupil jsem ti… večeři, jen se podívej!“

„A co jsi pracoval, proboha, kde a jak?“

A chlapec mámě všechno vyprávěl. Najedli se. Čekali ještě chvíli na tátu. Ten ale nešel. A tak šli spát. Radostně dnes chlapec usínal! Zbylo mu ještě čtyřicet krejcarů! Když si denně ušetří čtyřicet krejcarů, bude mít za měsíc… tolik a tolik… za rok, za dva, za tři… a pak koupí mámě domeček nahoře na Bílé hoře, malý domeček s červenou stříškou, se zahrádkou a s bílým kocourkem.

***

Arnošt se stal v těchto dnech hlavou celé party, která se vytvořila na plácku u mostu Svatopluka Čecha. K partě patřilo celkem dvanáct chlapců, ponejvíce těch, co chodili do prvního až třetího ročníku měšťanské školy na Jánském náměstí, na „plácku“. Do party patřil samozřejmě také Poldík Schleissnerů. Všichni bydleli dole „v Židech“, ve čtvrti, které se říkalo „Svrabová“. Vždyť svrab mezi prsty dětí v uličkách a na pláckách a v asanačních prolukách, kde si hrály v suché, zažloutlé trávě, ten tam nebyl vzácností, ba řekl bych, že byl samozřejmostí. A nebyla to ani tak hrozná věc: v židovském špitále anebo u malého tlustého doktora Siegfrieda Ausche anebo u dobrotivého lékaře chudých, doktora Maxe Poppera, na to dávali takovou černou mast a za týden bylo po svrabu. Jenže se to hrozně šířilo, hlavně chlapci, kteří v této době začali hrát tu novou hru, čutanou čili fotbal, s „hadrákem“ od Koubíčka na Jánském plácku nebo s mičudou z černé sestřiny punčochy, ti to dostávali jako první.

Arnošt svolával vždy na odpoledne „schůzi“ na plácek, na „Žiďák“. Sedělo se tam dole uprostřed na velkých kamenech a naslouchalo vývodům Arnoštovým: „Jsme všichni z chudých rodin, takže musíme držet spolu, pomáhat jeden druhému. A pomáhat našim rodičům a pomáhat vůbec, starým, chudým, nemocným. Založíme si klub, fotbalový klub, a vůbec takový klub kamarádů. Budeme se jmenovat ‚Everton, kluci ze Svrabové čtvrti!‘ Kdo je pro?“

Všichni byli pro, jen Poldík, tomu se nechtělo zvednout ruku. „Poldo, co ty? Jsi proti?“ táže se ho Eda Busch, nejlepší fotbalista na plácku.

„Nejsem proti,“ namítá Poldík, „ale když budeme pořád jen hrát čutanou, tak nám nezbyde čas na výdělek. Musíme přece pomáhat!“

„Právě, právě!“ rozohní se Eda Busch, malý obratný chlapec s obličejíčkem plným pih. „Staneme se nejlepším chlapeckým mužstvem v Rakousku-Uhersku a budeme vydělávat… Jéje! Vypravoval mi o tom Franta Koželuh, to je fotbalista, který byl v Anglii a viděl tam všechno a zavedl tuhle hru u nás. A nahoře, tam na Letné, za „Knajpkou“, se už zakládají tyhle kluby a hřiště… ‚Šturm‘ a ‚Slávka‘ a ‚Sportbrüder‘… Uvidíte, klucí, bude to ohromné a budeme jezdit kopat i na venkov, mimo Prahu, a budeme mít peníze…“

„Ale Edo, vždyť to by pak bylo řemeslo,“ namítá Poldík.

„Řemeslo sem, řemeslo tam! Když budeš dobrým kopálistou, dostaneš, až vyjdeš ze školy, také dobré místo, třebas v bance na Příkopě nebo u firmy „Wolf & Schleim“, a co já vím…“

A tak se tedy stalo, že parta si založila fotbalový klub a že chodili pomáhat rodičům s výdělkem. Chlapci dělali pochůzky, vypomáhali v tržnicích a v Masných krámech, cupovali nasbírané vajgly a prodávali tabáček před „Fišpankou“ v Podskalí, před „Armádou“ v Karolince, před „Odpočívárnou“ v Husovce, ba i před „Bílým hradem“ – před cementárnou v Podolí, kde bylo nejvíce šlofů, vždyť tam bylo taky teplo… Prodávali tabáček před kořalnami Starého Města, které mají otevřeno až do rána. Chlapci měli již svou klientelu před různými těmi hotely „Kotel“ a „Nůše“ na Uhelňáku a v Široké, kde se prodávaly porce teplého jídla „za dva na dlaň“. Prodávali v Josefovské, kde se na nárožích v ulici vařily husí drůbky, pekly vdolky, ryby, jaternice. Babky zde měly nůše, necky a dětské kočárky a na nich se vařilo, peklo a smažilo. Zákazníků bylo plno v těchto vzdušných bufetech pod širým nebem „Za dva na dlaň“. A tak si chlapci přišli na své. Dobře prodávali a dobře pak nakupovali. A obdarovávali potřebné, měli jich celý seznam. Vždyť Arnošt požadoval „Každý den jeden dobrý skutek!“ A do společné pokladny se dávalo po dvou krejcárkách týdně na míče a později i na dresy. A Poldík, ten mimo to ještě šetřil pro mámu. Na ten její domeček se zahrádkou a s bílým kocourkem…

***

V poslední době, kdy se společná pokladna hochů ze „Svrabové čtvrti“ vzmáhala – pokladníkem a účetním byl zvolen Robert Meisterles – vyjednal Arnošt u pekaře Mojžíše Kletterbauma v Bellelesově uličce roznášky čerstvých housek. Parta se rozdělila: dva chlapci dodávali housky do „hotelu Díra“ pod Karlovem, v hradbách pod dětskou nemocnicí, jiní dva zase do ostatních podzemních „hotelů“ matičky Prahy. Vždyť Praga caput regni tenkráte oplývala celou řadou takových útočišť chudáků – v pískovnách u Proseku, v Nuslích a v Michli. Housky dodávala parta také před Fišpanku a mnohdy, když se nezaměstnaní a vandráci rozutekli do všech směrů větrné růžice s pokřikem „Pozor! Majzla! Vizita! Jenerálštrajfunk! Šťára! Šňůra!“, museli členové party utíkat s nimi, vždyť by je „chlupatí“ byli naložili i s vandráky, tuláky, zloději a s holkami do „zeleného antona“ a odvezli Drašnerovi na „Čtyřku“ do Bartolomějské…

Nejlepší obchod teď měli před útulkem v Novomlýnské ulici. Denně se zde sešlo na sto mužů a třicet žen i s „arábky“, s nemluvňaty. Zde dokonce byly „bachory“, peřiny. Platil se dvacetník za nocleh, polévku, kus chleba večer a polévku s kouskem chleba ráno. Hoši dodávali housky také do „Vagónky“, do vagónové a barákové kolonie pod Malvazinkami, dále do „Indočíny“ – do vsi „barabů“, železničářů z Vysočan, na Židovské pece na Žižkově, na „Rafandu“, do barákové kolonie ve Vršovicích, do stájí v Hrdlořezích a do jeskyně pražských „troglodytů“.

Obchod se hýbal. Pokladna party ztučněla. Poldík měl ušetřeno již dvacet zlatých. Pomáhal teď také u tlusté porodní báby Jackerlové z Joachim Šameshofu – pozdější proslulé Šamesovy uličky. Jackerlová žila se starou matkou v podkroví barokního domu „U Vznešeného rabbiho“ a říkalo se jí dole „v Židech“ „mešuge trumf“, voněla po malých dětech a měla stále na spěch, stále byla na obchůzkách. A tak jí Poldík ráno, než šel do školy, nakupoval mléko, housky, maso, zeleninu a brambory.

Hoši měli mezi sebou taky „zrzavého Štajna“, Ottu Steina, dole u náplavek se mu také říkalo „Hoří Brandejs!“ Dobráka Steina vyloučil jednoho dne učitel Ervín Kohn (Kragenweite 39) z Freitischvereinu v Truhlářské ulici, kam chodili chudí hoši zdarma na obědy; platilo to kuratorium „Freitischu“, které zase žilo z dobrovolných příspěvků staropražských obchodníků. Vyloučil ho prý za to, že se ohradil proti menším porcím; Stein prý tvrdil, že zbytky obědů a večeří dává Kohn domovníkům sousedních domů, a že proto oni, kluci z „Freitischu“, přicházejí zkrátka. Co teď se Steinem? Hoši se usnesli, že Stein bude jíst každý den u jiného přítele. A tak se stalo. Zrzavý Stein nehladověl. A za měsíc chodil zase do „Freitischu“. Arnošt a Eda Buschů dohromady s Ernou Baschem a Frickem Baschem, jeho bráškou, si to prostě na Ervínu Kohnovi vynutili. Vyložili Steinovu situaci: máma mu zemřela, táta se znovu oženil, macecha ho vyhnala… a ono na tom tvrzení „zrzavého Štajna“ nějaká ta pravdička přec byla… Tak takhle se činili chlapci ze „Svrabové čtvrti“.

***

Blížil se pamětní den: čtrnáctý den v měsíci září…

Chlapci „zasedali“ na plácku, na „Žiďáku“. Chyběli jen Stein, Löwenbein a Pavel Fischl, jinak byla parta kompletní. „Hoši,“ obrací se Arno na partu, která sedí na kamenech dole uprostřed asanační proluky, na cihlách a ve špinavé, ubohé trávě. „Před týdnem nám Kisch, ten novinář, co sem za námi chodí, vypravoval zajímavý příběh o tom, jak se před dávnými léty stala zde uprostřed Prahy velká křivda, která nebyla nikdy napravena.“ A Arnošt opakuje chlapcům vše, co jim Egon Erwin Kisch, mladý štíhlý kudrnatý reportér s věčnou „egyptkou“ v ústech, povídal: „Jak všichni víme, kousek odsud na Karlově mostě stojí po pravé straně od Starého Města obrovský kříž. A nad ním tři zlatá hebrejská slova „Kadoš! Kadoš! Kadoš!“ „Svatý! Svatý! Svatý!“ Právě tam se stala ta křivda, před tímhle křížem. Stalo se to 14. září, což je zítra, a my tam půjdeme uctít památku neznámého pošlapaného, pošpiněného žida… mučedníka, který prý před křížem nesmekl. A takhle to budeme dělat každý rok.“

A skutečně, parta se vydala pěšky do Troje do zahrady slavného zahradníka Pomerantze, dobráckého starce, který dodával do Prahy květiny a ovoce. Poldík mu vyložil, k jakému účelu potřebují chlapci květiny, a tak jim toho Pomerantz dal tolik, že to téměř ani neunesli. Květiny dali doma každý zvlášť do vody, aby zůstaly čerstvé, a druhý den odpoledne, 14. září, se chlapci ze „Svrabové čtvrti“ vydali na Karlův most. Nikdo se jich ani nevšiml. Byl to ponurý, deštivý den. Déšť bičoval zábradlí mostu, chodníky, jízdní dráhu, po které jezdila malá červená električka, a dole se pěnila bíle do hněda Vltava. Jez hučel, zpíval i dnes svou krásnou melodii o Praze, o zašlém Židovském městě, o rabbi Löwovi a jeho Golemu… Tak se alespoň Poldíkovi vždy zdálo, když šel přes tento nádherný, milovaný most, most nejkrásnější na celém světě! A po obou stranách postavy svatých, jejich tmavé fábory vlají ve větru…

Parta jde po pravém chodníčku. Vpravo třetí pomník… kovový krucifix a pod ním tři kartuše, do nichž je česky, latinsky a německy vepsáno:

„Trognasobne

Swaty, Swaty, Swaty

ke cti

Krysta Križowaného

Z pokuty

proti

Swatému Krjži

Rauhagyciho se žida od

Slawného Kralowského Tribunalu

Appellationum založené Leta Panie 1696

dne 14. září…

Dreymahliges

Heylig, Heylig, Heylig…“

Nad křížem svítí tři zlatá hebrejská slova: „Kadoš, Kadoš, Kadoš…“

Chlapci položili pod balustrádu květiny, tiše stojí a myslí na  onoho potupeného, podupaného, neznámého žida. Pak odcházejí. Déšť zesílil. Chlapci jsou promáčení. A přece radostně jdou zpět do „Židů“. Vykonali dobré dílo. A tak tomu bude každým rokem.

***

Arnošt a Poldík se zas jednou vraceli z „lovu vajglů“. Měli jich tentokrát zase docela dost. Spěchali do Cikánovy uličky, aby dole pod dřevěnou pavlačí upravili tabáček, své cenné „zboží“, a dali mu pěkný vzhled. Když jdou Kaprovkou kolem hostince „U Bílého pštrosa“, slyší, jak uprostřed ulice stojící malý shrbený mužíček volá: „Jen počkejte, já vás moc dobře znám a půjdu k vám do školy si stěžovat, vy róšes, vy antisemiti!“ Hrozí asi pěti klukům, kteří kolem něj s výsměchem tančí a strkají do něj.

„Arnošte! Je to Cvikr, šames z Altnajšůlu! Znám ho dobře. Klucí z Rybníčků ho asi přepadli…“ Arnošt se dal do běhu, za ním Poldík. A už jsou u Cvikra, kterého teď velký čahoun, syn truhláře Vyletěla, srazil k zemi. „Rybníčkáři“ ho obstoupili a začali na něho plivat: „Žiďák, prťák, šamesák! Hep, hep, hep…“

Arnošt odhodil pytlíky s tabáčkem na zem, rázně rozrazil řetěz „Rybníčkářů“ a teď do nich řeže hlava nehlava. Také Poldík spěchá kamarádovi na pomoc. „Rybníčkáři“ jsou ovšem v přesile, všichni se hned válí po zemi, pytlíky se rozsypaly, všude je vidět jen ruce a nohy. Malý Cvikr vstal, na čele krvácí, ale nejdřív sebral z kočičích hlav svoji „bouřku“, narovnává její boule a utírá ji loktem svého ublýskaného kajzrroku. Těžce dýchá a stále opakuje: „Uličníci, uličníci, antisemiti…“

Najednou pihovatý Liška, náčelník „Rybníčkářů“, zvolá: „Pozor! Póla!“ V ten moment „Rybníčkáři“ vyskočili a rozutekli se na všechny strany.

Majestátně sem přichází policajt, jeho zelená kohoutí pera na melounovitém černém klobouku se třepetají, levou ruku má za opaskem, pravou má vyzdviženou a hrozí, až se mu mohutný francferdinandovský knír třepetá. Arnošt i Poldík sbírají svůj rozházený tabáček. Nejen pytlíky s tabákem jsou roztrhané, roztrhané jsou i punčochy, mají rozškrábané obličeje, utrhané tkaničky šněrovacích bot – oba chlapci těžce dýchají, Poldík má modré oteklé oko.

„Tak co se to tu zase odehrálo, co?“ táže se dobrácky mladý strážník.

„Ale vědí, pane strážník,“ šišlá malý Cvikr, který si drží koleno a sténá, „byl jsem napaden tou rybníčkářskou partou. Jsou to antisemiti, vědí? Však je znám, chodí k nám do templu rušit, vždycky o érev šabatu.“

„Říkáte klucí z Rybníčku? A co tito dva?“

„Ti mi přišli na pomoc a sami to odnesli, jen se podívají, pane inšpektor, na ten šlemázl.“ Poldík a Arnošt posbírali, co se posbírat dalo. Většina dnešního lovu byla ovšem ztracena, znehodnocena, smísila se s pověstnými koňskými kobližkami, které ležely všude v uličkách „Židů“, protože se jimi chuděra Jakub Weiss alias „Hašile, má posraný košile“, nejpopulárnější ze všech pražských figurek, bránil proti útokům staropražské mládeže.

Policajt zahrozil a pak se opět majestátně, ruku za opaskem, odkolíbal pryč.

Chlapci museli Cvikra podepřít a pomalu odvést k synagoze: musel přece velkým klíčem otevřít šůl, vždyť zanedlouho začne večerní bohoslužba, jen co první hvězdička se vyšplhá nad lomenice a střechy ghetta.

„Pane Cvikr, co to říkali, že ‚Rybníčkáři‘ ruší bohoslužby?“

„Jo, vždycky v pátek večer… jak započnu s ašre, začínají hulákat. Jsou to neznabozi, uličníci, antisemiti…“

„Tak víte co, pane Cvikr? Napozítří večer jsme tu! A běda jim, když přijdou!“

Byl pátek večer, érev šabat, začalo se s modlením už později, tak k sedmé hodině, když se setmělo a vyšla první hvězdička. Lidé spěchali radostně do všech synagog v jádru ghetta, do Vysoké, do Pinkasovy, do Španělské, do Maiselovy, do Klausovy, na Petrské náměstí, do Jeruzalémské, ale i do Smíchovské, Libeňské, Karlínské a samozřejmě i do staroslavné Staronové.

A právě u té dnes byli hoši ze „Svrabové čtvrti“ všichni, nescházel ani malý Davidek Grünbaum, nejmladší bratr ze čtyř „Grünbaumů“, nejoddanějších členů party. Byli to synkové malého krejčíka z Kozí uličky. Všech dvanáct chlapců se opatrně připlížilo k templu ze všech čtyř světových stran, svižně, jako kočky.

Nikde nikdo, žádný „Rybníčkář“. „Dóvidl!“ zní rozkaz Edy Busche, „a ty Ervíne,“ měl na mysli staršího Rohmanna, „vy dva sejdete do templu a zjistíte, jestli tam ‚Rybníčkáři‘ už nejsou.“

Oba kluci vešli do železných dvířek, pak po schodech dolů do templu. Za chvíli přišel Davidek zpět: „Ne, nejsou tam. A Ervín tam už zůstal.“

Eda Busch dává další rozkazy: „Tak ty Poldíku, Arnošte a Karle Votických, vy jděte dolů až tam, kde sedí pan rabín doktor Brody. Tam se postavte. Já a tady Vajska,“ – míněn byl Ota Weiser – „my budeme v blízkosti kantora Premittkeho. A vy ostatní se rozdělíte mezi modlící. Jakmile uvidíte, že se ‚Rybníčkáři‘ blíží, vyrazíme na ně! Rozuměli jste? A žádný strach, žádnou mojre, dáme jim to dnes tak, že se tady už nikdy neukážou…“

Chlapci vstoupili do templu. Šůl je přeplněn, svíčky plápolají, velký prapor majestátně stojí u sloupu proti těžkým železným dveřím. Chlapci jsou kolem něho a rozdělují se podle Buschova rozkazu. Jen malého Davidka posílá Busch zpět nahoru před vchod do synagogy, aby dával pozor, až „Rybníčkáři“ přijdou.

Kantor Premittke zpíval již krásným barytonem začátek vítání soboty: „Lechou dojdi likráas kaló, penej šabós, penej šabós, nekábeló!“ Když vtom vrazil dovnitř malý Davidek. „Už jsou tady!“ Busch se rozeběhl, shání chlapce a pak se všichni schovají nedaleko Wochengabbeho Becka a Unterdajona Schepkese. Cvikr to Beckovi, Schepkesovi a všem ostatním, kteří vidí v jejich počínání nějakou lumpárnu, vysvětluje.

Do šůlu vrazilo drze šest chlapců. Bez pokrývky hlavy! Postavili se za velký prapor pod almemorem a začali skandovat „svou“. Vyletěl dělá, jako by se modlil, kymácí se sem a tam, zavírá oči, brebentí, napodobuje židovskou modlitbu stálým opakováním „bílej lajbl, bílej lajbl, bílej lajbl“, jeho druh Pepík Škarvarda se „modlí“: „černej lajbl, černej lajbl“ a další chlapec zase „modrej lajbl, modrej lajbl“, každý si zkrátka vybral jinou barvu pro svojí lumpárnu. Šest chlapců a šest různých barev „lajblů“. Při tom se všichni kymácejí sem a tam a pak se hlasitě smějí a pokřikují: „Žide, hovno ti zbyde!“ A potom: „Jerichó, Babylón! Hadrýýý, kostííí, kůžééé!“

Jenomže teď na povel Edy Busche vyrazili chlapci ze „Svrabové čtvrti“ ze dvou stran ze svého úkrytu. Polovička se vrhla zleva, druhá polovička zprava na „Rybníčkáře“, tlačí je ven, po schodech nahoru, a bijí je hlava nehlava. „Rybníčkáři“ se brání, ale na tohle nebyli připraveni, raději rychle prchají odtud.

Pravdou je, že se už nikdy do synagogy nevrátili…

A šatchen-šamis Cvikr teď mohl klidně a nerušeně v šůlu vyvolávat a licitovat: „E šok für Gemíle, cvá šok für Gemíle, drei šok für Gemíle zum dritten! E šok für šíší, cvá šok für šíší! E šok für Havdóla! E šok für Maftír, cvá šok für Maftír, drá šok für Maftír, zum dritten!“

Byl to další dobrý skutek hochů ze „Svrabové čtvrti“. Vrátili Staronové synagoze a jejím zbožným skromným návštěvníkům klid. Starali se však také o to, aby se „Rybníčkáři“ nebo i jiná parta, například „Habešani“ z Petráku, nedostali do Vysoké, Klausovy, Popperovy, Maiselovy synagogy nebo do Nové v Hlavní ulici, do Cikánovy nebo Velkodvorské.

Nakonec je „parta, která nikdy nezradí“ dokonce o něco silnější – vstoupilo do ní dalších osm chlapců. Společně chránili slabé, byli-li napadeni uličníky. Zavolal-li krejčí Slanec pod klenutým podchodem před Týnem na rynku na dobráckého dědu Basche v ošumělé šedozelené buřince „Zabil babičku“, už zde byl někdo z party a Basche bránil. Bránili Jakuba Weisse zvaného „Hašile“, vychrtlého vykládače karet „šnupicra Kohna“, malinkého sklenáře Becka, malého hrbatého „Pugét-Adlera“ a „Mungo“ čili „Munini Adlera“. Chránili malého hrbatého Jakuba Grimma – byl účetní u firmy „Hynek Fuchs“ a všude jej nazývali „Kubelík“ pro jeho skvělou hru a senzační série na kulečníku v kavárně „U Pohůtky“. Bránili rudovlasého „Égile – Brachskrégile“, šnorera Michelupa, kterému se „v Židech“ také říkalo „Havkamojreništ!“, namnoze také museli zarazit útoky staropražských občánků na „hraběte Otakárka Czernina von und zu Chudenitz“, jak si říkal malý kulhavý šnorer Otakar Rubinstein, a svatosvatě tvrdil, že je do incognita se uchýlivší synek rakousko-uherského velvyslance v Bukurešti Czernina, který ho prý měl se slavnou zpěvačkou Adelinou Pattiovou.

Chlapci chránili a bránili svými silnými pažemi „Lachtydidindáje“ Chajle Weisse, obchodníka se starým šatstvem, malou Liebenovou Ídu, šameste na dámské galerii v templu v Jeruzalémské uličce, dále posluhu Mojše Munelese, který vždy s cylindrem na hlavě táhl dvoukolák k nádraží Františka Josefa, k Státnímu a Severozápadnímu, vozil kufry obchodních cestujících a mnohdy i zdarma, vždyť nikdy nic nepožadoval, chtěl jen „jezdit“! Chlapci doprovázeli uličkami Peppile Brennera v jeho buřince… „Peppile, pro tebe mám práci!“ volali na něj Staropražáci, a on ihned na to: „Schon wieder, už zase? Teď jsem právě přijel!“ A už plakal, malý, ubohoučký Pepille Brenner, figurka staré Prahy. Hlídali pověstného starého zkrouceného veřejného posluhu, pana dýnstmana Šmůla Ohrenfetta, který seděl vždy na malém šamrlátku u Staronové synagogy v červeném čáku na hlavě s nápisem na stříbrném štítu: „Oeffentlicher Nr. 234“ a ukazoval ukazováčkem pravé ruky nahoru na hodiny na židovské radnici: „Hodiny tyto, hebrejské hodiny, ty jdou zprava doleva jako jediné, všechny ostatní hodiny na celém světě jdou zleva doprava…“ Rozpřáhl se dlouhýma rukama kolem vlastní osy, ale vždy zůstal sedět na šamrlátku, i tehdy, když víc než tucet cizinců se kolem něho nashromáždilo…

Hoši se bili za pajdavého Ignácka Munselesse, který běhal od rána do noci po ghettu s knihami, s býchlochs pod paží. Vstupoval do každého obchodu a obchůdku, nežebral, řekl jen: „Heleď, dej mi moje dva krejcárky, co mám u tebe… nech ty řeči, nech ty řeči, nech ty nariškajt a dávej!“ Bili se za „velkého učence v Izraeli“ šnorera Weissensteina, který s velkou modlitební knížkou, s foliantem, s biblí v ruce kázal po uličkách. Hoši chránili vetešníky před přepady profesionálních zlodějů, kteří o sobotách dopoledne vnikali do ghetta, aby vydrancovali krámky, jeden za druhým, chránili vetešníky – Handeljuden – Pohriase, Sabudku, Eisnera, Becka, Elsnera, Richtera, Schmelese, Baschwitze, Nettla a ostatní. A o sobotách odpůldne rozdávali chlapci z takzvané „železné pokladny“ svým šnorerům vždy po šesťáčku. Vždyť časy byly špatné, všude magistrátní zřízenci na nárožích upevňovali tabulky tohoto znění: „Žebrota jest dle paragrafu 2. zákona zde 24. května 1885 číslo 89 ř. z. zapovězena a tresce se vězením od 8 dní do tří měsíců. Chudí, kteří hledají práci, obdrží stravu a přístřeší v stravovně v hostinci Karla Skučka na rozcestí ulic Cikánské, Josefovské a Kostelní.“

V tu dobu chlapci sami vyhledávali bohatší občany ghetta a vyprosili si šatstvo a prádlo pro svoje svěřence, pro „figurky“ v ghettu. Rozdávali je a parta ze „Svrabové čtvrti“ nabyla vážnosti mezi lidem, vědělo se o ní, že dělá dobré skutky. A nejraději měl chlapce starý tlustý, tak moc břichatý Karel Glaser, „pan rada“, který v tuto dobu započal v Bellelesově uličce na dvoře s výrobou moderních rolet na krámky a krámy. Tento Glaser se stal mecenášem party. A parta nezklamala…

***

Poldíkovi se táta pořád nevracel. Máma šila a šila a plakala a plakala. Poldík teď pěkně vydělával tabáčkem i v tržnici a v létě chodil s chlapci sbírat tenisové míčky nahoru na Letnou, kde si pražští boháči vystavěli nová hřiště s červeným pískem. Zavedli zde další nový sport, lawn-tennis se tomu říkalo, a hráli to lidé v bílém, jen a jen bohatí lidé… A kluk, který sbíral „zahozené“ míče, musel je vždy obratně hodit zpět pánům a dámám ve sněhobílém. Vydělal si tak dvacet krejcarů za odpůldne. Byl to dobrý výdělek, ale dřina, běhání sem a tam, vždyť panstvo ještě dobře hrát neumělo, a míčky létaly stále do „autu“.

A tak Poldík vypomáhal mámě při obživě. Ale stále myslel na svého tátu. A myslela na něj i máma, vždyť jej tak moc milovala. Ale táta prý bydlel někde za Košířemi, s nějakou „fenou“ od „Staré paní“, putyky v Michalské uličce.

Jednoho večera seděl Poldík s mámou u otevřeného okna. Matka vyšívala kraječky do hedvábného svatebního prádla nevěsty Emilky Dubové a Poldík se díval dolů do Kosteční uličky a myslel na tátu. Kde asi teď je? Pak se Poldík díval nahoru do stmívajícího se nebe. První hvězdička se rozjásala nad „Svrabovou čtvrtí“. Vtom někdo zaklepal. Matka vzhlédla od práce, Poldík skočil ke dveřím… kdyby to tak byl… povytáhl zástrčku. Do kuchyňky vstoupil muž, vysoký, neholený, v ošumělém, obnošeném obleku, bez kravaty, bez límce, v ruce drží čepici: „Můžu dál? Jdu kvůli Róbovi, teda kvůli Schleissnerovi, kvůli jejich starýmu, vědí? Jsem Morbídek, Standa Morbídek z Košíř.“

Ustrašená máma odložila prádlo, vstala a jde ke dveřím. Pak říká: „Jen vstoupěj, pane Morbídek, jdou dál, jdou!“

Chlap nesměle přistoupil ke stolu, Poldík za ním zavřel dveře. „Róbovi hrozí nebezpečí, velké nebezpečí! Je v partě šilhavýho Jůly Prebsla. Je to nebezpečná parta kasařů. Já jsem do ní taky patřil, do včerejška, ale nechci s nima mít už nic společnýho, vědí… Zemřela mi máma v Řásnovce – jsem z Řásnovky, kde jsem se narodil – a já jsem přísahal u jejího lože, že zas půjdu do práce, k Odkolkům do Vysočan. Jsem vyučenej pekař, vědí… ale mám dva roky Pankráce za sebou a rok „rejtačky“, donucovací pracovny v Ruzyni. Teď ale budu jinej, ouplně jinej! To jsem přísahal! A proto jsem taky přišel za váma, abych udělal dobrej čin. Dneska v jedenáct přepadne Prebslova parta v Troji vilku velkoprůmyslníka Gerharda Trauba, co exportuje tu čuprfajn kůži do Anglie. Je jich sedm, mají revolvery a voddělají každýho, kdo se jim postaví do cesty. Chtějí Trauba vyloupit, protože se o něm ví, že nedůvěřuje bankám a má všechny prachy a šperky v trezoru dole ve sklepě. Jsou sčuchnutí s jeho komorníkem, tim gaunerem Roštokem!

Jenže ale ta myš fórová, ten ušatej Cmunt, mně teď potkal na candrbále u „Radetzkého“ v Husovce a řek mi, že udělal na čtyřce u Borkovce hlášku a že ten jim to dnes v Troji řádsky překazí. Cmunta totiž posledně ožulili, když se dělili o deset fláků, tak je prásknul… Tak jim to jdu říct, jen jim, nikomu jinýmu. Já jsem Róbu hledal po celý Praze, abych ho varoval, byl jsem v „Londonce“, „U Slepý myši“, „U Vejvodů“, „U Hvězdiček“, v „Napoleonu“, v „Hamletu“, ale nikde jsem ho nenašel, nikdo o něm neví. Chtěl jsem ho varovat a říct mu, že jsou prozrazení a aby tam do toho dnes nelez… vědí, von je Róba, jako ten jejich starej, prima kluk, no žije holt s jinou, no to se nedivěj, chce mladší. Ale přece jen by ho měli jít hledat, když snad vědí, kde že civí… Já to nevim.“

Táta v nebezpečí, letí hlavou Poldíkovou. Jak ho zachráním? Parta! Hoši ze „Svrabové čtvrti“! Klub Everton pomůže!

„Mámo! Jdu pro kluky! Musíme tátu zachránit!“

„Ale Polderle, teď v noci! A je to nebezpečné, slyšel jsi, bude se tam možná střílet…“

„Nic se neboj! Kluci si už poradí! A tátu zachráníme!“

„No tak jsem jim to řek a teď jsou zdráva, paní Schleissner, sbohem!“ Bývalý kasař Morbídek se vykolébal ven. Ještě bylo slyšet jeho kroky venku na dřevěném točitém schodišti a pak byl pryč.

Poldík se chvatně oblékal. Vzal si svoji beranici, kterou nosil v zimě v létě, chatrný kabátek, skočil k mámě, vpálil jí pusu na čelo a byl venku… Utíkal po schodech a do uličky. Během deseti minut byli všichni zalarmováni, ovšem jen ti nejstarší, nejzdatnější: „Sáčko“, „Sagou-šaunzímajnebagančata“ recte Egon Lewit, Erna Basch, Polda Ledetsch, Karel Dub, Kódl a Rudla Wotitzkých „Penkala“, Franta Löwenbein – Lýbrbajn, „Fída“, správně Pavel Fischl, „Bafulla“ Raubitschek, Erna Frölich, Eda Busch. Dnes to vedl „Sáčko“. Znal Troju dobře, vždyť tam chodil v létě na zahradu strýce Šmůle Ohrensteina. Také Erna Basch zná dobře Troju, ten náš šedovlásek, jak se mu říkalo dole v ghettě – měl ve třinácti již šedivé vlasy a jak byl na ně hrdý! – a je proslulý coby skvělý „detektív“. Přečetl celkem 1 100 cliftonek, sherlokholmesovek, nickcarterovek, byl to prostě budoucí Pinkerton! Dalším jeho pobočníkem byl „Cody Neumann“, nosil vždy širák a říkalo se mu proto Cody neboli Buffalo Bill.

Chlapci šli tmou, Letnou, ulicí Pod Kaštany dolů rovně do  Stromovky. Mnoho se nemluvilo. Jaká to tajuplná noc! A jaké dobrodružství, myslí si Poldík. Pochodují tiše tmavými alejemi. Sem tam milenecký pár, jinak ticho, pusto a prázdno, někde zahouká sejček a sova. Jsou u kanálu, jdou přes most, u hlavního řečiště Vltavy se pro vysoký stav nepřeváží, stojí zde vojenské pontony. Přešli. Zaplatili „mostné“ u budky z neohoblovaného dřeva a již pochodují nahoru. Vpravo od silnice za velkým plotem je Traubova vila a zahrada. Schovali se v příkopu, pěkně rozděleni ve skupinky. Nic se nehne. Je tmavá, větrná a studená noc. Nebe se zatáhlo. Dobré to prostředí pro přepadení vilky kožaře Trauba.

Vtom se blíží tmavé postavy zprava, jsou to tři chlapi, a ihned zleva dva další… „Je mezi nimi táta?“ šeptá Eda Busch Poldíkovi. „Není!“ Chlapi přelezli plot, když předtím rychlým střihnutím velkých nůžek odstranili ostnatý drát. Přehoupli se. Teď přichází další muž. „Táta!“ vykřikl Poldík a Eda mu honem strká ruku před ústa. „Teď jdi pomalu k němu a všechno mu řekni. Ale opatrně, za chvíli tu bude policie. Ještě nemůže být jedenáct.“ Poldík se vymrštil z příkopu a utíká k tátovi, který stojí na stráži. „Táto!“

Schleissner je jako omráčený. Je tak vyhublý, zestárl, říká si Poldík.

„Co tady děláš, Poldi?“ šeptá tiše táta.

„Hrozí ti strašné nebezpečí! Za chvilku tu budou policajti! Všechno je prozrazeno! Slyšíš? Dnes u nás byl Morbídek. Řekl nám to, že Cmunt vás udal, že vás prozradil…“

„Tak proto Cmunt a Morbídek nepřišli! Ty zmije!“ zasakruje Schleissner.

„A teď zmiz, a co nejdřív! Slyšíš? Zmiz, nebo tě praštím… až…“ A už jsou zde chlapci. Obstoupili Schleissnera. Eda Busch muže přemlouvá. Někde poblíž na silnici teď přijelo auto. „Chlupáči!“ vyhrkl Schleissner. Chlapci jej vzali za ruce a vedou ho k velkostatku a mlékárně, kde psi štěkají jako pominutí… Všichni se rychle schovali do příkopu. Vidí, jak ze všech stran přibíhají detektivové, jak přelézají plot, je slyšet střelbu, vřavu… „Domů!“ zvolá Eda Busch a hoši i Schleissner se dávají na útěk. Tentokráte běží podél řeky. A pak vždy po dvou přes pontony. Budka je již zavřená, v noci se mostné nevybírá. Ve Stromovce si Schleissner sedá na lavičku. Poldík jej objímá. „Táto! Vrátíš se teď k nám domů?“

„Takhle už vážně nemůžu dál žít…,“ sténá Schleissner. Rozvzlykal se a objal kluka. Pláče, on, ten velký krásný táta, pláče. „Jak jsem to jen moh udělat… já zbabělec, já lump… já…“

Poldík hladí tátu v obličeji, po vlasech a líbá ho. Je to divné, dnes není cítit po alkoholu. Snad už nepije. Hoši se radují. A pak se všichni zase dají na pochod. K jedné hodině se rozcházejí na rohu Šamesové uličky. V majestátním domě „U Tří zlatých kaprů“ máma nahoře v kuchyňce ještě svítí. Vstoupili: „Roberte!“ Matka se vrhla na muže a objímá jej a pláče a pláče. A Schleissner ji pomalu a jemně odvádí k židli a posadí ji na ni a pak před ní klekne a schová svůj obličej v jejím klíně a také dlouze pláče…

Poldík to již nemohl vydržet, to velké štěstí nemohl již dále unést! Vyběhl ven na tmavou pavlač a pláče radostí u okna, které vede ven do uličky, pláče slané slzy, které se mu dostávají do úst. Jsou to velké, čiré slzy radosti! Podívá se nahoru k nebi, kde se zastříbřila zase ta jeho hvězdička, rozevřely se mraky a hvězdička svítí tak čirým světlem tisícera barev. „Hvězdičko moje, vyslechla jsi moje přání! Děkuji ti! Děkuji!“

A ráno četli Pražané v novinách, že v Troji došlo k zatčení nebezpečné bandy kasařů a že dva z lupičů byli při tom policií zastřeleni. O život přišel také vrchní komisař Antonín Brodecký a tři členové civilní stráže byli těžce zraněni. Zatčeno bylo všech pět členů bandy. Ve vyšetřování se pokračuje.

Zanedlouho byl na Karláku soud. A na lavici obžalovaných seděl také Robert Schleissner, pro kterého si přišli již druhý den. Vždyť byl bandou udán jako její člen. Hájil jej skvělým způsobem staropražský advokát chudých doktor Angelo Goldstein. Dokázal, že Schleissner byl partou sveden, že však nikdy nic špatného nevykonal a že při vloupání do Traubovy vily vůbec nebyl. Byl osvobozen. Ostatní dostali doživotí nebo dvacet roků káznice.

***

A nadešel 14. říjen roku devatenáctisettřináctého. Ve Vysoké synagoze vedle Staronové bylo živo. Byla sobota dopoledne, krásný slunný den. Velkými obloukovitými okny sem svítilo teplé slunéčko. A na galerii pro ženy bylo právě tak plno jako dole v oddělení mužů. U svatostánku, zlatem zdobeného, zpívá krásným barytonem černovousý kantor Hirsch. Pak přistupuje k pultu Poldík Schleissnerů. Má nový, modrý dvouřadý oblek a novou „anglickou“ čepičku. Má přehozen krásný čistý talis se zlatým okrajem, dar to synagogy tomuto nejnovějšímu barmicvájingelu. Podíval se ještě rychle na celou tu svou partu… ano, jsou zde všichni, Kódl a druhý Kódl, a Éna a „Penkala“, všichni, všichni… hoši ze „Svrabové čtvrti“ přišli na barmicváh svého kamaráda. Dnes vstoupí ve třinácti letech jako plnoplatný člen a jinoch do svazku židovské pospolitosti. A jak jsou chlapci pyšni na svého kamaráda! Ano, dnes má Poldík Schleissnerů barmicváh!

V první řadě dole sedí táta. Je tak hezký, říká si Poldi, když vstupuje nahoru k svatostánku. A támhle, na galerii, u otevřeného velkého balustrádního okna máma! Pláče radostí! Kolem ní paničky z Dušní a Maislovky, z Rabínské a z Dlouhé, z Šifmýlky a Břehové, z Bellelesovy a Šamesové… támhle těsně vedle ní ctihodná ředitelka Epsteinová z Kleinkinderbewahranstaltu, z dětského útulku… samé kapacity! A támhle malý zrzavý Bergmann, ředitel a jediný majitel „Bergmannky“, obchodní školy z Celetné ulice, a támhle lékárník Sonnengold, ten jemný, dobrácký pán z Kolkovny vedle pošty…, samá honorace, samá honorace, dnes zde v templu! „Borchů es adonaj hamvorach…“ Pevným hlasem říká Poldi bróche a pak maftír, nazpaměť vše, vše… nečte to, i když mu Hirsch ukazuje zlatým ukazovátkem – jemnou zlatou rukou na konci štíhlé zlaté tyčky – na Svaté písmo v nažloutlých a tak příjemně vonících pergamenech…

Dobře to řekl! Pak mluví k němu pan rabín Schwarz. Pak Hirsch, kantor s krásným orlím nosem, černým plnovousem a krásnýma tmavohnědýma očima. Mluví tak dojemně, nakonec dodá:

„Náš Poldík je skutečně tím nejlepším synem, jakého vůbec znám! Bojoval těžký, ale udatný boj, boj za svoji matku a za svého otce, za svoje rodiče! Tak, jak ho to učil náš drahý starý přítel, učitel Rav Leipen: ‚Cti matku svou a otce svého, abys dlouho živ byl na této zemi Boží!‘ Vzal si tato slova k srdci. Své rodiče skutečně ctí a miluje jako málokterý na tomto světě!“

A co támhle Robert Schleissner v první řadě? Sehnul se dolů k lavici a zabořil oči do otevřených rukou a pláče, pláče… Když Poldi sestupuje po schodech od almemoru, jde k tátovi a líbá jej a ten líbá kluka a dlouho, dlouho si oba leží v náručí… Pak jdou společně nahoru na dámskou galerii k mámě… Sbor mohutně zpívá… varhany burácí…

A bylo po slavnosti. V Maislovce, dole v ulici, jim gratulovaly masy známých i neznámých židů. A Poldík stále nanovo líbal tátu a mamku. Šli pak spolu domů, do kuchyňky v majestátním domě „U Tří zlatých kaprů“. Mezitím tam chlapci připravili malou hostinu. Z nastřádaných prostředků. Nebylo toho mnoho, vařená horká čokoláda se šlehačkou, zákusky od sester Feigelových z Mikulášské třídy, horké „krakovské“ vuřty od Freulera a sladká malinová limonáda. Ořechy, jablka, pomeranče a fíky. A byt byl plný hostů. A přišla i paní domácí a řekla, že Schleissnerovi mohou nadále bydlet zde. Že se jí přece nehodí, aby tady bydlela babka od záchodků…

A přišel pan prokurista Šalomoun Teweles od firmy „Wolf & Schleim“ a sdělil, že pan rada Schleim Schleissnerovi nabízí místo sluhy v Rytířské ulici. Schleissner zářil radostí. A tak pan prokurista Teweles byl ihned pozván na čokoládu se šlehačkou a pohoštěn malinovou šťávou…

A když se začalo zpívat „E jiddische Mamme“, tu se Poldík vytratil. Utíkal po schodech dolů a rovnou do květinářství k Baumgartnerovi do Mikulášské. Zakoupil hrst rudých růží – šest – a spěchal na Karlův most. Vltavo! Svatá ty moje řeko! Poldík do sebe vdechuje silnou vůni vody, starý, prastarý jez zpívá tu překrásnou melodii o osudném městě pyšné krásy, o Římu severu, o městě císařském, o lásce k Bohu, lidem a rodičům… Vody šumí přes jez a jejich šumot pohlcuje poslední zvuky města, které se chystá ku spánku. Po chodníku se šourá lampář s dlouhou tyčí, zastavuje se pod každou laternou, nasadí tyč a za chvílenku již vesele svítí žlutozeleným světlem mostecké svítilny. Poldík zde stojí jako přikovaný. Dole se řeka utápí ve stále hlubších stínech, až konečně, utlačena těžkou nocí černošedě plyne dále. Jen pěna hráze přebíhá jako bílý, oslňující pruh k malostranskému břehu.

Pak přejde jízdní dráhu a zastavuje se před velkým křížem. Na zábradlí pokládá tu hrst růží – šest – … jak omamně voní! Pak vzhlíží ke zlatým hebrejským písmenům a tiše čte: „Kadoš! Kadoš! Kadoš!“

Myslí na neznámého žida. Na onoho mučedníka před třemi stoletími. A tiše říká: „Ty růže, bratře, ty jsou pro tebe!“

Pak se Poldík otáčí a kráčí zpět do Židovského města pražského. Jde hustou mlhou podél řady domků a přes snící náměstíčka. Vzhlíží na černé pomníky a na závity barokních fasád.

On, chlapec ze „Svrabové čtvrti“, je dnes nadmíru šťasten…

Železný poklad

Do uličky V Řásnovce vnikaly první paprsky tohoto studeného prosincového rána. Ulička byla liduprázdná. Slabá sněhová pokrývka byla nedotčena. Jenom jedna stopa lidských kroků vedla napříč uličkou ke schodům před krámkem pekaře Zlámala.

Ostré zařinčení zvonku vyprovodilo z krámku hubenou, kostnatou ženu. Šla, nesouc v ruce bochníček chleba, plouhavým ztrmáceným krokem, záda přehozena starým bezbarvým plédem. Zmizela v nízkých vratech oprýskaného domu, z něhož zanedlouho poté vyběhl asi desetiletý chlapec v krátkém zeleném kabátku a vyspravovaných, patrně šedivých kalhotkách, kterýžto úbor doplňovaly černé bavlněné punčochy, poněkud velké šněrovací boty a šedě kostkovaná bavlněná beranice.

Také on zamířil k pekaři pro „zdravíčko“, jak se Zlámalovu chlebu říkalo patrně proto, že starý tlustý pekař znal na uvítanou i na odchod jediné pozdravení a tím bylo právě slovo „Zdravíčko“.

Když se chlapec vrátil s chlebem k matce, vdově Beckové, obývající šerý byt ve druhém patře domu, počkal si na několik krajíčků, které pak hbitě zastrčil do kapsy kabátce, dal matce sbohem a letmo vyslechl její „Buď hodný, Egonku!“ – a už byl z nevytopeného bytu venku. Rychlými kroky přešel pavlač, jejíž uvolněné dlážky mu pod nohama jen zařinčely, rychle sběhl po točitých dřevěných schodech a již byl opět v uličce. „Jak by se dnes pěkně koulovalo!“ řekl si, těše se už na odpůldne, kdy si s kamarády zaválčí v sněhových bitvách „Žiďáků“ v asanační proluce dole u mostu Svatopluka Čecha.

Egonek je jediné dítě vdovy Beckové. Tento měsíc, sedmnáctého, mu bude teprve deset. Jak statečně však pomáhá mámě v boji o jejich existenci! Prodává po ulici tkaničky do bot, v létě sbírá tenisové míčky na kurtech letenských tenisových hřišť, avšak hlavním zdrojem jeho výdělku je sběr starého železa. Matka je už osmým rokem vdovou; její muž, Egonkův táta, kdysi veřejný posluha s červenou čapkou na hlavě a s velkým plechovým odznakem, číslem 146 na levé straně kabátu, ten zemřel již roku 1906 na souchotiny. Becková bydlela od té doby jen se synkem v jediné místnosti, která jim byla kuchyní, ložnicí i obývacím pokojem zároveň. Ve dne prala prádlo a uklízela u „lepších“ lidí v nových domech pražské asanace, od páté odpolední do půlnoci pak umývala nádobí v kavárně „Monte Carlo“ na rohu Maiselovy ulice a Josefovské třídy. Živila se poctivě. A Egonek jí pomáhal ze všech sil.

***

Cestou do školy chlapec zašel každé ráno na Haštalské náměstí pro sedmiletou Pavlínku Ledetschovou, aby ji doprovodil do školy. Pavlínka špatně chodila; měla vadu na levé noze a její matka měla doma na starosti ještě dva mladší caparty. Otec Ledetsch, ten ležel už třetí měsíc v židovském špitále poblíže starého hřbitova. A proto vodil Egonek denně Pavlínku do školy na Jánském plácku a zase ji odtud přiváděl domů.

V bytě u Ledetschů svítili svíčkou, to Egonek viděl oknem, když přecházel pavlačí v prvém patře. Zazvonil. Nikdo mu však dnes nepřišel otevřít. Stiskl tedy kliku a vstoupil. Prošel tmavou předsíňkou a vstoupil do nevytopeného pokoje.

„Egonku!“ Ledetschová jeho jméno zrovna vykřikla, když chlapce spatřila ve dveřích. A hoch hned poznal, že se u Ledetschů přihodilo něco nezvyklého.

„Copak se stalo, paní Ledetschová?“ táže se Egonek.

„Chlapče, hrozí nám vystěhováním! Ještě dnes nás chce paní domácí vyhodit z bytu. Nemáme na činži. Domovnice tu byla včera dvakrát a dnes ráno znovu. Dlužíme činži za dva měsíce. Co budeme jen dělat? Muž v nemocnici, a já tady s třemi dětmi sama, bez haléře…“

Žena se dává do pláče a s ní i Pavlínka, která se pevně přichytila matčiny sukně. Egonek neví, co má dělat. Stojí stále u dveří, dojatý bídou u Ledetschů, která je daleko větší než u nich doma. Egonek ví dobře, že děti hladoví, že chléb, mléko a brambora jsou teď u Ledetschů vzácností, ví, že Pavlínka dnes ještě nejedla. A ví také dobře, že pětiletý Karlík a tříletá Emilka, kteří ještě spí v rohu pokoje na odřené plátěné pohovce, šli včera navečer hladoví spát.

Když přestala plakat paní Ledetschová, přestala i Pavlínka; byla teď už umyta a oblečena. Egonek vytáhl z kapsy svoji přesnídávku, krajíc zlámalovského chleba.

„Tumáš, Pavlínko, najez se!“

„Ne, Egonku, nic nedávej!“ brání se Ledetschová. „Sám budeš mít pak hlad. Nemáte přece sami nazbyt…“

Chlapec však námitky nepřipouští, odmítá je. Hladové děvče bere krajíc, rozlamuje ho a jednu z půlek podává mámě se slovy: „Dej pak Karlíkovi a Emilce, maminko!“ A do druhé půlky krajíce se sama s chutí zakusuje.

Nastalo ticho v pokoji, slyšíš klidné oddychování obou Ledetschových capartů, spících na černé lesklé pohovce.

„Paní Ledetschová,“ přerušuje malý Beck nastavší ticho. „Kolikpak dlužíte paní domácí na činži?“

„Sedmnáct korun, Egonku.“

„Přinesu je, paní Ledetschová, přinesu! A teď pojď, Pavlínko, půjdeme do školy!“ A na odchodu opakuje: „Odpoledne vám, paní Ledetschová, seženu peníze.“

Ledetschová neodpovídá. Neví, co si má o slibu malého Becka myslet. Mezitím už Egonek vede Pavlínku dolů po schodech, pak se dávají křivolakou Kozí uličkou a kolem Milosrdných bratří na Jánské náměstí, kde stojí jejich stará, velká, žlutě natřená školní budova, rozdělená na část chlapeckou a dívčí.

Dnes Egonek sleduje vyučování značně roztržitě. Stále myslí na Ledetschovy, na bídu a hlad v té ubohé světničce na Haštalském náměstí. A jasně si přitom uvědomuje, že tato bída a hlad vládnou zrovna tak i v nesčetných jiných židovských rodinách tady dole na Starém Městě. Jak pomoci Ledetschovům, jak pomoci ostatním? Nu, Ledetschovům tentokrát pomůže, ví kudy dnes na to. Ale co bude pak později, až dojde k dalšímu placení činže? Jak potom pomoci? A jak pomoci všem těm chudákům, kteří se tu plouží po asanaci a žebrají od bytu k bytu, těm šnorerům, jak se jim tu říká?

Školník Perner odzvonil zakončení dopoledního vyučování. Učitel Neťuka vsunul rákosku a třídní knihu do zásuvky velkého žlutého stolu na katedře, majestátně vstal, poděkoval lehkým úklonem hlavy za povstání žáků a odešel z dusné třídy. A Egonek rychle stáhl knihy a sešity řemínky a v tlačenici štěbetajících spolužáků chvatně opustil třídu. Už je ve vedlejší dívčí škole a čeká na Pavlínku, kterou zase odvádí zpět na Haštalské náměstí. A pak rychle domů do Řásnovky.

Čeká ho tu skromný oběd; bramboračka a dva krajíce chleba. Ale Egonkovi chutná. A vůbec, teď je mu tak nějak dobře, vždyť chce dnes provést něco mimořádně důležitého. Sotvaže dojedl, už spěchá dolů na dvorek. Vzadu vpravo mají obyvatelé tohoto starého domu dřevěné kůlny na uhlí a dříví. A v kůlně matky Beckové má Egonek ukryt svůj velký poklad: nasbírané staré železo! Egonek je sbírá po celé Praze: po uličkách, ulicích a náměstích, po náplavkách, po dvorech karlínských továren, velkoskladů a velkoobchodů, sbírá na pláckách a staveništích na Starém Městě. A jednou až dvakrát za měsíc odváží svůj nahromaděný železný poklad na dvoukoláku, vypůjčeném na tu chvíli od jejich známého, pana Raudnitze, takto veřejného posluhy č. 87, který má své obvyklé stanoviště u Mariánského sloupu na rynku, na Staroměstském náměstí, kde čeká na náhodná rita.

Jede s tím do ulice Elišky Krásnohorské k „staroželezáři“ Reachovi, k jehož pevnému kádru dodavatelů Egonek patří. Tentokrát tedy zajede k Reachovi o něco dříve. Koupí Reach vůbec tak brzy? Ale jistě, vždyť tentokrát má Egonek na skladě „prvotřídní jakost“: pěkné konzole, kusy traverz, moždíře, železné podpěry, roury, rozličná pažení, a dokonce i dvoje kamínka…

Egonek naložil první fůru a už táhne těžký náklad ven ze vrat. Jde to špatně, vždyť se dnes musí brodit zčernalým sněhem, lépe řečeno blátivou kaší, pokrývající uličky staré Prahy. Naštěstí z Řásnovky do ulice Elišky Krásnohorské není tak daleko. Když projel Vězeňskou ulicí a minul kostel Svatého Ducha s vysokou zdí kolem něho, byl u cíle. Starý Reach měl krámek hned na jednom začátku ulice Elišky Krásnohorské a jeho závod znal v těchto končinách Prahy kdekdo. Vždyť snad polovička zboží starého Reacha byla vyložena před krámkem na chodníku nebo to haraburdí bylo rozvěšeno na velkých dveřích vchodu do krámu. Dostali jste tu všechno, co patřilo do jeho „branže“, od umyvadel po brusle, od všech nejrozmanitějších klíčů a zámků k železným závěsům, od moždířů po petrolejové lampy.

Starý Reach s pověstnou buřinkou na hlavě pokukoval sklem dveří z krámku, hlídaje venku vystavené zboží. Egonek se svým nákladem stanul v jízdní dráze, podepřel vozík spuštěním podpěráků a vešel dovnitř krámu. Reach poodstoupil od dveří.

„Zase nám vezeš nějaký aušus, Egonku?“ vítá ho bělovlasý Reach. V pozadí tmavého krámku sedí u rozžhaveného „bubínku“ tělnatá Reachova žena, hovíc si v sesedlém, černým plátnem potaženém křesle, tučné prsty sepjaty na rozložitém břiše.

„To bude asi nějaká mecije, Zikmunde!“ poznamenává svým zvučným barytonem směrem k manželovi.

„Opravdu, pane Reach, je to mecije,“ odpovídá Egonek. „Dnes vezu samé prima zboží. Můžu to složit?“

A Egonek nepřestává chválit své zboží, přičemž stále opakuje, že dnes toho má hodně, ještě dvě fůry. A peníze dnes potřebuje nutně, vždyť musí pomoci chudé židovce na Haštalském náměstí, podotýká jaksi stranou. Reach sice zabručel něco o špatných obchodech, že lidé nemají peníze a že toho póvlu už tady má stejně dost, ale přece jen koupil. Egonek skládal rychle a hbitě, až se zapotil. Nepomohl mu nikdo, všechno musel sám složit do zadní části krámku. Pak se zase znovu rozjel do Řásnovky pro další náklad.

Když přijel potřetí, bylo v krámku několik zákazníků: mladší žena kupovala lampu petrolejku a výčepník od „Zlaté štiky“ v Dlouhé třídě si u Reacha kupoval starší výčepní trubice. Egonek musel čekat. Přesto, že měl Reach plné ruce práce, jeho manželka seděla dále jako nějaká nekorunovaná královna staré Prahy ve svém křesle a upravovala si občasnými hmaty prstů svůj obrovský, vysoký účes. O „kšeft“ se celkem nezajímala. A když pak byla obsloužena ještě paní Steinitzová z Kolkovny, která svému Ervínovi přišla koupit brusle, a zvonek nad vchodem do krámku naposledy zařinčel, obrátil se Reach dobrácky na Egonka stojícího v rohu místnosti.

„Tak co ti za to dnes dáme, Egonku, he?“

„Pane Reach, však jsem jim to už vypočítal. Dělalo by to třicet korunek.“

„Třicet korun – nejsi ty mešuge!? Copak já, obchodník se starým haraburdím, mohu platit tak horentní ceny? Kolikpak to všechno vážilo, chlapče? Počkej…!“ A Reach jde k výkladní skříni, ve které má na směsici různého zboží položenou černou tabuli s číslicemi, napsanými na ni křídou.

„Tak dvě a dvě, to máme čtyři, a šest, to je deset korun, pak dvě a šest…“ Reach brumlá dál jen pro sebe nějaká čísla, zapisuje na tabuli, podškrtne je křídou silnou čarou, sčítá a pak oznamuje: „Dám ti všeho všudy dvaadvacet korun, Egonku, víc ani vindru!“

„Pane Reach!“ žebroní chlapec, „vždyť jsem vám už řekl, pro koho to potřebuju…! Je to pro chudou židovku. Té paní hrozí vyhazov z bytu. Má tři děti, muž leží ve špitále…“

„A kdopak to je?“ táže se zvědavá Reachová, stále ještě se zabývající svou účesovou nadstavbou tím, že podspod hustých vlasů vkládá vyvatované půlměsíčky, které činí účes ještě mohutnějším.

„Ale, je to…“ Egonek by nerad prozradil jméno postižené rodiny.

„Nu, Egonku, nám to můžeš přece říci, ne? Za chudobu se nemusí nikdo stydět,“ pobízí ho Reachová. „Známe je?“

„Ledetschovi to jsou, paní Reachová.“

„Ledetsch? Který Ledetsch? Starožitník z židovského internátu v Králodvorské ulici? Nebo dýnstman Ledetsch?“

„Dýnstman Ledetsch!“ Egonek přikyvuje.

„Nu, ano, to vím, ten leží v židovské nemocnici. Říkala mi to Raudnitz a Gans.“

„Tak táte, přidej Egonkovi,“ vkládá se do věci Reachová. „Dej mu čtyřiadvacet korun a hotovo.“

Starý Reach vytahuje ze svého kabátu „listráku“ velkou náprsní peněženku a vyjímá z ní dvě nafialovělé bankovky, které pokládá na mramorovou desku podivně tu osamoceného nočního stolku a přidává k nim z koženého váčku, vytaženého z kapsy zvarhanělých proužkových kalhot a podobajících se pytlíku na tabák, čtyři stříbrné mince.

„Tak tady to máš, Egonku,“ kývne na chlapce.

Šťastný Egonek ukládá peníze s mnohými díky pečlivě do kapsy, jejíž otvor pak ještě zvenčí opatrnicky zašpendlí, a už má ruku na klice.

„Sbohem, chlapče!“ zní za ním srdečná odpověď na jeho spěšný pozdrav.

Má čtyřiadvacet korun rakouské měny v kapse! Celých čtyřiadvacet korunek! Takovou částku neměl nikdy pohromadě. Spěchá s prázdným dvoukolákem domů, staví ho do rohu dvorka, protahuje kola řetězem a zajišťuje zámkem. Později ho vrátí Raudnitzovi, který má mimo tento vozík ještě jiný.

Teď jde především nakoupit: u Reginy Gansové na rohu Kolkovny a Kozí ulice cukr, sladové kafe, mouku, brambory a kostku tuku Kunerolu, u Zlámala pak celý pěkný pecen chleba. A za chvíli hlásí Pavlínčině matce: „Tak už jsem tady, paní Ledetschová!“ a k zboží vyloženému z nákupní kabely na stůl přikládá sedmnáct korun.

„Egonku, jak je to možné? Jak jsi k tomu přišel?“ ptá se ustrnulá Ledetschová. Její tři děti se rozestoupily kolem stolu a zvídavýma očima pozorně sledují, co se zde dnes vlastně děje.

„Paní Ledetschová, nebojte se – neukradl jsem to,“ rudne poněkud chlapec. A na její naléhání stručnými slovy vypráví, jak po Praze sbírá staré železo a jak mu tentokrát zvlášť přálo štěstí.

„Jsi zlatý kluk, Egonku,“ hladí Ledetschová chlapce a zamženýma očima hledí kamsi do prázdna.

***

Doma zastihl Egonek matku u necek s prádlem. Uvědomila si jeho návrat domů teprve při jeho pozdravu.

„Kdepak jsi byl tak dlouho, chlapče?“

„Dnes jsem měl trochu víc práce, mami. Ledetschovým hrozila domácí vyhazovem z bytu pro nezaplacení činže. Musel jsem jim přece trochu pomoci, a tak ti dnes nesu jen pět korun, všechno, co mi zbylo. Nezlobíš se, mami, viď?“

Becková přestala prát a stále ještě předkloněna k neckám, s rukama ve vodě, dívá se chvíli na syna a pak tiše říká: „Já jsem s těmi tvými penězi počítala. Chtěla jsem ti koupit u Hirsche nový oblek.“

„Ale mamino, ty staré šaty jsou ještě dobré. To Ledetschovi na tom byli dnes mnohem hůř!“ A Egonek přistupuje k mámě, objímá ji kolem krku a dává jí hubičku na mokrou tvář. „Mamino, nezlob se!“

Becková se dává zase do práce. „Však se nezlobím,“ odpovídá tiše, „když je to tak…“

***

Po odevzdání dvoukoláku vrací se Egonek v dobrém rozpoložení domů do Řásnovky. Stoupaje pomalým krokem po vrzajících točitých schodech nahoru poslouchá, jak máma pere. Až ven na pavlač je slyšet její valchu, když oběma rukama silněji přitlačí na zvlášť „zařezaný“ kus cizího prádla.

Chuděra máma, přemýšlí Egonek, jak ta se nadře! Však až budu velký, nebude to muset dělat! A v jeho čilé hlavě už se rodí otázka, jak tuto dlouhou „čekací dobu“ aspoň v něčem zkrátit a aspoň v něčem ulevit matce hned.

„Tak už jsem zpátky, maminko,“ oznamuje jen tak jakoby mimochodem, a hned se vemlouvá: „A teď bych rád trochu pomohl také tobě, mámo!“

„Jak chceš pomoci mně, Egonku?“ odpovídá máma. „No, potřebovala bych si odpočinout, jsem už unavená. Nevím, čím to je, asi jsem dnes měla toho prádla moc. A večer musím zase do kavárny…“

„Maminko,“ povídá Egonek. „Mám nápad! Půjdu dnes do ‚Kakrlete‘ mýt nádobí za tebe.“„Kakrle“ byla tehdy přezdívka kavárny „Monte Carlo“.

„Ne, Egonku. Jednak musíš ráno do školy a musíš být vyspalý. A za druhé by tě kavárník Herrmann nenechal tak dlouho do noci pracovat.“

„Maminko, zkusím to! Dnes si hezky odpočineš, ano?“

A chlapec si svůj nápad nenechává vymluvit. Znovu si nasazuje beranici a už ze dveří volá: „Nevrátím-li se za půl hodiny, nechal mě Herrmann pracovat! S Pánem Bohem!“

Když se za půl hodiny chlapec domů nevrátil, měla Becková i dnešní várku jemného batistového a hedvábného prádla vypranou a ve své únavě se se synkovým rozhodnutím jakž takž smířila. Lehla si – „aspoň na chvíli!“ – na neodestlanou postel a rázem usnula. Ležela tu tak, jak byla, v sukni a blůze a pletené kazajce.

Když Egonek prve vstoupil do průjezdu nárožního domu v Josefovské třídě, prošel známou chodbou a vkročil doleva do  kuchyně kavárny. Denní umývačka nádobí, bezzubá babka Fischbeinová, už čekala na vystřídání. Při zhlédnutí Egonka, kterého zde ostatně kdekdo ze zaměstnanců znal, vyhrkla naň: „Kde je mutr?“

„Dnes nepřijde, paní Fischbeinová, není jí dobře. Dneska myju nádobí za ní já!“

Fischbeinová nemohla ze sebe vydat slůvka. S otevřenými bezzubými ústy zírala na hocha jako na zjevení. Stojíc nad velkými džbery s horkou vodou a zamlžena vystupující párou stála tu nehybně s šálkem od kávy v ruce. Za chvilku podobně ustrnul do kuchyně přispěchavší vrchní číšník Kafka – „Kafkelíne“, jak se mu zde v Josefově říkalo. Byl mladý, přihrblý, ale přísný vládce personálu „Kakrlete“.

„Co tady děláš, Egonku? Kde je máma?“

„Dneska nepřijde, není jí dobře, pane vrchní. Dneska ji tady zastoupím já!“

Ve svém rozběhu zaražený Kafka stojí němě a s otevřenými ústy zírá přemítavě na chlapce. A konečně se v kuchyni objevuje sám kavárník Herrmann, pan šéf, který však v „Kakrleti“ zdaleka nemá tu rozhodující moc jako vrchní Kafka. Na Herrmannově bezvlasé lesklé hlavě sedí černá kulatá čepička, ruce jsou založeny nazad. Stojí v šéfovské pozici, špičky převelikých bot daleko od sebe vzdáleny, kdežto paty přisunuty k sobě. Egonek Herrmanna zdraví, Herrmann neodpovídá, jen kývne lehce hlavou.

„Pane kavárníku, dnes máma nepřijde, není jí dobře a já ji budu zastupovat,“ oznamuje chlapec, jako by se to rozumělo samo sebou.

„Co říkáte, pane šéf, tomu třeštěnci?“ vyprskne na Herrmanna vrchní Kafka. Avšak chlapec už svlékl své vyspravené sáčko, vyhrnul rukávy košile a se zapomenutou beranicí na hlavě přistupuje k džberům, ve kterých se mezitím nahromadily další haldy talířů, tácků, lžiček a koflíků. Dává se do práce a ta mu jde kupodivu od ruky. Ficka Fischbeinová, vrchní Kafka, šéf Herrmann, číšník Böhm a konečně i další číšník Vrba, ba i pikolík Láďa se sestoupili kolem Egonka a obhlížejí ho jako přelud. V kuchyni je ticho, rušené jen vrčením ventilátoru, cinkáním nádobí a šploucháním vody. Umyté šálky, lžičky a podšálky staví Egonek, jak to vídal u matky, když sem za ní zašel, pečlivě do „pyramid“, aby z nich pěkně okapala voda.

Konečně sebou rtuťovitý Kafka trhl a tím uvedl v pohyb i ostatní. Každý z nich se zase pustil do své obvyklé práce, se zřejmou zamyšleností, která je však v čilém pracovním ruchu rychle opouštěla.

Provoz ve dvou velkých místnostech kavárny „Monte Carlo“ po deváté hodině ochaboval. A jelikož byl připraven dostatek čistého nádobí, řekl ve čtvrt na deset Kafka Egonkovi, že dnes už může jít domů, že jim nádobí do půlnoci (kdy se stahovaly závěsy a „Monte Carlo“ zavíralo) vystačí.

Však už také bylo na čase! Egonek byl notně unavený. Sotva se držel na nohou a oči se mu zavíraly. Teprve cestou domů začal přicházet na svěžím vzduchu k sobě. Sněžilo. Přes chodník i jízdní dráhu jako by někdo byl přehodil hedvábnou bílou pokrývku. Nazelenale žluté světlo pouličních lamp jiskřilo v dopadu pod stojany svítilen. Egonek kráčel nejkratší cestou. Po příhodách dneška mu bylo nějak slavnostně. A byl rád, když konečně vytáhl z kapsy velký domovní klíč a za skřípotu starého zámku otvíral domovní vrata. Myslel, že se doma tiše odstrojí a rychle vklouzne do své postele v rohu u okna. Ale tma pokoje ho hned po otevření dveří přivítala měkkým a tázavým zavoláním: „Egonku…?“

„Ano, mami?“

„Čekám na tebe… Jak ti je? Co říkal Herrmann a co Kafka, nehudrovali?“

„Ne, mami! Buď klidná, pracoval jsem dobře a mohl bych tam chodit každý den. Vždyť mně to vůbec ani trochu neunavilo,“ zalhal chlapec mámě.

„A nemáš hlad, Egonku?“

„Nemám, mamino. Od ficky jsem dostal šálek horkého mléka a dva kusy chleba, najedl jsem se dosyta.“

„A víš, chlapče, že jsem si přes ten večer přece jen trochu odpočinula?“ říká do tmy měkce mámin hlas. A pak ještě: „Mám jen radost, že se v kavárně nezlobili…“

Také Egonek má radost, a snad o hodně živější. Teď už leží ve své posteli. Krčí nohy, až se koleny dotýkají brady, a rychle se zahřívá.

Spí a brzy jeho mysl uchvacuje kouzelný sen. Sní o velikém železném pokladu, který před ním roste a roste a brzy se tyčí do nebeských výšek. A ve snu cítí Egonek nesmírné uspokojení, že máma už se nebude muset dřít s cizím prádlem a mnoho známých nebude moci být vyhozeno na dlažbu proto, že nemohli zaplatit činži.

Tichá gratulace u hrobu

Přišel mi do ruky Kulturní adresář ČSR z roku 1934. Se zájmem listuji a listuji a čirou náhodou při letmém listování otevírám stránku 368 a ihned mně padne do oka jméno Rakous Vojtěch a připojená noticka: „Vlastním jménem Oesterreicher Vojtěch, spisovatel samouk, obchodník. Narozen 8. XII. 1862 ve Starém Brázdimě poblíže Brandýsa na Labem.“ České Who‘s who? dodává, že „obchodník s obuví napsal povídky zvláště o životě a náboženských zvyklostech českých židů, vytvořil typické figurky Modche a Rézi, povídky, které byly také zfilmovány, zdramatizovány a ilustrovány Josefem Ladou. Spisy: Doma (1897), Vojkovičtí a přespolní (1910/1926), Na rozcestí (1914). Byt Praha VIII., Primátorská třída. Takto hovoří Kulturní adresář. Zjišťuji tedy, že 8. prosince letošního roku by se byl Vojtěch Rakous dožil sta let, kdyby přežil hitlerovské inferno a i jinak zůstal při zdraví.

***

Znal jsem Vojtěcha Rakouse osobně. Ovšem je tomu dávno, dávno, kdy matka jednoho dne řekla: „Ten Votický v průchodu „U Závoje“ (z Kischovy Kožné uličky do Havelské) má sice dobré boty, ale prý v té Libni u Oesterreichera to je vyložená mecije, říká paní Dubová, tam s tebou zajdu!“ A zašla, ovšemže pěšky. Kdypak se tenkráte vůbec jezdilo élinkou? Bylo to pro nás příliš drahé a tak, jak říkala mamka: „vždy auf Schusters Rappen! Tak dobydeš světa, Muřo!“

Do Libně! To byl výlet! A příjemný! Vždyť jsme se s chlapci ze „Žiďáku“ u mostu Svatopluka Čecha, tenkráte funglnáglnového, mnohdy vypravili ke svým kamarádům do Libně, k „Liebeňákům“, jak jsme říkali. V domě „U Deutschů“ na Primátorské, dnes hlavní libeňské tepně, bydlil Jónicl Stern, dobrý kamarád. Tam jsme hrávali „divadlo“, ovšemže jen a jen pro sebe. Vždyť v této pivnici kdysi čepoval plzeňské a pivko parního libeňského pivovaru František Deutsch, „koncertní mistr u Královského divadla v Gothenburgu“ a zde také účinkoval nejen jako hudebník, ale i jako recitátor. V tomto domě hrávala „Arena v Libni“, kde vystupovala slavná Marie Hübnerová, Eduard Vojan, Mařenka Zieglerová, Bedřich Karen a my, hoši ze „Svrabové čtvrti“, když jsme sem přišli návštěvou k Jóniclovi. Vzpomínám, jak nás tam jednoho dne vyhnali zedníci a řemeslníci, když se „U Deutschů“ přestavovalo divadlo na „Divadlo Marie Zieglerové“, slavné subrety.

Courali jsme tenkráte vždy mezi synagogou, která stála o něco dále vzadu v pěkném parčíku, a divadlem „U Deutschů“, kde Jóniclova matka, bachratá paní Sternová (její manžel byl šames v libeňském templu) hostila vždy nahoře v bytě veselou a usměvavou „božskou Mařenku“, pro kterou se později střílela hrabata a knížata. Tenkráte její Veselá vdova uchvátila Prahu. Dlouhé týdny se mluvilo jen a jen o ní a Mařenka hrála v Libni operetu až do léta 1909, kdy jsme se chystali již do první třídy piaristické obecné školy. Výletů do Libně ubývalo, v divadelní provozovně, kam tak rád jako štamgast chodíval i náš Oesterreicher se ženou, byl zřízen jeden z prvních pražských biografů.

***

Tak tedy jsme se tenkráte vypravili s mamkou do té Libně. Obchod to byl neveliký. Choť pana Oesterreichera, Emilie, rozená Neumannová, obsluhovala své zákazníky, hlavně dělníky z libeňských továren, kteří sem s dětmi a ženami „chodívali jako domů“, jak bylo vidět. Pan Oesterreicher, takový sušší muž s vousem, se nám věnoval, neboť paní Emílie měla plné ruce práce s obsluhováním na druhé straně krámu. „Boty pro kluka, a ne aby byly dražší než zlatku.“

„No, nevím, paní drahá. Ale něco zde bude!“ Přinesl jedny, přinesl druhé, přinesl jednu krabici po druhé, mamka uvažovala, rozmýšlela se, bylo jí to přece jen drahé, přinejmenším stejně drahé jako u Votických.

„Vědí, mladá paní,“ říká pak Oesterreicher, „rád bych tomu vokatému tady dal ty boty zdarma, ale když já potřebuju také dnes navečer večeřet a zítra v poledne obědvat. Ale, nechť, je to kluk vokatá, je jako ten náš Ervínek Pohriasů v Brázdimi, co jeho matka byla mojí neteří, vědí. Kluk černá jak mouřenín.“

„Však mi říkají v Uhlířských Janovicích taky Muřo!“ postavím se do haptáku a hlásím panu obuvníkovi.

„Máš je mít, hochu, ty zde, co se ti líbí, ty vysoké šněrovací,“ usmívá se pan Oesterreicher. „Zlatku bez deseti, mladá paní! Ani mladý baron von Guttmann nemá hezčí!“

Jak jsem byl šťastný, tak krásné boty, daleko pěknější než od Votických, staly se mým majetkem! „Ale jen na šábes, Fanoušku, a v neděli dopoledne do talme!“ hrozila mamka ukazováčkem té krásné malé pravice, tak moc upracované.

***

Později, to už jsem chodil do školy, zavedl mne slavný Rosenzweig na Smíchov, do divadla paní Emy Švandové. V Praze tenkráte totiž „žil a zpíval“ hrdinný tenor Rosé recte Rudla Rosenzweig. Vystupoval sice jen v uličkách ghetta a u nás na plácku, ale vždy se po výkonu ptal: „Jaký jsem dnes byl, hoši?“

„Rudlo, dnes jsi se překonal!“ bylo mu odpovědí chlapců ze „Svrabové čtvrti“. Rudla nosil dlouhé, předlouhé „umělecké“ vlasy, hnědé sametové sáčko, velkou modrou mašli, byl hubený a vykazoval ostrý nos v obličeji askéty, na hlavě měl vždy kalabrézer – široký černý klobouk. Peníze na návštěvu divadla neměl, a tak stál vždy ve „fojérech“ Národního, Stavovského a Německého divadla, aby alespoň tak mohl sledovat operní hudbu a zpěv významných zpěváků.

„Takto se učím!“ říkal vždy „Caruso pražského ghetta“, Rudla Rosenzweig-Rosé. Biletáři jej již znali a nechali jej v klidu. Nikdy se neučil zpívat, neznal ani noty, avšak každou partii lyrických i – a to hlavně – hrdinných tenoristů znal nazpaměť. Ovládal od A až do Z part Siegfrieda, Lohengrina, Parsifala, Rienziho, stále a stále doufal, že bude „objeven“ hlavně Angelem Neumannem, tehdejším ředitelem Německého divadla a objevitelem Piccavera, Deutsche a jiných.

Tak tedy zpíval v „Grand Café Kolkovna“ u Pohůtky za kafíčko, zpíval v „Toinbé-Halle“ v Růžové za čaj a chléb s máslem. Nechali jsme jej později zpívat i na hagiborských chanukových slavnostech za „bůra“.

A tak mne tenkráte dohromady s chlapci ze „Svrabové čtvrti“ vzal Rudla s sebou na Smíchov, kde židovští ochotníci hráli Modche a Rézi od Vojtíška Rakouse-Oesterreichera. Paní Markéta Kohnová, silná kuchařka z „Bristolu“, hrála skvěle Rézi, Nácka hrál slavný komik amatér Kauders-Kuhe, kdo hrál Modcheho, to již nevím. Divadlo bylo „nacvaknuté“ až k prasknutí a úspěch tak pronikavý, že se herci a pan Rakous museli osmadvacetkráte jít poděkovat nadšenému obecenstvu. A suchý pan „obuvník z Libně“, jak jsem jej znal z nákupu mých prvních jontivik perek, ten se klaněl a klaněl a najednou mu vrazili velký vavřínový věnec do rukou a Vojtíšek zvolá na ženu, která sedí v první řadě: „Emilko! Bobkový list! To proboha přece nevyvaříš ve svíčkové ani do naší smrti, viď?“ To bylo haló v auditoriu tenkráte.

Nedlouho nato Modche a Rézi zfilmovali; hlavní roli Rézi hrála v tomto němém, ale velmi dobrém filmu slavná vídeňská komička Pepi Kramer-Glöckner, choť pražského ředitele Německého divadla a bonvivanta Leopolda Kramera, vídeňského herce a bratra majitele „Kramerova sanatoria“ v Bubenči. A v „Divadle komedie“ v pražské „Lucerně“ slavil nezapomenutelný židovský herec Josef Rovenský dnes a denně pronikavé úspěchy jako Modche v Rakousově veselohře. Také zde se často ukázal obecenstvu Vojtěch Rakous, a to na prosbu pražského obecenstva. Rakous sám byl jinak velmi skromný a nerad se objevoval na veřejnosti. Ale to ho Rovenský přemluvil, a hlavně slavný písničkář Karel Hašler – ten nadevše zbožňoval Rakouse a přivedl jej občas do Lucerny. Jeho oba synovci také provozovali obchod s obuví, a to na Žižkově; také tam byla velká firma nad vchodem do krámku se jménem Oesterreicher, a tak nějak ta rodina zůstala věrna této „prťácké“ branži, jak říkal Rakous.

***

Dnes stojím v den jeho brzy nedožité stovky u jeho hrobu v Davidkově uličce. Skromný černý mramor opřen o oprýskanou zeď a na něm zlatá písmenka: „Emilie Oesterreicherová rozená Neumannová, Vojtěch Oesterreicher.“ A pod tím nedávno péčí Svazu československých spisovatelů připevněné nové zlaté písmo: „Vojtěch Rakous, český spisovatel, tvůrce lidových postav Modche a Rezi.“

Hrob zarůstá břečťanem. A hřbitůvek chátrá. Pokládám k hrobu hrst květů. Vidím Frieda a Friedku, jak hledí na Rezi a Modche celí užaslí, když ta tvrdí, že je Rošhašaná, a slyším Frieda, jak volá: „No přece Rošhašaná máme až za tři neděle…“ A pak tichá slova Rezina: „Padám – držte mne, držte mne, Modche, Ty… umírám… Modche, pojď mi honem zatlačit oči!“ A když jí Friedka chtěla vchrstnout do obličeje hrst studených mydlin, řekla Rezi skomírajícím hlasem: „Paní Fried, ty mydliny ne, zkazily by mi kapižón!“

Egonek Kischů tančí tango…

Nepěkná, špinavá břečka leží v uličkách Staré Prahy. Polo bláto, polo rozmočený sníh. Musíš dávat dobrý pozor, abys nepostříkal kolemjdoucí, jdeš tedy opatrně, na špičkách… Chrám svatého Jiljí v Husově ulici vykazuje dnes hutný krunýř: pro husté lešení není ani vidět jeho krásná fasáda, také ta jedinečná, prohnutá věž je dnes zahalená. Farní úřad u svatého Jiljí, „u dominikánů“ se taktéž opravuje; toto staropražské stavení popisného čísla 234, nového 6, těsně vedle chrámu, dnes poprvé otevřelo svůj velebný vchod: je vidět, jak vedou schody nahoru do ambitu, lze spatřit žebroví a křížovou cestu, v pozadí stojí opřen o zeď obrovský kříž a na něm je ukřižován Kristus. Je v nadživotní velikosti, on, Vykupitel nad svým vlastním hrobem…

A tu si uvědomuji právě dnes, po více než půl století, že zde na „tržišti senzací“ jsem zbožně kráčel jako malý poutníček se svým mistrem a učitelem, Egonem Erwinem Kischem, tenkráte již uznávaným reportérem Bohemie pana barona von Haaseho v Liliové uličce, vzdálené jen pár kroků, jen támhle za rohem…

A po tomto odstupu déle než půl století vstupuji dnes opět k „dominikánům“ a shledávám se s onou nadlidskou podobou svatého kříže, tehdy zahaleného do prostěradla z jemných bruselských krajek. Dominikáni rozsvěcovali tenkráte před křížem malé svíčičky a na tichých nahých patách bezhlesně mizeli v přítmí. A svíčky krvácely pološerem tak jako ty rány po  hřebíkách na těle ukřižovaného, rány, které, jak nám tehdy prozradil opat Jeremiáš, co nejdříve se opětně rozjitří a budou silně krvácet znovu, aby lidstvo bylo vykoupeno z hrozných hříchů…

Bylo to v roce 1913, rok před vypuknutím první světové války. Bylo mi deset a život se mi zjevil jako skutečný zázrak, obzvláště tehdy, vedl-li mě při prvních krůčcích životem učitel z Kožné uličky, z domu na rohu Melantrichové, tehdejší Sirkové uličky, jehož portál hlídají již několik století dva kamenní medvědi. Oba zlaté medvídky pak zase hlídají dva mládenečkové s bičíky v ruce… Dnes zde „u dominikánů“ strašně táhne obrovský průvan, pracují tu zedníci, malíři, instalatéři a jiní řemeslníci, Praha se připravuje na další zdárnou turistickou sezónu… Cesta pokání v Husově ulici ještě stojí, ale onen tmavozelený příval klidu vyvanul… Tenkráte jsme jím procházeli, mistr a já v doprovodu opata Jeremiáše v bílém plnovousu, jdoucího na bosých patách. Zahrada voněla a celý ten pravidelně dýchající labyrint věčného míru…

Egonek tenkráte připomněl dantovský verš povinné školní četby v c. k. reálném gymnáziu v Mikulandské ulici: „Come fratri minor vanno per via“. A už jsme je spatřili, jak šli za sebou, kostnaté mladistvé hubené postavy, ctihodní bratři… Jak nadevše Kisch miloval toto prostředí uprostřed jeho milované Prahy, ten věčně se opakující božský příslib brzkého vykoupení… Pražské noci a pražské uličky, gotický klášter na jedné a gotická synagoga na druhé straně, pražské Jezulátko z Karmelitské ulice na Malé Straně a působiště rabbiho Judy Löwa ben Becalela, velkého Maharala, tvůrce Golema v Židovském městě temna a ostrých stínů… Miloval tajemno nahoře na Hradě – kolem Rudolfa II., krále setniny alchymistů, vědců, kabalistů, podvodníků, hochštaplerů z celé Evropy… Kisch miloval svoje město a jeho dítka, která jsou současně požehnána, ale i prokleta svým pochybováním, svým zoufáním, svojí touhou po pozemském ráji…

A takhle jsme se často toulali po té milované matičce, kolem chrámů a kostelů, kolem tuctu prastarých synagog, dnes již neexistujících, neboť jejich zbožní vydechli ve statisících naposledy v osvětimských plynových komorách… A hle, ještě se zde zachoval v nejužší uličce Prahy, v Jalovcově č. 2, nápis tehdejší honosné papírnické velkofirmy M. SICCARD, Papierniederlage, avšak slavná drogerie naproti „U Černého psa“ zmizela nadobro, i ten její slavný nápis a ta obrovská černá doga z kamene ve výloze nárožního domku Husovy a Řetězové ulice, ta doga, na kterou jsme se my, děti páté čtvrti, chodily dnes a denně dívat… Ano, tady je ten roh věhlasné Řetězové uličky a už už mířím k ještě věhlasnějšímu nočnímu literárnímu kabaretu „Montmartru“, lépe známému pod jménem „Montík“.

V opuštěné, dnes úplně mrtvé uličce, kde malá bělovlasá hokynářka Marie Nováková provozovala déle než půl století svoji živnost (byla matkou slavného staropražského tanečníka „Otylky“ Nováka), kde bylo živo ve dne, a ještě více v noci, stojí dnes jediné nákladní auto, které posléze odhrká, a stojím zde pak jako ve vzduchoprázdnu. Nic se nehne, je tu pusto a nevlídno, jako by nikdy slavného Waltnerova „Montmartru“ nebylo…

V čísle popisném 224 a novém 7, ach, jak se tam zpívalo, tančilo, řečnilo, smálo, básnilo, recitovalo, malovalo a kreslilo, popíjelo, muzicírovalo; vždyť tady, právě tady byl střed noční Prahy, střed literární Evropy, tenkráte před více než padesáti roky, kdy tam náš Egonek Kischů tančil – poprvé v Praze! – své slavné tango milonga.

Dnes dali celý ten tříposchoďový dům do pořádku, byl restaurován, natřen, rekonstruován, ale běda: slavný obraz, onen velký nádherný obraz „divochů“ byl nahoře v prvním patře venku na fasádě nahrazen jiným obrazem. A na něm spatřujeme pouze dva divochy, i když dům samotný sluje „U Tří divých mužů“. Jeden z nich je zřejmě indián s pery ve vlasech, druhý nějaký příliš moc světlý černoušek s obrovským kyjem v ruce.

Přistupuji k oknům, tam, kde dříve byl vstup do Montmartru, a čtu na tabulce: OSPAP, sklad. Světlotiskové a vyvolávací přístroje, pomůcky na rozmnožování plánů. Tu se uvnitř přiblížil k oknům nějaký úředník, jedno okno otvírá a skladník podniku mě zve, abych prý jen vstoupil.

A tak vstupuji po dvou schůdkách, otevírám dveře a už jsem v někdejším slavném „Montíku“: tady byla šatna, ano, pamatuji se, a zde hlavní lokál. Nejen pan skladník, ale i další zaměstnanec mě vítají, pak přichází ještě jedna úřednice. V hlavním lokále je improvizovaná malá kancelář a pak už vůkol jen samé sklady.

„Ale on ten ‚Montík‘ přece byl tenkráte daleko větší!“ namítám.

„Ano! Byl, byl, my jsme to zde jen přepažili.“ A pak spatřuji ten originální obraz tří Austrálců, bušmanů v „plavkách“, který tenkráte visel venku na domě. Dnes je připevněn na zdi uvnitř hlavního lokálu, je nedotčen, čistý, nezašlý. Čtu: „U Tří divých mužů.“

„Je obrovský zájem o tenhle obraz,“ doznává skladník. „Ale my ho nedáme. Ten tu musí zůstat na věčnou slávu slavného ‚Montmartru‘. A i jinak je stále ještě mezi fajnšmekry velký zájem o někdejší ‚Montík‘, často se u nás někdo zastaví a vyptává se na staré zašlé časy. Já sám,“ přiznává pan skladník, „se už na Montmartre nepamatuji. Jen jsem hodně o tom uměleckém kabaretu slyšel a četl. Dnes slouží místnosti jiným, praktičtějším účelům…“

Nu, tenkráte mě sem vzal právě Egonek, spolu s dalšími „chlapci“ z našeho plácku u mostu Svatopluka Čecha: Meisterlese, Wotitzkého, Duba, Basche, Löwenbeina, Levita… Tenkráte před více než před půl stoletím, kdy se sem šlo přímo z „DBC Sturmu“, Egonkem založeného footballového klubu nahoře na Letné, na „Knajpce“. (Pfarrer Kneipp, liberecký farář, kázal hnutí „Zpět k přírodě“ a Pražané chodili nahoru na Letnou „knajpovat“, běhat ráno v rose, v mokré trávě.) Ale i pak později, po první světové válce, kdy už Egon Erwin Kisch byl ve světě coby „zuřivý reportér“, bývali jsme tady štamgasty. Waltnerovi, majiteli podniku, jsme zůstali věrni i tehdy, když se později přestěhoval do Liliové uličky, do „Liliovky“, do staročeské hospody „U Bílého zajíce“, zrovinka proti vchodu do „Haasovky“, do tiskárny a do redakce německo-nacionální Bohemie, kde Kisch jako novinář začínal. Zůstali jsme věrni Josefu Waltnerovi, hostinskému, grobiánovi, spisovateli, zpěváčkovi, hudebníkovi, písničkáři, kabaretiérovi a básníku zvučných veršů…

Divné to pocity, když vstupuješ po tak dlouhé době opětně do podniku, kdes se zvědavostí čirého mládí hledal smysl života. Ano, tady to bylo, odkud se tenkráte vydal Jaroslav Hašek se Zdeňkem Matějem Kudějem pěšky do Plzně, zde schovávali Haška anarchistu, když jej hledala pražská policie.

Když nás sem Egonek přizval, láteřil bachratý, vysoký Josef Waltner něco o „bosých“, ale Egonek se nás ujal a schoval nás za červený sametový závěs, neboť jsme se přece museli stát svědky toho, jak náš předseda „DBC Sturmu“ zde uprostřed Prahy a Evropy bude tančit poprvé nový tanec: tango milonga…

Hezký byl ten mladý staropražský novinář Kisch, lokálkář Bohemie támhle za rohem, mužný, usměvavý, veselý, někdy i ironický, zpěvný, vtipálek… Ty husté kudrnaté vlasy, ta věčná khedivka, vonná cigareta v ústech při reportování, při psaní, při zábavě i při tanci… A byla to slavná „Emka Revoluce“, známá žena pražského polosvěta, se kterou za zvuků slavného montmartrovského tria Egonek tančil jedno sólo za druhým: Emka byla štíhlá a působila dobře ve svém „hóznroku“, který byl tehdy velice módní – započaly jej nosit londýnské sufražetky a móda se rozšířila na celý svět; v Praze s tím byly jakési potíže, pražské ženy tuto módu zatracovaly a vypískaly, ba i často namlátily pražským sufražetkám v „hóznrocích“.

Tango… Byl to potlesk slavného auditoria! Nejvíce tleskal Egonkovi a Emce vyčouhlý Emil Artur Longen, jeho chraplavý hlas ovládal celý lokál. Longen byl taktéž slavný kabaretiér, písničkář a herec, dramatik, a dokonce i filmař tehdejších začátků filmu. Jeho žena, herečka Xénia, skandovala dohromady se slavným soudničkářem Prager Tagblattu Arnoštem Feigelem své „Bravo! Bravo! Egonku!“. A kdo že tu ještě býval štamgastem z literární, novinářské, umělecké a tingltanglovské Prahy? Dr. Hans Gerhard Schulz, šéfredaktor Prager Abendblattu, státního večerníku z Karmelitské 6 na Malé Straně ve Státní tiskárně, a jeho kolega baron Hans Regina von Nack-Mayroser, pozdější spolupracovník slavného komika Vlasty Buriana, byl zde kolínský rodák (Kolín nad Labem!), slavný německo-židovský básník Camil Hoffmann, tvůrce Adagia tichých nocí… S ním, s Karlem Poláčkem a bývalým ministrem sociální péče Dr. Alfrédem Meissnerem jsem se později denně dopoledne promenoval jako vězeň německých fašistů po terezínských šancích.

A kdopak zde v „Montíku“ ještě vysedával dnes a denně? Spisovatel samouk Franta Sauer ze Žižkova, Johannes Urzidil, „básník z Čech“ (jeho snoubenka byla dcerou mého učitele náboženství u Piaristů v Panské 1, rabbi Thiebergera – Collegium Clericorum Regularium Scholarum Piarum), herec Ernst Deutsch a právě v Praze hostující Alexander Moissi, básníci Otto Pick, Dr. Rudolf Fuchs, Franz Werfel a Franz Kafka, Gustav Winder (taktéž z Bohemie) a dramaturg Hans Demetz.

Kafíčko, rum, Ludmilu a slivovici servírovali vrchní zvaný „Hamlet“, bachratý číšník Emil Kafka („Kafkile“) a hrbatý Simche Adler zvaný „Adler-špinavé prádlo“. Boxy za rudými závěsy byly vesměs obsazeny, tam se ovšem už servírovala jen a jen „flanda“ neboli celá lahev, z lóží se ozýval smích nočních můr…

Když nás tam tehdy Egonek vpašoval a šikovně nás schoval za velkým závěsem, viděl jsem pak po očku, jak se blíží k velké kubistické figuríně uprostřed zadního lokálu. Všechno na té skulptuře bylo špičaté – i to ženské poprsí. A teď započal Kisch, jako každý večer prý, „celebrovat“ mši, tu jeho slavnou každovečerní mši: klaněl se a se zavřenýma očima mumlal své „ábrakadábra“. Když započal s tou svou „mší“, nastal v lokále nepopsatelný lomoz, křik, ruch a šelest, a ani volání po klidu milého pana Waltnera nic nepomohlo. Tu věhlasný commis voyageur Bunny Sokal, jinak skvělý houslista amatér – hrával zde jen občas a ze záliby – převzal housle z rukou kapelníka Trummera a s hřmotným výkřikem „Budete kušovat!“ vynutil klid. Poté vše ztichlo a Egonek pokračoval ve „mši“. Zbožně se Egonek při tom dívá na tu velkou tabuli v hlavním lokále, kde stojí psáno:

„Člověče, pomni, zda peněz zde prohýřených nemůžeš lépe už zítra užíti!“

Montíkovské trio vesele vyhrává, lokál zpívá:

„Voni sem jdou sem, voni s tím vousem!

Tady si lehnou, ani se nehnou!“

A zase obrovské haló, páry tančí, šustí sukně, tleská se, připíjí se, tančí se… a pak zpívá potulný zpěvák Mojše Abeles své slavné: „Tony, Tony, nesahej mi na citróny!“ a jím komponovanou odrhovačku:

„A na holandu chodila, o jé, o jé, o jé…

a Ignácka šálila, o jé, o jé, o jé…

Byla hezká, byla pružná,

strašně se mu líbila…“

A pak celý lokál zpívá:

„Vem košilku mezi zuby,

dělej na mě bububu,

kdyby se tě všichni báli,

já se tě bát nebudu…“

Hrbatý Simche pak zavolal: „Sólo má opětně Egonek!“ Kisch vstává, ostatní zůstávají sedět. A na taneční ploše se znovu objevuje skvělý známý pár Kisch–Emka. Montíkovské trio hraje opětně tango milonga. Egonek je jedinečný tanečník, také teď neodložil svoji cigaretu, má svou oblíbenou khedivku v ústech a při tanci vesele bafá. „Bravó, Egon,“ volá celý sál a přilehlé boxy, „bravo bravissimo!“ Kisch je zde nadmíru populární štamgast, jako všude v Praze, kde se objevuje, ať už „U Kulaté báby“, kde vždy vhazuje do lokálu věnec čerstvých chmelovských vuřtů a v sále nastane rvačka o ně, ať už v „Boudě“ nebo „U Raimanna“ v Konviktu v Bartolomějské nebo „U Plechové báby“ na Boršově, „U Modré nudle“ na Klárově, „U Hvězdiček“ na Mariánském náměstí, v „Napoleonu“ nebo v „Hamletu“, v „Perelesce“ a hlavně v Kamzíkové uličce v „Salonu Friedmann“ neboli „Gogu“ mezi Celetnou a Železnou uličkou.

Nejčastěji ovšem zazněl povel v „Montíku“: „Hurá na Bojiště! Do Kalicha!“ A parta se stěhovala na Nové Město pražské, do uličky dvou nevěstinců a dvaceti abštajků a dvou židovských nadačních domů, kde židovská chudina, vystěhována z rozbouraného ghetta kolem Altneuschulu, byla usazena v přeplněných brlozích a kde také „slavný malíř z Prahy“, profesor Robert Guttmann zvaný Huhňa měl svůj „ateliér“.

***

Ticho zde v „Montíku“, hrobové bílé ticho. Místnosti jsou přepažené a do střízlivé bělosti vymalované. Bedny, kartóny, škatule, nu ano, je zde jen a jen skladiště, v rohu prastará železná kamna sálají horko… jinak naprosté ticho v „Montíku“, ticho ve staré Praze, jako by nikdy „Montík“ neexistoval, jako by nikdy tady nebyl tvořil Hans Regina von Nack dohromady s E. A. Longenem u jednoho jediného stolku vzadu u kamen, jako by nikdy tady nebyl napsal Franz Kafka svoji báseň o Kamenném mostě, Werfel tucet staropražských lyrik, jako by nikdy sem nebyl zavítal bankéř Mayr, jinak Gustav Meyrink, tvůrce slavné knihy Golem, jako by nikdy tady nebyl zpíval s sebou to „Šup sem, šup tam“ Rainer Maria Rilke, jako by nikdy tady nebýval tančil Egonek své tango, ten žhavý milenec matičky Prahy…

Dávám sbohem vlídným pracovníkům OSPAPu, vystupuji ven do ztichlé zapadlé Řetězové uličky, ale tu pojednou slyším známý popěvek „Točte se pardálové“ – ten pravý montíkovský popěvek, ten nefalšovaný rytmus, zpívají, jak slyším, muži, ženy, dorotky, holanďanky, kelnerky a služebné, spisovatelé a skladatelé, noční flámové a herečky, služebné a baletky, vdané paničky na abštechru s milým, zpívají kelneři, staropražští vaganti, básníci a novináři, muzikanti a commis voyageurs, židé, křesťané, Němci, Češi, spojuje je jedno jediné pouto: „Montmartre!“

Toto byl slavný pražský „Montík“, daleko slavnější než ten pařížský! Vždyť i omonoklovaný ředitel divadla Leopold Kramer a vysoký elegán Fürst zu Schwarzenberg zde tančili s dorotkami, ředitel Angelo Neumann, slavný impresário italských staggion v Nostizově divadle a v Novém německém divadle vedle jubilejního nádraží císaře Franze Josepha I. a zakladatel „Pražských jar“ (Prager Maifestspisele), sem vodil svoji manželku, slavnou tragédku Herminu Busskovou, a jím v „Gogu“ objeveného amerického tenoristu a nástupce Enrica Carusa, Alfreda Piccavera, který zde zpívával své slavné „Ajajaj!“

Stmívá se, na starou Prahu padá fialový závoj soumraku, lampářky obsluhují dlouhou tyčí poslední pražské plynové lampy a já ještě slyším volat E. A. Longena chraplavým hlasem:

„Egónku, to tango ještě jednou!“

W. A. Mozart ve Staronové synagoze

Skladatel v bílé, jemně pudrované paruce vstal od partitury svého před týdnem dopsaného díla. Je spokojen. S lehkým úsměvem jde nahoře v prvém patře starobylého domu „U Tří zlatých lvů“, na rohu Martinské ulice a Uhelného trhu na Starém Městě pražském, čísla 420, k prostřednímu oknu velkého pokoje, ve kterém již delší dobu bydlí. V uličce se smráká, nad Prahou se chystá teplý říjnový večer k vpádu do uliček, vane jižní vítr.

„Maestro! Maestro!“ Tak volá z protějšího otevřeného okna starší silný muž tmavší pleti, který si právě nasazuje svoji vycházkovou bílou paruku s černou sametovou stuhou. Bydlí v pokoji zadního traktu zájezdního hostince „V Platýze“ od předvčerejška. W. A. Mozart otevírá okno. Mává na svého libretistu Lorenza da Ponteho, kterého povolal do Prahy, aby se seznámil ještě před premiérou Dona Giovanniho se všemi herci a zpěváky.

„Jdeme, Maestro!“ volá da Ponte. „Bude brzy večer. A jakmile vykoukne první hvězdička na nebi, je čas!“

Mozart se usmívá a rychle zvolá: „Už jdu, vezmu si jen plášť a klobouk!“ Pak zavírá okno. Oblékne se a za chvíli již se dole v uličce scházejí, Mozart, třicetiletý, o něco vyšší než da Ponte, kterému je ovšem o osm let více.

Galantní Mozart přenechává svému libretistovi pravou stranu ve směru chůze, dává mu tak najevo, jak si jej váží. Ostatně je rád, že da Ponte přijel. Bude to zajisté dělat velký dojem na celý operní soubor na Ovocném trhu: slavný básník da Ponte, textař Mozartův, tvůrce libreta Salieriho opery Assur, která teprve nedávno slavila při příležitosti veselky arcivévody Franze ve Vídni tak obrovské úspěchy.

A nadto ještě Casanova, slavný Casanova, Giovanni Giacomo de Seingalt, dnes sice již dvaašedesátiletý „nejslavnější milovník všech dob“, přítel da Pontův, při premiéře v divadle Franze Antona hraběte Nostitze-Rienecka na Ovocném trhu!

„Také tak milujete Prahu?“ ptá se v chůzi decentně Mozart svého libretisty.

„No, nebyl jsem zde tolikrát, Maestro, ale to, co jsem z ní viděl, mne nadchlo. Je to čarovné město! V roce 1781 jsem přijel z Drážďan do Vídně, kde mne Salieri představil císaři, a ten mi nabídl místo dvorního básníka ve slavném Burgtheatru. Řekl jsem mu rovnou do očí: vezmu to jen, abych byl blíže Praze. Byl jsem tam jen dvakrát, a to vždy krátce, ale i tak jsem si ji zamiloval.“

„Já miluji Prahu nadevše,“ povzdechne Mozart. „A také její lid. Byl jsem tu již mnohokrát a letos tu jsem již od jara. Od okamžiku, kdy mne sem pozval Johann Josef hrabě Thun jsem si byl jist, že tady zvítězím. S konečnou platností! Z Prahy nastoupí náš, opakuji signore, náš Don Giovanni slavnou pouť po celém, celičkém světě!“ A Maestro pak vypráví, jak se seznámil v Salzburgu s Duškovými, ona že je zpěvačka a on pianista. Nadšenými slovy popisuje hudební matiné ve vile Bertramka, v parku na pražském předměstí. „Pasquale Bondini mně právě byl doporučen Duškovými. A on to byl, který zde v Praze dopomohl mému Figarovi k tak fenomenálnímu úspěchu. A věřte, signore, moje Non, più andrai uslyšíte zde v Praze na ulicích, v zahradách, ba i harfenista v pivnici u vás v Platýze dole, starý Václav Kňourek, to hraje!“ Mozart dodává, že na jednom z věhlasných plesů barona Breitfelda na jaře mu uspořádali obrovské ovace. „A na tomhle plese se mnou pak uzavřel Bondini smlouvu na 100 dukátů za propůjčení nové opery. Je to právě náš společný Don Giovanni, signore. Věřte, bude to velký večer pozítří, datum 29. října 1787 se dozajista zapíše do dějin! A také jsem rád, že bydlím tady v domě ‚U Tří zlatých lvů‘ a vy proti mně v hotelu ‚Platýz‘; jsme tu v ústraní a budeme mít více klidu!“

„Tady, před divadlem musíme počkat na Casanovu, na ‚stárnoucího dobrodruha‘, jak mu dnes ve světě říkají. Bydlí v Modré hvězdě. Přijel včera z Duchcova, kde na zámku hraběte z Valdsteinů je knihovníkem, bibliotekářem. Prý se mu tam líbí. Avšak hle… tady zrovna přichází, představím vám jej.“

Od Nového Města přichází vysoký štíhlý starší muž ve fialové peleríně a tříhranném klobouku na bílé paruce. Da Ponte představuje oba pány.

„Jsem nadmíru šťasten, že poznávám slavného Mozarta!“ klaní se Casanova mladému kompozitorovi.

Také Mozart se uklonil, pak ale protestuje: „Ještě nijak moc slavný! Však víte, signore, Vídeň, Vídeň, ta ještě nechce…, ale pozítří, po světově premiéře našeho…“ a Mozart se obrací k da Pontemu, „našeho Giovanniho to bude dozajisté jiné… Ale i já, signore, jsem mnoho, velmi mnoho o vás slyšel…“

Casanova mu skočil do řeči: „A jen a jen o lásce, viďte, Maestro.“ Casanova, vysoký elegán s ostře řezaným profilem se teď nahlas směje. „Ale pánové, věřte mi, odjel jsem z toho hnízda Duchcova sem do Prahy, abych zase po velmi dlouhé době mohl pozdravit svého krajana a přítele da Ponteho,“ obrací se Casanova na slavného básníka. „Po premiéře jedeme ven, k mému patronovi, k slavnému Valdštejnovi. Dozajista i vás, Maestro, s nadšením uvítá na svém zámku. Vám oběma se bude u nás líbit! Musím vám ukázat, kde jsem nakonec zakotvil po svém nanejvýše dobrodružném a vzrušujícím životě!“ Casanova se opět směje. Pak ale ztichne, zesmutní a dodá: „A tam chci také zemřít…“

„Zemřít?“ zvolá da Ponte a poklepává vysokému Casanovovi na rameno. „Teď ještě ne! Teď chceme žít, přátelé. A pozítří máme premiéru! A nyní pojďte, zavedu vás k slavnému Golemovi, k rabi Löwovi, do nejslavnější synagogy na celém světě!“

Tři muži kráčí k Židovskému městu pražskému. V té době museli židé v Praze bydlet ještě odděleni od ostatního obyvatelstva. Živili se všelijak a většinou bídně se protloukali životem. Také teď právě stál celý houf židů před Karolinem s provazy kolem plecí: čekali, aby si je lidé najali na stěhování nebo na dopravu těžkých břemen. Ženy se nabízely k podplétání punčoch svým stereotypním voláním: „Strümpfloch! Strümpfloch!“ Jiní nuzáci vycházejí z domů s pytli na zádech, obcházejí celou čtvrť blíže „Židů“ a sbírají všechno staré a nepotřebné, železo, sklo, šatstvo. Právě teď se zastavil nedaleko tří chodců bělovlasý stařec s pytlem na zádech a z jeho bezzubých úst uprostřed chundelatého bílého plnovousu je slyšet žalostné volání: „Handlovnííí! Hadrýýý, kostííí, kůžěéé!“ Tmavé postavy židů nosí dlouhé plnovousy; nemají však po výnosu dvorního dekretu z roku 1782 již našité povinné žluté výložky na pláštích a kabátcích. Avšak povinně museli nyní nésti německá jména. O tom všem da Ponte vypravuje v chůzi svým společníkům. Mozartovi se již včera svěřil, že sám jest židem, on, slavný Lorenzo da Ponte!

Slavný libretista dvou největších dramatických děl západní kultury a hudby, z jehož rukou obdržel Wolfgang Amadeus Mozart svého Dona Giovanniho a Figara! Svěřil se mu, že jest malým italským provinciálním „žiďáčkem“. Otec, Jeremiáš Conegliano, pocházel z ghetta Ceneda v Benátkách, matka se jmenovala Chela Pincherle. Jméno da Ponte obdržela rodina podle biskupa Lorenza Ponte, který v roce 1763 pokřtil celou rodinu Jeremiášovu a s ní také malého špunta Emanuela. A svěřil se Mozartovi, že sám později se oděl do kutny, avšak z kláštera brzy vypadl. „Bylo mnoho milostných afér v Evropě,“ dodal da Ponte v tomto včerejším rozhovoru, „a jak jsem byl nenáviděn svými soky v lásce, těch pamfletů, co bylo napsáno na žida da Ponteho! Libretista Caterino Mazzolà mě vylákal do Drážďan falešným dopisem krásné ženy Amtsmanna Gerharda von Triebense, Emilie. Byli by mne zavraždili. Řekl jsem Evropě vale, šel jsem do Anglie, do Ameriky, znal jsem předobře šekový a směnkový obchod, bohatl jsem a psal jsem libreta, texty, dramata, byl jsem zavřen pro žíra, ručení, diskonta, ale nepoddal jsem se, i když za mnou z Evropy volali: ‚Žid textař, žid dramatik, žid podvodník, žid básník – žid dobrodruh!‘ Vrátil jsem se k židovství, ano! Můj přítel Zaguri, benátský patricij, ostatně také přítel Casanovův, mne pozval do Terstu, poté, co jsem upadl v nemilost u císaře Leopolda pro intriky divadelní a – přiznám se – ženské. A v Terstu jsem si vzal za ženu anglickou židovku Nancy Grahlovou, která byla českého původu a jmenovala se původně Králová. Manželství bylo uzavřeno podle židovského ritu pod baldachýnem, pod chupe, rabín Svilozzosi nás oddal přes běsnění Zaguriho. Ale Nancy Králová mi brzy zemřela.“

Tři poutníci kráčejí kolem kostela svatého Havla, kolem „Tandlmarku“. Zde mají židé své krámky, je jich celkem 277. A prodejních míst zde vlastní na 570: bud a stolic. Krámy si prý zakoupili již za dávných dob od majitelů domů a platili z nich nezvýšitelnou činži. S tím vším se da Ponte obeznámil již dopoledne, vždyť jej stále nanovo přitahuje židovská čtvrť, ve Staronové synagoze byl již dokonce sám včera navečer.

Brzy vstoupili poutníci na půdu ghetta. S nízkými dveřmi a malými okénky stojí tu v uzounkých uličkách úzkoprsé domky: zdmi sazemi do černa zaprášenými a přečnívajícími stříškami se tulí k sobě. Jsou staré, unavené, a jeden podepírá druhý, obestřeny tichým odstínem mrtvých století. Nezměněny zde stojí a v pokoře nechají kolem sebe šumět čas, pokorně se klaní do ulice plné dětí v hadrech. Hlasitě duní kroky tří chodců v úžlabině domů, nad nimi jest uzounký pruh modročerného nebe, nahoře svítí zlatem ováté lomenice starých domků, ale pramen onoho zlata je pro oko nedostupný.

V té směsici nachýlených domků ztratil da Ponte směr, najednou jsou Mozart, Casanova a da Ponte u řeky, která tady dole pod nimi bublá kolem ostrůvků, mlýnů a mostních pilířů tmavohnědou vodou. Na protějším břehu vystupuje ze štítů a lomenic, s kopulemi a věžemi druhá strana města, prejzové stříšky, kandelábry, železní kohoutkové a renesanční okna se stříbří a třpytí a blýskají ve svitu zacházejícího slunka. Jako zlatem protkaná královská stuha obepíná Vltava zahradní val, zahalený do pestrých barev podzimu. Nad ním se vypíná návrší vroubkované štíty prastarých domů a tvořící jakési čelo tohoto města tisíce věží.

A nahoře trůní Hradčany s onou těžkou silou a krásou svých nádherných korun, jak je da Ponte, tak i Mozart i Casanova znají od letmého pohledu z minulých návštěv. Se vztyčenou hlavou, svobodně a pevně a hrdě nese město těžké klenoty na svých bedrech a kamenní svatí na mostě Karlově, který odvážně a směle a pevně drží proud řeky pod sebou, stojí na věrné stráži. Da Ponte je ohromen krásou města a pohledem na řeku a její okolí.

„Donna Elvira, Don Ottavio, Zerlina a Masetto, všem se bude zde líbit!“ říká tiše Mozart, který stojí za malým da Pontem vedle Casanovy. A Da Ponte popěvuje: „Il palpitante cuor…“ Světla hrají a zpívají pražskou melodii, která přeskakuje od jednoho břehu Vltavy k druhému.

„Je to velká fuga barev!“ poznamenává Mozart.

„Pražská atmosféra, ryze pražská!“ dodává Casanova. „Tak ji znám z obrázků a vedut.“

„Vskutku, pražská atmosféra,“ tiše přitaká da Ponte, „překrásná patina, jen hleďte, signore, jak tato mohutnost barev proráží a jak se zablýskne ve večerních červáncích, támhle!“

A Mozart polohlasitě: „Slyším zpěv tohoto města, zpěv barev a tvarů…“

A Maestro pobrukuje novou, neznámou melodii. Da Ponte se obrací na starší ženu a v lámané němčině prosí, aby jim řekla, kde je synagoga. Babka němčině nerozumí, když však zaslechne slovo synagoga, ukazuje vpravo. Tři chodci jdou zpět, vydají se křivolakými uličkami a zanedlouho jsou v jádru ghetta, stojí před červenohnědou gotickou stavbou, která nesměla převyšovat, tak jako každá synagoga v Praze, výšku katolických kostelů.

Tři cizí návštěvníci nepozorovaně vstoupili. Jeden, dva, tři, čtyři schody, teď rovně, trochu doprava, těžké železné dveře, opět jeden schod, da Ponte jde první a pravou ruku pokládá na prastarou zeď. Pak prsty ruky vede ke rtům. Vzduch starých zapadlých staveb z pradávna jim vane vstříc. Synagoga je naplněna věřícími, nikdo si jich ještě nevšiml. Míjejí obrovský prapor, darovaný židům za jejich pomoc při obraně Prahy proti Švédům. Teď se zbožní lidé dívají přes své staré folianty, které mají na malých stolečkách před sebou, na tři muže v dlouhých pláštích a bílých parukách.

Da Ponte vede Mozarta a Casanovu uličkou posuvných modlicích pultů, za kterými se kymácejí a modlí starci v bílých plnovousech. Všichni tři stojí u majestátního křesla, ve kterém sedával rabbi Löw. Vnímají krásu podzemní stavby, každý předmět velebné synagogy, lustry, modlitební stolky, lavice, koberce, zlatem poseté dečky a almemor. Da Ponte polohlasitě zpívá s sebou, když po velebném tenoru mladšího chasana, zpěváka a předříkávače, celá obec sborem zpívá: „Lechou dojdi likráas kaló, penej šabós, penej šabós, nekábeló!“ Pátek večer, začátek šabatu!

Tlumený, napolo zpívaný chór slov zvučí synagogou. A nyní se rozlehl zase sytý hlas chasana od vysokých obloukovitých oken až k oltáři a naplňuje modlitebnu. Na vyvýšeném místě uprostřed svatostánku, na almemoru, zamřížovaném cenným uměleckým mřížovím židovských zámečníků-umělců, zpívá chasan „Pojď, můj milý, nevěstě vstříc – spějme, svatý šabat vlídně uvítejme!“ „Šómor vesochor bedibur échod…“

Da Ponte zpívá s sebou. A když po každé sloce obec hlasitě předzpěvuje vysokým, prosícím, Ikajícím a místy zase hrozícím hlasem sloku následující, jak ji má pak nahlas zazpívat chasan jako sólista. Da Ponte cítí, jak ho jeho Bůh zaujal, jak je přímo v jeho nejtěsnější blízkosti, jak ho vnímá přímo vedle sebe…

Křeslo vysokého rabbi Löwa je prázdné. Tam si nikdo nesmí sednout, ani úřadující vrchní rabín pražský. A Mozart se zadíval na toto křeslo. Mnoho četl o tomto velikánovi, o rabbim Löwovi, který dal život umělému člověku, Golemovi, a který byl pravou rukou císaře Rudolfa, tam nahoře nad Prahou. Tak na tomto místě sedával. Tady se modlíval. A zde nahoře nad nimi na půdě synagogy prý jest uložen Golem k věčnému spánku.

To by byla opera! Jednou ji zkomponuji! Ano, a da Ponte napíše text! Da Ponte teď zpívá vysokým, třaslavým hlasem podle východního ritu, jak je ve Staronovém šůlu vždycky, prý od pradávna dodržován. Extáze modlících se uklidnila. Modlí se nyní tiše. Mozart obdivuje krásu interiéru. Uprostřed vyvýšené místo, obklopené železnými mřížemi, na jejich hrotech se lesknou zlaté cibuličky. Vpředu na pultu, na kterém spočívají velké folianty z pradávných dob, vázané do telecí kůže, jest sametový fialový povlak se stříbrnými hvězdami. S hvězdami, jak vyšly právě nad čarokrásným městem, nad řekou Vltavou, nad kamenným mostem Karla IV., kde stojí svatí z pískovce, jejich fábory právě před chvílí ještě viděli vlát ve větru.

Mozart spatřil nahoře vpředu dvě žlutě zasklená malá rozetově formovaná kulatá okénka, která asi i v zimě dávají vytušit zlatý svit božího slunka tam venku „ve světě“. Z klenby visí dvanáct starobylých lustrů, každý je jiný, ručně vymodelovaný, a v něm plápolá světlo lojovic. Mozart zvedá zrak k vysoké oprýskané zdi. Tiše se k němu přišoural malý mužík a očima ukazuje nahoru, řka: „Jsou černé, špinavé…, ale podle prastaré tradice jest zakázáno je bílit, neboť jsou postříkány krví našich mučedníků ze čtrnáctého století…“ Mozart přikyvuje, že rozuměl.

Pak je konec bohoslužby. „Šabis, šabis, šabis!“ Obec si navzájem přeje „dobrou sobotu“, známí si podávají ruku, zdraví se navzájem. Da Ponte jde napřed, před Mozartem a Casanovou, lidé se na vznešenou návštěvu udiveně dívají. Da Ponte se dotkl prsty pravé ruky mezuzy u vchodu u železných dveří, zvedá prsty k ústům a líbá je. „Jíden, jíden!“ Tak se šušká v pološeru předsíně.

A da Ponte se obrací zpět a říká v jidiš: „Všichni nikoli, jen já, da Ponte, italský básník. A támhle, to je Mozart, Wolfgang Amadeus Mozart, a vedle něho Casanova. Gít šabis!“

Mozart v šůl! Mozart ve Staronové! Předsíň je ve varu, lidé to šeptají jeden druhému, záhy se o tom již hovoří v uličkách, v Červené a v Rabínské. Husté černé davy sledují zpovzdálí skupinu tří mužů. Až k východu z ghetta. Tam se da Ponte otočí a zvedá na pozdrav pravici. Také židé naň mávají.

A Mozart se obrací na da Ponteho slovy: „Složím novou operu, operu Golem nad Vltavou. A vy, da Ponte, vy mi napíšete text.“

„Eviva da Ponte e Mozart! Eviva!“ zvolá Casanova.

„Napíši!“ dodá da Ponte a zamyšleně vede své přátele z ghetta.

Briliantová podkova

Karel dorazil až k Vrchlického sadům. Zná to tady moc dobře, v době, kdy byl v Praze v učení u strýce Nácka, se sadům říkávalo „Štatpark“.

„Snad bych mohl tady nahoře na ‚Wilsonce‘ ještě chytnout sedmičku,“ říká si Karel, „a nemusím běžet až na Smíchov na zastávku. Budu mít taky lepší místo, pohodlnější. Z ‚Wilsonky‘ v tu dobu nejezdí tolik lidí jako ze Smíchova, kde je pak plno! Kolikpak mám ještě času? Ale sákryš, co to visí támhle na divadle za červené plakáty?“

Karel přechází opatrně širokou ulici, občas pokulhává, to ta kratší pravá noha. Tady v Praze musí člověk dávat pořádný pozor, aby ho nepřejeli. Tak, teď jsem v bezpečí, říká si a rychle vystupuje po širokých schodech nahoru k divadelní rampě. Tam pod velkým balkonem se vytvořil z davu lidí jakýsi špalír. Všichni sledují, jak sem přijíždějí velké lesklé černé automobily, ze kterých vystupují načesané dámičky v nádherných večerních toaletách. „Finanční oligarchie jede do divadla!“ šeptá Karlovi do ucha vedle stojící bělovlasý muž v krátkém ošuntělém kožíšku. „No vědí, je to každovečerní slavný příjezd všech těch bankovních a průmyslových kapitánů sem do divadla.“

Šikmý, vzhůru stoupající vjezd pro vozidla vede těsně až před troje velké zasklené dveře. Uprostřed stojí v devótní pozici obrovitá, zvláště vybraná postava zlatem a stříbrem posetého, do fraku navlečeného vrátného. Vždy, když přijede nablýskané auto, strhne vrátný levicí svoji pozlacenou čapku a pravicí otevírá dveře vozu. Z druhé strany pak přispěchá uniformovaný šofér v šedém, až ke krku upnutém stejnokroji, v rajtkách a kanadách. A teď již velmi těžce a tak nějak líně a unuděně vylézají z hlubokých vozů načesané, nafintěné, navoněné, zmalované, našminkované ženy. Nejdříve vystrčily nožky, někdy štíhlé, někdy tučné. Ale vesměs jsou v jemných pavučinkových punčoškách a ve stříbrných, zlatých nebo pestrobarevných lesknoucích se hedvábných střevíčkách. Potom již jen šustí těžké hedvábné večerní toalety dernier cri, ušité v Paříži u Patoua nebo Voisina, ve Vídni u Herzmanského nebo u Schicketanze, anebo zde, v Praze, u Ully Rosenbauma a modes robes Gisella Würzburg v Kozí ulici. Šaty šustí pod cennými těžkými kožešinami od Penížka a Rainera…

A hle, teď se vyvalili z přepychových automobilů tlustí, starší, plešatí chlapi ve fracích a smokinzích. Tomu či onomu tlouštíkovi se tak rychle ale nepodaří vyhoupnout se z vozu ven, tento zde se chopil držadel vespod oken svého Panharda Levassora. Ale stejně to nejde. A tak přiskakují svým pánům na pomoc páni šoféři dohromady s portýrem divadla a spojenými silami se podařilo konečně postavit pána v černých hedvábných punčochách a v lesknoucích se lakýrkách pemskách na nohy. Pak hned skočí šofér zpět za volant. „Tohle je pan velkoprůmyslník Emanuel von Proskowetz,“ komentuje mužík vedle Karla. A Proskowetz ještě stihne rychle zavolat: „Franz, po představení jedeme do ‚Nizza Night Clubu‘, na Vinohrady!“ Vrátný ještě rychle zacvakne dvířka a řidič odváží vůz druhou stranou dolů.

A další limuzína. Stejná podívaná se naskytuje přihlížejícím, mezi kterými stojí také Karel z poberounské vesnice Korno. Těch šperků, říká si Karel. Kolikpak rodin u nás nahoře by bylo po dobu dvaceti roků živo za tyhle náhrdelníky a prsteny, brože a náušnice. Šaty, co má támhleta šedovlasá načesaná dámička na  sobě, stojí asi tolik, co ty, Kódl, vydřeš za pět roků z těch petzoldovských skal, kde lámeš šutr až do umdlení.

Zde nahoře luxus… a dole, okolo Řásnovky a Haštaláku bída nad bídu, zašpiněné nakažené děti, v hadrech si hrající tuberkulózní malinkatí tvorové s velkými hlavami na vyzáblém tělíčku, děti plivající krev a žebrající od bytu k bytu o kousek chleba, laciné, ty nejlacinější prostitutky všude v uličkách, vyhublé kostnaté udřené mámy ve dvorech nad neckami barevného prádla, ona velkoměstská bída, jak ji Karel dobře znal ještě z dětství, když se toulal po Starém Městě… Stovky hladovějících, stojících před přetékajícími výkladními skříněmi kolem Dlouhé a Mikulášské třídy… Děcka se dívají velkýma očima na lesknoucí se šunky, zabalené dole do stříbrného papíru, na čerstvé, vonné, teplé uzené, zírají na přeplněné výklady cukrářů, kde se tísní čokoládové dorty plné šlehačky a oříšků vedle pečiva všeho druhu, diví se jižnímu ovoci ve skříních ovocnářů, kde vůně hald krvavých pomerančů, žlutých banánů a trsů ananasů se rozprostírá až ven na chodníky. Stojí před výklady lahůdkářů, aby se obdivovali všem těm neznámým specialitám, rybám, salátům, podivným salámům, sýrům, paštikám, všem těm krabům a rakům, sleďům a obloženým chlebíčkům, všem těm lahvím s nápisy jako „Napoleon 80 ans“, „Grande fine Champagne“, „Cordon Bleu“, „V.S.O.P. 1848“, „S.O.P. 1836“, „Courvoisier“, „Cherry Heering“, „Cointreau“, „Anisette“, „Abricot Brandy“… Jaký to protiklad!

Zdá se, že řetěz vozů zde nahoře na rampě nemá konce a přihlížejících občanů je stále více a více. A tak se Karel rozhodne, že se přece jen podívá dovnitř do divadla, do vestibulu, který je již zaplněn lesknoucím se obecenstvem. Pokladna je uzavřena, vyvěsili tam tabulku „Vyprodáno“. Ale po stranách spatří Karel opět ty červené plakáty, a tak se prodírá až k nim, aby se seznámil s dnešním programem.

Lidé se na něj divně dívají, měří si jej od hlavy až k patě a jejich oči říkají: „Co ty tady hledáš, nuzáku? Sem přece nepatříš!“ Nu ano, vyspravované skalácké kalhoty, čapka, jadrná hůl! Dámičky se mu dokonce vyhýbají, dělají mu místo, když chce kolem nich projít. No ano, mohly by se přece o něj ušpinit! Není tu vítaným hostem, to Karel moc dobře ví, ale je mu to jedno. A již čte na červeném plakátku: Píseň o zemi od Gustava Mahlera. Dirigent Alexander von Zemlinsky. Mahler, Gustav Mahler! Zná toto skvělé jméno, ale ještě nikdy od Mahlera neslyšel jedinou skladbu, vždyť se proslavil jako dirigent. Kdyby tak měl na dnešek vstupenku, proboha, to by bylo! Však je Karel velký milovník hudby. Sám hrával v mládí na housle, to jej tenkrát strýc Nácek posílal do hudební školy Rosenzweig do Eliščiny třídy, kde to tam ve všech těch pokojíčkách a v celém tom staromódním bytě plešatého učitele fidlalo, brnkalo, zpívalo od rána do večera. Vyučoval tam táta, máma, syn a tři dcerky Rosenzweigovy. A pak později, když již byl Karel na Korně, zajel si občas do Prahy na nějaký ten koncert do Plodinové burzy. Ovšem, je tomu dávno, dávno. Ale Mahlerovy skladby, ty neznal. A dnes máš, Karle, příležitost poznat také tohoto velikána v říši hudby. A Alexandra von Zemlinského! Jak jsi o něm, Kódl, bezpočetněkráte četl v novinách, o jeho dirigentské slávě ve všech pěti světadílech. A dnes tady osobně diriguje! To bys měl vidět. Ale jak se pak, Karle, dostaneš domů? V noci? No ano, mohl bys přece vzít ten takzvaný courák z „Wilsonky“ na Karlštejn, tam jsi před půlnocí a pak pěšky přes les domů. Půjdeš přes kopce a k druhé zrána jsi v posteli. Stojí to za to, Kódl, stojí! Ale co Anežka, nebude mít strach? Teď bys ji neměl vystrašit, v jejím dnešním stavu…

Gustav Mahler, Alexander von Zemlinsky, Píseň o zemi, to vše se Karlovi točí v hlavě páté přes deváté. Rád, velmi rád by si Karel poslechl Mahlerovu hudbu, ale ti chlapi ve fraku a ve smokingu, ti by mu vadili! Zemlinsky! Určitě dnes diriguje jen pro tuto smetánku; pročpak nediriguje zdarma někde na nějakém pražském náměstí, takhle na Staroměstském nebo v neděli dopoledne v Lucerně „při otevřených dveřích“. Nebo kdyby tak dirigoval jednou také u nich nahoře, na dědině mezi stráněmi nebo u Petzoldů ve skalách pro nás dělníky nebo ve fabrice v Králově Dvoře nebo na Srbsku? Ale, Karle, vždyť jsi četl, že Gustav Mahler napsal ta svá díla pro všechny. Tenkrát, když byl tady v Praze kapelníkem u Angelo Neumanna, právě v tomto divadle, byl prý zanícený socialista a prohlásil, že jeho hudba patří všem! Hudba, to je to nejkrásnější, co Karel zná. Hudba, ta jej vždycky uchvátí. Jako naposledy před rokem v Berouně u starého trafikanta Oty Poláčka, který tak nádherně hraje na housle. To jej doprovázela jeho dcerka Otla na pianino. Hráli Smetanu a Maxe Regera, Mozarta a Ravela. A teď, až se Karlovi na stará kolena přece jen narodí děcko – a bude to kluk! – musí již v útlém věku započít s učením na housličky! To pak Karel zajede do Prahy a koupí v Maislovce u starého Becka na rohu Jáchymovy ulice půlky; má jich tam celou haldu! A ten jejich chlapeček, ten se bude musit pilně učit a bude musit cvičit a pak, pak se z něho stane houslista, dobrý houslista, to Karel ví již dnes, houslista, který nebude hrát jen těm mocipánům posetým opály, beryly, karneoly, smaragdy a safíry, diamanty a heliotropy… Ten jeho chlapec, ten bude hrát také Mahlera, ale pro obyčejné lidi a snad bude i dirigentem, snad skladatelem…

Za pár minut tady zazní Mahlerova hudba. Ale Kódl, i ty si to dnes tady poslechneš, i ty! Prostě zůstaneš tady na chodbě a vše uslyšíš zvenku! Vždyť ani nemusíš dovnitř! A budeš to mít zdarma! Kdo by ti v tom bránil? Nikdo! Kdyby tě támhleten bělovousý pan biletář žádal o vstupenku, tak mu řekneš: „Pane! Hudba patří všem! Nikoli jen těm, kteří si to mohou zaplatit, kteří na to mají! A pane, ta Mahlerova hudba patří také mně, rozumíte? Klidně si na mě zavolejte támhle strážníka! Řeknu mu to stejné, co jsem řekl vám, pane!“

Tu spatřil Karel na stěně tabulku: Pokladna pro místa ke stání za rohem. A ruka, lépe řečeno její ukazováček, ukazuje ve směru, kde ta pokladna asi je. A tak tam Karel zajde – dolů po schodech, pak vpravo. Aha, zde již stojí také obecenstvo, asi to chudší, to nemajetné, už ty úbory to prozrazují: perelíny, široké černé klobouky, ošlapané podpatky, studenti a malí zaměstnánečkové, úředníčkové, staré brýlaté úřednice, mnozí drží noty pod paží. Jde to rychle. Karel se vzadu postavil do řady a za pouhých pět minut již byl u pokladny. Teď, když je již čtvrtý na řadě, pohlíží na vyznačené ceny: ke stání v přízemí tři, na galerii jednu korunu. Vyjmul ze staré kožené peněženky tři mince, položil v okénku na mramorovou desku a obrýlený starý nervózní pán mu strčil do ruky kartičku z tvrdé lepenky. Karel se ujal opětně svých balíků, které mezitím položil na zem – tohle všechno koupil ve vetešnictvích v Maislovce, starou havířskou uniformu pro vysloužilce Votíka, jak vysedává u nich nahoře na Korně s tátou Jakubem, s „okresem“, na bílém kameni u rybníka Svět, plášť pro Anežku a cukroví od Turka Mustafa Khemala Paši také pro Anežku… A teď jde zpět nahoru po schodech, poté vestibulem, kde se to poněkud vyprázdnilo… Sice se na něj nedůvěřivě dívají dva břichatí policajti v helmicích, ba i pan nadhasič a pan podhasič a páni biletáři… Ale co, Karel prošel lítačkami, ještě rychle obdivuje krásné koberce, ležící na schodech, které vpravo a vlevo vedou na balkony a do lóží, jak lze čísti zlatým písmem pod štukem, poté si prohlíží jen letmo ten nádherný plafond…

„Prosím jich, kudy se dostanu dovnitř na tenhle lístek?“ táže se pak Karel bělovlasého uvaděče v hnědém fraku se zlatým límcem a zlatými manžetami. Ten se na Karla dívá dost udiveně, prohlíží si jeho oblek, balíky, hůl, kratší nohu, starou vyprahlou čepici…

„Támhle, jděte rovně, pak…“

Karel pobral všechny své saky paky a již se protlačil dveřmi. Kolkolem proudí naškrobené povýšené obecenstvo do slavnostně vyzdobených prostorů velkého divadla. Karel cítí různé vůně parfémů a kolínských vod, cítí směsici ženského potu, rtěnek, silné černé kávy, jemných cigaret a těžkých bachratých cigár, slyší šum obecenstva a první líbezné zvuky cvičících umělců na houslích, fagotech a harfách.

Vstoupil. Až jej ten lesk a světlo oslnilo! Jaká to krása!

Karel hodně čte. Knih má doma bezpočet a stále si půjčuje od berounského Grossmanna, představeného náboženské obce, nová vydání a časopisy. Teprve nedávno četl Karel o moderním stylu budování divadel, o takzvané plyšové době, o oslňujících prostorech z červeného sametu a štukového zlata, o Makartově stylu… A zde to dnes všechno vidí na vlastní oči, rein senkrecht, to samé! To je nádhery, to je lesku a třpytu, snad až moc, Karle, nemyslíš? A stále ještě přicházejí do lóží a fotelů ženy v dlouhých toaletách z rudého, stříbrného a černého šustícího hedvábí, muži v černém, a všechno se to leskne více než ten mramor.

Proboha, vždyť jsem venku nechal ležet balíček s hornickou uniformou a černou čapkou se zlatým rakouským dvojorlem! Karel utíká zpět, ven do haly… zase kolem něho běhají lakovky a pemsky. Však je těm pánům doma jejich komorníci, služebné a lokajové pozorně čistí a leští! Prošel lítačkami, chodbou, všude přesila přisluhujících vrátných v hnědých, zlatem posetých stejnokrojích, biletáři, kteří asi ve dne dřou za pár šesťáčků jako zřízenci a úředníčkové ve státních úřadech, navečer pak vklouznou do těch bismarckovských uniforem a podlézavě otevírají pánům štamloženhaltrům secesní dvířka červenosametových lóží… A všude plno světla, lustrů, zrcadel, příjemný dech neviditelných těles ústředního topení vhání Karlovi horko do tváře… a hle, tady leží na zemi lesknoucí se uniforma, nikdo si toho ani nevšiml, ba lidé se tomu s odporem vyhnuli… Karel popadl balík a již kulhá zpět, již jej nanovo vpustil uvaděč s výsměšným pohledem. Karel vstoupil nanovo do ohrazeného prostoru k stání v přízemí, do jakési klícky, oplocené bidélky, oddělené od noblesního publika.

Je tu už hodně lidí: studenti, studentky, obchodní příručí, malí zaměstnanci, jejichž šéfové právě v tento okamžik usedají nahoře v lóžích svým špekovým tělem do rudých plyšových fotelů… Stojí zde malé kontoáristky v krátkých sukýnkách, stojí a šuškají si jen tak polohlasitě a jejich velké krásné oči se dívají do zářícího prostoru divadla… ach, být tak jednou ženou takového elegantního pána… sedět v lóži, jezdit autem, mít vilu jako ta naše šéfová! Jenže ta si to nezasluhuje, je to bestie…

„Aličko, proč jsme chudé? Proč musíme psát na stroji od  rána do večera za pár haléřů a doma spíme na matracích, rozprostřených po zemi, na kterou dáváme vždy v pátek, když drhneme, Národní politiku, aby se zem neucourala? A proč tihle nahoře mají vše?“

„Jsme moc pořádné, Micinko, asi nás naše matky špatně vychovaly. No ano, je nás doma deset a každý chce jíst. A tak musíme přispívat i my svým žoldem. Však víš, některá děvčata to umí… tahleta Passerová, z účtárny, jak se do ní pan komerční rada zamiloval…, povýšila, nejdříve šla do korespondence, pak se stala osobní sekretářkou Ohrensteinovou a pak, pak už jí pronajal pokoj na Mikulášské třídě a teď už nemusí nic dělat, už ani do kanceláře nechodí…“

„Jo holt metresa, mezi námi, metresa. To bych ani nechtěla, Aličko. Ale takhle se provdat, ach Bože…“

Karel se dostal až k levému zábradlí. Tam pokládá balíky pod sebe na zem, hůl zavěsí za zábradlí, které je lemováno promaštěným a prodřeným červeným plyšem, skaláckou čepici položí na balíky. Je zde ale sákryš horko, Kódl! Ale to je snad to rozčílení, že opět po létech uslyšíš božskou hudbu, anebo je to ten pohled na tu noblesu? Na okraji zlatem vyzdobených lóží leží tu a tam květiny. Aristokracie zasedla pomalými vznešenými pohyby k tomuto slavnostnímu hudebnímu déjeuner… a my, Kódl, my tady dole vzadu stojíme napresováni jeden na druhého, až cítíš dech svého souseda, tísníme se tu za tři koruny jako herinky.

Copak asi bude stát taková ta lóže tamhle nahoře, jak tam sedí ten silný plešatý muž s obrovským voletem? Ale, Kódl, kde jsi toho chlapa už viděl? Je mi tak povědomý – malý, ošklivý, bezvousý, tlusté pytlíky pod očima, pyskatý, masitý nos, hluboce visí víčko nad levým okem, ale pravé oko, to je tak moc veliké a šilhá číhavě… Kdo to jen je? No přece Morgenstern! Starý Morgenstern, ano! Společník strýčka Nácka! Spolumajitel obchodního domu „U Města Paříže“ v Celetné, odkud přece on, Kódl, odešel již v mládí, jako jinoch, když se odvrátil od všech těch metod bohatnutí v Celetné a šel ven, na venkov, mezi dělný lid… pan komerční rada Morgenstern! Ten, kterému on, Karel, tenkráte řekl, aby si na něj dal dobrý pozor, protože prokoukl, jak okrádá celou jeho rodinu, rodinu Roubíčků dnem i nocí… a jak tenkrát práskl dveřmi, když se ve zlém rozešli. Nežaloval Morgensterna, jak mu radil firemní právník, ponechal mu vše, i tu čtvrtinu majetku v Celetné. Ale jednou, až se budou vyrovnávat účty ve velkém, tu poplaveš s sebou, Morgensterne!

Vpředu v orchestru si hudebníci již ladí své nástroje. Je to taková nepopsatelně krásná předehra, i když každý fidlá a troubí jinak, je to tak nějak bezvadně sladěné… jen ten Morgenstern, ten Morgenstern, ten mi pokazil celý požitek, ten…

„Voni jsou z venkova, že jo?“

Za Karlem se ozval takový tenký hlásek, který Karel přece dnes už slyšel. Že by to patřilo jemu, Karlovi? S velkou námahou se otočil a spatřil onoho bělovlasého muže, který venku před divadlem stál vedle něj v krátkém ucouraném kožíšku. Teď je oděn do staromódního sakrafráčku tmavozelené, kdysi snad pěkně černé havraní barvy. Stařeček poněkud zadrhává v řeči: „Jsem Tau… Taussig, zde v divadle chef de claque. Vědí, co co co to je? Ne? No řeknu jim to, protože jsou mi sym… sympatickej. Vždyť jsem taky ven… venkovskej žid, jsem ze Psář, ale v Praze už pa … padesát roků, vědí.“

A tiše stařeček Karlovi vypráví, i když při tom silně koktá, jak je v tomto nádherném divadle vrchním vedoucím tleskajících zaměstnanců, tedy má pod sebou sbor, který po áriích v operách a při dramatických scénách v dramatech, jakož i po kupletech, duetech a tercetech v operetách mohutně tleská.

„Vědí, to… to si platí herci sami, nikoliv ředitel divadla… no, dle toho, co kdo zaplatí, dle toho má taky ap… ap… aplaus!“ Taussig Karlovi vykládá, jak je placen „od kusu“ a pak zase on že platí své lidi. „To jim vždy ře… řeknu: když Harry Schürmann po árii v Postilionu z Lonjumeau zvedne bič, mu… musíš zatleskat!“ Stařeček má tedy na starosti aplaus, potlesk. A to proto, aby jeho lidi strhli ostatní obecenstvo k projevům nadšení za hercův výkon.

„Největší aplaus má vždycky Leo Slezak po Preisliedu v Mistrech pěvcích od Richarda Wagnera, poslední akt, osmá scéna na louce. To přímo bu… burácí hledištěm. No vědí…,“ pokračuje Taussig, když zjistil, že Karel celé té záležitosti moc nerozumí, vždyť o něčem podobném ještě v životě neslyšel. „No, vědí, je to takové, zaplacené tle… tleskání. Platí si to herečky a herci samotní. Ředitel Heinrich Teweles, ten… ten nám nic za to nedá, ani vindru! Ale jelikož v domě přece jen ten po… potlesk má burácet, tak… tak tedy my musíme do toho. A podle síly aplausu, jak my strhneme obecenstvo k potlesku, tak podle toho… pak taky vypadá kritika, recenze: druhý den pak stojí v Prager Tagblattu v rubrice Di… divadlo a umění z pera doktora Ericha Steinhardta nebo doktora Ernsta Rychnowského, že se po skvělé Strettě Oskara Eisenberga v Trubadúrovi strhl tak nad… nadšený aplaus, že to tento dům ještě neza… neza… nezažil.“

A Taussig pokračuje. Tady dole v přízemí zaměstnává čtyři klakéry, dvě starší slečny, obě vyslovené odbornice v oboru umění, divadla a hudby, takové sudičky všeho divadelního, obě přes padesát let staré. Ve dne ta jedna, Růženka Löwenbeinová, prodává v Celetné u Kafků rukavičky a druhá, Lotka Kalbová, píše na stroji v Länderbance. A také dva staré mládence, jeden se jmenuje Oskar Herrmann, ten druhý Franz Joseph Podwinetzten, prvý je zřízencem Union banky na Příkopě a nosí peníze na poštu, ten druhý je dopoledním šatnářem v kavárně „Edison“ na Můstku nahoře v prvním patře. A navečer zde pak tleskají za peníze, za čtyřicet krejcarů za představení. Ale utéci nesmějí, to Taussig přísně kontroluje. A tamhle nahoře na galeriích, tam pracují ti se slabším výkonem: čtyři klakérky a dva starší klakéři, jsou to zčásti studentky a studenti, úředníci a penzisté. Pěkně je Taussig rozestaví, aby potlesk byl v domě stejnoměrně rozdělen… „Ovšem dnes, dnes jsme tu z osob… osobního zájmu, to vědí… Mahler a Zemlinsky… Voni jsou taky muzikantsky založenej? A odkud vůbec jsou, smím-li se ptá… ptát?“

A když mu Karel řekne, že je z Korna u Berouna a že je milovníkem hudby, tu se stařeček ještě více k němu přišourá a radostně mu vypravuje, že v Berouně měl před čtyřiceti roky velkou lásku, jezdil tam za ní vždy o Rašešóne, každý rok, říkali jí „Červená Amálka“, byla rozená Gerstlová, její táta tam měl malý obchůdek s peřím a kůžičkami dole pod Dolní branou pod náměstím… „Ale vědí,“ pokračuje Taussig, „jednou tam taky tak o tom Rašešóne jedu, koupím jako vždy na Mikulášské u Freulera ten pletenec, pak ‚krakauer‘ a u Birnbaumů na Kozím plácku tu nejlepší marme… marmeládu a u bratří Duschnerových na Masném trhu tu hochpríma čo… čokoládu Gala Peter a… a… chci jí to přivézt, a tak jak tam vejdu do toho kve… kvelbu, tak tam sedí v krámku ten šnorer Adler, co chodil po Praze po domech na šnor… a… představějí si, ten Adler, šnupicr se mu říkalo po Praze, protože pořád popotahoval, ten chlap mi odloudil moji nej… největší lásku. Dělal do ní, a jak byla za… zamilovaná. Ani o mně nechtěla nic vědět. A pak si ji vzal, při… přiženil se do toho peří a do těch kůžiček, na mou věru… no a tak… tak jsem zůstal svobodný. Dodnes.“

A pak Karlovi Taussig vykládá, co je zde v tomto divadle zajímavého. A je prý toho ažaž! Támhle nahoře v prvém pořadí vpravo má svoji štamlóži, tedy dědičnou lóži, Petschek. „Ano, ano, tam v tom cvikru, v tom skřip… skřipci! To je starej. A vedle něho je ona, a to jsou pak dcerky. Tám… támhle pak, pane Roubíček, to tam vedle to je Carl Stephan Haurowitz, textilní velkoprůmysl, palác v Lützowovce, a zde na… naproti v parterlóžích jedna reprezentace vedle druhé: támhle doktor Max Grab-Hermannswörth, přádelny, tkalcovny, vila Košinka, vedle Pickovi, to jsou lihovary, drožďárny, margarínka Kosmos v Čáslavi a Kolínská Bayerovka, a lóže vedle to je Chitz, barvy, laky, pak Gibianovi, Fuchsové, Perutzové, Weinfurterové, kaž… každá lóže reprezentuje dost slušnou sum… sumičku, támhle pak Schichtové, Liebigové, Popperové, Georg i Emanuel Henry…“

Však to Taussig tady dobře zná, je tu každý večer, celý rok, v zimě v létě. Jen v červenci a v srpnu nikoli, to je divadlo zavřené. To se opravují kulisy, jeviště, inventář, kostýmní fond, hlediště. Heinrich Teweles, ředitel, jede v tu dobu na dovolenou do Ischlu. Ovšem, zaměstnanci divadla od Polesného přes Gettkovou a Liebenovou až po posledního šatnáře pro statisty, „zuřivého dědka“ Krejčího, který stále na ně volá, aby šli k „Hajmance“, šatnářce v dámském sboru, a nechali se tam od ní erwachsen, dorůst, a po malou Madame Bonnet, malou černou Francouzku Bonnetku, která obléká roztomilé baletky do tylových krátkých sukének – ti všichni musejí pracovat i v létě. Ba i baletní mistr, malý starý Ital Grecco Poggiolesi, stojí v tu dobu v „baletsálu“ s černou tyčí v ruce a klepe do podlahy a volá na cvičící dětský baletní sbor: „Uno, duo, rondó, rondó, uno, duo!“ Obecenstvo z lóží ovšem v tu dobu tráví oddech v Cannes a v Nizze, u Balatonského jezera, v Pörtschachu a ve Veldenu na teplém Vrbském jezeře v Korutanech, na dubrovnické pláži… „No a my? Já a můj štáb klakérů? My si za… zabalíme v neděli kousek chleba s máslem do Tagblattu, strčíme to do kapsy a jdeme si sednout nahoru na Belvedér, na hla… hlavní promenádu vedle koncertní restaurace. Na vstup není, a tak sly… slyšíme koncert zdarma. Ovšem musíme se na tu lavičku nad lanovkou dostat brzy, je ry … rychle hned obsazená!“

Záhy Karel pochopil, že se v tomhle domě ukazuje světu ona obrovská síla peněz, zde tedy sedí vedle sebe zvučná jména, zde se blýskají vysokokarátní bílé kameny na bílých škrobených náprsenkách, zde sedí bezvadné perly v ušních lalůčcích, bílé perlové náhrdelníky se vinou kolem štíhlých i méně štíhlých šíjí, zde jsou pokládány na zábradlí rudých lóží paže ozdobené diamantovými a smaragdovými náramky. Zde se dává na odiv luxus, je to výstava lidských tvorů dobrých, ba i skvělých šekových knížek. Pochopil. Kdo zde sedí, ten má jméno. Lóže vedle lóže, jméno vedle jména. Lesk a nádhera, jaká nemá obdoby, vyzařuje z tohoto domu, zde vládne krása, elegance, snobství. Kdo jest majitelem lóže v „Briliantové podkově“, patří k mocipánům tohoto světa. Zde neplatí Společenský katechismus ministerského rady doktora Jiřího Stanislava Gutha-Jarkovského, vychovatele princů ze Schaumburg-Lippe v Náchodě, tady také neplatí žádný Gotha-Hofkalender. Zde je rozhodujícím bohatství, je to slavnost exkluzivity. Důvodem může být sice Gustav Mahler – a jindy Verdi, Puccini, Wagner – ale ve skutečnosti jde o to, demonstrovat své postavení. Přetrumfnout toho druhého vedle v lóži! A tak je Gustav Mahler jen věcí vedlejší. Milionáři z Bubenče, Podbaby a z ulic kolem Stadtparku jsou ve střehu, velký večer kožešin, drahokamů a toalet započal… ach, jak je ten svět krásný!

Ale Taussig to tak nevnímá, vypráví s hrdostí, koho tu již zažil. Tady zpívá pětkráte za sezónu Maria Jeritza, šestkráte Maria Németh, desetkráte Selma Kurz, každý měsíc pak Jadlowker, Slezak, Piccaver – který tu prý začínal coby neznámý tenůrek – Michael Bohnen a Mattia Battistini, Joseph Schwarz a Beniamino Gigli a za Angelo Neumanna že tady zpíval i slavný Enrico Caruso. Že zde dirigují pravidelně Dr. Richard Strauss a Nikisch a Lehár a Felix Weingartner a Franz Schalk, že sem zajíždí dirigovat Eugen D’Albert svoji Nižinu.

Pak se ještě Karel dozvěděl, že Taussig také „pracuje“ v Plodinové burze a v Lucerně, kde tleská pravidelně Busonimu, Friedmannovi, Godowskému, Paderewskému, Rosenthalovi, Sauerovi, Alfredu a Ludvíku Grünfeldovým, Mischu Elmanovi, Bronislawu Hubermanovi, Příhodovi, Vecseymu, Poldi Spielmannovi, Kubelíkovi, Kocianovi, Kerekjartovi a Rubinsteinovi.

„Znám dobře Feuermanna, Moriniovou, Sašu Heifetze, Kreislera, Adelinu Pattiovou, Mary Caravanovou, Schmedese, Schmietera, Mařáka, Karla Buriana, Jehudu Menuhima, když mu bylo deset, Bruno Waltera, Pabla Casalse – všem, všem jsem tleskal… všem… Galli Curciové, americké divě, star-hostu Metropolitan Opery, jsem v Praze odpomohl od ošklivého kataru hrtanu, vařil jsem jí po dobu še… šesti hodin v hotelu ‚Modrá hvězda‘ svůj věhlasný ‚Letenský čaj‘… jo, jo, tleskal jsem Lottě Lehmannové, Alessandru Boncimu… jeho Cielo e mar z Giocondy…“ a Taussig zvedne palec a ukazováček pravice k bezzubým ústům a udělá „Pfíííí!“ „Uvedl jsem v Praze tanečníka barona Joachima von Seewitze, Adelinu Pattiovou, slavnou Annu Pavlovou, Lizzy Waldmüllerovou, Josmu Selimovou, Schulhoffa, Michele Fletu – taky bydlel v ‚Modré hvězdě‘ –, Mengelberga, Clemense Krausse, Richarda Taubera, Alfreda Jergera, Busoniho, Ernsta von Dohnányiho, Hanse Duhana, Šaljapina a jiné a jiné…“

Co je to všechno platné, říká si Karel. Vždyť je to jen pro pár vyvolených, kteří na to mají. Tihle tady přece nikdy neměli soucit s obyčejnými lidmi ze zatuchlých světnic, ve kterých dřely celé generace po domácku za pár šupů. A když padly výstřely sarajevské, byli to oni, kdo zůstal u teplého krbu a v bačkorách, láhev Johnyho Walkera vedle láhve White Horse Whisky na stole, ve Frankfurtu a v Cařihradě, ve Vídni a v Římě, v Praze a v Manchesteru. A na frontách umírali zas jen ti chudáci, netrvalo to ani čtvrt roku a statisíce zmrzačených a zkrvavených jich leželo se zaťatými zuby ve Feldlazaretech, tisíce se válely s odstřelenými genitáliemi jako eunuchové na krví prosáklých lehátkách, další tisíce tápaly s prostřelenými očními důlky věčnou tmou… Miliony nevinných padly do kavern! Statisíce byly zasypány, zardoušeny, probodnuty, zabity bombami, pumami, šrapnely, granáty, plynem yperit a Gelbkreuz, mřelo to ve štelunku a v etapě, ve městech a na dědinách, miliony chcípaly hlady a na tyf. Ale co se dělo tady? Nic!

Někdo by jim to měl říct! Gustav Mahler napsal svojí hudbu pro všechny, i pro ty, které sem nechcete vpustit. Napsal ji pro nás skaláky, napsal ji pro mne, a nejen pro Petschka, co sedí tamhle nahoře v lóži. Napsal ji pro nás, co lámeme kámen ve střílnách na Srbsku, ve Zbiroze, ve Zdicícch, v Berouně. A pro nás, co se tlačíme tady dole tělo na tělo a sotva můžeme horkem dýchat. Tohle by jim někdo měl říct. A řekneš jim to ty, Karle, všechno, o čem tady přemýšlíš. Jen, co skončí Mahlerova Píseň o zemi. Vysvětlíš jim účel té hudby, pak to bude teprve ta pravá symfonie, píseň o naší matce zemi. Až skončí, vystoupíš na pódium a všechno jim to od srdce povíš …

Silný potlesk vyrušil Karla z jeho snění. Světla najednou zhasla, rozevřela se těžká, tmavozelená opona a obecenstvo tleská. Nahoře na jevišti sedí již osmdesátičlenný orchestr. Umělci jsou taktéž ve fracích. A tu přichází ze strany malý mužíček s velkým špičatým nosem, má ostré brejličky bez obroučků, má dlouhé vlasy, je ve fráčku. Kštice mu lítá sem a tam. Briliantová šlechta stále ještě tleská. Jen Taussig za Karlem netleská, přestože nyní také obecenstvo „k stání“ započalo tleskat. Dirigent předstoupil před pult na malé podium, zaklepal taktovkou, urovnal ještě rychle vylezlé tvrdé manžety. Taussig zašeptal „Zemlinsky!“ a již burácí hudba Mahlerova divadlem. Je to skutečně nádherná, oslňující, mohutná, uchvacující hudba, říká si Karel.

Ano! Je to ona, Píseň o naší zemi. Ona píseň, jak ji Karel dobře zná. Vždyť vystupuje také u nás nahoře na Korně ze země, mohutně se tam ozývá z každé brázdy, když s koněm Ferdíkem ořeš na malém políčku, vždyť je to ta píseň, jak jí vždy nasloucháš, když kráčíš na Vinařce a na Hatě, do sladovny do Skuhrova ke starému sládkovi Hodysovi… stále ji přece slyšíš venku tam u nás v kraji pod Brdama, je to ona, Mahlerova Píseň o zemi.

Potlesk. Přestávka.

„Nepůjdou ven?“ táže se jej starý Taussig.

„Nepůjdu, pane Taussig, jsem nějak unaven a musím se připravit!“

„Na copak?“

„No to uviděj!“

Taussig vrtí hlavou, pak ukazuje do hlediště. „Tam nahoře, Roubíčku, ve třetí lóži od jeviště vlevo, viděj ho tam? V prvním pořadí, ten ple… plešatý, to je věhlasný financier Bertl, vědí, ten, co nechá komorníka vyhazovat šnorery ven na zahradu, a pak jim hází z okna své pracovny šesťáčky, o které se pak venku na trávníku poperou, všichni ti Schmelkesové, Perelesové a Weissové. Zuby té jeho tu… tučné choti jsou fa… falešné! Ale butony v jejích uších a dia… diadém Garantiert echt!“

Chuděra Taussig! Myslí si Karel. Je takový shrbený a vyhublý! A ruce má tak obrovské… To snad z toho tleskání! Ten nejspíš nenajde v celé republice vhodné rukavičky na své ruce! A je asi ospalý, alespoň tak vypadá.

„Jsou unavenej?“ táže se Karel.

„Ani ne, jsem zvyklej. Dneska to jde. Ale jindy, když je takovej Wagner! Můj ty pane! Takovej Parsifal, Lohengrin, Rienzi, Tristan a Isolda, Meistersingři nebo Valkýra a Siegfried a Soumrak bohů… jo, jo! Jedině to Zlato Rýna, to je krátký, bez pauzy, a jsme v deset hotoví!“

Prozrazuje Karlovi, že mnohdy spí vestoje. A jak přesně ví, kdy se má vzbudit, kdy má začít tleskat? No má to prý v uchu, v krvi! Lohengrina slyšel již dvěstěkráte, Parsifala třistakrát! „Wagner! To je vždycky přes půlnoc! Ale to už znám nazpaměť, vždyť tady tleskám už čty… čtyřicet let! Už za slavnýho ředitele Angelo Neumanna, který zde zavedl i… i… italskou staggionu! A Maifestspiele!“

Karel už ví, že je Taussig starým mládencem. Proto se o něj ale nikdo nestará, penzi nemá, nikdy nic nebyl, vždy jen hledal místo, a nikdy je nenašel, nebyl ničím vyučený, přišel do Prahy a započal statovat u divadla. A každé ráno dělal desátého v synagoze, aby se mohlo modlit; vždyť v templu musí být minjen – deset mužských věřících, jinak nelze započít s bohoslužbou. Za to mu platila náboženská obec nějakou tu korunku. Chodil na pohřby pro almužny, vyučoval na plácku u mostu staropražské kluky ve hře, která nově přišla do Prahy: footballu! Byl takovým neplaceným trenérem. A pak započal plácat, tleskat a tleská až dodnes. Tleskající bloud… Bydlí v podnájmu na Starém Městě u vdovy Goldhammerové, jeho večeře po divadle se skládá „ze sklenky bílé kávy a jedné kajzerky“. A to vždy v kafírně „Zentral“ na Příkopě v prvém patře. „Centrálka“ má totiž dlouho otevřeno, déle než vedlejší „Edisonka“ nebo vedlejší „Continentálka“ a „Corso“ u Prašné brány vedle Andrého knihkupectví. Chuděra koktající Taussig. Jednou prý dostal od ředitele Tewelese tak strašně vynadáno s hrozbou „odnětí koncese“, když nařídil svým klakérům „veselý“ aplaus po prvním taktu, myslíce, že je na programu veselá opereta Cudná Zuzana, a zatím se odehrála na jevišti tragédie Williama Shakespeara Hamlet.

V této pauze mezitím „brejlí“ dámy zlatými a perleťovými kukátky a lorňony po divadle… „Kdopak zde dnes všechno jen je? A je tu vůbec hraběnka Kotzaureková? Je! Aha! A v nové rudé róbě! To bude model od Patoua! Ale vedle ní, ta mladá Donnebauerová! No ostuda! Skandál! Jako od Prašné brány! No člověk nikdy neví, vypravuje se o ní všelicos!“

Následuje druhá půle a pak koncert končí. Tleskalo se dlouho a mohutně. Dámičky se ve svých lóžích postavily, aby byly vidět róby celé. Pokud chce tady těm zbohatlíkům něco od srdce říct, měl by Karel teď přeskočit zábradlí a utíkat dopředu k orchestru…

Ale je jak mátoha, vše se mu točí hlavou páté přes deváté, ani už nevidí Taussiga, který se teď postavil vedle něho… nebýt chefa de claque Taussiga, Karel by býval snad padl do mdlob!

„Copak, copak, Roubíček, vzpamatujou se!“ Taussig jej pevně drží za lokte.

„Je mi horko…“ Taussig jej vyvedl před divadlo, pomohl mu s balíky, když si předtím rychle vyzvedl z šatny svůj kožíček. Oba dva jdou k Wilsonce. Tam si Karel kupuje lístek na courák, který pojede za půl hodiny. A Taussig si s ním ještě sedne na lavičku. Vypravuje, jak mu herci zůstávají dlužni za aplaus. A že musí chodit dopoledne také na „akádu“, stojí tam modelem.

„Když se maluje nebo modeluje můj obličej, vědí, dostanu kačku na hodinu, když ale stojím ko… kostým, to znamená v hadrech, do… dostanu kačku a padesát. A akt se platí dvě kačky. Ale prosím jich, kdo by chtěl vode mě akt…? Jsem starej! A když student nebo studentka dokončí svoji práci, napíše pod to: ‚Starý žid‘. Tak viděj, jsem starej žid… A to musím mít ještě pro… protekci, aby mne profesor vybral! Vždyť už ráno v sedm před otevřením školy tam je fronta. Každej chce, aby byl přijatej jako model na dopoledne. Čekají tam santusáci, žebráci, nuzáci, nezaměstnaní, flákači, pouliční štětky… no je bí… bída mezi lidem! A tak jsou sbohem, Roubíčku, až zase přijedou do Pra… Prahy, zajdou za mnou do divadla, když budou chtít? Já jich tam dostanu zdarma, k stání, dolů, do parteru!“

Dali si sbohem. Karel popadl balíky a hůl a šel na nástupiště. Vlezl do neosvětlené třetí třídy. Byl unaven! Usnul. A zdálo se mu, že je zase v divadle, v Briliantové podkově, a jak tam v těch lóžích sedí korenské matky a tátové, a skaláci… támhle Ferdík, ano Ferdík, jak jej vychoval a jak přišel ve skále pak o obě nohy; i s vozíčkem jej tam zavezli. A jak se všichni smějí… na něho, na Karla, který stojí nahoře na jevišti a diriguje… mohutně se ohání… v ruce taktovku, krátkou, z ebenového dřeva… a kolem něho zvučí ta nádherná hudba, hudba Gustava Mahlera, Píseň o zemi.

Ráj zaslíbený

Ferdík coural městem.

Kampak teď, Ferdíčku? No, zkusím to především na slavném Václaváku! Snad někoho potkám a snad se najde nějaký ten flek někde v hotelu... jako poslíček, čistič bot nebo domovník, pro začátek. Anebo někde v automatu jako odklízeč špinavých talířů a sklenic. Ostatně to mytí nádobí někde v restauraci, i to by pro začátek páslo! Uvidíme.

Na ulicích, třídách a náměstích je všude plno lidí. Nu ano, Ferdo, to je život, pěkně se procházet po těch krásných ulicích kolem těch napěchovaných výkladních skříní, lidé se baví, radují, zpívají, pískají, promenují. Tak se to také patří! A nikoli smrdět v těch petzoldovských skalách tam nahoře za Kornem nad Srbskem u Berounky, dřít a dřít a rvát se s těma skálama až do krvava za pár šupů! Ba né, holečkové, Ferdík už nechce! Takhle se nadřít a makat za pár pengö a navečer se vracet utrmácený na to proklaté Korno, kde je jedna začouzená hospoda toho mazanýho Kroužka s tím jeho hnusným bahnem. A to je vše, celá ta „kultůra“. Tady, v Praze, to je přece něco! Tak si to Ferdík vždy přál, chodit po špacíru a nic nedělat. Však ona se nějaká ta obživa v takovém městě určitě najde.

Po dvouhodinové procházce Ferdík ale rozpoznal, jak různorodá individua se procházejí po ulicích: tlustí a dobře oblečení, ale také vyhublí a otrhánkové. Ovšem, těch sytých, čistých a spokojených bylo dost a dost, ale těch hladových, nečistých a nespokojených ještě více. A těch žebráků na nárožích co Ferdík spatřil! A když pak Ferdík vstoupil dole na konci Václavského náměstí do automatu, tam těch vagantů spatřil nejvíce. Čekalo jich tam tucty na zbytek omáčky a nějakého toho knedlíku na talíři. Jsou ošumělí, napolo bosí, vyhublí, se šílejícím zrakem hladového člověka, který sleduje jen jeden jediný cíl: talíř!

Tyto strašné oči se přilepí již u výdejny za pultem na prázdný, lesknoucí se talíř, který je brán silnou plavou ženou v úhledném modro-bílém úboru a v bílém čepci do ruky, je naložen pěti koláčky knedlíků a kusem ach, tak libě vonícího masa, pak nabírá ta čupr frajle sběračkou horkou tmavou vonnou omáčku a polévá maso a knedlíky. Oči vyděděnce století tento talíř ještě neopustily, ó ne! Talíř se ubírá poté ve výši asi tak jednoho metru od dlaždičkované podlahy automatu tlačenicí spěchajících jedlíků i číhajících skokanů na jedno z prázdných míst na polovysokém stolečku, u kterého se již cpou šťastlivci, kteří na to mají, párkama s hořčicí, topinkami, bramboráky, red doggami – pepřenkami, svíčkovou, řízky, karbanátky, polévkou… a ponenáhlu se ten talíř započíná prázdnit. Oči skokánka však stále na něm lpí. Jeden knedlík pryč, druhý pryč, masa ubývá, pak zmizí úplně, omáčky je stále méně… a hurá: jedlík dojedl! Odešel, nechal ještě rezavou a mastnou vidličku a hliníkový nůž, příbor, který si jedlíci sami musí vzít z košíčku na bufetových stolech, v té omáčce… Je před osmou, před začátkem biografů, tlačenice je v automatu nyní největší… a tak hopla, již je zde skokánek. A s ním se vrhne na zableptaný talíř ještě hejno dalších osmi skokánků… Kdopak vyhraje? Kdo bude první u bašty? Kdo zvítězí? Perou se o talíř, šermují s vidličkami a noži, omáčka se rozlévá po smrdutých sakách, potřísní kolemstojící jedlíky, nadávky, řev, tumult, smích… a támhle! Pozor! Tam se uvolnil další talíř a další…

Výpary jídel a lidí, ona pravá automatová atmosféra přilákala i Ferdíka. „Automat bratří Bártů“, takový ten menší žaludek Prahy, kde se denně během osmnácti hodin převtělují celé haldy bankovek a mincí v párky, topinky, dorty, bramboráky a plzeňské, které pak mizí v žaludcích spěchajících za zábavou, službou, nákupem, oddechem. Jí zde venkovský pantáta, železničář v přestávce mezi rychlíkem z Ostravy a zpátky do Bohumína, jí zde prodavačka z bižuterie na Můstku před schůzkou s milým, tanečnice před vystoupením v Casinu de Paris, podloudný obchodník s kokainem a heroinem před dodávkou dvacetidekového balíčku špatně česky mluvícímu neznámému v průchodu před „Pavoukem“.

Ferdík se rozhlíží. Vyčkává. Pozoruje. Přizpůsobuje se. Sákryš, mám taky hlad a potřeboval bych taky nějaký ten zbyteček na talířku. Ferdíku! Támhle pod sloupem ten tlouštík, nějakej ten selskej „venkov jedna rodina“, měl řízeček, nějak mu to nechutná, nechal tam pěknej flák masa a všechny brambory, pěkně zalité mastnotou. Dojedl. Šlus. Utřel si mastnou bradu rukou, pak pootevřel svůj světlezelený huberťák, povolil pásek na kalhotách, odstrčil zelený klobouk se štětkou do týlu, započal šťourat sirkou v prořídlých zubech, vystrčil břuch a stojí teď na svých plochých nohách jako pagoda. Chlape, kdypak vypadneš? táže se Ferdík a je ve střehu. Tento talíř mi nesmí ujít! Ten né! Agrárnická šlechta teď půjde do „Arca“ na lepší večeři, toto zde jen tak zkusil, dal si předkrm.

Ale v pozadí automatu je dalších šest párů očí upřeno na  tenhleten talíř, šest mládenců v hadrech na těle je taktéž na skoku. Kdo bude tentokráte první? Šlechtic se pomalu vzdaluje. A hopla! Ferdík měl štěstí. Tento závod skutečně vyhrál. Již je u talíře. Mladíčkové se vracejí na svá startovní místa. Taktéž nějaký ten děda, který tady od rána do půlnoci odnáší polovypité sklenice od piva: zbytek chmeloviny ještě do sebe vlije a pak přinese v každé ruce osm půllitrů k pultu, kde je v plechovém bazénku vymyje. Sbírá také mastné papíry od bramboráků a topinek a vhazuje je do košů. Takto se tady starý santusák udržuje již měsíce, patří jaksi k personálu, k inventáři automatu, nepobírá plat, ale počítá se zde již s ním. Nikdo jej nevyhání, a ani když je štrajfunk, neuteče jako ostatní flákači, kteří patří členstvím do všelijakých těch různých skupin šmelinářů, handlířů, podvodníků a kapsářů z pasáže Koruna, kde se v nejtemnějších zákoutích připravují přepady, kasy a vloupání, kde se handluje s morfiem a najímají čerství pasáci pro rajóny ve Vrchlického sadech a na Těšnově kolem mébláků.

Ferdík jídlo hltá. Upotřebil vidličku statkářovu a už to má v sobě. Krucinál, to mám ale fába! A tak se podívejme dále, támhle vedle tam zůstal přece na talíři kousek párku, hopla, skok, ale ouvé, již je tam před Ferdíkem jiný vychrtlý mladíček s vyrážkou v obličeji, již má páreček v puse, a ještě vylizuje prstem z talíře hořčici.

Ale šest skoků se Ferdíkovi podařilo. Šest z dvaceti závodů o talíř dnes vyhrál. Tak. Teď je trošku sytý. Teď může nastoupit do boje. Opustil automat. Venku se rozezvučela celá ta talmi-symfonie velkoměsta, všude ruch, smích, zpěv, hvízdání, auta, elektriky, dročky, chodníky zaplnili noční flákači a floutkové, prodavačky z obchodů a obchodních domů se vedou se svými milými, jdou do kina. Ta lepší společnost, ovšem ta jede buď vlastními auty, nebo taxíky do divadel a kin. Z restaurací vycházejí vábivé vůně těch nejlepších jídel, otevírají se bary, vrátní v překrásných uniformách, plných zlata a stříbra, v kulatých čepicích předstupují rozkročmo před vchody, na rohy ulic přijeli párkaři se svými dětskými vozíčky a skládají své zboží nebo začínají topit dřevěným uhlím pod kotlíky. Prodavači novin, chraplaví kameloti řvou do studeného večera své „Zvláštní vydání Expresu!“ – „Zvláštní vydání Telegrafu!“ – „Vražda u Botiče!“ – „Vrah byl maskován!“ – „Černá maska opět v Praze!“ – „Vrah byl spatřen u své milenky v Krocínově ulici!“ – „Sekera vedle mrtvoly!“ Neonová světla svítí jasným, oslňujícím červeným, zeleným, žlutým a modrým světlem do přeplněných ulic…

Ferdík se pozeptal po nějaké té práci. Nejdříve „U Šroubků“ v kuchyni. „Nepotřebujeme!“ Pak vedle v „Meránu“: „Jsem čistič bot, sluha, topič.“ Nic. Zašel k „Vašatům“, k „Šenflokům“, pak k „Bumbrlíčkům“, k „Piskáčkům“. Všude totéž. „U Primasů“ mu řekla bába na pisoáru, že prý nahoře na Bojišti hledá „madam de Piš“, stará Rauchbergerová, pianistu do lokálu. Zdalipak Ferdík neumí brnkat? Je prý to pěknej chlapec a udělal by tam kariéru. Madam je uznalá. Ale vždyť Ferdík neumí hrát na žádný nástroj! Tak zase nic. No ono by to nebylo ani tak špatné dostat se nahoru nejdříve přes nějaký ten špeluňk, Ferdo! Ale co, ráno zajdeš na Úřad práce do té Betlémské, i když mu to vymlouval jistý neoholený mladík v pasáži Koruna, jak se tam s ním dostal do řeči. Ferdík je zase na Václaváku. Jde k muzeu a zase zpět. A ještě jednou. Co teď? Kam teď?

Ale stejně se mu tady líbí, ten ruch, to vzrušení, ta atmosféra, ta vůně po ženskejch, parfému, potu, prachu, cigaretovém kouři a benzínu, to je ono, co on hledal! Jedině přes Prahu se dostaneš výše, Ferdíčku! Do Varů, v létě, na sezónu, víš, jak ti o tom jednou ve skalách vypravoval jednooký Lojza, co ho později vrazili do rejtačky pro krádež a podvod, a jak jsi to četl v těch románech, co ti půjčoval „Asibisi“ čili „Asík“, Alois Biskup z Litně, co ve Varech pracoval na poště. Jen ale, krucinál, kdyby jen ten žaludek dal pokoj. Už zase zlobí! Až hrůza! A kam, Ferdíčku, kam půjdeš vůbec dnes na noc? Domů, na Korno? Ani nápad! A snad zase do skal? Co? Ba né! To raději celou noc se promenovat po Václaváčku, po „Trafouši“, jak mu zde říkají, je to prý odvozeno od Trafalgaru v Londýně… Nu ano, zase do automatu na ty talíře a pak se uvidí.

Na Příkopech, kde se Ferdíkovi zvláště líbily ty výlohy a ty nepřehledné řady luxusních automobilů, jak fičely kolem něho sem a tam po polomokrém asfaltu, tam také nenalezl Ferdík práci. Ptal se v „Repre“, kde chtěl mýt nádobí, ptal se v „Německém domě“, ptal se v „Savarínu“, nikde nic. Nepotřebovali ani topiče ústředního topení, nosiče uhlí, umývače nádobí, nikoho, všude byla místa obsazená. Brzy bude jedenáct. A tak se Ferdík zase ubírá do té „Koruny“, do automatu. Vždyť je ten automat takový milý, přívětivý, tak mateřsky ho příjme, a je zde teplo, ano, pěkně teplo.

Zase vyhrál Ferdík boj o pět talířů se zbytky, obdržel sice od staršího hrbáče kopanec, ale prát se přece zde nebude. Vždyť má dnes Ferda premiéru, jak se vždy říká na divadle, když se hraje nějaký kus poprvé. Ano, ví to, však Ferdík není tak úplně hloupý, ba né! Proto ho to přece ve skalách a nahoře u nich doma na Korně nebaví, že v sobě cítí něco lepšího, něco vyššího, něco takového, no neumí to všechno pojmenovat slovy, ale cítí to, ví o tom. A žaludeček je zase trošku v klidu. Ba i z pěti půllitrů vypil zbytky pivka a je mu fajn. Odchází. Pasáž je již uzavřena, biograf v „Koruně“ už skončil, hráli tam, jak Ferdík zjišťuje na plakátech po obou stranách zamřížovaného vchodu, Tajemství zelené ložnice s Astou Nielsenovou a Olafem Fønssem v hlavních úlohách. To by mohlo být príma! Ale stejně na to půjdu, až budou mergle.

Ferdík coural zase po Václaváku. Ale je poněkud fredo, Ferdíku, a měl bys myslit na nějaký ten herberk. Ten mladej z té „Koruny“ mluvil o „Wilsoňáku“, tam prý je teplo, na lavičkách. Ferdík tam jde. A heleďme, zrovinka je jedno místo ještě volné. No, není to zlé. Ani noviny nepotřebuješ k přikrytí jako v parku, jak říkal ten mladík. Ferdík usnul. Všechno to zde vůkol na těch lavičkách spí, flákači a venkovské ženy, které čekají na vlak, děti, starci, lidé bez přístřeší, páté přes deváté. Avšak ke třetí zrána přichází pupkatý vrátný se stříbrným odznakem na břiše a všechny je budí.

„Ven, ven! Tady se nebudete flákat, chlapi!“ Také Ferdíka vyrazil z nádraží, na lavičkách nechal spát jen ženy s dětmi a cikánskou rodinu s balíkama peřin na zádech. Venku před nádražím, tam leží lidé na těch mřížích na zemi, vychází z nich krásné teplo, a tak se člověk prý pěkně vychrní. Ale také tyto nocležníky macatý portýr odhání. A tak si Ferdík dá ještě „dvacet“ v sadech na lavičkách, které nejsou všechny obsazeny starousedlicemi zdejšího rajónu. Park je pěkně obehnán zdí a železným mřížovím, takže „pólové“ mohou přijít pouze ze dvou stran – to prý se dává již všeobecný alarm.

Ferdík dospal na lavičce. A ráno, když hodiny na „Wilsonce“ ukazují sedmou, vydá se zase dolů do „svého“ automatu. Tentokrát jde po zbytcích housek, chleba a kávy, konkurence ještě nepřišla, a tak se přece jen Ferdík tak trošku zasytí, pár těch růžků od rohlíků a dva kousky chleba a nějaký ten zbytek kávy uklidnily žaludek. Ferdík se rozhlíží. Jak on ten automat teď ráno úplně jinak vypadá než v noci! Má úplně jinou tvář. Ferdíkovi je, jako by byl v úplně jiném lokále. No, nic naplat, Ferdo, ven a za nějakou tou fuškou! Vyšel opět ven na ulici, je zase na „courandě“, ruce v kapsách, je mu tam teď nějak zima. Vždyť ona ta noc ani nebyla tak moc příjemná! To se nedá říci, to né.

Ferdík jde Celetnou, přejde Staroměstské náměstí, kde se již seskupili průvodci cizinců a prodavači pohlednic a upomínek na matičku Prahu se svými ambulantními obchůdky – takovými podnosy, které mají koženým řemenem připevněny k tělu. Čekají na návštěvníky Prahy z venkova i z ciziny. Stojí před orlojem, kde zanedlouho se započnou představovat páni apoštolové u okének a na zakončení zakokrhá kohoutek a smrt přestane kývat hlavou a pohybovat měšcem. Nahoře na věži odbíjejí velké hodiny osmou. Ferdík nečekal v zástupu turistů na objevení svatého Lukáše, kterého tak moc miloval ještě z dob, kdy chodíval ministrovat dolů do liteňského kostelíčka. Znal orloj již z doby, kdy zde byl jednou před deseti roky jako chlapec s liteňskou školou se starým panem řídícím Šimáněm, kterého se něco nazlobil. Ferdík jde dále. Prošel tu krásnou třídu, jak vede k Vltavě. Zde u řeky mu je tak nějak dobře. Miluje vodu. Voda, to je život, to je pohyb, síla, svět… I doma miloval Korenský rybník a dole pod skalama Berounku. Miloval vodu, vlnky, rybářské a pískové čluny. Hrál si na nich. Představoval si, jak na nich odpluje až do velkého přístavu a do moře a do dálných krajů, do Afriky, do Ameriky… A teď Vltava! Jak je mohutná, široká, krásná! A jak voní!

***

Nastal krásný den. Slunko vylezlo a tak mile a teple svítí na to zkřehlé tílko… Tady dole u vody je fajn. Ferdík se docoural až pod ty velké hodiny podspod toho vodoměru, jak tam stojí nahoře nad schody na nábřeží Na Františku. A heleďme se, copak se to támhle dole jen děje, tam na té navigaci u vody na kamenech? Copak to tam je za divné postavy? Jsou to rybáři nebo voraři, kteří teď hrají v šachy nebo v karty? Chlapi v kulatých vodáckých čapkách s lesklým „šildem“ a v pepíckých čepicích, cigaretku za uchem, chlapi bez čepic v širokých, dole do zvonu šitých černých sametových kalhotách s černými knoflíčky dole nad botou, mládenci s rudými šátky a uzly kolem krku stojí nakloněni nad nějakou věcí, která musí ležet dole na dlažbě nábřeží pod tou nábřežní zdí. Ferdíka to zajímá, copak se to tam asi děje? Podíváme se tam!

Jo, ale kdyby to bylo jen tak jednoduché. Je zastaven znenadání asi tak deset metrů od toho veselého pokuřujícího a popíjejícího hejna nějakým mužem v čepici. Rozkročmo zde před Ferdíkem stojí a nepouští jej dále.

„Prrr, ou, chlapečku, kampak?“

„Co je ti do toho? Chci se podívat támhle dolů!“

Véna v kratičké kožené bundě se na něj podíval ze strany a prohodil: „Nějaká zelenina, že jo? No dolů k partě to nejde tak ajncvaj! Chceš si snad přisadit? Jseš zdejší, zelenáči, anebo z balíkova?“

Véna si Ferdíka prohlíží důkladně. „Chtěl bys taky hrát? A máš vůbec prachy? Víš, my tady držíme stráž na této straně a na druhé straně, tam je taky jeden z nás. Ale ostatně, co ti to tady všechno říkám, máš prachy? Anebo chceš nám sloužit?“

„Komu sloužit?“ ptá se Ferdík.

„No, partě, vosle! Máš přece pěknej kštel a fortel, chlapče, byl bys dobrej! Nechceš k partě?“

„No chtěl bych, ale co budu dělat?“

„Co budeš dělat, chlapče? Všechno to, co ti parta nařídí!“

A Ferdík se dozví, že dole hraje parta hazard. A že tam je taky pár prima křenů z venkova. A ty se musejí pořádně obrat. Nu a že on, Véna, tady dává bacha na chlupatého anebo na fízla. Vždyť gottes je přísně zakázanou hrou, i když se dnes hraje v noci od jedné hnedle v každé kavárně po uzavírací hodině.

„Víš, vona ta policie je také koupená od těch kavárníků. Ale my tu musíme dávat bacha, aby nás nevybrali. Je tam dole několik príma těžkejch. Vidíš, jen se řádně podívej: plakát leží na zemi, a tak se vesele hraje při sluníčku a při měsíčku. No známe přece my, ‚Františkáni‘, my ‚valchaři‘ od navigací, každýho fízla. A nahoře nad navigací u uliček máme také rozestaveny stráže. A rita pro stráže jsou tučná! Mohl bys to jednou zkusit, chlapče. Ovšem, budeš-li přijat! To si vyděláš denně takových pět bůrů a nemusíš již jít před nádraží chytat strejce z venkova na skořápky. No tedy hraje se tady dole o vysoký prachy, takže kdyby někdo dal ‚zelenejm‘ cunt, bylo by zle! Šprajcunk by byl pořádnej. Ale chlapče, líbíš se mi a jsem si jist, že se také dole budeš líbit šéfovi a ostatním z party. Jen se podívej, ten plakát tam dole, ten namaloval jeden z akcionářů party, poznáš ho sám, je to bývalý akademický malíř.“

A Ferdík teď dobře vidí, jak ten velký rozměrný plakát v pestrých barvách leží na dlažbě. Je plátěný a vykazuje spoustu přihrádek, na které se pokládají bankovky.

„Jo, chlapče, ‚gotýsek‘, to je príma primisima hra! A jak vidíš, je v plném proudu. Ale, chlapče, musím ti to říci: líbíš se mi a byl bys pro partu dobrej. Co jinak děláš, máš flek a lepší vohoz?“

„No jsem z Korna a dělal jsem u Petzoldů, ve skalách. Ale to už se mi nelíbí.“

„Rozumím, rozumím, Vendelíne! Chceš něco lepšího, žádnou makačku a při tom bejt fajnovka. To najdeš u nás, u ‚Františkánů‘! Heleď, Lebedo,“ a Véna se na Ferdíka dívá „po očku“, „potřebuješ šupy a ty najdeš jen u nás. Musíš ale bejt kuš a musíš sloužit partě. Nejdříve budeš stát frajtra tady nahoře, budeš dávat bacha na chlupáče. A teď, holobrádku, jdi dolů, pokus se o štěstí. A řekni šéfovi, že tě posílá Abraham Lincoln, co má stráž nahoře. Jdi, možná… možná, že se staneš naším esem. Vypadáš na to, máš na to tělo, štram profil, no tak jdi!“

A tak byl Ferdík připuštěn. Dostal se dole ihned do okruhu vášnivých hráčů. Někteří byli bezzubí, jednomu scházelo levé oko, každý z „Františkánů“ kouřil. No celkem to jsou čupr klucí, myslí si Ferdík, mají pěkně ulízané vlasy… a támhle ti starší, ti nosí ještě ty „šísky“, jak je nosíval u nás nahoře na Korně starý Roubingr, „okres“, co chodil světem s kanafasem a tkaničkama do bot.

Ale byli tu také dva „z venkova“, dva obtloustlí břuchani, kteří se dostali čirou náhodou dolů ke gottesu. Ten jeden se s Ferdíkem spřátelil, stále mu říkal: „Tak už jsem pomalu plonk. Ale tady Borůvka, ten vyhrává!“

Celkem se ani o Ferdíka nikdo nestaral, až pojednou starší bezzubý muž v tvrdém černém kulatém kloboučku – „buřince“ – a ve vysokých podskaláckých botách zvolal v malé přestávce hry: „Ale heleďme se, hošové, je tady novej!“ A pak se obrátil na Ferdíka a zvolal: „Čí jsi, pasdíro, hé?“ Ferdík se zasmál a muž v buřince vykřikl: „No tak mluv! Přec tě neznáme! Co chceš a kdo jsi? Támhle, nahoře, Abraham Lincoln, ty cvógru, no ten tě pustil, jo? A doporučuje tě, jo? Chceš hrát nebo co?“

„Chci k partě!“ odvětil Ferdík.

„K partě chce, slyšíte, hošové?“ vysmívá se muž v buřince Ferdíkovi. „Asi nevíš, že to není tak jednoduché.“

„Ale Venco, vožungře, nech ho, vždyť vypadá slušně a je chápavej. A když ho Lincoln vpustil, tak je určitě dobrej. Na fízla nevypadá, vždyť je ještě zelenej!“

Ferdík se dostal dnes do učení ke skutečným mistrům svého řemesla, k františkánským zlodějům, kasařům, povalovačům, flinkům a šmelinářům, k uprchlým rejtačkářům z Ruzyně, jak tam byli již před rokem zařazeni do rejtačky, do donucovací pracovny, a jak se jim podařilo uprchnout z polních prací.

„Helééé!“ obrací se teď na trošku zastrašeného Ferdíka takový zrzavý čahoun bez čepice; je oděn do černého svetru, který má u krku uzavřený, také on nosí tmavomodré sametové kalhoty do zvonu s perličkovými knoflíčky. „Heleď, stojáku, když chceš být u nás v partě, tak pěkně poslouchat! A pamatuj: parta nikdy nezradí! Verstanden?“

Pak zrzoun ukazuje na tlouštíka, který, silně opilý, je právě pod schodama. „Támhle, to je náš šéf, náš móchr, víš, a co Vrba nařídí, to platí!“

Ferdík přitakává. Je odhodlán vstoupit do františkánské party, je odhodlán pracovat s ní v dobrém i ve zlém. Jedině tak udělá tu pražskou kariéru, a pak hajdy do Varů na sezónu! Jako žigolík. Tady to, to je začátek.

„Ale heleď, záclono, kdybys někdy jen pípnul, co nemáš, tak si to pamatuj: Dostaneš ji do těla, že už nikdy se nedohrabeš na to svoje Korno, jak říkáš! Verstanden?“ Ferdík přikyvuje.

„A ještě jednou: parta nikdy nezradí!“

To bylo všechno. „Františkáni“ se vesele a hlasitě zasmáli a již se hraje dále: „Teď má bank Prebsl a Skočdopole!“ někdo zvolá.

Tlustý náčelník Vrba se přištrachal zpět k plakátu, vrátil se do hry. Potřásl Ferdíkovou pravicí, prohlédl si jej ze strany, přikývl a řekl: „Jseš v pořádku. Mohu tě potřebovat. Jseš náš.“ Také ostatní potřásli Ferdíkovou pravicí.

A tak tedy dole nedaleko špitálu Milosrdných bratří pokračovala plakátová hra „Gottes Segen bai Frau Kohn“. I Ferdík si vsadil. Korunku, kterou mu podstrčil náčelník Vrba. Řekl Ferdíkovi: „Pro začátek!“

A hle, Ferdík bral za svoji korunku deset korun. Když si pak vsadil na tři různá místa po korunce – položil korunu na kulového svrška, zeleného krále a eso srdcové – tu mu vyšel ten král a Ferdík bral dvacku. A pak zase vyhrál, pak zase prohrál. A když pojednou nahoře na nábřežní ulici jedna ze stráží třikráte pronikavě zapískala na prsty, tu se parta rázem rozpadla, rozprchla, rozutíkala na všechny strany. Několik „Františkánů“ skočilo do připravených rybářských člunů, ostatní utíkali buď po navigaci, nebo po potřísněných schodech nahoru na nábřeží. Lincoln pracně sroloval plakát a podstrčil si jej pod bundu, „bank“ byl vecpán do dvou čepic. Ferdík utíkal s Abrahamem Lincolnem. Brali to nahoru po dvou schodech, ba po třech. Přeběhli nábřeží a dostali se do průchodu v klášteře svaté Anežky.

„Zmáčknout nás dnes chtěli z obou stran, sramidlové!“ nadává Lincoln. „Nu jo, to by se Drašnerovi hodilo a Vanáskovi a Borkovcovi, Zdeněčkovi, šedovlasému krasavci ze čtyřky! Takhle! Tys je chlapče nezmerčil?“

Ferdík je udýchán a nemůže dát odpověď. Ostatně nikoho na nábřeží neviděl. Abraham Lincoln Ferdíka zatáhl do „Guthovy kořalny“. Bylo zde plno. Vzduch k zalknutí. Seděli u malé výlohy, kterou koukal Lincoln ven na nábřeží, aby mohl pozorovat, co se tam děje. Ve výloze měl starý Guth malého Číňánka z porcelánu, který tam seděl s pravou nohou přehozenou přes levé koleno. Kolem Číňánka stály prázdné lahve od rumu. Na nálepce stálo „Jamaika-Rum“. V putyce seděli obyvatelé Brabčírny, pasáci, děvky, příležitostní dělníci, voraři.

„Nosatej! Ještě jeden alaš, slyšíš?“ zvolala podnapilá starší bohyně lásky se žlutým účesem jako ze slámy na nosatého Gutha, který s buřinkou na hlavě a v košili, vestě a lesklých pruhovaných kalhotách obsluhoval své hosty. Guth přinesl žádané, ale než sklenici postavil na stůl, požadoval zaplacení. Stará ženština měla peníze již připraveny.

„Co vy, hošové?“ táže se Guth Lincolna a Ferdíka. Lincoln si poručil panáka rumu, Ferdík nejdříve nic nechtěl, a když Guth započal nadávat, že to by sem mohl vlézt každej, aniž by udělal tržunk a cech, a že na čumilové on, Guth, není zvědav, to mu jen vžene chlupáče na krk.

„I kuš, Guthe!“ okřikne jej Lincoln, „vždyť s Bartolomějskou spolupracuješ, nosarius!“ Guth žvýká mezi černými zbytky zubů vyhaslé veržinko, pak si odplivne a vyčkává.

„No tak taky rum, ale jen prcka!“ objednává tiše Ferdík.

Lincoln stále se ještě dívá ven na nábřeží. „Kam by se na nás hrabali s tou jejich zatahovačkou, na nás od party! To takhle na nějakou ubohou partu valchařů támhle od Picků v Žatecké, ale na nás? Kam se hrabou!“

Lincoln zasvětil Ferdíka do tajů party. „Jsme samý epesný klucí, žádnej frája, rozumíš? A ty, chlapče, ty budeš dávat bacha, když se půjde na kasu. Budeš špicovat uši, když se jde za melouchem. A zítra navečer buď zase tady, Ferdík se jmenuješ, viď? Tak Ferdo, zítra zase zde u ‚nosouna‘. Budu tady na tebe čekat s předsedou, víš, s Vrbou, tím tlouštíkem. Máme něco v pácu! Těprr!“

Bylo již k osmé k večeru, když se Ferdík vypotácel bez krejcaru z kořalny. Vypil toho dost a dost, celou výhru tu nechal u Gutha. A celkem mu to zachutnalo, pil rum a alaš, promíchal to v žaludku a dělalo mu to dobře. Pak ještě dvakráte „kafe s šutrem“ navrch a pryč byly prašuldy. Chystalo se k dešti, byl takový nepěkný sychravý večer. Šel po nábřeží, v parčíku u Rudolfína seděly párečky na lavičkách. Dole za školou, za mostem vyskočil ze tmy chlap jako hora. „Máš mejdlo? Dej! Nebo tě přimáčknu, až!“

„Nic nemám, člověče!“

Chlap přistoupil ještě blíže, podíval se Ferdíkovi do obličeje a pak řekl: „No jo, chlapečku, běž domů, k mamince a umyj si břicho, vyhajej se do kulata, abys nebyl hranatej!“ A byl pryč.

Ferdík šel dále. Dostal se na Národní třídu, minul restaurace a kavárny, ani neměl hlad, ale spát se mu chtělo. Kde dnes složíš svoji kostru, Ferdíčku? Ferdík mine automaty a bufety. Né, hlad teď nemá, ale je hrozně unaven. A peníze? Ty budou již zítra! Až bude ta kasa. Krajcpatalion, jak říkal starý Roubingr, „okres“ korenský, to bude život. Budou prachy, budou. A Ferdík se stane fajnovkou, žentlasem, celé své skaláctví odhodí od sebe, celou tu svoji korenskou minulost nechá daleko za sebou!

Ferdík nanovo courá Prahou. Různobarevné neony šplhají po domech do závratných výšek, jejich křiklavé barvy oslňují mladého Korňáka. Dostal se až do ulice Karolíny Světlé. Zde jest pověstný azyl Armády spásy. Právě vpouštějí na noc. Ale Ferdík nemá tři korunky na nocleh, umytí a polévku, nemůže vstoupit. Mine tedy tmavé vchody do páchnoucích domků na Boršově, kde si právě v průjezdech upravují santusáci na pytlech a novinových papírech svůj dnešní nocleh. Santusáci jsou pěkně zahřáti alkoholem, tou nejsprostší kořalou, páchne to až sem ven na ten znečištěný chodník.

Ferdík jde dále. Dnes tedy nemáš na nocleh, Ferdíku, ale zítra, zítra bude pengö dost a dost! Ale žádné obavy! Ferdík se neztratí! Ba né! Jen ne zpět do skal k Petzoldům, do rachoty a na Korno, kde stojí jedna samojediná hospoda! Zítra se vybéře bohatým chrapounům kasa… a bude merglích habaděj!

K jedenácté, když se započaly naplňovat staropražské ulice lidmi, kteří opouštěli biografy, někdo na Ferdíka v Kotcích pronikavě zapískal. Tak na ty prsty, jako u té vody dole na Františku, když nastal štrajfunk, razzia… Ferdík to ihned poznal, to pískání a obrátil se. Aha, támhle před „Hamletem“ na něj volá ten čahoun od gottesu.

„Kampak na kšeft, chlapče, těpéro! Nebo tady nahoru za Černou Lianou do prvního patra? Že bys byl u ausvajzu? Taxa je třicet dole bábě a nahoře Lianě přinejmenším dvacku do punčochy, chlapče! Že bys byl při penězích?“

„Ale nikam nejdu, vždyť nemám ani vindru! Ale zítra prachy budou. Abraham Lincoln mne objednal navečer ke Guthovi do pajzlu. Heleď, Lojzku, nevíš, kam bych mohl jít dnes do hajan?“

„No, když jseš bez křun, myslím, že nejlíp by bylo jít do nějaké odpočívárny. Tam se pěkně sedí, víš, a chrápe. Jedna taková chrápačka je na Zderaze, kde se můžeš taky v lavoře umýt. Však nás tam chodí celá halda. I mutrmatky s kriplama do šesti roků. No ty, co jsou bez bytu. Pak máš na Slupech jednu a pak tady dole, člověče, v Husovce, vedle kostela. No a pak v Karolínce, tam je ‚Armáda špásu‘… čéče, chlapče, střech habaděj! No řek bych ti, pojď dnes k nám, na Žižkaperk, do hrbatýho fátrlandu, ale já dnes, víš, nejdu spát, mám štelunk, víš, někde zaděláváme s Lojzou Fürbassem, no s tím zrzounem, všaks ho viděl u vody, u plakátu… no bude to menší ponk…

„No nevadí, nevadí, já to dnes nějak proflinknu a zítra, zítra však budou vingle.“

Když pak Ferdíkovi ten čahoun dal ještě dvě pětikoruny s sebou na cestu, odebral se Korňan na Zderaz. Ale bylo již pozdě, bylo již zavřeno, vyvěsili ohmatanou, špinavou tabulku „OBSAZENO!“ a Ferdík odešel s nepořízenou. Šel přes Karlák a zde v parku si lehl na lavičku. Celkem ani nebyla taková zima a klidně se to vydrželo ležet v kvartýru „u zelené mámy“. Ale sotva že si Ferdík jen trošinenku udělal pohodlíčko, už tu byli dva chlupatí: „Tady spát nemůžete, mladíčku!“ zvolal jeden ze strážníků. A ten menší, tlustší a starší, ten pak dobrácky dodal: „No jděte přece domů!“

„Jo, kdybych měl kam, pane inšpektore!“

„Tak si přece podejte žádost na byt! Ale teď pryč odsud, hajdy, nebo vás sbalíme, chlapečku, marš, marš!“

Ferdík vstal a opustil Karlák. Bylo již k půlnoci. Zkusí to támhle dole u vody. Došel až k Palackého mostu a tam se dostal po schodech, jak vedou k nástupišti parníků dolů na nábřeží. A tu viděl, že několik santusáků si již zalezlo za ty dvě boudy, co tam jsou přilepeny k nábřežní zdi. A tam se i Ferdík přes ostrý protest starousedlíků přece jen vecpal.

Takto jej tedy přivítala matička Praha na tu druhou pražskou noc, takto jej přitiskla matka měst ke svým ňadrům; ano, byl přece přitisknut, ale k ledovému nábřeží. Ani Ferdík celkem nevěděl, kolik jich tam za těma boudama spí. Snad deset, snad dvacet, nedá se to přesně říci. Ponejvíce mají rozprostřeny noviny, pytle anebo hadrové odpadky na ty klády vzádu za boudama a tak tam leží a hlasitě chrápou. A v noci pak lezli jeden před druhého, když měli potřebu. Puch čpěl po celou noc, až to Ferdík pomalu už nemohl vydržet. Ale jen lež, Ferdíku, lež, za chvíli bude ráno a půjdeš opět do města. Dnes přece uděláš terno! A pak hajdy do Varů, na sezónu.

Tu a tam si vždy někdo ze santusáků a nočních vagantů zapálil zbytek cigarety a tu se Ferdík vždy probudil a spatřil tu bídu tady za boudama v matném světle rožnuté malé slabé sirky. Ferdík, když sem přišel a chtěl si lehnout, neměl žádné noviny po ruce. A nikdo mu nechtěl dát ani kousek „Političky“. Tak si Ferdík prostě vyvalil nahoru do „konku“, jak se tomu zde říkalo, pár těch velikých dlažebních kamenů od vody, kde jich ležela celá halda, a na ty si Ferdík lehl.

K ránu mu byla již zima. Rozednívalo se, nad Vltavou ležela hustá nízká mlha. Sakra, to je člověk celý zkroucený, jak paragraf. Ferdík se narovnal. Ale bolí ho celé tělo, je jako zmlácený. A ty hadry na těle, jak jsou zmačkané, takhle přece ani nemůže do města. Ostatní šlofové ještě spí. S otevřenou pusou, oddychují těžce, vypouštějí z nosu a z pusy jakousi páru k mokrým, do navigační zdi zazděným balvanům Palackého nábřeží.

***

Ferdík se přece jen pustil do ulic. První elektriky již řinčely městem s obrovským hlukem a rachotem, pekaříci vyjížděli na svých osmičkách s veselým pískáním a s vysoko naládovanou nůší na zádech s vonícím pečivem do lepších čtvrtí, Praha se probouzela. Roznášečky novin, staré, utrmácené mámy ve špinavých plétech spěchaly na plochých nohách k domovním vratům, které otevíraly ospalé domovnice, těžké kroky vyzáblých mužů v čepicích míří k fabrikám. Bandasky cinkají, dělníci si nesou svoji skromnou polívečku k obědu s sebou. Na výhybkách si třou zkřehlé ruce výhybkáři v krátkých kožíškách, těžké nákladní vozy rozvážejí mléko do prodejen, tu a tam vytahuje stará bělovlasá hokynářka dlouhou tyčí roletu svého skromného hokynářství. Dnes bude pěkný den.

Ruch a provoz v ulicích se stupňuje. Úřednictvo spěchá do  kanceláří, do úřadů, žebráci obsazují rohy.

Že bych i já? Myslí si Ferdík. Pro začátek jen? Mám jen ty dva bůry a ty budou za chvílenku pryč: támhle v mlékárně kakaové mléko a nějakou tu housku, pak nějakou tu cigaretku a budu zase plonk. Ale Ferdíku, jen se podívej, vždyť tu žebrají i parchanťátka! A támhle dokonce stojí matka s kojencem! Možná, že to snad ani není její! To si asi vypůjčila. Jsou prý takové ženy v Praze, které půjčují své děti na žebrotu, dostávají prý dvacku za hodinu. Žebrající prý má takhle větší úspěch, vydělá až talíř za celý den! To je vejděleček, pane! Tak co, Ferdíčku, zkusíš to také, tady na tomto rohu? Houby, vždyť navečer budou peníze! Ale do večera je dlouhá doba…

A teď je těch žebráků v těchto ulicích vnitřní Prahy stále více. Jsou zde starší i mladší, pak mrzáci a zase žena a děti. A co ten támhle na tom rohu, jak se tak stále třese a má pravou ruku jakoby ochrnutou, má na ní rukavičku, na nose má černé brýle… je to snad, podle vojenské blůzy a čapky, ruský legionář. Na  prsou má malou tabulku s nápisem: „Stoprocentní válečný poškozenec!“ A stále se třese a každých deset vteřin vyhrkne své „Prosím! Prosím! Prosím!“

Ferdíku, je to skutečná bída, anebo jsou to jen flinkové, flákači a komedianti? Cožpak je v té matičce tolik bídy? Snad se mnozí na noc přemění v nóbl kavalíry, snad po večerní bilanci zajdou na večeři k „Šroubkům“, anebo dokonce i do „Sanssouci“. Jednou Ferdík přece někde četl, že v Praze je mnoho žebrajících dětí, které utekly z polepšovny, z „Olivovny“, a že ty prý pracují pro spolky nebo společnosti, které tuto žebrotu dětí organizují. Ředitelé těchto podniků se pak nenápadně promenují v elegantních oblecích po hlavních třídách vnitřního města a kontrolují své svěřence, jak „pracují“.

Ferdík míří na Staré Město. Do „páté čtvrti“. V Maislovce a v přilehlých uličkách je živo. Vetešníci stojí ve vchodech svých krámků a volají: „Račte, milostpane, račte: Príma zboží! Jen od panstva odložené šatstvo! Vedu jen to nejprímovější, od Petschků, Weimannů, Petzoldů… Kazajky, kožichy, uniformy, sáčka, kalhoty, košile, boty, vše máme na skladě!“ A jinde zase slyší Ferdík volat: „Pojďte, mladý pane, pojďte: ponožky, rukavičky, kravaty, peněženky, cigártašky, vše príma, hochpríma!“

Ferdík si koupil na rohu Josefovské u babky, která má své zboží vyložené na dvou nůších, deset mumsemlí a dal se do jídla. Chutná mu. A tak si prohlíží ten provoz zde v uličkách. Mnoho děvčat „zvoní“ s klíči v ruce a zve „na privát“, v průchodech a na asanačních prolukách odpočívají starci a stařenky na bednách a cihlách, všude se válí nepotřebné staré nádobí a odpadky… Ferdíku, to má být pro tebe působiště? Nebylo by lépe vrátit se nahoru do skal nad Berounku? Nikdy již více! Jen počkej, zanedlouho již se zbavím i zdejší Brabčírny, pojedu do Varů na sezónu, jako žigolík!

Ferdík mine děvky, které jej oslovují drze, výsměšně, jsou zmalované, tlusté, jako nafouklé. Ale tady toto sotva čtrnáctileté překrásné děvčátko bez klobouku, má černé krásné vlasy… šeptá jen polohlasně: „Vezměte mne s sebou…“

Ferdík opustil překotně pátou čtvrť. Dostal se na roh Ovocného trhu a Celetné. Ruch je tu stejně veliký jako všude jinde ve středu města.

Ferdík to zkouší. Přece jen. Postavil se, započal se třást, třese se přesně tak, jak to viděl u toho „legionáře“. Čepici hodil před sebe na zem, oči zavřel… třese se. Chodci utíkají kolem, spěchají, kvapně, překotně, někteří ovšem se procházejí klidně, blahobytně, jsou pěkně vypasení. Mnozí Ferdíka ani nevidí. Cink. Pozor! Cink! Ano, zacinkalo to v čepici… Ferdík jen tak malinounko pootevřel levé oko: Jsou tam dvacetníčky, desetníčky, snad také nějaký ten padesátníček. Cink… cink… a zase cink. Pak dlouho nic. Ferdík se třese asi tak hodinu. Pak jediným skokem čapne čepici a již utíká. Ani se nedívá kolem, zda jej někdo pozoroval. Utíká. Až teprve v průchodu z Ovocňáku do Celetné, v „Astorce“, se zastavil. Vrazil na malinkatý dvoreček, tam vedle Slabého s cukrovím, a tam spatřil pissoir. A rychle do záchodku. Tam počítá: osmnáct korun. Za hodinku jen! Stálo to za to! Rychle tedy ven a průchodem a napravo do Celetné na horký párek s křenem a na vuřta s hořčicí. A ještě jeden ten páreček, himl, to to chutná! Pak sklenku pivka. A zde v trafice dvacítku egyptek. A ještě k cukráři. Dnes mi ale chutná! Jo, Ferdíku, vždyť jsi to všechno již prožral! Ale to neva, je mi príma, je mi fajn. Stálo to za to! No, holt Praha je Praha!

Navečer se Ferdík poptal u Gutha v kořalně na Abrahama Lincolna. Ještě prý tu nebyl. A co že si Ferdík dá.

„Nemám!“

„No takovej host mi může bejt ukradenej, maj parch!“

Ale on ten Lincoln nepřišel vůbec. A Ferdík tak netrpělivě čekal. To mně pěkně vypek, ten chlápek! Nechal mě po brabčírensku vylítnout…, myslí si Ferdík. Je opětně „černej“ neboli „lógr“, jak se u Gutha říká. „Nadobro švorc“. Tak tedy zase hajat dolů pod most Palackého. No celkem se Ferdíkovi ani moc nechce. No, Ferdíčku, co kdybys zase na nějakou tu hodinku se postavil na ten roh? Abys měl na ten azyl, na tu Armádu? Ale teď navečer se již špatně žebrá, teď lidi už moc nedávají, utíkají za svojí zábavou nebo domů.

Ferdík se zase utěšoval s tou „kasou“, kterou udělají. Pak přece budou peníze, v Maislovce si koupí nové hazuko, a až bude vohozenej, to všechno půjde přece lépe, dostane se snad i na takovou tu „fajfku“ – na five o‘clock, na čaj o páté, a tam by se přece i leckterá panička dala sbalit!

V pozdní večer a v noci jsou fyziognomie žebrajících prazvláštní. V tmavých výklencích a na nárožích se mačkají plaché a mnohdy i divoce vyhlížející postavy do stínů domů. Jejich rozedrané oděvy a rozervané hadry, jakési strašně páchnoucí jen cáry, nechají prozařovat nahé uvadlé lidské maso… strašidelným pohybem, někdy i surovým posunkem a sprostým povelem žádají peníze na nocleh.

Někteří zastavují mladší chodce, vytahují při tom ostrý kapesní nůž, který je otevřený, a chraplavým hlasem pijáka nabízejí nůž ke koupi. Spekulují s tím, že mladý člověk, ať již jinoch nebo děvče, dostanou strach a raději dají nějaký ten šesťáček, jen aby se už zbavili nebezpečného chlapa. Bahno velkoměsta. Všude se usadilo, všude na něj, Ferdíku, narážíš. Ale, ostatně, Ferdíku, vždyť již pomalu i ty k němu patříš, né?

Kdo je ale vinen, Ferdíku? Kdo je vinen, že to bahno vůbec existuje? Kdo? Ferdík nezná odpověď. Ví jen jedno: on sám je na nejlepší cestě státi se taktéž plnoprávným členem pražského podsvětí. Přinesl si s sebou sice z toho Korna, z toho Podbrdska takovou jakousi ještě poctivost a takovou přirozenost a nezlomné zdraví venkovského člověka… ale, Ferdíku, jen co se asi tak sedmkráte vyspíš po bouračkách, po azylech, v Armádě a na Fišpance v Podskalí, pak se to všechno ztratí, to zdravé, to přirozené, to krásné…

Tisíce flákačů obývají rohy, výklenky, stěhovací vozy na Těšnově, cihelny, pískové lomy, spějí pod mosty Stověžaté, v parku… tak to bylo Ferdíkovi řečeno u Gutha. Anebo si prý pronajímají ve špinavém domě růžek v místnosti, za který platí majitelce brlohu dvacku měsíčně. A takto prý bydlí v malinkém pokojíčku několik partají pohromadě. Stará Novačka v Řásnovce, to mu vyprávěl již včera u Gutha Lincoln, ta je nejslavnější Hausfrau na Starém Městě: má pokoj a kuchyň. A všechny je pronajímá na „šichty“. Když ráno Novačka vyleze z štráfatých peřin, vlezou tam dva noční hlídači a vedle v pokoji, když vstávají ty tři babky, co mají pronajaty veřejné záchody na Karláku, ve štatparku a u Rudolfína, tak tam vlezou do peřin obě aportky z nočního „Eldoráda“, z „Eldíku“. A tam se to všude vesele pere, tluče a vraždí na potkání, pro šoufek, pro bůra, pro ukradenou šrajtofli vrchního číšníka od „Staré paní“ v Michalské.

Jo, ty domy tam dole v Řásnovce a na Haštaláku, v Kozí a v Brabčírně, ty prý poskytují nocleh tisícům poskvrněných zvířecích chlapů. A mezi nimi spí na zemi děti. Mnoho dětí. Co z nich později bude? To samé, co z tebe, Ferdíčku, říká si Korňan: stanou se z nich kasaři, pasáci, flákači, flinkové, štětičky, nanejvýše, když to dopadne velmi dobře, žigolíčci, tanečníci za korunku za taneček paní Márinky! Ale vem to čert! I nechť se stanou! A nechť i já se jednou stanu brabčírákem, kasařem a pak santusákem. Nechť! Jen nikoli zpět na Korno, do skal, k Petzoldům! Ne, ne! To raději pod mosty, na lavičky, ke zdím, na bouračky.

Ale hochu, co v zimě, až bude řádný mráz? Až bude řádné fredo? Vždyť mu u Gutha dnes ten hrbáček Vyletěl vypravoval, jak stovky vagantů letos v zimě zmrzly, jak je našli štajf ve stoje v cihelně, opřeny o pilíře. Mnoho chlapů si prý v zimě vykopává díry nahoře někde na Santošce a v cihelnách a v haldách odpadků v Hrdlořezích. Tam ostatně přece letos v zimě na nějakém poli viděli chlupáči najednou k večeru vycházet kouř z těch městských odpadků a výkalů: „No voni si tam, hajzlíci, vykopali díry a tam v tom spali celou zimu, víš? A když to Drašner tenkrát sám vybral, drapli tam dva vrahové, tři kasaři a mnoho přetěžkých, chlapče!“

Ferdík dnes opětně spal za boudou přístaviště parníků na nábřeží. Již ho tam znali. „Lojza Peprnej“, chlap jako hora, kterému scházela pravá ruka, a nějaký Vyndíř, bezzubý, stále opilý bývalý pražský veřejný posluha, ti jej již zdaleka přivítali. Ba i kousek starého štrůsaku mu dokonce i dali, jak jej prý dnes našli dole na náplavce pod Výtoní.

***

A druhý den, byl to takový větrný a nepřívětivý den, to se Ferdík opětně dostavil na to „svoje“ stanoviště, do „svého“ rajónu. Na roh Celetné a Ovocňáku. Tam se třásl tři plné hodiny se zavřenýma očima. Občas jen jediným šikovným pohybem vybere rychle hrst drobných a nacpe je do kapes. A zase se třese. Při tom vyhrkne své „Prosím! Prosím! Prosím!“ Když Ferdík se po „očku“ přesvědčí, že dole na dlažbě v čepici jsou zase mergle, tu se rychle shýbne, prohne dopředu kolena, načerpá peníze a zase se třese. Ale dnes má Ferdík, sakra, všechny kapsy plné! Dnes si koupí v průchodu u Deutsche černé brýle a pak to bude teprve kšeftíček! A teď hajdy na ten záchod do toho průchodu! Bilance: osmaosmdesát korunek! Baštááááááá! To bude dnes povyraženíčko! A rum si dá do kafe, tedy šutr príma primissima! A Vlastičky! A uzené s křenem, krkovičku! No a navečer zajde do azylu, do teplíčka. Dnes již nikoliv pod Palackej most. Sakryš, jen ale aby našel toho Lincolna! Ta kasa, to je přece něco velkého. Toto je žabařina. Ale dobré je to, malé ryby jsou také ryby!

Ale u Gutha Lincoln zase nebyl. Tak tedy do azylu! V Armádě je strašný nával. Tady přece nebude čekat, až přijde na řadu! Dnes má přece peníze! No jo, je to ten „aristokratický“ azyl, za tři křuny, vejde se tam dvě stě chlapů… ale hodinu stát ve frontě! To se Ferdíkovi nechce. Také v „Grandu“ je nával a v „Lebedárně“ také. To ale musí být dobrý obchod pro ty majitele těch azylů! Mají to být samé fajnovky, vlastní prý dokonce barák na Pařížské a v Celetné! Toto bylo Ferdíkovi řečeno jistým dědouškem, který se taktéž již nedostal pod střechu. A tak tedy Ferdík obešel již dva takovéto azyly.

Teprve nahoře na Bojišti v hostinci „U Pyskatého“ mu jistý starý santusák řekl, aby zašel k „Adlerům“, do Motola, do kolonie Na Hliníku, tam určitě najde postel.

A tak se Ferdík vydal do Motola. Tramvají až na konečnou, pak rovně po silnici, vlevo za cihelnu a mezi žlutými špinavými baráčky stojí v „nouzovce“ – v nouzové kolonii to mizerné staveníčko ze dřeva. Krátké zaklepání na nízká železná vrátka vyvolává uvnitř tmavočervené menší budky tupou odezvu. Otevírá se malé, vysouvací špinavé okénko a v tmavém rámci spatří Ferdík podlouhlý hubený obličej starce, zarostlý bílým strništěm.

„Nu, copak, pane baron?“ táže se muž v okénku.

„Chci na šlof. Posílá mne Lincoln z Brabčírny, od Gutha. Jsem Ferdík Přikryl z Korna u Berouna.“

„No a co má bejt, že jsou z Korna u Berouna, zédrandá? Kdyby tak byli Schichtem z Aussigu, nu, dobře, to ještě! Ale kdo je pan baron Ferdík Při, Při…, ale daj s tím pokoj! Chtějí ‚atlasku‘, nebo s ‚nebesem‘?“

Stařec v tvrdém, kdysi černém klobouku, v takzvaném ‚melounu‘, vsunul do malého černého rámce opět zasouvací okénko, skřípající klíč se otočil v rezavém zámku, jedna strana železné branky se široce otevírá.

Na zápraží Ferdík nejdříve zaváhá. Neví, má-li vůbec vstoupit. Horký smrdutý vzduch jej přímo praštil přes nos. Stařec si nasadil černě orámovaný skřipec, který teď trčí na dolejší části dlouhého nosu a zvolá:

„Hereinspaziert, pane barone, jen dovnitř, račte!“ Pak jej vede tmavou předsíňkou do ponuré komory. Při matném světle petrolejky, která je zavěšena do silného trámoví, mokrého stropu, jen velmi těžko může Ferdík spatřit dřevěné kavalce v této místnosti. „Postele“ stojí těsně vedle sebe, každá má nad sebou ještě další „galerní nadstavbu“, tedy taktéž kavalec.

A na těchto nejnuznějších z nuzných lůžek leží všude beztvaré tmavé hmoty, azylanti. Bez pokrývek se válejí ve svých smrdutých, špinavých hadrech tak, jak sem přišli z ulice. Takto zde se tedy povalují na prázdných tvrdých dřevěných podstavcích a rezignovaně hledí do neznáma. Někteří již spí, chrápou, naříkají ze spaní. Jsou mezi nimi i dělníci, kteří pravděpodobně po dobu celého týdne pracují v Praze a na neděli pak zajíždějí ku svým rodinám na český venkov.

Ferdík brzy zjistil, že tady „U Adlerů“ je zastoupen každý věk. Vždyť vedle starce, hodně přes osmdesát, leží chlapec asi tak dvanáctiletý. A když Adler vede Ferdíka úzkými chodbičkami mezi kavalci k ještě prázdnému dřevěnému podstavci, tu šlápne jak starý Adler, tak i on, Ferdík, na nohy spáčů, jak vyčnívají ven přes okraje páchnoucích „rajských postelí“. A už lidé nadávají a křičí, aby si prý šlapali po svých.

„Ale to nic, to jen pár sólistů. Sbor ještě pěkně hajá, a ještě nenastoupil na jeviště!“ směje se Adler a ukazuje na lůžko: „Prosím, Herr Baron von und zu Habenichts! Zde extratřída: appartement pro vladaře, císaře a krále. I s předsíňkou, kabinetem, koupelnou, WC, telefonem a rádiem. Přeji dobrou, předobrou nocičku, sire!“ Adler smekl buřinku, uklonil se, zableskla se obrovská pleš, pak opětně nasadil svůj dekl a odpajdal. Ferdík si lehl.

Ve čtyřech souběžných řadách je postaveno na padesát až šedesát kavalců dvojmo nad sebou a všechno je do posledního místečka obsazeno. Z šatů a těl těchto spáčů vylučuje se následkem tepla, které v této místnosti nenechá člověku řádně vydechnout, takový nepopsatelný ostrý puch, který se položí těžce do plic a zanechává v ústech jakousi kyselou příchuť. Ferdík si ihned vzpomněl na cirkus „Medrano“, který jednou rozložil své stany dole v Berouně u řeky, kde Ferdík navštívil jedno představení. Pak Ferdík prohlíží svůj kavalec: jsou to prázdná, neohoblovaná, rovná prkna bez podhlavníku. Pouze dřevěné, šikmo seříznuté další prkno slouží hlavě jako podpěra.

„A co že ten dědek nechtěl peníze?“ myslí si Ferdík. Ale už se Adler opětně přišoural. Nastavuje dlaň a říká:

„Málem bych zapomněl, že milostpán ještě neplatil. Pět korunek, pane barone!“ Ferdík zaplatil. Pak uléhá na ty tři prkna, která se prohýbají pod tíhou Ferdíkova těla. Příštího šlofa asi prkénka již neudrží, to již prasknou, myslí si Ferdík a chtěl by usnout. Je unaven. A zanedlouho skutečně upadá jakoby do jakési zamlžené hlubiny, slyší ještě matně ty skřeky těch potřísněných spáčů, cítí ten puch v cimře, slyší všechny ty uvolňovací zvuky všech zde ležících opilců a nadýmaných spáčů, kteří po dobu měsíců, ba i roků nevylezou ze svých hadrů a cárů…

Pojednou však Ferdík pociťuje, jak se mu po těle něco hemží, jak to poté ihned začíná hrozně štípat, kousat, pálit… proboha! Štěndry! Již jich několik chytl a rozmáčkl, krvavá smradlavá šťáva mu teče po prstech, v pozadí, u černé zdi, tam, kde řada azylantů ještě nespí, tam se mu tři rozedrané, na polo jen ležící postavy smějí, když se Ferdík drbe po celém těle. Chlapi sedí na svých pryčnách jako Turci a pokuřují z dýmek. Mají pod sebou novinový papír. Ostatně zde převážná část šlofů spí s Národními listy pod hlavou a na obličejích, tyto noviny mají přece největší formát a chrání dobře obličej před štěnicemi.

A hle, Adler je opět v místnosti, vede sem další nocležníky. Ale vždyť již není nic volné! To nevadí, chlapi si lehají na černou, poplivanou zem. Dávají si taktéž pod sebe noviny nebo starý balicí papír. V místnosti je teď nějak živěji, veseleji, vždyť stále nanovo sem vodí Adler další azylanty, vesměs otrhané, zarostlé postavy. Za chvílenku jen a bude i podlaha „vyprodaná“. Dole, na zemi, to prý stojí jen tři koruny. Proto ten nový nával. A Adler to bere vždy později, když už je na kavalcích vše sold out, jak volá.

Světlo jediné petrolejky sotva proniká zalepeným černým skleněným cilindrem lampičky, tím méně hustou, těžkou atmosférou, která leží v této místnosti jako balvan nad spícími. Tu a tam se ozve chraplavý výkřik: „Ticho! Držte kušny!“ Avšak Adler uvedl teď namol opilou partu osmi chlapů. Někteří mají přes záda přehozeny pytle naplněné odpadovým papírem. Asi santusáci, sběrači papíru po Praze. Parta se umístila v rohu na zemi. Chlapi vytahují odpadový papír z vyspravených špinavých pytlů a rozkládají jej po zemi. Pak uléhají, při tom však opilci zpívají, chrochtají, smějí se, kašlou a plivají, Nachtlager se proti tomu bouří, volání „kušujte a chrápejte!“ se množí, avšak santusáci toho nedbají. Jeden z nich má dokonce malou heligonku, na kterou započíná hrát. Chlapi zpívají:

„Vem košilku mezi zuby,

dělej na mne bububu…

Kdyby se tě všecky báli,

já se tě bát nebudu…

a šup sem, šup tam,

nám už je to všechno jedno,

šup sem, šup tam,

nám už je to fuk!“

Ale už se tu objevil zase majitel Nachtazylu, důstojný pan Adler v kajzrbortu a energicky zakročuje. Ano, umí si zaopatřit rešpekt, tento vládce nočních dálav:

„Jak, chlapci, jen pípnete, už jste venku. A krounky propadají!“ Však jej azylanti asi dobře znají a vědí, že nezná legraci. Vždyť v ruce drží teď Adler takový gumový obušek, jak jím třímají na křižovatkách pólové v helmicích. Smrdutá místnost se pozvolna uklidňuje.

Ale Ferdík, ten teď již nemůže nadále zůstat ležet. Vždyť tolik štěnic a blech – a snad jsou mezi nimi i vši – ještě v životě nespatřil. Vždyť se mu to černě a hnědě a rudě hemží po rukách a v obličeji. Ferdík si sahá na nos, na tváře, na zpocené tělo a sype to dolů jako pepř a papriku. Musí slézt z kavalce, začíná se škrábat až do krve… ale jakmile se chce jen trošinku postavit, tu již slyší nadávky, aby si ty pařáty zastrčil za hlavu. Ale Ferdíkovi se přece jen podařilo seskočit na prázdné, malinkaté místečko mezi hlavami, rukama a nohama, mezi hadry a loužemi. A nyní balancuje mezi chlapy po zemi jako artista v cirku, sem a tam přece jenom někomu šlápl na prsty, chlapi se probouzejí a pustě nadávají nebo naříkají a pak zase usnou.

Ferdík se dostal až ke dveřím, které však ve skutečnosti ani žádnými dveřmi nejsou; vždyť je to jen do zdi proražený otvor. A podívejme se jen, o Ferdíkův kavalec se započala hádat, a dokonce i prát větší skupina otrhánků. Zase přelezl Ferdík několik spáčů, dostal se ven na chodbu. A tu vidí, že vedle jest ještě další ratejna, taktéž přeplněná spáči. Ferdík se přiblížil, dvéře jsou vysazeny z pantů. Dívá se dovnitř. Také zde svítí malá špinavá petrolejka. Ale hle, na černých pryčnách tu neodpočívají muži, ale samé ženy a moc a moc dětí! Mnoho stařenek, žebraček, ubožaček. Toto je tedy dámské oddělení „Hotelu Adler“. Ferdík poznává ženy ve středních létech, které snad kdysi byly hezké. Po kavalcích se válí taktéž mnoho mladých děvčat, vždy dvě na jednom kavalci. Leží v jakémsi objetí. Jsou v hrozném stavu. Asi holky, myslí si Ferdík, kurvičky, štětičky, verbež. Vedle sedmdesátileté babičky leží nešťastné děvče asi šestnáctileté až sedmnáctileté se svým kojencem, vedle staré holandy vidí Ferdík matku se čtyřmi dítky. Mnoho děvčat, když spatřily Ferdíka, cudně vytáhlo své obnažené nohy zpět na kavalec, v pozadí však dvě zpité prostitutky volají na Ferdíka…

Ne, tady nezůstane, je to trošku moc na Ferdíka… hned tak v začátcích jeho pražské kariéry… to raději dolů k Vltavěnce anebo do Brabčírny… ale co bys asi k tomu řekl, Ferdinande, kdyby ses vrátil nahoru na Korno… Podívej se: máš tam dvě suché světnice, střechu nad hlavou, máš tam pěknou postel, peřiny, stůl, židle, všechno je to tvoje, Ferdíku, tvoje! Vždyť jsi to všechno podědil po mámě! A tak se seber a hajdy na Korno! Vrať se do práce, do skal, k Petzoldům, odstřelovač Panírek tě určitě vezme zpět, potřebuje tě, vždyť víš, jak vždy říkal: „Ferdo, nemít tebe, já nevím, jak bysme odstřelovali. Jsou to takoví volové, ten Lebeda a Mácl, chlapi staří jak Metůzalém, ale odstřelovat neumějí!“ Jdi, Ferdíčku, jdi a zařaď se opět do života. Určitě ti i Karel Roubíčků pomůže. Vždyť kam by tě tento život přivedl, co? Na Kreibichovu kliniku, pak na Pankrác a do rejtačky a posléze k Myslivečkům na koridor a šokárnu… nu tak jdi! Podívej se, pěkně se oženíš, přivedeš si do chalupy děvče, buď tu Elišku Havránkovic ze Suchomast nebo Evu Pokorných z Litně, však je jich dost těch děvčat, co by tě chtělo… budeš poctivě makat, budete šetřit, budou děti, radost v baráku, pak vňoučata…

Né! A tisíckrát né! Nechci zpět! Na Korno, do skal, do dřiny… zkusím to ještě dole, v Praze!

Ohavný majitel azylu, který sedí na konci chodbičky u malého stolku, na němž leží vedle malé rozsvícené petrolejky otevřena obrovská kniha, ve které Adler četl, zvedl svá malá pichlavá očka nad skla svého skřipce a dívá se na Ferdíka.

„Tak copak, panu baronovi se u nás nelíbí? Haste! Je asi zvyklý na ‚Modrou hvězdu‘ a na ‚Zlatého anděla‘, na ‚Erzherzoga Štefána‘. Nu ano, Petschkové zde u mne nepřespávají! Přeji vám, milostivý pane hrabě de Gronz, příjemnou a skutečně dobrou noc! Jste vy ale ventra, že by našinec s vámi vyběh! Pane velkoakcionáři, buďte hodně, hodně zdráv a pozdravujte laskavě pana barona Mayera Amschela de Rotschilda! Vašeho pana strýce! Au revoir! Bientôt!“

Stařec ještě devótně sundal svoji buřinku z hlavy, uctivě se poklonil a doprovodil Ferdíka k blízkým dvířkům, která velkým klíčem otevřel. Když pak Ferdík vyšel, rychle za ním nestvůra zavřela. Zaskřípalo to ještě ostře v rezavém zámku, pak nastal klid.

Ferdík byl na vzduchu. Na čerstvém vzduchu! Jaká to krása! Započal dýchat, zhluboka. Vítr se utišil, byla krásná noc. Ferdík se stále ještě drbe na celém těle. Ale ten čirý čerstvý vzduch jej přivedl opět k životu. Na nebi zableskly čiré hvězdičky. Měsíček jemně posílal své matné světlo dolů k zemi, všechno bylo tak jemně osvětlené, Ferdovi bylo dobře.

Pomalu se pustil po silnici ku Praze.

Hvězdná Manon

Je jí sedmdesát. Sedím proti ní na chodbě, lékař mi to dovolil. Jsme na Scheinpflugově „poslední štaci“, na psychiatrii, daleko venku za Prahou. Na vyleštěné chodbě u zamřížovaného okna jsou na stole květináče bramboříků, asparágů a tradeskancií, kvetoucí azalka. Paní mluví velice tiše, vyhublé ruce v klíně, šat je šedý ústavní plášť, čistý, dlouhý.

„Odkud mne znáte, kdo vám řekl, že právě zde dožívám svůj život?“

***

Šlo o čirou náhodu, jak to tak někdy v životě bývá. Seděl jsem totiž se známým lékařem v restaurantu „Moskva“ Na Příkopě, poblíže Prašné brány, při sklence Badacsonu, hovořilo se o Praze, o staré zmizelé Praze. V těchto místech byl lahůdkář Lippert a vedle neméně slavná kavárna „Corso“, středisko pražského polosvěta, lokál pro všechno to „polohedvábí“ a pro „demimondky“. Po šesti schodech se vystupovalo do tohoto „kafáče“, do této „kafírny“, kterou nahoře lemovaly ze všech stran galerie a lóže. A tam vysedávaly slavné staropražské bohyně lásky, dívky od Prašné brány, kouřily, líčily se, dívaly se do zrcátek a pak dolů do lokálu, koketovaly, lovily, pily klidně svůj ginfizz a pomeret, vídeňskou, habešánka, mocca či kapucínka.

Nekorunovaným králem tu byl pan Manni Bunzl, uznáván číšnictvem, návštěvníky, karbaníky, dorotkami, sajtkami i panem šéfem a majitelem Jicchakem Taussigem-Lukou. Manni Bunzl, mladší bratr známého hauzírníka Abrahama Bunzla z „Monte-Carla-Karkle“ na rohu Maiselovy a Široké ulice, byl velkoobchodníkem s děvčaty, renomovanou a solventní firmou se sídlem v Praze, jedinou v Království českém, a co do kulantnosti a výběru zboží vedoucí v Evropě. Pražské „blond zboží“ bylo všude žádané, kabelogramy a telegramy ze všech směrů větrné růžice docházely do Jindřišské na hlavní poštu pravidelně a dochvilně pod adresou „Manni Bunzl, blondexport, Praha, Café Corso u Prašné brány“. Z Jindřišské je rychle dopravovali na svých kolech malí cyklisté – Messengersboys: byli to chlapci zaměstnaní belgickou firmou, která měla v Praze pobočku a zprostředkovala rychlý styk mezi bankami, obchodníky, redakcemi časopisů atd. Chlapci nosili malé kulaté červené čáky bez štítku a s černým lesklým podbradníkem, úhlednou červenou uniformu se zlatými knoflíky a zlatými generálskými lampasy.

Manni Bunzl dodával „blond zboží“ do Ria de Janeira, Guadalajary, do Buenos Aires, na Feuerland, do Maracaiba ve Venezuele, do Casy de la Plata v Caracasu a jinam.

V pražském „Corsu“ sedával Manni ve své štamlóži č. 5. Z obličeje poďobaného neštovicemi nebylo lze vyčíst, o čem Bunzl přemýšlí. Seděl s rozhozenýma rukama a nohama, díval se dolů do lokálu skrz černé brýle, přijímal návštěvy dorotek, dohazovačů, direktorů, cizinců, zde angažoval mladé dívenky, vypisoval „smlouvy“ do tingltanglů, kabaretů, zpěvných síní, šantánů, zde kalkuloval, počítal, vyplácel cestovné a výživné…

Vtom mě můj přítel doktor Gans přerušuje: „Bunzl! Manni Bunzl, kavárna Corso, Příkopy, tam jak stála bývalá „Bebca“ – Böhmische Escompte und Creditastalt, dnešní budova ministerstva dopravy, těsně vedle Prašné brány, novější palác… Bunzl… o tom všem mi přece někdo vyprávěl, proboha, kdo jen? Kdo?“ zamýšlí se psychiatr a náhle na to připadne: „Už, už vím, jedna naše pacientka u nás, starší žena, je u nás druhým rokem…“

***

A tak sedím proti ní na lesknoucí se chodbě:

„Když mi bylo deset let, zemřela mi matka, dělala svíčkovou bábu u svatého Jakuba,“ vypravuje tiše Máňa Zvelebilová. „Zemřela v roce 1904 v Řásnovce na souchotě, jinak mezi dnem prala v těch fajn domech pražské asanace mezi rynkem a Vltavou prádlo pro nóbl lidi, hedvábné prádýlko milostpaniček, ale i těžké ložní prádlo. Dnes a denně, prala, až doprala… Když mě hlad pak vyhnal ven do uliček kolem Masných krámů, stala jsem se milenkou vyhaslých hvězd nad Starým Městem. Nejdříve mě vydíral a do morku kosti vysával nějaký Heinz Friedberg, gigolo, hochštapler, eintänzer a sňatkový podvodník; dal mi jméno Manon d’Etoile – nu a já byla nejhezčím děvčetem dole u řeky – a to jméno jsem si ponechala i jako tanečnice. Padl pak v první světové válce na italském Doberdu jako četař jednoročák od  2. maďarského regimentu…

Ale jednou si mě všiml v „Bonboniérce“ v Templové uličce blíže Celetné, když jsem tam tančila sólo Šilháčka, baňatý Emil Kafka – „Kafkelíne“, vrchní číšník, bubeník, bordelář a vrátný v jedné osobě. Zavedl mne do „Cascade“ v Rybné a tam jsem tančila a zpívala. Úspěch byl veliký, za mnou táhlo se chlapů, i ti nejnóblejší úředníci od Petschků! Zpívala a tančila jsem pak po lepších pražských šantánech, v „Montíku“ – „Montmartru“ v Řetězové uličce, kam chodili umělci. Vedl to tam Waltner a „Hamlet“ tam byl vrchním. Chodíval tam Franz Kafka, který se mnou mnohdy tančil tango, chodili tam ale i Eduard Bass a oba bratři Čapkové, Jaroslav Hašek, František Gellner, Rainer Maria Rilke, který mi do ouška v šámbru recitoval svou Píseň o lásce a smrti korneta Christopha Rilkeho, za mnou přišel Gustav Meyrink, tančil se mnou mnohdy Otta Pick a Dr. Rudolf Fuchs, redaktor Mágr, Johannes von Urzidil – „básník z Čech“, v lokále denně zpívali manželé Longenovi… jenže ona, Xénia, byla na něho strašně žárlivá… Zpívala a tančila jsem v „Maximu“ v Kožné uličce, v „Orientu“, v „Pigalls“, v „Astorce“ a v „Alhambře“ a právě tam mě spatřil Manni Bunzl.

„Přijď za mnou, děvče! Přijď do ‚Corsa‘! Dám ti smlouvu jako hrom do Ria. Našetříš si tolik peněz za rok, dva, že už nebudeš muset pracovat po celý život! Budeš tam nejdříve zpívat a tančit v divadle Brasilia.“ Do Ria! Do světa! To byla přece vždycky moje touha, vidět svět!

Stařena se odmlčela. Pak mluvila stále tišeji, musela přestat vůbec, aby si odpočala.

Byla to její velká poslední zpověď.

A nebylo již třeba velebníčků a zpovědnic, tady seděl člověk proti člověku. Cítil jsem, životem prošlý publicista, jak se stařeně ulehčilo, když teď měla poslední možnost říci všechno o sobě a o svém životě; vždyť ani lékařům se takto nesvěřila. Bylo to všech čtrnáct stanic, ke kterým Manon d’Etoile recte Máňa Zvelebilová musela putovat s těžkým křížem na zádech…

Do Ria tenkrát cestovala ještě se dvěma dívkami, taktéž „angažovanými“ Mannim Bunzlem v staropražském „Corsu“: s Olinou Křivskou a osmnáctiletou sudetskou Němkou Ulrike Blondzopfovou z Chebu, která ovšem před tím plné tři roky „působila“ již v Praze. Byly to tři „čuprfajn“ (jak říkal Manni) blond dívenky z Čech. Všechny skončily v nevěstinci „Margot“ na Dos Tirandetes. V přístavu již na ně čekali: „Budete tančit na velkých reprezentačních plesech vlády jako předtanečnice a pak v divadle ‚San José‘!“ Ale přistály v bordelu s kulatou červenou lampou před vraty a ven už je mutrmatka, pufmutra seňora Chamampella nikdy více nepustila… Vedl se tam přísný režim! Madame vyžadovala, jak stále dole řvala lokálem a nahoře po pokojích: „Čistotu! Poctivost! Službu! Pěkně očistěné zuby a nohy, každotýdenní lékařskou prohlídku!“

Když pak Máňa alias Manon d’Etoile, Manon štěstěny, zestárla, dcera zemřelé Madame, señora Juanita, ji vyhodila na hodinu. Křivská se mezitím vdala za lodního kapitána a Blondzopfovou zardousil černý námořník sadista…

Máňa Zvelebilová myla po restauracích, vinárnách a kavárnách nádobí, dostala pak místo v honosném nočním klubu „Orsaccio“ v Santiago de Chile na dámském záchodku, kde vydržela plných dvacet roků.

Šetřila. Na cestu domů. Na cestu do Čech. Na cestu do milované staré Prahy. To se jí podařilo teprve před dvěma roky.

A poté těžce onemocněla. Dnes je na „poslední štaci“, jak se říká. „Ne, není tomu tak, milá paní. Uzdravíte se, říkal mi to pan doktor. Je mým přítelem. Uzdravíte se, zcela určitě!“

Stařena už nevěří. Ztratila víru jednou provždy. „Vždyť ani ty elektrické šoky nezabraly. Ale snad ten inzulín… Ale věřte mi, ta dnešní rozmluva… ani nevíte, jak se mi ulehčilo!“ A stařena se usměje. Je to první úsměv, jak později konstatuje ošetřující lékař.

„Přijdete zas?“ táže se pak při mém odchodu stařena.

„Dozajista že přijdu, příští týden!“

„Budu se moc těšit!“ znovu se usmívá stařena. Podám jí ruku, sestřička otevírá univerzálním klíčem, zde nejsou kliky. Jdu schody dolů, zahradou, branou ven a k autobusu. Je krásný podzimní podvečer. V myšlenkách jsem Na Příkopě, v „Café Corso“, kde rezidoval král vybraných dívek – blondýnek, Manni Bunzl, velkoobchodník dobrých mravů. Hovořil osmi jazyky. Byl starým mládencem, a když v roce 1933 zemřel ve svých pětasedmdesáti, nezanechal haléře majetku. Ukázalo se tenkráte, že Manni připsal veškerý svůj movitý majetek a všechny své immobilie pražskému Hlavnímu stanu Armády spásy v ulici Karoliny Světlé na Starém Městě.

Za stařenkou jsem se vypravil znovu jednou v neděli. Můj přítel psychiatr neměl službu. Zastupoval ho mlaďoučký kolega. Když se dozvěděl, za kým jsem přišel, podíval se na mne smutně a řekl:

„Ex. Ale je jí lépe. Byl to těžký případ. A měla i slabé srdce. Vypovědělo službu. Vy jste příbuzný?“

„Nikoliv, pane doktore. Cizí člověk. Škoda. Děkuji vám!“

***

Asi poslední přímý svědek života a živnosti Manniho Bunzla mimo mne odešel. Ale já jej znal, když jsem jednou týdně do „Corsa“ docházel za strýčkem Hugem Abelesem, který tam v jedné herně hrával karty, klabrias a la guerre, zíbnachtnajncén a ferbla, francefůs… a všechno jsem pozoroval čilým okem a srdcem.

Strýček mi objednával „bílou Vídeň“ se šlehačkou do skla a k tomu indiánka. Na cestu mi pak dal ještě troník. To mi bylo asi dvanáct, třináct let. Tenkráte jsem poznal Manniho Bunzla. Dělával si vždy ze mne legraci:

„Co ty tady, Mouřenínku? Nechceš, Muřo, také do Ria?“

Nerozuměl jsem tenkráte tomu všemu, usmál jsem se vždy na pána v černých brýlích a vylezl za ten mramorový stoleček, kde už stála vonná káva, servírovaná usměvavým, a tak moc dobrotivým pajdavým panem vrchním Menáchém Mendlem.

O tom, že Manni Bunzl handluje s živým masem, o tom jsem tenkrát ještě nic nevěděl…

Zikmund Reach,
Praha – Skořepka – Evropa

Letos na jaře dlel v Praze mladý západoněmecký publicista Reinhard Maria Strecker, pokračovatel díla pacifisty Carla von Ossietzkého. Tento „létající kurýr pravdy“, jak je nazýván, houževnatě shání usvědčující materiály proti nacistům, dnes ještě úřadujícím v „bonnské republice“. Strecker uspořádal usvědčující výstavy hlavně o bývalých „Blutrichterech“ (krvavých soudcích) téměř po celé Evropě a vydal řadu knih o těchto svých neslavných spoluobčanech.

R. M. Streckerovi vyprávěl nedávno zemřelý německý nakladatel dr. phil. h. c. Ernst Rowohlt (1887–1960) o zajímavé oficíně v Praze, o Reachově obchůdku v ulici Na Skořepce, poblíž Uhelného trhu.

„Přijdete-li do Prahy, mladý příteli,“ řekl Rowohlt, „neopomeňte se zeptat po osudu starého Reacha. Byla to evropská kapacita ve svém oboru, sběratel knižních unikátů, tisků a starožitností. Byl jsem bezpočtukráte v jeho útulném krámku, poblíže domu, kde bydlíval při svých pražských pobytech W. A. Mozart,“ dodal Rowohlt. „Naposledy jsem seděl v Reachově oficíně celé odpůldne 15. července 1937 a doslova vychutnával až na dno jedinečnou atmosféru v této hřejivé říši knih, obrázků, dopisnic, prastarých obrazů, zažloutlých fotografií, a se zbožným pohledem jsem se díval na milého pana Zikmunda, kterak štráchal ve svých zásuvkách, obsluhoval zákazníky a dával mi nahlížet do svých unikátů. Sotva dnes však najdete v Praze po něm stopy…“

Ale přece jen jsme se vydali s Reinhardem Mariou Streckerem do Skořepky. Zavedl jsem ho před dům číslo 9 k nároží „Uhelňáku“ a ukázal jsem mu místnost, ve které kdysi bývala oficína Zikmunda Reacha, věhlasného knihkupce, antikváře, filatelisty, vědce pragensisty, slavný archiv všech staropražských rarit. Tady sídlila slavná firma „Zikmund Reach, Praha – Skořepka – Evropa“. Dnes se tu prodává zelenina, kompoty, ovocné šťávy a ovoce.

V mých vzpomínkách byl Reach už starý pán (narodil se 19. března 1859 v Praze), s pověstnou malou hedvábnou čepičkou na hlavě. V jeho království stály velké tmavočerné regály s pečlivě vyrovnanými krabicemi prastarých rytin a fotografií staré Prahy, s více než 7 000 negativy! Prodával fotky Prahy, „páté čtvrti“, obrázky slavných pražských figurek, fotografie herců všech pražských divadel, ve výloze visely na tenkých provázcích obrazy skladatelů, básníků, spisovatelů a novinářů zvučných mezinárodních jmen.

Pan Zikmund také vydal osm různých vydání prvních českých alb poštovních známek od roku 1887, ale byl dobře znám i jako žurnalista. Jeho příspěvky do různých časopisů vzbudily zájem nejen v kruzích odborníků pragensistů, ale i v širokých čtenářských vrstvách. Jeho tematika byla vždy táž: stará Praha! Reach byl předním členem „Klubu za starou Prahu“, „Společnosti přátel starožitností“, „Spolku knihovníků“, „České muzeální společnosti“ a vlastníkem osmi diplomů různých výstav. Měl celou řadu unikátních knih o Praze, které by za nic nebyl prodal. Ale rád dovolil do nich nahlížet. Hlavně Egon Erwin Kisch tu byl pečený vařený. Oba si tykali, ač pan Zikmund byl daleko starší.

Jako student i později jako mladý reportér jsem několikrát v týdnu navštěvoval Reacha a jeho království. Vonělo to u něho starým papírem, tiskařskou černí, kůží starých foliantů a ovšem také prachem – nezapomenutelný, jedinečný odér! Vlevo od prodejního pultu stál prastarý čalouněný rokokový ušák a v něm sedávala vždy jiná vzácná návštěva – jednou Oskar Baum, podruhé Max Brod, dále Karel Čapek, Richard Dehmel, Franz Werfel, Eduard Bass, Hugo von Hofmannsthal, Milena Jesenská, Karl Kraus, E. A. Longen (Emil Pittermann), Konstantin Biebl, František Halas, Pavel Eisner, Josef Hais Týnecký, Karel Hugo Hilar, Zdeněk Wirth, Hanuš Jelínek, Karl Wolff a jiní a jiní. Velice často sem zavítal také „profesor“ Robert Guttmann – „malíř z Prahy“, aby protestoval proti vystavování své karikatury ve výloze.

Ze zboží, které Reach prodával, byly velmi žádány fotografie, které zobrazovaly denní život staré pražské asanační čtvrti, záběry ze života pražských popelářů, hasičů, posluhů, závozníků, vorařů, prodavaček ryb, ovocnářek, obrázky staropražské koňky, obrázky z Podskalí. Výlohy, naplněné tímto zbožím, byly od rána do večera obstoupeny davy Pražanů. Reach vystavoval také fotky známých staropražských bohyň lásky, policajtů v kloboucích s kohoutím ohonem, četníky v půlhaubnách, komisaře Drašnera, vraha Babinského, Landruho, Haarmanna, fotky zavražděných prostitutek, dále obrázky z nočních „zátahů“, z putyk a špeluňků, bordelů „Gogo“, „Hamlet“, „Napoleon“, z Boršova a ze „Salonu Friedmann“.

Sortiment snímků doplňovaly fotografie pouličních prodavačů, preclíkářů, „turků“, párkařů, žen, které prodávaly v Josefovské „za dva na dlaň“ (polévky, kaše, brambory, zelí), ve výloze bylo lze spatřit obrázky handlířů („Handlé!“) – starých židů s pytlem na zádech, kteří kupovali a prodávali šatstvo, peří, kosti, kožky. Slavná byla fotografie mladého E. E. Kische, jak tančí s khedivkou za uchem ve Waltnerově „Montíku“ („Montmartru“) v Řetězovce své první pražské tango, jež přivezl do matičky Prahy z Berlína. Partnerkou mu tu byla slavná „Emka Revoluce“. Ve výloze ovšem nechyběly ani fotky Franty Sauera, Karla Nolla a jeho paní, E. A. Longena a dalších kabaretiérů tehdejší doby. Visely vedle snímků Carusa, Příhody, Toscaniniho, Destinové, Mařáka, Moriniové, Battistiniho, Edisona, France Josefa, Poincarého, Machnova, srostlých sester Blažkových, siláka Breitbarta a jiných „slavných osobností“. Také staropražské písničky Reach prodával: Vem košilku mezi zuby, Bajkajlaj, Točte se, pardálové, Na Belvederu a další.

Ale jednoho dne zavěsili na vchod tabulku Jüdisches Geschäft a netrvalo dlouho a Reachův podnik byl odstěhován na  starém valníku z jeho milované Skořepky. Nařídil to nacistický oberlandrat. Sbírky, archiv, celoživotní práci a úsilí dobráckého pana Zikmunda odtáhly dvě přestárlé hajtry a pan Reach žalem zemřel, bylo mu 82 roků. Jeho o mnoho mladší manželka, malá a stále usměvavá paní Hermínka, přestěhovala potom trosky manželova obchodu do uličky vetešníků, do Maislovky poblíže Maiselovy synagogy. Tady vyprodávala zbytky sbírek a také tu visela tabulka Jüdisches Geschäft.

S panem Zikmundem měla paní Hermínka celkem tři děti, Emilka, Štěpánku a Egonka. E. E. Kisch byl jeho kmotrem. A tady, v ponurém, tmavém krámku, jsem ji téměř denně navštěvoval. Pak jsme se setkali v zaprášených uličkách ghetta v městě Marie Terezie, kde však paní Emilka se svým nejmladším, Egonkem, dlouho nepobyla. V září 1943 ji vtěsnali do dobytčáku, předlouhého strašidelného vlaku směr Osvětim. Tam skončila její pouť. Toť vše, co jsem mohl R. M. Streckerovi říci před někdejším slavným knihkupectvím uprostřed Prahy.

Sladkosti z Mikulášské třídy

Ten krámeček byl po pravé straně ulice, té tehdy zbrusu nové, široké třídy, která vedla od mostu Svatopluka Čecha na Staroměstské náměstí k staroslavné radnici. Obchůdek patřil dvěma sestrám Feigelovým. Zde se prodávalo to nejlepší cukroví pod sluncem – tvrdé i měkké, čokoláda Gala Peter, Fürth i Sarotti i prostinká mýdlíčka, čokoládové indiánky se šlehačkou, kremrole, kokosové tyčinky, rumové dorty. Byly tu také k dostání slaďoučké malinovky a perlivé citronovky, avšak to nejlepší přece jen byly ty věhlasné makrónky!

Resele a Tesele (kterápak je Resele a která z obou starých, bělovlasých slečinek je Tesele?) tu běhají ve svých plandavých dlouhých sukních, přes které mají vždy sněhobílé zástěry, sem a tam, aby zvládly nával hochů ze „Svrabové čtvrti“, okatých holčiček z „asanace“ a nohatých študentíků z gymnázia v paláci pánů z Kinských. Resele a Tesele měly k večeru nejvíce co dělat; to se ten malý, lesklý zvoneček nad skleněnými dveřmi nezastavil ani na vteřinku a stále nanovo zpíval stříbrným, jemným a tak miloučkým hláskem „cililink!“ Děti z Josefova milovaly i tento zvoneček, vždyť jeho hlásek jim zvěstoval, že Resele a Tesele jim něco dobroučkého připravily!

Ale i když přicupital usmrkaný, vyhublý a špatně oblečený klouček v tátových nebo bráškových botách a ten potřebný měďáček neměl a jen se tak ustrašeně a stydlivě postavil do kouta u skleněných dveří, tu ho už Resele nebo Tesele (která jen byla Resele a která Tesele?) spatřily a pohybem ruky jej přivolaly k prodejnímu pultu a daly mu ihned pěknou pestrou, černo-žlutě pruhovanou, dlouhatánskou „fefrmincštangli“. S radostným „hurá!“ vyřítil se chlapec zpět do Mikulášské třídy. Ani Resele nebo Tesele neměly času, aby, jak to pravidelně dělávaly, kluka políbily na čelo. Vždyť jinak každé děcko, co sem zavítalo, doprovodily ke skleněným dveřím, otevřely je a rychle mezi dveřmi dítě políbily na čelíčko, každé, bez rozdílu.

Ale to veliké tajemství, která z obou sester je Resele a která Tesele, nebylo nikdy prozrazeno. Nikdo to v celých „Židech“ nevěděl… až na malého baňatého Freulera, synka košer uzenáře Šimona Freulera, který měl krámek vedle sester Feigelových. Jedině ten buclatý Freulerův kluk znal tajemství sester Feigelových. Ten věděl, která je Resele a která Tesele. Vždyť Freulerovi bydleli, tak jako jejich sousedky sestry Feigelovy, vzadu za krámkem. A vzadu na dvorečku, tam si přece Freulerův kluk hrával, ponejvíce s chlapci ze školy Talmud-Tóra za rohem v Jáchymově ulici.

Jednoho dne však, když, jak rád činil, vylezl opět po žebříku do tátovy tak libě vonící udírny, odhalil tajemství sester Feigelových! Bylo to až k nevíře, že se mu to podařilo – jemu jedinému v celém Josefově a na Starém Městě pražském. Odtud bylo totiž pěkně vidět do bytu k sestrám Resele a Tesele. A když tam tedy jednou navečer měly otevřené to velké okno, tu baňatý Kamilek Freulerů spatřil, že jedna ze sester měla poněkud obnažený krk – vždyť ponejvíce chodívaly sestry v černých šatech ze šustivého hedvábí s fišpány až nahoru pod bradu! A hle, na pravé straně krku měla hnědou skvrnu, mateřské znaménko. A právě ji oslovila ta druhá sestra: „Resele! Zítra bude obrovský nával! Lidé se chystají na Púrim!“ A teď se to tedy malý Freuler dozvěděl! Teď bezpečně věděl, že ta s mateřským znaménkem, které jen malým cípečkem ještě vykukuje zpod upnutého límečku, je tedy Resele! Ale nikomu to neřekl! Nikomu na světě! To bylo jeho sladké tajemství! Neprozradil to ani Pánbíčkovi, s kterým přece mnohdy – a hlavně navečer v postýlce – čile rozprávěl a debatoval! Jen stále mezi chlapci naznačoval, že zná „velké tajemství Mikulášské třídy“. Ale že to nikdy, i kdyby měl zahynout, neprozradí.

***

Na blízkém Staroměstském náměstí, odkud tak halasně a majestátně „odlétávaly zvony do Říma“, se počátkem prosince rok co rok odbýval veliký vánoční trh. Říkalo se mu také Mikulášský trh, vždyť trval od 1. do 24. prosince. A na tomto věhlasném trhu „na rynku“ vyložili cukráři, perníkáři, hračkáři, ovocnáři a kramáři své pestré zboží. Sem se v době předvánoční slétali Pražané ze všech částí matičky Prahy, hlavně však děti, aby z různého zboží vybíraly dárky pro sebe a své milé, zde sdělovaly děti rodičům svá vroucí přání, jejichž splnění očekávaly v době vánoční, tady i tajně nakoupily tu neb onu drobnůstku pro rodiče nebo sourozence.

Ach, co tu jen bylo světel, vůně, křiku, smíchu a dovádění! Jindy poměrně tiché náměstí ožívalo hlavně v době večerní, kdy přicházívali studenti a učňové, kteří nezbedně lechtali kolemjdoucí dívenky pavími pery a házeli po nich papírové míčky na gumičkách. Dívky se vesele uhýbaly a výskaly, pranic se nedurdíce, vždyť taková zábava byla tady na trhu „na boudách“ zvyklostí. Jen tu a tam některá couvla, když před ni pan studiosus vyfoukl dlouhého vřeštícího hada nebo hodil pod nohy „žabku“, která skákala a ohlušivě bouchala.

V předlouhých uličkách stály krámek vedle krámku, bouda vedle boudy, prkna vedle prken s vábivě vyloženými perníkovými vojáky na koni, panenkami a srdci, na nichž bíle svítily cukrové nápisy: „Miluji Tě!“, „Od Mikuláše!“, „Od čerta!“, „Pod stromeček“, „Pro Tebe, Lojzičko!“, „Od Pepíčka Tvého!“. Mladé oči prohlížely vyložené cukroví na vánoční stromky, kde v ladné směsi se pestřily nejrůznější tvary a hrály všechny barvy. Řady krásných Mikulášů, velikých i malých, s předlouhými bílými vousy, vábily každého návštěvníka. Lidé se zastavovali a prohlíželi si vystavené zboží.

„Hlava Gross“, skutečným jménem Osias Grosslicht, prodával tu v malém stánečku to nejsladší, co bylo „v Židech“, to nejjemnější a nejchutnější: zboží od sester Feigelových z blízké Mikulášské třídy! Jen po dobu vánočního trhu, ovšem. Jinak jezdil „Hlava Gross“ po jarmarcích, po výročních trzích a prodával tam taktéž cukrovinky z Mikulášské třídy: v Brandeisově kalendáři ilustrovaném, jak jej Jakob B. Brandeis vydal „na rok světa 5671 (1910–1911), našel Grosslicht všechny zemské výroční trhy v Království českém od září 1910 do srpna 1911 a hojně je obeslal svým velejemným zbožím. Všude jej znali a Grosslicht měl brzy vyprodáno.

Byl-li tedy vánoční trh na „rynku“, tu Resele a Tesele mu každé ráno připravily zbožíčko – cukrkandl, med, makrónky, čokoládové tyčinky obalené mandlemi, malé lesklé dortíčky, domácí perníček, indiánky… Dávaly mu to do komise, nemusel předem platit, a večer pak, když zavřel boudu, šel denně do Mikulášské vyúčtovat. Byl poctivý a strašně hodný k dětem. Sám měl třináct dětí a bydlel na rozcestí ulic Josefovské, Černé, Kostelní a Cikánské. A to v jedné a půl díře! A tolik dětí v domě! Nadto tam ještě jeho manželka Šárinka, pihovatá korpulentní matróna, vykládala lidem karty a četla z ruky štěstí.

„Musíme mít slitování s tím chudákem, Tesele! Je tak poctivý, zbožný a má tak krásné děti! A kolik! Více než jeden pěkný tucet.“ Tak vždy říkala Resele k Tesele (a teď už víte, která byla Resele a která Tesele!) a byly by mu bývaly daly celý ten jejich úhledný krámek na Mikulášské třídě na dluh!

A tak ten obchod v Mikulášské vzkvétal. Pomalu tu nakupovalo celé Staré Město a celá pátá čtvrť, cukrářské výrobky, ale hlavně a především ty věhlasné vonné, chutné, slaďoučké „feiglovky“, jak se říkalo trubičkám, které sestry vzadu v dílně samy vyráběly. Byly to jemné trubičky z máslového těsta, na oleji vypečené, které Resele a Tesele plnily čerstvou směsí ze šlehačky, tekuté horké čokolády, roztlučených ořechů, hrozinek, jahodové marmelády a pomerančové kůry. To byla dobrota! „Feiglovky“ se pražští cukráři sice snažili napodobovat, ale vždy marně! Tuto jedinečnou delikatesu znaly vyrobit jen Resele a Tesele v Mikulášské třídě poblíž Staroměstského náměstí v srdci matičky, Čech a Evropy.

K sestrám Feigelovým chodila už pomalu třetí generace. A tak se tedy šuškalo po „Židech“, že Resele a Tesele jsou prastaré, že jim je snad už sto let! Ale nevypadaly na tolik. Lidé říkali: „Vypadají na padesát, ale jsou dvakrát na padesát, každá zvlášť.“ Ano, skutečně, Resele i Tesele byly čilé, růžovoučké, hezoučké, vše na nich vonělo, jen co je pravda. A jak krásně jim šustily ty jejich „sutány“, jejich šaty! Na sněhobílé hlavičce měly ještě koketně připevněnou krajkovou ozdobu a v uších se jim třpytily, každé z nich, překrásné briliantové náušnice.

Vskutku sestřičky vypadaly stále stejně, právě tak jako před dvaceti a třiceti lety. Snad jen to krásné stříbro na jejich hlavičkách ještě více zářilo. Byly to hezké ženy, zbožné ženy, měly vedle sebe místa v „hochšul“ v Dušní ulici. Obě sestry si byly na chlup podobny: měly velké hnědé oči, byly i stejně vysoké, stejně se uměly tak laskavě usmívat nejen na děti, ale na každého, kdo zavítal do vonícího krámku na Mikulášské třídě. A v krámku, tam měly všechno jako ze škatulky! Výkladní skříně se leskly jako vlnky Vltavy za měsíčních nocí, záclony byly bílé jako čerstvě napadlý sníh, ve vázičkách na „bufetu“, na prodejním pultu a na pěti kulatých mramorových stolcích, všude byly stále čerstvé květiny a lidé se marně ptali jeden druhého, kde jen Resele a Tesele béřou v zimě rudé, omamně vonící karafiáty a žluté čajové růže. V pozadí krámku stálo na malém stolku akvárium a v něm vesele plavalo sem a tam více než tucet zlatých rybiček. To byla radost pro děti, dívat se na stále osvětlené skleněné akvárium a na ty krásné rybky! A nad tím visela klícka s dvěma kanárky, kteří stále tak pěkně zpívali, v zimě v létě, jen tehdy ne, když pelichali, jak říkaly Resele a Tesele.

A tak den ze dne vážily sestřičky na pečlivě vyleštěných vahách bonbony a zlomkovou čokoládu a při tom se usmívaly na děti, hladily je a líbaly na čelíčka. A „tetičky Feigelovy“ darovaly také všem dívenkám s těmi převelkými mašlemi v havraních vlasech různé krabičky, aby si mohly udělat pěkné postýlky pro panenky.

***

Blížil se mílovými kroky svátek Púrim. U sester Feigelových bylo jako v úle. Resele a Tesele nevěděly, kde dříve zasáhnout: v krámku u prodeje, nebo vzadu v dílně, kde to vonělo jako v ráji. I Milča, ta stará dobrácká poctivá služebná, co u sester sloužila již déle než padesát roků a patřila samozřejmě do rodiny – byla také slečna a vykonávala především službu takzvané šábesgójete – ta si musela sjednat doma, v Uhlířských Janovicích, odkud pocházela, posilu v osobě své mladší sestry Lojzičky.

A tak se v Mikulášské č. 6, v Cukrářství u Bílé růže sester Feigelových, jak se na firemní tabuli nad krámem skvělo, vařilo, smažilo, peklo, aranžovalo, sladilo, rozvařovala se čokoláda a zavařeniny, šlehala se šlehačka, míchal med, krájely jablka, hrušky, banány, pomeranče, drtily ořechy. I sousedka paní Freulerová, milá uzenářka „Rebekkaleben“, jak jí baňatý Freuler říkal, musela také zaskočit vedle u Feigelových sestřiček, a to hlavně proto, že jednou do roka, právě na Púrim, uspořádaly obě sestry pro své zákazníky, děti ze „Židů“, púrimovou slavnost, maškarní ples!

K dispozici dávají sestřičky jednou do roka svůj zadní byteček, Milča a Lojzička již sešouply nábytek, podlaha byla vyleštěna, aby se dětem dobře tančilo, a Púrim-bál může začít!

Pozor! První hosté už jdou! „Cililink!“ Ten zvoneček se stříbrným hláskem stále cinká, vstupuje dítě za dítětem. Přicházejí ovšem jen zvané děti, ale je jich letos tolik, že ten velký pokoj, „salon“, který byl celý vyklizen, je ani nemůže pojmout. Vstupuje se krámkem, pak se prochází chodbičkou, poté ložnicí a v „salonku“ se odehrává ta převeliká sláva! Jako každoročně postavily sestry Slavíkovy dohromady s domovníkem Šrétrem malé jeviště z beden od cukru, je zde i opona z pestrých, sametových závěsů, vedle jeviště stojí pianino. Madame Poppé recte Klotylda Popperová, která jinak hrává ve funglnáglnovém páně Reimannově „Grandkinematografu Labuť“ na Poříčí, obstarává tu hudební část. A madame tříská do těch nažloutlých kláves jedna radost! A Resele a Tesele uvádějí děti za zvuků Mendelssohnova Svatebního pochodu na jejich místa. Je zde přemíra různorodých židlí, sestry si je vypůjčily po celé Mikulášské. Při zvládnutí návalu pomáhají sestrám Feigelovým větší dívky. Vždyť tentokrát přišlo dětí! A kolik masek! Na půl tuctu Hamletů, pak tři Rýbrcoulové, bezpočet námořníků, kapitánů a Buffalo Billů, důstojníků a černoušků, kominíků a Hámanů, Sněhurky, Šípkové Růženky, Červené karkulky a pak Estery: vždyť je dnes Púrim-bál!

Resele dává pokyn, otevírá se opona, děti tleskají: Jaká to krása, ách! Ty nádherné kulisy, ty palmy, ty bílé domy s kopulemi a to věčně modré nebe! (Vše dodal a postavil pan Richard Böhm, majitel Divadelního atelieru a Grand etablissementu pro prodej masek, líčidel, kýchacích prášků, smrdutých bomb a paruk na Novém Městě pražském, na Ferdinandově třídě čp. 367.)

A teď se objevila Tesele nahoře na osvětleném jevišti! Madame Poppé přestala hrát. Tesele se sličně uklonila a děti tleskají a volají: „Bravó! Bravó! Teti!“ Tesele mává rukou. Nastává naprostý klid.

„Dětičky drahé,“ těmito slovy započíná Tesele svou slavnostní řeč. „Slavíme opět Púrim! A proč vůbec slavíme tento svátek? Židům totiž v říši perské hrozilo za vlády krále Achašvera velké nebezpečí, které však milostí Boží bylo od nich odvráceno. O této události vypravuje kniha Ester. Achašveroš, král perský, pořádal třetího roku své vlády v hlavním městě Šušan slavnostní hody.“

Lojza Lieben, osmiletý klouček z uličky V Kolnách, kde jeho otec byl malým obuvníčkem-příštipkářem, Lojza, který je znám pro svou šetrnost, se najednou hlasitě ptá Tesele: „A budou tu také dnes hody, tetičko Tesele?“

„Nu ano, to víš, že budou!“ ujišťuje jej Tesele, „jen co vám dopovím, dětičky moje zlaté, jak se to vše tenkráte odehrálo. Sedmého dne hodů rozkázal král přivésti královnu Vašti, ozdobenou korunou královskou, aby národům a knížatům ukázal její krásu! Avšak ona se zdráhala přijíti. Achašveroš zuřil a odňal královně Vašti hodnost královskou. Zde vám teď ukáži na jevišti, jak král…“ Tesele dává kynutím ruky rozkaz, aby vystoupil z kulis na ozářené jeviště král. A tu se objevil tlusťoučký Freuler v rudém sametovém plášti, s pozlacenou papírovou královskou korunou a v černé dlouhé paruce a s černým dlouhým plnovousem a klaní se. Bouřlivý potlesk mladého auditoria a Tesele pokračuje:

„Tak tedy král Achašveroš nařídil, aby do Šušanu byly ze všech částí jeho říše přivedeny nejkrásnější dívky.“ Tesele kyne pravicí. A na jevišti se objeví Olga Abelesová a Tonička Löwenbeinová, Michka Theimerová a Michka Weinerová, pak rychle za nimi vyskočí z kulis Eliška Lövyová a Martička Geduldigerová; mají krásné hedvábné šaty v barvách fialových, růžových, světlemodrých a zelených, a posléze přichází dívenka, zvláštní krásou obdařená; je to Hadassa neboli Ester.

„Toto jest ona, toto jest Ester!“ komentuje Tesele a děti bouřlivě tleskají a volají: „Bravó! Bravó!“ Ester se hluboce klaní, má překrásné bílé hedvábné šaty, její černé vlasy jsou rozčesány a splývají po rameni dolů k nebesky modré stuze. Je to Martička Taussigová z Maiselovy ulice č. 18, z židovské radnice, kde Martiččin táta je vrátným. Madame Poppé řeže do kláves jako zběsilá; hraje nejdříve svatební pochod z Lohengrina, pak přejde na Smetanovo Věrné milování z Prodané nevěsty a pak hraje jidiš písničku Weil och bin e Jídele.

A Tesele komentuje dále. Vzala do pravé ruky hůl od bývalého slunečníku a ukazuje na jednotlivé postavy biblické hry: „Ano, toto jest Ester! Po smrti rodičů byla krásná Ester svým příbuzným Mordechajem… zde, prosím, Mordechaj!“ Ze zákulisí přiklusal vyčouhlý Polda Ledetsch, má burnus až na zem a pan Böhm mu nalepil taktéž pěkný černý plnovous.

Ale kdo to tam v zákulisí všechno aranžuje a vede, kdo dělá režiséra a inspicienta celého představení? Nu, je to Resele, která vzadu všechno svědomitě diriguje, upravuje dětem kostýmy, drží je za ruku a pak řekne: „Teď!“

Polda Ledetsch se usmívá dolů do hlediště. Pak se uctivě klaní až na zem a děti tleskají a volají: „Bravó! Bravó!“

A Tesele pokračuje: „Tedy Mordechajem za vlastní dítě přijata a něžnou láskou vychována byla Ester. Mordechaj zde, jehož rodina s Jechonjou, králem judským, byla Nabuchadonozorem do zajetí babylonského odvedena, pocházel…“ Ale teď, chuděra Tesele, nevěděla dále. Učila se pěkně vše nazpaměť z listiny, kterou jí dodal stařičký, bělovlasý učitel Leipen z blízké školy Talmud-Tóra. Ale pojednou jí paměť vynechala. Naštěstí pan rabín dr. Brody a starý, vážený učitel Leipen seděli v zákulisí a Leipen jako hbitý nápověda pohotově zasáhl: „Pocházel z rodu Benjaminova!“ A Tesele rychle opakovala: „Pocházel z rodu Benjaminova!“ A pokračovala pak vážně a důrazně: „Tedy, prostě Ester se zalíbila králi!“

A ted‘ už mladí herci sami začali hrát. Tetička Tesele zmizela z jeviště a madam Poppé (říkalo se jí také „v Židech“ „Madame de Piš“) řádila na zažloutlých klávesách pianina: ozval se slavnostní pochod z Verdiho Aidy. Baňatý Freuler posadil teď královskou korunu na hlavu Martičce Taussigové, „nebeskému andílkovi z Maiselovy ulice“, jak se krásně Martičce říkávalo, a učinil ji tak královnou místo Vašty. A spadla opona. Dětičky tleskaly a volaly: „Bravó! Bravó!“

Vtom spadla opona a do místnosti vběhly starší už dívenky a na podnosech měly hrnečky s teplou čokoládou se šlehačkou. Rozdávaly to dětem. Pak přinesly ještě talířky s indiánky a kremrolemi a vše pěkně rozdaly tak, že se na každého dostalo.

Když děti dojedly, zazvonil znovu slavnostně zvonek a děti vykřikly své „Ách!“. Opět se rozhrnula opona. Na jevišti stála opět tetička Tesele v slavnostním rouchu; byla celá v bílém. „V bílém hedvábí od shora až dolů!“, jak zašuškal Karel Dub Francímu Krausovi: „Jen se podívej, je celá v bílém, ách!“

Tesele se dlouze usmívala a pak ale spustila vehementně: „Dětičky moje zlaté! Mordechaj, jenž stál blízko dvora královského, vypátral jednoho dne, že…“ Ale proboha, zase jí vynechala paměť… a zase bylo slyšet hlas nápovědy, učitele Leipena: „Ale, ale, Tesele…! Vypátral přec, že se dvořané spikli proti králi!“

A tak tedy Tesele rychle a udýchaně dodává: „že se dva dvořané spi… spi… jó, spikli proti královské výsosti! Oznámil to královně Ester, která neprodleně podala o tom králi zprávu. Oba spi… spi… spiklenci byli popraveni. A Háman, potomek amalektického rodu Aggagova… tady, prosím, právě přichází…“ Těžkým krokem vstupuje na jeviště Háman. Mračí se, velmi se mračí, jeho paruka je černá jako havraní peří, jeho plnovous černý jako fráček kominíka Isidora Jajtelese z Náplavní ulice, toho veselého Jajtelese, jak jezdí na kole s cylindrem na hlavě po „Židech“ a pucuje komíny…

Háman je celý rudý v obličeji, zasmušilý, a dívá se zlostně k zemi. Je to Franta Lederer, chlapec, který teprve nedávno přišel do Prahy z Kamenných Žehrovic, kde jeho matka měla hokynářský krámek. Zde, v Praze, bydlil u své báby, porodní asistentky Amálky Teitelbaumové z Platnéřské ulice č. 101; dům to byl honosný a patřil bohatému kramáři Sommerschuhovi. Franta se učí u velké firmy s hedvábím, u Rüdingerů v Havířské; je to „světový dům en gros et en detail“. Avšak Franta Lederer, ten se nechce stát počestným obchodníčkem s hedvábím, nítěmi a galanterií dole „v Židech“, ba né, ten se chce stát hercem, velkým hercem, a ve dne i v noci studuje divadelní úlohy, učí se deklamovat. A právě jemu svěřila tetička Tesele roli Hámana, neboť to byla úloha nejtěžší.

A Tesele pokračuje: „Zde tedy Háman! Král jej povýšil nade všechna knížata říše své!“ Franta Lederer vypíná hruď a dívá se přísně do hlediště. A Tesele opět nenápadně zmizela z jeviště.

Vystupují nyní dvořané, klanějí se Hámanovi, ale tamhle Mordechaj, ten na kolena nepadá, na kolena nechce! A tak Háman křikne: „Všechny židy v říši perské zahubím!“ A tu se už blíží král Achašver a Háman praví: „Králi můj! Vydej rozkaz, aby židé byli vyhlazeni! Neuznávají tvoje zákony! A já za to odvedu deset tisíc talentů stříbra do pokladny královské!“ A Achašveroš mu odvětí: „Stříbro to daruji tobě a i lid ten, abys naložil s ním, jakkoli se ti zalíbí.“ A vtom Mordechaj roztrhává své roucho a obléká se na jevišti v roucho pytlové, posypává hlavu popelem a pláče.

Přichází Ester, krásná královna v purpurovém rouše, ano je to zase spanilá Martička Taussigová z židovské radnice. Mordechaj na ni volá: „Jsme ztraceni, jdi a oroduj za nás!“ A když ji král uzřel, došla zalíbení u něho a on jí podává zlaté žezlo. „Jaká jest žádost tvá, královno Ester, krásná ženo? Polovice království budiž ti dáno.“

„Nalezla-li jsem milost u tebe, ó králi, buď darován život mně a národu mému! Neboť prodáni jsme, já a lid můj, abychom zahubeni byli! Zlý Háman!“ zvolá Ester a ukazuje na Frantu Lederera, „toť jeho dílo jest!“ Háman se odvrací a dívá se k zemi. Děti v hledišti dupají nohama, vyskočil malý tlouštík „Bafule Roubitschek“ a volá: „Hanba! Hanba! Fuj!“ A ostatní děti pak volají unisono: „Hanba!“

Ale tu už volá král Achašveroš: „Oběste Hámana!“ A již jsou tu žoldnéři, Ignác Grünbaum a malý Leo Prossnitz, aby uchopili Frantu Lederera. Dělají to však tak temperamentně, že Franta zakopne. Padne přímo na nos; spadla mu paruka, zůstal viset plnovousem za kliku dveří, takže mu i vousy spadly, a pak ke všemu neštěstí se zachytil pláštěm, královským rouchem, za kulisy tak, že z něj bylo strženo vše, a on tu chuděra stojí v jakémsi negližé a rychle prchá z jeviště. Děti tleskají, smějí se, řičí, volají a zase tleskají a smích burácí místností.

Tesele však je již opět na jevišti a volá: „Pst! Pst! Tiše, dětičky moje zlaté! Tiše přece! Ještě vám musím říci, že židé v městech venkovských světili 14. den měsíce Adar jako den radosti a slavnostních hodů a posílali dary jeden druhému. Židé šušanští pak oslavovali 15. den měsíce Adar… a tak tyto dny byly nazvány Púrim, svátek losů – protože Háman losem určil, který den židy zahubí. Madame Poppé, prosím, zahrajte laskavě veselý a svižný, radostný pochod!“

A tak madame, která mezitím u pianina usnula, se rychle vzpamatovala a začala hrát valčík Na krásném modrém Dunaji.

Všechno dobře na jevišti skončilo, děti tleskaly a pak se započalo tančit. Bylo to šustění a brouzdání a bylo to smíchu a radostí! Madame Poppé hrála a hrála, až ji prsty bolely, hrála všechny ty Kálmánovy, Straussovy, Offenbachovy operety, tančil se šlapák, valčík, tančila se polka, mazurka i česká beseda… Ach, jak bylo zde dnes veselo!

Největší úspěch měla „na parketu“ Greta Kleinová, co její rodičové měli tu velkoprádelnu v Úzké uličce č. 59, vedle slavné hospody „U Utopeného Holanďana“. Gretka byla celá v bílém, měla velký bílý fráček, bílé kalhotky, bílé punčochy, bílou paruku a galanterní kord – no slušelo jí to nádherně!

A tak skončil slavnostní Púrim-bál u sester Feigelových.

***

Ale žel Bohu – zanedlouho se jako bleskem roznesla Josefovem zpráva, že Tesele je nemocná. A jednoho dne zemřela. Měla okázalý pohřeb. Na žižkovském židovském hřbitově dlouho hovořili nad rovem vrchní rabín pražský Dr. Brody, Ludvík Kollmann – předobrý chevre-gabe, a hodně pánů v černém. Zpíval tam smíšený sbor a mnoho kantorů z různých staropražských templů. Přišlo také moc a moc dětí, aby daly sbohem milované Tesele. Dovnitř je však nevpustili, děti tam prý nesmí.

Resele Feigelová vedla teď krámek sama. Pomáhala jí stará šabesgójete Milča z Uhlířských Janovic. Ale obchod upadal. Resele prostě nemohla bez své milované sestry obchodovat, vyrábět, cukrářit…. A tak jednoho krásného dne stáhli nad krámkem v Mikulášské rolety a ty pak už zůstaly stále zavřené. Vědělo se jen, že vzadu, v bytě, žije stále ještě cukrářka Resele a že putuje takřka každý den nahoru na Žižkov k hrobu své milované sestry Tesele.

***

Přešly roky, z dětí z páté čtvrti pražské stali se mužové a ženy, kteří už sami měli velké děti a pokojně žili a pracovali všude kolem břehů „stříbropěnné Vltavěnky“. Milovali svoje město, milovali nadevše svoji Prahu, kde jejich předkové žili již od nepaměti, snad od 9. století…

Stalo se však, že poté, co se schylovalo na bouřlivé časy, zas jednou obrovitá, nestvůrná hydra války zuřila v Evropě, doprovázena tentokráte morem hnědé rasové nenávisti. V Evropě, znásilněné nacismem, byli židé postaveni mimo zákon, žlutá Davidova hvězda označovala zdaleka psance. I Resele Feigelová nosila žlutou hvězdu na svých prsou. A to jí bylo už sto a jeden rok!

A tak i ona putovala v dobytčím voze do města Marie Terezie při soutoku Labe a Ohře v líbezné krajině české… putovala za hradby a šance, putovala za ostnatý drát. Sychravý středověk vanul z oprýskaných zdí, na kterých hlásala kovová deska: „Josephus II. Aug. P. P. Aeterni Huius operis fundamenta fecit VI. ID. Oct. MDCCLXX.“

Tady, v Bäckergasse, na dvorku sedí Resele Feigelová, 101letá cukrářka ze staropražské Mikulášské třídy, na malé židličce v březnovém sluníčku, na židličce, kterou pro ni zhotovil lékař MUDr. Ervín Fröhlich, internista z Masné uličky, někdejší chlapec z „páté čtvrti“, z židovských Masných krámů proti Velkodvorské synagoze, kde jeho táta vlastnil výsek „Príma kóšr masa a uzenin“, on Ervínek, věrný zákazník cukrářského obchůdku na Mikulášské třídě. (Na Púrim-bálu byl tenkráte tančit coby Carlos.)

Resele sedí na židličce, v pravé ruce drží bílou hůl. Resele je slepá. Ale o to lépe slyší. A přesně poznává, když se blíží její milovaný „Ervínek“, o kterém vždy říkávala, že bude „panem dochtorem“. A Ervínek byl skutečně dobrým doktorem; už v Praze před válkou se stal docentem na Karlově univerzitě a byl všeobecně znám jako „lékař chudých“. Ani tam v ghettu neznal ve dne i v noci hodiny, byl stále ve službě, stále chodil za svými pacienty na marodkách, i v ordinaci na „síchnbloku“ byl ze všech terezínských lékařů nejpilnější. A nadmíru miloval starou tetku Resele. O tu se staral více než o sama sebe, jako o největší poklad na tomto světě.

Hned ráno byl u ní na bloku E III b v ubikací 14, kde se tísnilo padesát babiček z Magdeburku, Kielu, Berlína, Aschaffenburgu, Vídně, Salcburku, z Prahy a z Kolína na svých kufrech, protože kavalce ještě sem nedostaly. Ráno jí Ervínek přinesl černou „bryndu“; stál se starci na dvoře ve frontě a pak „tu trošku teplého“ přinesl Resele. K tomu jí sypal ze svého „fasuňku“ drobet křišťálového cukru a odkrojil skývku chleba, zeptal se na její přání. Přesně v jedenáct se objevil znovu a odvedl ji na dvůr. Tam jí postavil do sluníčka tu malou židličku, kterou sám pracně vyrobil z neohoblovaného prkna. Pak jí vyfasoval oběd, tu „linsensuppe“ a tu „senftunku“ a tři ty brambůrky ve slupce.

„Můj Ervínku!“ vždy říkala Resele a usmála se s očima hledícíma do prázdna, pak jemně pohladila tvář, potom vlasy svého „Ervínka“ tak, jako by to byl ještě ten šestiletý chlapeček, který pokaždé, když vstoupil do krámku na Mikulášské, se hluboce uklonil a zdvořile řekl: „Prosil bych za dva bonbóny, do kornoutku, ale hodně!“ A Resele nebo Tesele dávaly hodně, vždyť obě měly chlapečka, který vždy ve svých zdvořilých větách říkal takové francouzsky rolované „r“, moc rády.

Když nastal chlad, odvedl Ervínek tetu Resele zase na ubikaci a přinesl jí večeři, bramboračku, mnohdy i trošinečku marmelády nebo pomazánky anebo nějaký ten knedlíček, jak co kde u kuchyně sehnal.

A tak tu dnes Resele zase sedí na sluníčku. Vedle v ulici nastal šílený ruch, šum a křik. To jistě přijel nový transport do Terezína. Resele slyší výkřiky „šmá jisrael!“, pak německé řízné povely „Dalli! Aufgehen!“, poté slyší údery, jako by někdo někoho tloukl, a nakonec – pláč žen a dětí! A do toho se mísí pískání lokomotivy, houkání a nadávky četníků: „Holoto židovská! Ven! Ven!“

Ale vtom Resele již vycítila, že její milovaný Ervínek se blíží. A vskutku, již je tady. A přináší malý balíček. Sklání se k tetičce a říká: „Tetičko Resele, dnes jsem ti přinesl něco velmi dobrého, pěknou buchtičku. Je plněná povidly! Mohu ti ji dát?“

Resele se usmívá a šeptá: „Děkuji ti, Ervínku, již dlouho jsem nic tak dobrého nejedla! A doufám, že to budu moci kousat, já bezzubá babka!“

„Budeš, tetičko Resele!“

„Tak mi ji pěkně rozlom a dávej po kousku, chlapče.“ A docent dr. medicinae Ervín Fröhlich začíná babičku krmit, pomalu, jemně, s něhou a láskou v očích a v srdci. Babička Resele, která stále ještě vidí před sebou malého caparta Ervínka a která ani neví, že se Ervínek již přehoupl přes padesátku a sám již má sněhobílé vlasy, se usmívá.

A Ervínek krmí svoji Resele a Resele to dnes tak moc chutná, jenže nemůže vše sníst. „Ten zbytek, chlapče, mi nech na večer, ano?“ říká.

„Ano, moje tetičko zlatá, ano!“ usmívá se na milovanou bytost bělovlasý lékař.

A pak najednou říká Resele: „Ervínku, zdalipak víš, co je dnes?“ Dr. Fröhlich neví, jak odpovědět, vždyť skutečně neví, co je dnes za zvláštní den? „No, podívej, Ervínku, dnes je přece Púrim! Pamatuješ si na Púrim-bály u nás, za krámkem?“

„Ano, tetičko moje, ano, vzpomínám si na ně velmi často!“

„Achtung! Achtung!“ zní z ampliónu na rohu Hamburských kasáren a Bahnhofstrasse. „Ve jménu Rady starších vítám vás v Terezíně co nejsrdečněji! Jsme si jisti, že si v době nejkratší tady u nás zvyknete. V Terezíně žijí jen židé. Disciplína umožňuje nám nerušený chod života zde v Altersparadiesu Theresienstadt! Všechny práce tu vykonávají židé, počínaje metením ulic až k zdravotnictví, k bance s vlastními penězi, k policii a frajcajtu. Doufáme, že přeorientováním svých zvyklostí naleznete i vy úkol, který nám byl dán společným osudem a spolužitím zde v Terezíně. Učiníme všechno, abychom vám ulehčili přivyknout, ale žádáme od vás, aby i vy jste se podřídili nutnostem disciplíny, dle kterých je regulován veřejný i soukromý život tak velkého počtu lidí na poměrně úzkém prostoru. Srdečně vás vítáme a přijímáme do našeho společného středu!“

„Jaký to klam, jaké to mámení!“ šeptá Resele a opírajíc se o svou bílou hůl si stařenka odplivne. „Ervínku, mám být přestěhována do ‚Domova slepců‘, ale nechci, víš. Jdi a promluv ještě s hausältesterem Fantlem. Je to dobrý člověk, určitě ti vyhoví!“

„To víš, teti, že to udělám, spolehni se. Gustav Fantl mě dobře zná. Je to otec mého kamaráda dr. Fantla.“

„A teď mě odveď na ubikací, Ervínku. A ráno zase přijdeš, viď, chlapečku můj? Víš, jsem ted‘ tak nějak zvlášť unavena. To dělá snad to nastávající jaro, viď…“

„Tetičko Resele, toť víš, že přijdu, toť víš… a tak tedy pomalounku půjdeme, pojď, jen pomaloučku, času máme dost a dost.“

Lékař vede Resele přes dvůr kolem páchnoucí latríny na ubikaci. Uloží ji na ty tři její kufry, přikryje stařenku, a když Resele pomalu usíná, odchází z ubikace, kde podél stěny sedí mlčící babičky na svých kufrech a šamrlátkách. Jde za svými ubohými pacienty přes náměstí, kolem kostela a kolem žlutých budov Staré komandatury. Pak přechází k Staré kovárně v Rathausgasse, nahoru do druhého patra, kde na něj čekají nemocné stařenky. Když tu vykonal všechno, co bylo potřebné, jde stejnou cestou zpět.

Ghetto se uklidnilo, nově příchozí byli rozdělení na různé ubikace, Terezín je dnes jako po vymření… Nějak mu to nedá; vrací se zpět do E III b, kde vyhledává hausältestra Gustava Fantla. Ten jej přijímá se smutným pohledem. „Copak, pane Fantle, stalo se něco s Resele…?“ Fantl ukazuje pravou rukou dozadu, na dveře, na kterých je napsáno neumělým velkým bílým písmem „Leichenkammer“, a je nalepena vyhláška, žlutý malý plakát s černým písmem a černou umrlčí lebkou:

„Vor dem Essen,

nach den Essen,

Händewaschen

nicht vergessen!“

Ervínek se vrací. Jeho pomalé kroky duní chodbou. Pak je v uličce plné nachýlených domků. Jde tmavou nocí. V myšlenkách je v pražské Mikulášské třídě.

Vždyť dnes je Púrim. Myslí na Púrim-bály u sester Feigelových a na ty jedinečné sladkosti z Mikulášské třídy…

Egon Pohrias,
Praha – Kolkovna – Evropa

V redakci pražského časopisu Tribuna poctivě sloužil zřízenec Egon Pohrias, „Praha – Kolkovna (Stempelamtsgasse) – Evropa!“, jak vždy sám dodal, když se někomu představil. A představoval se svým spolupracovníkům z Tribuny dvacetkrát za den! Byl nočním redakčním sluhou, faktótem, jak náleželo kdysi v Praze ke každé redakci, figurka, jež byla tenkrát neoddělitelnou součástí svazku redakčního štábu v každém listě, počínaje panem šéfem – šéfredaktorem čili „starým“ neboli „bručounem“ – a konče posluhovačkou čili „bábrlinkou“. Egónek nosil redaktorům gulášovou polévku z hospody „U Kanonu“ na Karlově náměstí, řízné černé pivko z „Černého pivovaru“ a „černou s šutrem“ neboli mocca kávu s rumem ze „Studentské kavárny“ v těsném sousedství Tribuny.

Pohrias, to byl takový ve službě zestárlý maličký človíček, šourající se na unavených nohou tvaru písmena X, vězících v ohromných perkách velikosti 52, doslova chaplinovská postavička, která nosila – samozřejmě – buřinku na hlavě a ušoupaný cutaway – sakrafráček, který se po všech stranách leskl jako zrcadlo. Obličej Pohriasův připomínal ovšem spíše Chestera Conklina, taktéž filmového komika z dob před první světovou válkou. Pohrias žmoulal stále „veržinko“, které však nikdy nehořelo, ba o Egónkovi se říkalo, že s viržinkem i spí! Byl starým mládencem. Proto na něho často posílali nějakého toho dohazovače sňatku – ponejvíce za ním chodila silná Gansová, dohazovačka ze Starého Města.

Odbyl ji však vždy slovy: „Kouknou, já se ožením, až já budu chtít!“

„Ale na jejich šlemázl, pane Pohrias, si vyberou nehodnou kale!“ varovala vždy znovu tlustá Gansová a už otvírala album, které měla vždy s sebou v ohromné kabele, které se dole v Josefově říkalo hébamtaš.

Pohrias však uměl Gansovou vždy pěkně vystrčit ze dveří, když přišla za ním nahoru na Karlák, volaje: „Paní Gans, jsou redakční uzávěrky, teď není kdy na takový šmůs!“ A měl zase na týden pokoj.

Nezakotvil ihned u sedmé velmoci, u tisku, náš Egónek Pohriasů; začínal svou existenci velmi trudným životem opuštěného sirotka: rodiče mu brzy umřeli – táta byl sklenář a mamka porodní bába – a tak přišel do sirotčince a pak jako praktikant k firmě Ignatz Rebenwurzel & Samuel Klein do ulice U Milosrdných bratří, kterážto firma vyráběla rakve, honosné křesťanské i obyčejné, dle tradice neohoblované židovské. Nelíbilo se mu tam, stále myslil na ty nebožtíky, kteří v jejich rakvích budou odpočívat…

Nejraději by se byl stal takovým „rudým ďáblem“, jací tenkráte jezdili na kolech po Praze v červených stejnokrojích: jistá belgická společnost zřídila totiž jako ve všech větších evropských městech i v Praze skupinu tak zvaných Messengersboys, chlapců sotva vyšlých ze školy, oblékla je do pěkných rudých uniforem po způsobu liftboyů, na hlavu jim posadila kulatou červenou čepičku s koženým podbradkem, a tak hoši jezdili po městě a vyřizovali všechny věci, jak hlásaly plakáty na nárožích, „rychle a bezpečně“.

Chlapci čili „rudí ďáblové“ dodávali telegramy, zprávy, krátké zprávičky z burzy, pozvánky na rendez-vous. A pražský obchodní svět také používal služeb těchto chlapců na kolech, vždyť obchody se musely dělat rychle a bezodkladně. Egónek se jednoho dne dole na plácku pod mostem Svatopluka Čecha naučil jezdit na „osmičce“ kamaráda Oty Theimera, a když už tedy uměl jezdit na kole, řekl si: „Zkusíš štěstí!“ a šel se představit do Dlouhé třídy 16, kde bylo ředitelství Messengersboys. Vzali ho.

A tak tedy Pohrias jezdil, oděn do červeného stejnokroje, od šesté ranní do desáté večerní po ulicích a náměstích c. k. hlavního města Čech od „Hotelu de Saxe“ proti hybernskému klášteru k hotelu „Zlatý anděl“ v Celetné a k hotelu „Arcivévoda Štěpán“ na Koňském trhu, přinášel telegramy do hotelu „Modrá hvězda“ proti Prašné bráně, kde měla své pražské logis šlechta, když přijela ze svých venkovských statků do matičky Prahy, a kde bydlili v době pohostinských her velcí umělci jako Enrico Caruso, Michele Fleta, Leo Slezak, Tino Pattiera a jiní. Byl velmi dobře znám také v hotelu „Metropol“ Na Poříčí, v „Bristolu“ u Diamantů v Dlouhé, kde se konaly stovky židovských svateb, přinášel naparfumovaná růžová psaníčka a „pukéty“ krásných růží a chrysantém do „Café Wien“, do „Gutmannky“, do „Monte Carla“ na rohu Široké a Maiselovy, kde se podle nepsaných zákonů tohoto podniku sedělo jen s kloboukem na hlavě a hrálo klabrias.

Pohrias odevzdával nádherné rudé, bílé i růžové růžičky od Baumgartena v dívčích penzionátech v Ovocné ulici a v Eliščině třídě, zajížděl pro vstupenky do „Konviktu“, kde vystupoval ruský obr Machnov, k „Ostrovským“, kde byly vidět obě srostlé sestry Blažkovy, do „Blešího divadla“ na Ferdinandce, do pražských zpěvních síní, do „Panoramy“ v Nekázance a „Pod Věží“, do „Grand Theatre Varieté“ v Karlíně, kde „vystupoval“ šimpanz Konsul Petr se svou manželkou při stále vyprodaném domě. Egónek zajel na svém kole do „Divadla rarit“ na Václavském náměstí na roh Vodičkovy ulice, kde tenkráte nadchla Prahu slavná Fregolia, která se v pouhých pěti vteřinách převlékla za Smetanu, Dvořáka, Mozarta, Wagnera, Verdiho, Pucciniho a takto dirigovala velký orchestr, jenž hrál patřičné skladby těchto skladatelů. Egónek obstarával lístky na Mařenku Zieglerovou, tehdy právě na nebi vycházející hvězdu české operety, pro kterou se střílela hrabata a knížata a kterou Pražané oslavovali ve „Smíchovské aréně“ těsně u levého břehu Vltavěnky nedaleko pivovaru Staropramen, dále na slavnou mezzosopranistku Emmu Destinovou, stálou partnerku Otakara Mařáka, ba i Enrica Carusa, na Vojana, Kainze, Moissiho.

Jezdil na svém kole také ven do Královské obory, do „Stromajdy“ pro vstupenky na Jubilejní výstavu, kde za zpěvu „Ua-Ua!“ předváděla žasnoucím Pražanům své válečné tance tlupa Habešanů. Praha se bavila, zpívajíc své veselé „Bajkajlaj!“ a tenkrát nadmíru moderní šanson:

„Velevážený pane Urban

Vaše paní má velký turban,

A když ten turban nemá…

tak je vám nevěrná…“

Mošna uváděl Prahu svým uměním v nadšení a v Řetězové uličce na Starém Městě pražském, v kabaretu „Montmartre“, předváděl dnes a denně navečer Egon Erwin Kisch žasnoucím nočním ptákům z ciziny do matičky Prahy importovaný nový tanec: tango milonga!

Tam všude musel Pohrias na svém kole zajíždět, aby vyhověl P. T. zákazníkům, byl stále na cestách, projel za den padesátkrát Prahu z Královských Vinohrad na Hradčany, jezdil z Poříče až na Letnou, byl prostě všude, hlavně ale obstarával věci pánů hoteliérů, kavárníků, kožařů, fabrikantů, řemeslníků a šlechticů ve vnitřní Praze, najmě na Staré Město a „v Židech“.

Až jednoho krásného dne… Byla parná srpnová neděle, panstvo „z lepších kruhů“ popíjelo svou „Vídeňskou“, své mocca, kapucínka se šlehačkou v „Druhé c. k. zemské restauraci“ Královské obory a zajídalo to indiánky, zákusky nebo chlebíčkem s máslíčkem. Na hlavní promenádě čekaly fiakry a drožky, šlechta se projížděla ve vlastních gummirádlerech, v „dročkách“ a „karosách“, na cestičkách pěkně vysypaných žlutým písečkem cválali na koních elegantní jezdci v cylindrech s dámami, usazenými tehdy ještě v postranních dámských sedlech.

Chýlilo se už k večeru a Egónek Pohrias musel ještě s růžovým milostným dopískem do „Druhé c. k. restaurace“, kde vyhrávala plukovní kapela c. k. pěšího pluku č. 73 – „Eghalanda hacacám“ (Egelländer, halts Euch zusammen!) – jímavé valčíky, polky a galopy. S úsměvem na rtech dirigoval ženským světem nadmíru zbožňovaný kapelník nadporučík Robert Lorentz, jenž elegantním vousem à la následník trůnu Franz Ferdinand d’Este, jiskrnýma tmavýma očima a krásnými zuby okouzloval kdekterou z krásných Pražanek, které tu pod svými obrovskými klobouky, plnými umělých jablek, hrušek, vína, hrdliček a lišek, ve vosích živůtcích a zvonovitých sukních seděly kolkolem u bíle prostřených kulatých stolů a jen a jen zíraly na svůj velký „idól“ všech „idólů“ tam nahoře na verandě muzikantského pavilonku. Číšníci v černých fracích a bílých velkých zástěrách pobíhají sem tam, přinášejí na velkých podnosech porce různobarevných zmrzlin s bílými čepičkami šlehačky, ovocné krémy, dorty, horkou čokoládu, kávu, čaj, perlivé grenadíny s ovocem, kompoty, mělnickou Ludmilu a Vöslavské, plzeňský Gambrinus a Prazdroj. Na damaškových bílých ubrusech cinká stříbro příborů, lampiony svítí skrze svěží zeleň stromoví decentním červeným, modrým a zeleným světlem, je cítit omamná vůně růží a francouzských parfémů, je slyšet ženský smích, před „Druhou restaurací“ probíhá právě elegantní korzo, dámy roztáhly své bílé a růžové slunečníky, na hlavní aleji stojí tucty kalešů, „droček“ a jiných černých vyblýskaných vozů, jejichž kočové mezitím pijí vzadu, v „lidovce“, své pivko… Vojenská hudba hraje právě valčík I když to byl jen sen o štěstí z Lehárovy operety Hrabě z Luxemburku.

Chlapec Egon Pohrias hledá vrchního Navrátila. Když ho najde, ptá se na pana barona z Kreuzpfostenů. „Ten sedí támhle, pan nadporučík, u toho stolu vedle hudby, kde sedí ty tři dámy se zelenými a červenými jablky na bílých kloboucích!“

Pohrias mezitím postavil své kolo ke kovanému železnému zábradlí a jde ke stolu. Nenápadně podstrčí pod stolem panu nadporučíkovi brandýských dragounů růžové psaníčko. Však pana nadporučíka velmi dobře zná, přinesl mu již pěknou řádku milostných dopisů! Obě komtesky, sestřenky pana nadporučíka, jakož i gardedáma jsou však nadmíru zvědavé, co to Nicky dostal za dopis. I když to chlapec panu nadporučíkovi podstrčil velice nenápadně, přece jen to dívenky zpozorovaly, smějí se a volají: „Milostné psaníčko od mezzosopranistky Maria Gutheil-Schoderové, že ano, Nicky?“

Ovšem pan nadporučík jim přece nepověsí na nos, že mu právě píše Olina Štěrboholová z čajovny „Yokohama“ ve Vodičkově ulici, někdejší star vinárny „Na Rybárně“ na Betlémském náměstí. Píše mu, že dnes o půlnoci na něj s určitostí čeká v „Yokohamě“…

„Ale přítel nadporučík Erich von Ströheim mě žádá, abych mu byl sekundantem při souboji. Čestná záležitost, samozřejmě!“

Děvčátka se začínají chechtat, až se tělnatá gardedáma Frau Vielfrassová do toho vloží a zvolá: „Aber meine Damen, komtesky, fudonc!“

Komtesa Stasi z Ollert-Bramershausenu, koketní blondýna s lokýnkami, zvolá: „Kdo tomu uvěří, stane se svatým!“

Chlapec Egonek Pohriasů obdržel od pana nadporučíka desetník rakouské měny od cesty a už po vojensku salutuje, sráží paty, vyhrkne své „Děkuji, excelence!“ a už už utíká k svému kolu… Pro Boha všemohoucího! Co vidí? Co spatří? Kolo je pryč! Jeho kolo mu někdo ukradl! Jako by ho spolkla země, pryč, pryč, nadobro pryč. „Ale vždyť jsem je před chvílenkou jen sem postavil, můj Bože!“ volá Egónek hlasitě, pobíhaje sem tam, v kruhu, zpět mezi stoly, a hupla, zase ven na cestu ke korzu, ale nikde nic! Kolo pryč!

„Někdo mi ukradl kolo!“ volá Egónek, „moje kolo, moje milované kolo, moji obživu!“ Lidé si ho vůbec nevšímají, dívenky a dámičky se smějí, ženy koketují s kapelníkem Lorentzem, ale i s jinými kavalíry tady na zahradě, muži spokojeně sedí, pravou nohu přehozenou přes levou a kouří svá trabuka, regálie média, veržinka a khedívky, „Třiasedmdesátí“ hrají jímavě Viljo, ach Viljo z Veselé vdovy Franze Lehára… Slunko svítí, Stromovka voní, květinky září, krásně je na zemi… jen chudák Egónek Pohriasů, ten je přesmutný: někdo mu ukradl jeho kolo! Je nešťastný, nadmíru nešťastný… co bude dělat bez kola? Vždyť ztratí místo! Jeho kolo, pýcha jeho života, jediný jeho majetek, který vlastnil, jeho kolo Merzedes, které přece teprve nedávno koupil u Rotta na Malém rynku vedle Staroměstského náměstí za nastřádané penízky…

Jak dlouho, předlouho musil šetřit, jak strašně dlouho dával krejcárek ke krejcárku, nedopřál si ani houstičky, každý pěťáček dal stranou, do krabičky od cigár a tu pod štrůzok v nocležně Knabenwiesenhausu, židovského sirotčince v Cikánské uličce. Šetřil, šetřil, jen aby si založil existenci: bude jezdit na kole na pochůzky! A tak jednoho zářícího srpnového šabis-dopoledne vybral z dřevěné krabice od cigár nastřádané korunky, zlatky, desetníčky a dvacetníčky a krejcárky, a zašel s nimi – měl je zabalené ve velkém kapesníku – na Malý rynk k Rottům. Vítězoslavně prošel pět prodejních lokálů a zamířil do toho posledního vzádu, kde se prodávala kola. Položil mince na stůl a majestátně prohlásil: „Chtěl bych kolo, pěkné kolo, támhleto nahoře, tam to nejhezčí, tu merzedesku!“ A tak získal krásné, lesknoucí se kolečko jedna radost! A dnes mu je ukradli!

Egónek volá: „Zloději, zloději! Chyťte je!“ Lidé se smějí, ženy vrkají, dívky se pochechtávají, žhavé pohledy přeletují sem tam, cinkají stříbrné příbory, sklenice řinčí, lidé začali už večeřet pod pestrými lampiony a třicetičlenná kapela 73. infanteríregimentu „Vacat“ (štáb leží v Praze, doplňovací okres je Cheb) v světlemodrých blůzách se žlutými knoflíky a višňově červenými výložkami hraje Hederl, Hannerl, Heiderl, Tschöll, flink und schnell, Aeuglein hell… z Domu U tří děvčátek s melodiemi Franze Schuberta…

Egónek si stoupl do tmavého koutka obrovské zahrady a pláče, trpce pláče… Pak se dal na útěk, prchá, jako by ho hnalo dvacet ďáblů, utíká dolů k velkému rybníku, kde s sebou hodí do vlhké trávy a pláče, pláče… Hořké slzy mu stékají do úst. „Skočím do vody!“ říká si. Ale přece jen vítězí vůle k životu. Egónek pomalu vstává a jde pěšky nahoru na Letnou a opět dolů, k Starému Městu. Jde šouravým krokem, do „Židů“, kolem Staronové synagogy, napříč Mikulášskou třídou, kousek Josefovskou a už je v Kolkovně. Nebydlí už v sirotčinci, předobrá tetka Herrmannová jej vzala na byt. Bydlí tam právě týden. Na rohu Dlouhé a Rámové uličky. Nahoře ve čtvrtém patře tetka pronajímá své čtyři pokoje. Tetka se stala jeho ochránkyní. S láskou ho přijala před týdnem, když přišel a stěžoval si na hrozné poměry v Knabenwiesenhauzáku…

I dnes jej tetka Herrmannová chlácholí: „Nu, Egónečku, jen nevěšet hlavičku, drahoušku! Snad se kolo ještě najde! Pojď, synku, sedni si tady vedle mne…“ Vždyť všem těm svým podnájemníkům říká „teta“ Herrmannová „synku“… A když Egónek sedl na velký bílý truhlík vedle kamen, tu mu teta také již přinášela velký hrnek „herrmannovského“ kafíčka…

Pohrias byl propuštěn. „Když, chlapče, nemáš kolo, tak tě nemůžeme potřebovat! Ty asinusi! Nechat si šlohnout kolo! Blbče! Nebo ti snad mám dát nějaké koupit v Manchesteru? Hé?“ Tak ho příští týden přijal ředitel společnosti, pan Hanns Joachim Plohn. Byl tedy propuštěn bez lhůty, na hodinu. A Pohrias je mimoto bez krejcaru. Chodí se poptávat k různým firmám, zdali by nepotřebovali poslíčka, sluhu, inkasistu, rejzáka-cesťáka, commis voyageur… Marně. Nic nenašel. Rajnsenkrecht nic. A jak velká je Praha! A kolik velkoobchodů je v ní! Tak se tedy jen tak chodí „flinkat“ na plácek, na „Žiďák“, válí se v trávě nahoře na Letné, na „Knajpce“, odkud se dívá, jak dole u hlavního kanálu pod mostem Svatopluka Čecha vysedávají tiší blázni s malířem pokojů Kódlem v čele a čekají, až rybka „zabere“. Chodí před Armádu spásy prodávat „šlofům“ nacupovaný černý tabáček z vajglů… A nebýt tetky Herrmannové, která ho i nadále zdarma živila a bezplatně umožnila přenocování v kuchyňce na pokrývce na zemi, špatně by býval byl chlapec Pohriasů dopadl… Tetka Herrmannová byla mámou všech těch dvanácti u ní bydlících podnájemníků a také mámou všech těch tuctů k ní chodících strávníků. Byli to prodavači, příručí, učedníci z obchodů staré Prahy, účetní, korespondenti, cestující, „placáci“ (Platzagent), kteří pravidelně chodili k Herrmannovům nahoru do čtvrtého patra v Rámové uličce na oběd, mnohdy i na večeři. Měli „předplatné“, platili ovšem pozadu, až když brali.

A tak by se býval byl Egónek Pohrias určitě dostal pod drtivá kola života, nebýt zlaté Herrmannky, té staré dobrotivé mámy s vysokým šedým drdolem a v plandatých sukních a obrovských zástěrách. „Víš, Egónku,“ říkávala mu navečer, když seděl na truhlíku a v kuchyni se shromáždilo téměř celé osazenstvo čtyřpokojového tetčina bytu, „každý člověk čeká a těší se na něco, co jednou musí přijít – až bude lépe. Člověk se dře po celý život, ale stále si přitom říká: Až jednou budeš starý, tak se přestěhuješ někam na venkov, na čerstvý vzduch, kde vidíš pole, lesy a potůčky, ano, koupíš si tam domeček u bublajícího potůčku, obklopený zahrádkou, a tam budeš spokojeně žít a budeš se dívat Pánbíčkovi do nebíčka. Moje máma byla hauzírnice, chodila se starým šatstvem přes ruku po Židovském městě pražském. A tak také chtěla mít jednou na stará bolestivá kolena takovou chaloupku, úhlednou, bílou s červenou střechou, zahrádku, kanárka a bílého kocourka, který by v kuchyňce u jejích nohou předl. A šetřila a šetřila a stále se jen těšila, až si jednou koupí v Panenských Břežanech – tam stále chtěla – chaloupku, ve které bude ona paní a ve které bude klid a pohoda a žádné hašteřivé sousedky. Bude sedět na zahrádce a bude se obdivovat vlaštovičkám. Ach ouvej, ty můj Bože, všechno se skončilo jinak! Jednoho dne, když chtěla přejít Mikulášskou třídu s velkým balíkem od panstva odloženého šatstva, zachytila ji ‚jednička‘ a zabila ji. A to už jí tenkráte bylo kolem osmdesáti. Ale až do toho posledního okamžiku se nevzdala naděje na hezčí život, a to jí dodávalo síly do vysokého stáří. Ovšem, stalo se ještě to, že když jsme hledali její úspory, zjistili jsme, že jí to mezitím někdo ukradl. A i ty, Egónku, musíš mít před očima cíl, musíš mít chuť do života, ostatně, pokud budeš u mne, nemusíš se bát, počkám ti, až zase budeš vydělávat!“

Dobrácká tetka Herrmannová! Zdalipak se také ona na něco těší, na nějaký domeček, na kocoura a na zahrádku a na vlaštovičky? ptával se Egónek sám sebe. Prozatím žila se svým mužem Oskárkem, jenž denně chodil s velkou koženou taškou, plnou peněz, z Union banky, kde byl zřízencem, na hlavní poštu, jen a jen pro své děti Elzu a Arnoštka.

Pohrias posléze u Herrmannů už sdílel s přestárlým sluhou Podvincem malý pokojík „pro služebné“, s jediným okénkem vedoucím do světlíku. Společně spali v červeno-bílých peřinách na  vrzající železné posteli a střídavě se myli vedle v kuchyni u vodovodu. Bylo tomu také tak, když se jednoho dne přestěhovala tetka Herrmannová do Kolkovny č. 6, kde taktéž vlastnila byt o čtyřech pokojích, jenže byl tento byt v nižším patře a v novějším domě. Také tady obdržel Egónek dohromady se starým Podvincem malý pokojíček pro služebnou. Na zemi měli rozprostřený vždy starý výtisk Prager Tagblattu místo koberce a také v posteli se střídali: jeden týden Egónek s nosem k oprýskané zdi, druhý týden pak ležel na okraji postele. Snášeli se se starým zřízencem velice dobře.

A Egónek hledal v celém městě své milované kolo. Každý den, od rána do večera. Nu ovšem, on znal své kolo velice dobře a byl by je poznal i tehdy, kdyby bylo tisíckrát předělané. Tak tedy postával dole Na Františku u rybářů, pozoroval jejich splávky, ale jaksi druhým okem přesně sledoval celé okolí, až nahoru na velebný most Svatopluka Čecha, kde na obou koncích staří bručouni v malých kulatých magistrátních čepičkách na sněhobílých hlavách vybírali krejcárkové mostné (Pohrias nikdy neplatil, ten utíkal vždy podle elektriky). Jakmile Egónek již zdaleka spatřil cyklistu, hned se dal do pohybu. A již „kontroloval“, zdali to není jeho kolo. Hledal své kolo v Široké, kde staré babky, stojíce v řadě vedle sebe podle chodníků, prodávaly horké pokrmy „za dva na dlaň“. Byl to tehdejší první pražský automat pod širým nebem. Egónek hledal všude, ba i daleko v Karlíně u starého přístavu a v Libni. Marně. Kolo jako by bylo spolklo podzemí.

A tu jednoho dne čte Pohrias na kulatém návěstním sloupu, jaké tenkrát stávaly na pražských ulicích, plakát. Je umístěn mezi směsicí oznámení o kabaretních, divadelních a jiných představeních, o tancovačkách a prodeji nejlepšího koření do polévek a omáček na světě MAGGI, o „Monstre-koncertech“ v Kanálce a o tom, že v příštích dnech zavítá do Prahy na Těšnov slavný cirkus „BARNUM & BAILEY“… Plakát, který upoutal jeho zrak, měl toto znění: „Hledají se poslíčkové, kteří na bicyklech, které se jim zapůjčí, budou dopravovat zprávy novinám, úřadům a burzovní zpravodajství pražským bankám. Hlaste se pouze nejlepší cyklisté, kteří jste nevojáky, dosud netrestaní a nedosáhli jste ještě dvaceti pěti roků věku svého. Dr. Bernhard Grossmann ve Štěpánské ulici č. 53 b, IV. patro.“

Výzva byla vytištěna v řeči německé po straně levé a v řeči české po straně pravé. Plakát byl ještě mokrý, byl tedy vylepen před pěti minutami. To by tam v té Štěpánské ještě mnoho petentů nebylo! myslí si Pohrias, a již se dává do cvalu. Za čtvrt hodinky je nahoře ve čtvrtém patře. Přijímá ho dobrácky vyhlížející starší pán s „cvikrem“ na nose.

„Nu, bylo jich tu už šestnáct, jsi sedmnáctý! Jakpak se jmenuješ?“

„Pohrias Egon, jsem sirotek a přihodila se mi hrozná věc: ukradli mi kolo, když jsem jezdil u Messengersboys.“

Grossmannovi se malý židovský chlapec zalíbil. Chápe se zvonku na stole, zatřepá jím, a tu již přichází starší zřízenec. „Seidle, zavolají sem toho chlapce, toho druhého, kterého jsem vybral, vědí?“

„Sím ano, pane doktor!“ odvětí Seidel, bývalý švec z Řásnovky, nyní hlavní faktótum v této soukromé korespondenční kanceláři Grossmannově, a brzy přivádí asi stejně starého, jenže mnohem většího chlapce.

Grossmann pokračuje: „Oba dva jsem vás vybral ze všech těch uchazečů. Seidle, pak jim dáte kola!“

„Sím, pane doktor!“

A Grossmann dodává: „Vezměte kola, pojedete do města, chlapci! Ale nejdřív si tu zapíšu vaše nacionále a bydliště, tak prosím, Pohrias Egon…“ Grossmann si zasedl na vysokou otáčivou židli před šikmým zeleným stolem a zapisuje, co mu chlapci říkají. „A teď se tedy hýbejte! Nechci od vás žádnou kauci, vidím, že jste oba poctivci. Jsem znalec lidí, čtyřicet roků u tisku, prošel jsem celým světem. Tak tedy…“ a Grossmann jim ukazuje řadu dveří: „Sem dostáváme z Vídně telefonické zprávy – úřední zpravodajství monarchie, ale i ostatní světové zpravodajství, dále kurzy devíz a valut a cenných papírů a burzovní tendence. Ty se tu stenografují, pak je moji úředníci propisují – psacích strojů je v Praze ještě poskrovnu – a takový průpis vy pak zavezete na kole na určené místo. Ty, Egone, budeš obsluhovat časopis Politik (polooficiální předchůdkyně Národní politiky, která tenkráte ještě vycházela v jazyce německém) a Bohemii. A ty, Vojtěchu, budeš jezdit do Času, do Prager Tagblattu a na místodržitelství, do Zemského sněmu a do filiálky Zemské banky. Každý z vás musí denně jet dvacetkrát sem a tam. Mimo to vezmete s sebou ještě kurzovní cedule pro směnárny a banky. Tak, a teď se hýbejte!“

Pohrias se uklonil a už je oba, Vojtěcha a jeho, vede starý Seidl do komůrky, kde stojí čtyři kola. KOLA! Egónek ihned zkoumá, nemohlo-li jedno z nich být jeho! Ne, není, ani jedno, ani druhé, třetí, čtvrté… Dostal docela slušné kolo, žádnou osmičku, sice staršího data, ale jede se na něm docela dobře… Ach, jak báječná byla jeho merzedeska!

Dlouho jezdil Pohrias u Grossmanna na kole. Kancelář byla později zestátněna, Grossmann se stal šéfredaktorem, dvorním radou a vedoucím pobočky vídeňské c. a k. telegrafní a korespondenční kanceláře, které se krátce říkalo „kórbyró“. Po převratu roku 1918 byla tato zpravodajská kancelář přeměněna v ústřední státní zpravodajskou agenturu mladé republiky a jmenovala se pak Československá tisková kancelář, krátce Četka!

A Egónek Pohriasů se stal tedy státním zaměstnancem, zřízencem ve stavu podúředníka. Později již nejezdil na kole, noviny si totiž posílaly samy pro zprávy. Egónek stárl. Ženit se nechtěl, i když bachratá Gansová za ním stále chodila. Měla prý pro něho skvělou khalle: pihatou rudovlasou Kamilku Fischbeinovou, padesátiletou slečnu z Břehové uličky nedaleko Altneuschul. Měla tam krásný byteček, jako klícku! Egónek se nechtěl zpronevěřit své „tetce Herrmannové“, nechtěl jí být nevěrný a Kolkovnu nadevše miloval. Nemohl by již nikde jinde bydlit než v té své Kolkovně, kde bylo tak útulno. Stále ještě spal společně s bělovlasým Podvincem, který již byl v penzi, na železné posteli v pokojíčku s jediným oknem, vedoucím do dvorka: jeden týden on, Egónek, a nosem ke zdi, druhý týden Pohrias, tak se střídali… na věčné časy.

Pohrias nahoře ve Štěpánské rozmnožoval zprávy z celého světa, které písaři napsali na svých remingtonkách. Nejdříve však vlezli stenografové do dřevěných, nelibě od tabáku páchnoucích bud, vtěsnaných do koutů velkých pokojů, a „brali“ zprávy z blízké i daleké ciziny. Pak je překladatelé přeložili, napsaly se na blány, a hajdy ven do výpravy, kde je Seidl, Kočí, Škorpil, Salvárovský a řada jiných s Pohriasem v čele rozmnožovali.

A zdola ze dvora volal již nahoru zřízenec Veselý: „Haló, Egone, pajdavej dragoune! Haló! Národní politika!“

„Jó, už to bude!“ volá dolů Pohrias, vezme pět stránek zpráv z celého světa, udělá z nich roličku, ováže ji motouzem a mrsk ho! Už to letí dolů na dvůr. Takto se tedy vzdušnou cestou dopravovaly za křiku: „Véno! Egóne! Václave! Lojzo!“ zprávy dolů na dvůr za stálých nočních protestů bydlících tu partají Stoupova bloku činžáků.

A nahoře v Četce, tam vládne přísným režimem František Štika, vochmistr od dragounů mimo službu.

„Pode mnou sloužil císař Karel I. jako mladý lajtnant v Brandýse, himlkrajc fagot!“ volá na všechny, ba řve na celý personál, od ředitele po redaktory a posledního zřízence. „Postavte se do haptáku, když s váma mluvím! Sákryš, jsem dobrej, ale když jsem ve službě, jsem pes! A já jsem stále ve službě! Byl přece se mnou spokojen jenerál-feldcajkmajstr Filip Gráf Drüne, chlapi, a to byl někdo! Abtreten!“ A jeho vochmajstrovský vous se naježil jako kartáč. Byl podúředníkem a vyplácel hladové platy všem zaměstnancům. Jinak to byl ohromný dobrák, člověk zlatého srdce, zvláště Pohriase si zamiloval.

Plných patnáct let sloužil Egónek „pod knůtou“ Františka Štiky. A tenkrát, když v Tribuně zemřel starý koktavý Anastasius Vorlíček, faktótum redakce, přijal Pohrias místo nočního zřízence. A poctivě sloužil časopisu v „Černém pivovaru“ na Karlově náměstí. Byl stále na nohou mezi Karlákem a Štěpánskou, černou tvrdou buřinku na hlavě, v puse vychladlé veržinko, v pravé ruce buď roličku zpráv z Četky, nebo basu s pivkem, polévkami, vonnou krkovičkou a teplými párky.

***

Nastal 15. březen 1939. Pohrias nastoupil večer o sedmé v redakci Merkuru v Mikulášské třídě. Jeho milovaná Tribuna dávno, dávno zašla, zkrachovala, odešel Hlaváč, slavný šéfredaktor do nenávratna. Laurin byl dávno již v Prager Presse, Kodíček v cizině, Pujmanová psala knihy, Bass a Čapek odešli do Lidovek, z Tribuny nezbylo nic… A tak se Pohrias uchýlil do menšího plátku, do Merkuru, deníku pražského obchodnictva.

Z dolejší části Mikulášské třídy bylo slyšet, jak pruská bagančata práskají o pražskou dlažbu. „Vrazi!“ říká si Pohrias, když slyší pochodující kvílící oddíly. Řinčí nějaký zvonek do taktu, piští píšťaly, Pohriasovi je nanic. Jak nenávidí ty hordy, které přes noc vnikly k nim k břehům Vltavy. Co tu chtějí? Co tady mají co dělat? Kterým právem se okupuje Praha? Zločinci bídní! Co bratří a sester už zahubili vedle v Německu! A co tu budou s námi vyvádět, zde v Čechách?! Jak se jen postavit proti tomuto strašnému zlu?

Nezodpovězená otázka zůstává na rtech starého Pohriase, vysloužilce pražských redakcí.

Po sedmé hodině přináší již první piva z hospody „U Kabele“ neboli „U Staré synagogy“. Šourá se ulicí na svých plochých nohou. Střídavě přebírá levá ruka od pravé ruky basu se sklenicemi různých druhů piv, pak zajde ještě do Dlouhé k Zítkovi pro třicet horkých vuřtů a třicet porcí hořčice v papírku a ještě vedle k Macháčkové do průjezdu pro „salcštangličky“. Vše má pěkně narovnané na své base, nic se nesmí rozlít, všechno musí být pěkně zabalené, aby „jeho redaktoři“ měli pěkně horkou, vonnou, libou večeřičku!

Pomalu se táhne s těžkou basou k nárožnímu domu Merkur… a tu, hle, pojednou, znenadání proti němu přichází muž v hnědém stejnokroji, v té nové uniformě hitlerovské SA, která se již ve dne objevila v pražských ulicích. Muž má hnědou košili, hnědou kravatu s vpíchnutou jehlou s haknkrajcem, černé rajtky a vysoké černé lesknoucí se jezdecké boty. Na levé paži má červenou pásku s bílým svítícím kotoučem a v něm se skví černý skobový kříž, svastika. Široce se rozkročil před Pohriasem a zatarasil mu cestu. SA-man se směje, přímo se chechtá. Nasazuje obě ruce v bok, lidé se zastavují, Pohrias se chce vyhnout.

„Na also, žiďáku, cožpak mě už nepoznáváš? To koukáš, co Unterbeamter Pohrias!“ Teď teprve pozvedl Egónek zrak, veržinko vypadlo z bezzubých úst před ošoupané velké chaplinovské boty. SA-man řve dále: „Jüdischer Schweinehund! Co tady ještě strašíš jako Golem? Vypráskám vás všechny z Prahy ven!“

Pohrias nemůže již tíhu basy s večeřemi „svých redaktorů“ udržet, basa se začíná kymácet… Pohrias tiše šeptá: „Plzeňské pro moji…“ Pak si říká: „Ano, je to ten renegát, ten Pahwlikk, co byl kdysi v Četce redaktorem v německém oddělení… ten se pak stal redaktorem v Prager Tagblattu, teď asi bude v Zeit. Ale již řinčí sklo. Basa mu vypadává z ruky. Je cítit rozlité pivo. Pahwlikk kopl do basy. Jednou, dvakráte, pak kope do těla malinkého dědouška Pohriase…

Pohriase odvezla záchranka do blízké nemocnice v Dušní. Ještě v noci zemřel. Měl okovanou botou proraženou hlavní tepnu na krku. Doslova přeťatou!

Matka

Viděl jsem ji a hovořil s ní. A to nedávno, když jsem jel devítkou. Irena je totiž průvodčí. Poznal jsem ji hned, i když jsem ji neviděl taková léta! Divila se, ano, velmi se divila, že se k ní hlásím. Nepoznala mě. No ovšem, vždyť byla tenkráte děcko, holčička s velkou bílou hedvábnou mašlí v černých kučeravých vlasech. Dnes je tedy průvodčí na pražské elektrice. A je vdaná. Má dokonce tři děti, Margitku, Otouška a Amálku. Ta se jmenuje po bábě.

„Však dobře víte, kde jsme bydlili! Tamhle…“ A paní průvodčí ukazuje dolů do Divadelní uličky na onen třípatrový velký dům, kde tenkráte bydlila též rodina sestry mé mamky, Josefiny Abelesové. V prvním patře. Strýc Hugo měl zastoupení firmy Kohn & Taussig. Také Irenina matka, rovněž Irena, bydlila tenkrát u své matky v Divadelní uličce č. 5. Zde stará Amálie Wedelesová již déle než čtyřicet let pronajímala své pokoje a vařila „streng kůšr“ pro úřednictvo a prodavače všelijakých těch velkofirem kolem Senovážného náměstí, Florence, Příkopů, Dlouhé a Mikulášské třídy, kolem Ferdinandky. „Lebensstellungen“ to byly, jak mládenci vždy s jistou pýchou poznamenávali.

Nu ano, byla to ta cesta chudého židovského kluka, který přišel z českého venkova, z Uhlířských Janovic a z Kosovy Hory, z Vlašimi a Dobříše, z Kácova a Litně do Prahy. Udělal „kariéru“ přes Lehrlingsheim, pak přes Unii obchodních cestujících, takto pracoval a šetřil, jen občas si šel zahrát „kulébr“ k Pohůtkovi do „Grand Café Kolkovna“ na rohu Kozí ulice anebo o letních nedělích odpůldne zašel per pedes apostolorum do „II. zahradní restaurace“ ve Stromovce, kde si dal bílou kávu do sklenice a chléb s máslem a vykouřil při tom za celé odpůldne jedno „blond“ viržinko; seděl tam spokojeně ve svátečním oblečku, zakoupeném u starého Becka, vetešníka na rohu Jáchymovy a Maiselovy uličky, pokuřoval, usrkl vždy z vonné kávy a díval se na korzo, na promenádu svátečních Pražanů a na elegantní jezdce na šlechtěných koních. Jinak se pilně a spolehlivě uměl obětovat pro konta svých šéfů, pro pana c. a k. dvorního dodavatele Sprinzelse a pro pana obchodního radu Fantu. Měsíčně se dávalo pět až deset zlatek „stranou“ do Länderbanky na Josefském náměstí. Ovšem, chlapec byl tüchtig a pan šéf ho měl rád; dostane tedy přidáno každým pátým rokem, a když si pak vezme Klárku Spitzovou z Vězeňské ulice, to, co jí krejčí Šalomoun Spitz dá s sebou do života, také nebude k zahození!

Tak ta naše Irenka, Amálina dcera, doma pomáhala škrabat brambory, mýt spoustu nádobí, nosila celé putny uhlí ze sklepa, který prý byl pod úrovní Vltavy, tak hluboký byl! Ba i kolem těch prastarých kuchyňských kamen již mamce pomáhala při vaření „streng kůšr“ obědů i večeří. Do školy v Bartolomějské ulici chodit nemohla, neboť na to přec nebylo! A tak hezounká Irenka, holka jako malina, zůstala doma u mámy a báby, u „bachraté Amálky“, jak se staré paní Wedelesové v templu v Dušní říkalo. V něm měla nahoře na galerii „Sitz“, sedadlo č. 67 v předposlední řadě (tam to bylo lacinější).

Stará vdova Amálka Wedelesová vedla příkladnou židovskou domácnost. Tehdy ještě nebyla „anglická sobota“, weekend; tehdy se i v sobotu odpůldne chodilo „do kšeftu“, mnohdy do osmi hodin navečer se pracovalo za pultem u Fischerů v Železné ulici nebo u Wolf & Schleim v Rytířské.

„Když to nechtějí dělat, když se jim to u nás nelíbí, mohou jít dál! Já jich nedržím, ba né! Kouknou, deset jiných za nich a o polovičku lacinější, ba i s obchodní akademií na Flajšmarku!“ vyhrkl na ubohého Maxla Grünbauma jeho šéf, pan Toch, obchodní rada a majitel firmy Plohn & Toch, „klobouky pro dámy, pány i dítky en gros et en detail“ v Rytířské č. 25. A tak tedy náš človíček rachotil a makal i v sobotu odpůldne a těšil se na volnou neděli, která zvláště v poledne byla v Divadelní uličce č. 5 nahoře ve třetím patře za tou dlouhou, zasklenou pavlačí tak moc a moc veselá!

Irenka i mamka nosily na stůl. Postupně se najedli všichni! Pepa Pollaků i jeho bratr Karel z Kladna, tři Klingerové z Cerhenic u Kolína (nejstarší Emil byl již prokuristou v domě hedvábí Wolf & Schleim), pak Rosenzweigové z Uhlířských Janovic (byli to tři bratři; jejich rodiče a sestry provozovali v „Jankovicích“ velkoobchod s peřím; Rosenzweigům se říkalo už doma – ale tím více v Praze – „červená cvajglata“, neboť barva jejich hustých vlasů a obočí byla červená). Najedl se kulhavý Taussig z Odolene Vody, jinak příručí u zrzavého Taussiga v Přístavní ulici v Karlíně „barvy en gros“, najedli se Löwyové, Straussové, Guttmannové, Rubinsteinové, Kohnové a Popovských ze Staré Majdalény u Třeboně, z Nových Hradů na Trhosvinecku, ze Suchomast a Peček na dráze… Ovšem mnohdy čekal jeden na druhého, až se nají a až se tak uvolní secesní židle značky Thonet a až se umyje v kuchyni beštek, až tedy bude opět místo u staromódního kulatého stolu v „salonku“, jehož okna vedla na nábřeží císaře France.

Jak tu krásně svítilo a hřálo slunéčko a jak malebný byl pohled na protější stráně rozkvetlého Petřína a zahrady pánů Kinských, na Házmburk, Hradčany a prejzové střechy Malé Strany, na Karlův most s jeho svatými s vlajícími fábory. Po dobu oběda se hrály na poněkud rozladěném pianinu značky Roesler, Česká Lípa, všechny ty valčíky z Gejši, z Žebravého studenta, z Dolarových princezen, Netopýra, zněly zde melodie Kouzla valčíku, Podzimních manévrů, Domu u tří děvčátek a Růže Stambulské. Téměř dnes a denně zde zpíval sólo Rubinstein; pocházel z Tarnopolu, do Prahy přišel jako utečenec v roce 1916. Zpívával pěkným buffo tenorem árie z různých oper a na všeobecnou žádost pak na konec vždy A jiddische mame; jak při tom vždy tak srdcervoucně slzely přítomné „dámy“… Největší nával pak byl po obědě na „kanapé“, potažené černým lesklým linoleem, kde si člověk mohl „bechóved“ vykouřit svoji memfisku, egyptku nebo zbytek viržinky.

A bylo samozřejmé, že Irenka, která se ve své sněhobílé zástěrce a v bílé hedvábné blůzičce s načechranými volánky uměla tak šikovně točit kolem pánů strávníků, najde brzy svého chůsna, ženicha. Vždyť do Divadelní č. 5 do třetího patra za tou předlouhou zasklenou verandou chodily tenkráte bezmála čtyři tucty svobodných židovských mladých mužů. A tu se najde dozajista ten nejlepší z nich, který bude stát za burácení varhan s Irenečkou pod chupe. Irenka, ta se líbila všem strávníkům, Irenka, to svěží děvčátko s velkou bílou mašlí v sametově černých vlasech! A pak se to jednoho dne také stalo: Najednou tu byla svatba. A jaká svatba!

Irenku dostal ten, s kterým se nejméně u „štamtišu“ pod Národním divadlem počítalo! Kterému se po dobu mnoha měsíců, kdy započaly dohady, ba dokonce i skromné sázky mezi strávníky o velkou stříbrnou zlatku, vyzdobenou laskavou tváří císaře – pána s „kajzrbortem“ –, kdo že tedy tu Irenku dostane, nedávaly pražádné šance! Byl to Evžének Mahlerů, synek poctivé, chudičké vdovy, hokynářky Alžběty Mahlerové z Berouna! Kdo by to byl jen řekl?! Evžének! Ten nejskromnější, nejslušnější, nejvlídnější, ale poněkud zakřiknutý Evžének, který se uměl jen usmívat v rohu na kanapíčku. Nikdy nepromluvil jediného slůvka, nekouřil, nepil a nikdy také nehrál po obědě obvyklý zde mariáš a francefůs.

A jakou krásnou svatbu matka Irence vybavila! Byla v Dušní ulici, v tamější Španělské synagoze, říkalo se jí také Petschek šíl. Těch květin, těch lidí, těch cylindrů na hlavách gabajim a pánů v předních řadách, toho lidstva! A jak pak mamka bohatě „šnůdrovala“! Co jen musela stát výzdoba templu, co jen mohl stát výkon pěveckého sboru s tenorem Samuelem Rosenem v čele, co jen musil stát varhaník Mojše Morgenstern a co regenschori Kohn („velikost límečku 39“ se mu říkalo a býval kdysi vojenským kapelníkem u pěšího pluku č. 28, „pražské děti“). Co asi matka Wedelesová strčila oběma šamesům v černých livrejích a s vyzdobeným „dreišpicem“ na hlavě, co ji stál óbršames Nefeles, co untršames Zwicker, co óbrkantor Premittke a untrkantor Fried, a co teprve veledůstojný pan rabín Schwartz! Heleďme se, jen se podívejte, co ta stará vdova Wedelesová, bachratá kuchařenka pod Národním divadlem měla peněz! Ani by to člověk na ni neřekl! Nu ovšem, taková léta měla „kůšr Auskocherei“, to se průběhem desetiletí nashromáždějí penízky. A stále naříkala, vždyť ani Irenku neposlala do „pokračování školy“, „ono přec na to není!“

Jeden pokoj, ten větší, vedle „salonku“, který taktéž vede svými biedermeierovskými okny na nábřeží, byl rezervován pro Irenčino manželské štěstí. Mahler byl přec perfektním bilančním účetním v karlínské továrně na ocet Ignatz Grünhut a syn. A netrvalo pak ani dlouho a již se hlásil k životu první potomek Mahlerů. Dali mu jméno Hugonek po zemřelém dědečkovi. Ale představte si jen to, že se za rok opětovně dostavil čáp do třetího patra velkého, žlutého občanského domu na nábřeží a přinesl Růženku a pak Irenku a Fanouška… a pak to šlo už rychle: Ohlásil se Maxlík a jelimánek Davídek. Byl nejmladší z Irenčiných děťátek a matka jej také nejvíce milovala.

A pak babička Wedelesová jednoho krásného květnového večera zavřela navždy své krásné, hnědé oči; byla dlouho nemocná se srdcem a trpěla cukrovkou.

Irence nadešla perná doba. Zanedlouho ztratil manžel své místo u Grünhutů, byla krize a pan šéf musil propouštět. Lidé prý teď začínají šetřit a nekupují již tolik kyselých věcí. Strávníků také již nebylo tolik, všude ve vnitřním městě se pociťovaly následky nezaměstnanosti. A mnoho, přemnoho mladých pánů, kteří kdysi chodívali do třetího patra obrovské budovy v Divadelní uličce č. 5, se oženilo. A tak nastaly starosti u Mahlerů.

Jak ráda by bývala Irenka občas zavítala do nejbližšího sousedství, do Národního divadla na „Prodanku“ nebo Dalibora, na Aidu nebo na Carmen. Šla by třeba nahoru na bidýlko k stání. Vždyť jako děvče chodívala tak často na druhou galerii k stání jak do Národního, tak i k Angelo Neumannovi na Maifestspiele, na tehdejší Pražské jaro, které tento divadelní ředitel na rozhraní století založil. Zpívával tam tehdy Enrico Caruso a celá italská staggione. Anebo když vyběhla s velkou tvrdou vstupenkou v ruce po těch dřevěných, točitých schodech nahoru na „Olymp“, do „dřevěné stáje“ druhé galerie k stání v starobylém divadle hraběte Nostitze na pražském Ovocném trhu, v Landestyátru, kde nad každou pozlacenou a rudým plyšem vyzdobenou štamlóží pražské, malostranské šlechty visela plynová lampička s pověstnou žhavicí punčoškou a šířila zelenožluté světlo. Zde Irenka nejraději poslouchala líbezné melodie Wolfganga Amadea Mozarta, zde zněly tak moc a moc stylově všechny ty árie, dueta a kvarteta z Tita, Cosi fan tutte, z Únosu ze serailu, Kouzelné flétny, z Figara a Dona Juana.

Teď to již nebylo možné. Byly tady děti, pak nákup, přípravy na vaření, uklízení, a tak Irence nezbylo nic víc než ta dennodenní dřina. Stála na bolavých nohou od rána do noci, pekla, smažila, dusila, vařila, tahala ty převeliké hrnce sem a tam, byla upocená, udřená, ale dělala všechno ráda, vždyť měla své milované děti kolem sebe. Jest pravdou, že jí manžel velmi pomáhal, když teď byl stále doma a chodil jen jednou týdně dát si „oštemplovat“ svoji pracovní knížku na Úřad práce v Betlémské uličce.

***

Avšak tu se jednoho březnového studeného rána objevil pojednou nad protějšími Hradčany obrovský černý smrtonosný mrak. Hitler vyslal svoje vojska na evropské pochody. Jeho lancknechti se valili s řinčícím halasem po všech silnicích, jeho ocelová záplava nevynechala samozřejmě ani matičku Prahu a její Divadelní uličku. Šlo to ráz na ráz. Velké hvězdy, oslňující svojí žlutou barvou, a s klikatým výsměšným písmem uprostřed, zaplavily uličky první a páté čtvrti pražské. Běda jen, byl-li po osmé hodině večerní přistižen židovský člověk mimo jemu přikázané, přelidněné obydlí.

Evžen Mahler se vracel jednou kolem čtvrt na devět navečer z nádenické práce. Stěhoval totiž souvěrcům odebraný nábytek do velkých sběren, do synagog v Libni, na Smíchově a v Karlíně, odkud pak zase musel transportovat ty nejlepší kusy na nádraží v Bubnech, kde je pak nakládal dohromady s jinými souvěrci – říkalo se jim „gladiátoři“ – do vagónů Deutsche Reichsbahn. Byl vyslíděn pověstným poturčencem, gestapákem Müllerem a odvlečen, neznámo kam.

Již nikdy se Irenka nedozvěděla o osudu otce svých milovaných dětí. Zatrpkla a zanevřela na lidstvo, ale tím více milovala svých šest dětí! Zanedlouho ji vyhodili z bytu v Divadelní uličce: musela do ulice U Obecního dvora č. 2, do přeplněné komůrky ve čtvrtém patře a na zimu pak, v roce 1941, ji vezli s Hugonkem, Růženkou, Irenkou, Fanouškem, Maxlíkem a jelimánkem Davídkem v zaplombovaném rezavém dobytčáku – Deutsche Reichsbahn: 40 Mann oder 6 Pferde – přes Roudnici do Bohušovic a odtamtud pak ťapala její robátka pěšky po „asfaltce tisíce a jednoho nářku“ přímo do srdce ghetta XX. století, do města Marie Terezie… Ale ani tam dlouho se svojí hromádkou kučeravých dětí nepobyla: už po jednoměsíčním živoření za šancemi vyhnali esesáci rodinku opět do dalšího rezavého zaplombovaného dobytčáku. Na tomto transportu ovšem Hugonek již mamince statečně pomáhal, však mu už bylo čtrnáct.

A tak je naše máma Mahlerová hnána se svými potomky podupanou Evropou sem a tam. Vlak mine Ústí nad Labem, Drážďany, Lipsko a pak už jen noc a noc a beznaděj. Vyhnali je v Lodži, německy zvaném Litzmannstadtu z vagónů a vpěchovali do tamějšího zamořeného ghetta. A tam pak umírá první děcko: Růženka se nakazila tyfem a za týden ji vezou na dvoukoláku k prkenné zdi, kterou je ghetto obehnáno a kde pochovávají nebožtíky tohoto hrůzného sídliště, čítajícího 180 000 k smrti vyhladovělých a do běla vykrvácených duší. Hugonek pracuje v Metallwerk Nr. 5. Nosí mámě brambory a chleba.

Ale tu pojednou nastává Kinderaussiedelung: Zuřivá soldateska v šedozeleném stejnokroji hledá po zapadlých chatrčích židovské děti. Naše máma schovává rychle Irenku, Fanouška a Maxu v hlubokém sklepě, o Davídka se postaral Hugonek. Avšak tři habáni v kabátci Führerově vyslídí sklep, již se chopili plačících dětí, chtějí je vynášet na dvůr… tu se jim Irenka vyrve a utíká po schodech na půdu. Zde se schová. Mezitím vynesli esesáci Fanouška a Maxu na dvorek, kde čeká nákladní auto. Velkým obloukem vhazují děti Mahlerovy přes postranice do vozu, ve kterém již stojí, klečí, leží nebo sedí naříkající drobotina, volající své strašidelné „Mami! Mami!“ A teď máma Mahlerová vyskočí, křičí, volá, pláče a dere se k nákladnímu autu, které se mezitím již dává do pohybu, vůz je přeplněný volající drobotinou, vůz skřípe, jeho těžký náklad nedovoluje esesáckému řidiči jet naplno, děti jsou namačkány jedno na druhé a ten strašidelný křik mámy Mahlerové je podmalovaným doprovodem této dantovské scény.

Máma Mahlerová šílí: křičí jako smyslů zbavená, utíká vedle vozu a buší pěstmi na postranice. Rozpustily se jí její krásné dlouhé vlasy, chytla se vozu, je jím vlečena pěkný kus s sebou, a když se už nemůže udržet, když kaprálové, feláci a zupáci z Leibstandarte des Führers nahoře na voze mezi dětmi roztloukají pažbami svých automatů kostnaté prsty matky Mahlerové na krvavé pahýly, padne krásná žena do sněhu a bláta… Ale tu je již další a další auto Waffen-SS a pod jejich koly jest ta krásná ženská hlava rozmačkána na padrť… Takto zemřela naše Irenka Mahlerová, to milé děvče z Divadelní uličky.

***

Hugonek v Metallwerku se ještě v týž den dozvěděl, co hrůzného se mezitím odehrálo. S velkou námahou se dostane přece jen z ghetta podzemními kanály, když předtím hodil malého Davídka, kterého schovával tři dny v Metallwerku, přes zeď do křesťanského dvorku, kde bydlí Hugonkův známý, Polák Jerzy Poznański, druh z podzemního hnutí. Davídek bude, Davídek musí žít… Snad bude poslední z rodiny, jež vyšla z Divadelní uličky do krvácejícího světa. Hugonek se podle pevného plánu protloukl do varšavského ghetta. Tam se již bojuje a Hugonek nesmí stát stranou. Teď nikoliv! Přispěchal s šesti svými druhy na pomoc svým statečným bratřím, kteří v ghettě povstali. A v těchto ukrutných bojích o varšavské ghetto Hugonek padl.

Davídek byl zachráněn. Žije dodnes v osvobozeném Polsku, je dnes Davidem Poznańskim. Absolvent námořní školy v Gdyni. Slouží v polském obchodním loďstvu. Jezdí do celého světa, křižuje oceány, na svoji matku se pamatuje jen matně, na sedmibolestnou Irenku z Divadelní uličky.

„Nu a já,“ dodává Irena Jelenská, dcera Mater dolorosy, „já jsem se tenkráte dlouho schovávala na půdě. Hledali, hledali, avšak nenašli. Byla jsem přikrčena nahoře v trámoví. Teprve v noci, když už jsem měla hrozný hlad, vylezla jsem a dostala jsem se ven za dráty. Tam jsem ale omdlela. A právě tam mě našli. Bez pásky a bez hvězdy na prsou, bez hvězdy na zádech. Zavčas jsem vše odtrhla a zakopala, zahrabala. A pak říkali: „Wird wohl ne Ausgebombte sein, aus Deutschland.“ Kývala jsem a započala hrát strašidelnou hru o svůj život, požádala jsem vždy o kousek papíru a na ten jsem pak vždy napsala správnou němčinou, že jsem při náletech na Berlín ztratila vše, veškerá zavazadla a peníze. Napsala jsem, že jsem byla evakuována a nasazena jako zemědělská dělnice na nedaleký statek, který však náletem shořel. „Utekla jsem a byla pronásledována ‚kotláři‘ z Royal Air Force…“ „Also taubstumm?“ tázal se mě mladý šturmfýrer. Nedala jsem už odpověď, tenkráte jsem už nekývala hlavou, aby nepoznali, že jsem normální člověk bez jakékoli vady. Nevšimli si toho předtím, když jsem kývla na souhlas, že jsem vybombardovaná dívka z Berlína… Dali mě do kláštera k jeptiškám. A tři roky jsem nepromluvila jediné slůvko…“

***

Je konec přestávky na konečné stanici v Motole. Irena se zvedá z lavičky, řidič a další průvodčí dokouřili, řidič zvoní odjezd. Nemohu s ní jet ještě zpět do města.

„Tak tedy buďte zdráv! A napište to všecko!“ volá Irena Jelenská z posledního vozu. „Ale dodejte, že tím radostněji dnes žiji pro své děti, že si stavíme v Braníku malý domek se zahrádkou a že si moje děti nejraději hrají s černým kocourkem Figarem!“

Ovšem, učiním tak rád. Vždyť jsem znal tu celou rodinku z Divadelní uličky. A mamku Wedelesovou, tu skvělou kuchařku. „Bachratá Wedeleska“ jí říkali všude, také ve Španělské synagoze, v templu v Dušní ulici, kde měla svoje stálé sedadlo nahoře na galerii…

Trojský kůň u Prašné brány

U velkého otevřeného okna parlamentního kuloáru stojí muž a dívá se na Hrad a na řeku. Je krásný, doslova nádherný slunný dubnový den. Praha! Jeho Praha! Praha zvonů od dómu po Týn a Vyšehrad, Praha velebné řeky, Praha nejslunnějšího mládí – právě zde u řeky, nedaleko Golemova snění. Do široka se rozprostírá ulice tohoto mládí. Ulice, řeka a moře a nové země a stálý návrat sem, kde je tak teplo, tak dobře. Plácky, náplavky a Kneippova louka nahoře nad řekou, stará škola Talmud-Tóra, piaristické gymnázium, reportérství, noviny, rozhlas, život, láska, divadlo, hudba a stálý návrat. Teď na toto všechno sahá chlupatý pařát. Ne, nedám nic z toho, budu to všechno bránit do poslední kapky své horké krve!

Pojednou se setmí, je bolestně chladno v úzké uličce, snad támhle, kde hoří stará lucerna, tam snad najdu ještě teplo a světlo, tam lze ještě život uchopit za poslední, kratičký cípek. Vejdu, na pestrém skle obrovského orchestrionu nanovo vzplane svět transparentně, když tam vhazuji troníček: Zde se usmívá bordóčervená rytířská slečinka a z hor se dolů vrací zelený mladý pan hajný s perem za kloboukem a vůkol jsou srnečky, potůček bublá stříbropěnně, vlevo jest moře kolem Dubrovníku a vpravo pak Karlův most, nad tím les a železnice, a dále poušť a její koráby velbloudi, po stranách se točí spirálovitě skleněné tyčky v barvách národních a vedle nich dvě dekoltované žínky za sádry, v krásných ručkách drží červeně hořící fakule a z truhly vychází hudba, hraje kapela pěšího pluku číslo 28 „pražské děti“ Nováčkovo Castaldo: Herr Kohn, Frau Kohn, Frau Klepetář… Orchestrion a Kneippova louka na jaře, Pražané „knajpují“ bosí již ráno v pět v orosené trávě, věčné hvězdy nad Prahou, nekonečné dálavy…

A všude s námi náš učitel E. E. Kisch, i tenkráte, když pršelo, když nebe plakalo kolem půlnoci a na Staroměstském náměstí nedaleko Mariánského sloupu prodávala šilhavá babka u svého stánku horký grog, Zátkovy citronovky, olomoucké syrečky, horké Freulerovy vuřty s hořčicí a salcštangle. Pod kotlem ležel velký bernardýn na pytli a spal, ráno celý krámek k sedmé odveze společně s šilhavou dolů do Řásnovky. A moje ulice šuměla tak krásně v dešti a kolem lucerny před „Napoleonem“ se utvořil ve žlutém světle pestrý parokruh.

A teď ten pařát plný špičatých drápů… Nikdy!

***

Zavřel okno a obrací se k poslaneckým klubům, k pokojům novinářů a těsnopisců a do velkého sálu, kde sedí dnes plénum. Tlusté koberce tlumí krok, ale velebnost atmosféry je dnes tak nějak narušena, něco jako by leželo ve vzduchu, člověk cítí odevšad olověné napětí, atmosféru nastávající hrozné bouře…

Mladý novinář se vrací po dlouhé chodbě nahoru na novinářskou galerii.

A teď to dole v sále již začalo: poslanec Kundt přednesl návrh zákona k vyřešení národnostní otázky a poslanci Sudetendeutsche Partei již započali zpívat píseň o „Dobrém kamarádu“. Unissono. Zde uprostřed Prahy… nad svatou řekou našeho mládí, kde byly slyšet vždy velebné tóny pražských zvonů, dnes halasné, řinčící, drzé „Ich hatt‘ einen Kamaraden, einen bessern findst Du nicht, die Trommel schlug zum Streite, er ging an meiner Seite…“ Rič, rač, rič, rač, pruské pochody chtějí přehlušit melodii řeky a staropražských zvonů. A nahoře na předsednické tribuně vyhrožuje předseda Malypetr stříbrným zvonkem. Marně. Známý „Pultdeckelkonzert“ SDP započal. Studentíci, učánkové, špatní novináři, selští synkové a synovci libereckých průmyslníků s imunitou poslanců třískají klacky, klíči, hřebeny a aktovkami do stolků. A k tomu s výsměšným gestem zpívají tu hajdaláckou.

Mladý novinář běží dolů k telefonním budkám z červenohnědého solidního dřeva, aby podal zprávu své redakci, co že se dnes děje v balustrádním paláci Rudolfína. Ale běda, všechny budky jsou obsazeny. Když otvírá těžké, izolované dveře, shledá, že v každé budce stojí zářící mladý Sudeťák a za pomoci výrazných gest telefonuje. Meziměstsky. Do Sudet. O velkém dnu nad Vltavou. Z bud se vždy vyvalí trpký, kalný čmoud cigaretového kouře…

Jedině u jedné z budek jsou dveře pootevřeny. Uvnitř stojí pražský německý redaktor Wolff. Zdál se být vždycky celkem demokratickým novinářem, slušným zpravodajem, solidním… V tomto okamžiku je však jako vyměněn. Volá s úsměvem: „Kolegáčku! No tak tedy brzy to začne! Příští neděli je již Henlein v Praze! Poprvé! Pánové! V německém „Casinu“ na Příkopě! To něco bude! Nu, přijďte si ho poslechnout, kolegáčku!“ obrací se na mladého novináře. Pak se zase věnuje telefonní mušli a dodává: „Tak Volksgenosse, je to jedinečné, báječné, parlament jsme vzali šturmem!“

Nastala první pražská „henleinovská“ neděle. Učitel tělocviku z Aše si již troufá. Jede do Prahy, do srdce Čech, do srdce Evropy! Kdo mu tu nahrává? Kdo mu toto všechno usnadňuje? Přes protest pražského dělnictva a všech demokratických sil je umožněno – s voláním „Jsme přece demokraté“ – teutoburským fanatikům a výtržníkům vyrazit z pískovců kolem Cvikova a Luže a dát se s hřmotným zpěvem „Frisch, fromm, fröhlich, frei, ist die deutsche Turnerei“ na pochod ku Praze. Přesně tak, jak se to dělávalo a dělá vedle v rajchu.

Teprve nedávno moderně a náročně přestavěné kasino na  Příkopě je přeplněno lidmi ze Sudet, poslanci a novináři z Karlovarska a ze Šumavy, od Praděda a z Lužických hor, studenty, továrníky a průmyslníky z Liberecka a z Nového Jičína, sedláky, kteří ještě včera patřili k Spinově Bundu der Landwirte. Henlein je přitahuje jako magnet. Mladý novinář nemá vstupenku, nemá pozvánku, a proto hledá známého, s nímž by se dostal do sálu nahoře v prvním patře. Novinářský ďábel sedí v krvi, je nutné jej poslechnout, toto zde musím vidět, musím o tom podat zprávu a varovat, vždyť to je pomalu již jako v rajchu…

Podél stěn po schodech nahoru stojí každých pět metrů vybraný habán ze Sudet, Saalschutz. Mladí Sudeťáci v stejně bílých košilích s „dohodou“, ve stejně černých esesáckých rajtkách, ve stejně lesklých vysokých holínkách. Henleinovská nová SA. „Leibstandarte des Führers!“ V „Casinu“ na Příkopě, uprostřed Prahy, blízko velebné Prašné brány…

A český strážník nikde. No ano, budou asi stát dole na dvoře a čekat, až co že se semele. V postříbřené helmici s českým lvíčkem a pendrekem v ruce. Dnes mají asi pendrek schovaný, dnes vyrukovali jen s parádní šavličkou po boku.

U hlavního vchodu do sálu nastala tlačenice. SA kontroluje pozvánky. „Hle, kolegáček!“ usměje se na mladšího kolegu redaktor Wolff a volá na SA-mana z Postoloprt: „Volksgenosse! Zde pana kolegu vpusťte!“

V sále je jako v úle. Všude modré a bílé závěsy s iniciálkami SDP ve formě štítů, hesla, požadavky, bojovná slova, výroky německých velikánů od Barbarossy až po Bismarcka a … Hitlera! „Wir wollen, wir fordern, wir müssen, wir kämpfen, wir sterben…“ „Žádáme! Žádáme! Žádáme!“ Na pódiu girlandy, zeleň německých dubů od Luže a Hvozdu, v pozadí jeviště čtyřicet sudetských SA-manů, jeden jako druhý, ruce za zády, rozkročmo, s pohledem upřeným k velkému lustru jakoby do nebes…

Stráž, vybraní chlapíci, dvoumetroví. Jen ty pušky neleží na  pravém rameni a dole na rukávě se ještě neskví na černo-bílé pásce „Leibstandarte des Führers“. Ale stojí zde, nepohnutě, symbol „nové“ doby… Ve vídeňském hradě je mladý novinář kdysi za France Josefa vídával vždy všude stát, tyto chlapy jako hory, jenže byli vlídnější, nevycházel z nich takový chlad a člověka nemrazilo, když je viděl. Toto jsou chmurné postavy středověku… Uprostřed Prahy, v srdci Čech a Evropy, nedaleko Prašné brány blahé paměti… Vnucení obdivu, vnucení strachu, jen se podívej, občánku, co my umíme a jací že jsme, s námi nelze si hráti: „Wir wollen, wir fordern, wir müssen, wir kämpfen, wir sterben…“ „Žádáme, žádáme, žádáme! A běda, když…“

Ano, symbol němectví, tento hromotluk, brzy, velmi brzy, snad již zítra, si vrazí na otesanou lebku wotanovskou helmu, tu, kterou nosil již Lohengrin, Telramund, král Jindřich Ptáčník, Wotan, Parsifal a Fridericus Rex Bedřich II. Veliký, věčný partner Marie Terezie, její protivník, založil v roce 1770 gardu dvoumetrových habánů, kteří civěli dnem i nocí před vraty berlínského Sanssouci před jeho „tabakskolegiem“… Brzy vklouzne tento habán do černé uniformy a pak se dá jako Golem na pochod, běda, běda, když mu zavčas nevyrazí z úst rabbi Löw ben Becalel jeho šém… podupá Evropu, podupá svět, znásilní ženy, práskne novorozeňaty o zdi pruských kasáren, zardousí miliony novodobou chemií a z parků, polí a lesů učiní páchnoucí marast hnisu, kalu a krve a Dantova sloka nebude již povinnou četbou terciánů: „Come gli franti minor vanno per via!“

„Heil! Heil! Heil!“ teď to tu burácí sálem, až skla v obrovských oknech řinčí. A již se zvedá les paží. „Heil! Heil! Heil!“ Nahoře na pódiu, úplně vpravo za stolečkem, pražský policejní důstojníček skromně švejkovsky slušně, nenápadně a poslušně se dívá do nějakých lejster. Má pozlacené brejličky, pleš, je růžový v obličeji, kulatou čapku se zlatým prýmkem položil na bíle prostřený stoleček, je klidný, nevšímavý.

Deset hodin. Sál je jako ve víru karnevalu.

Karnevalu, který ponenáhle přechází v mystickou oslavu Sonnwendfeueru – slunovratu, Mitsommeru, Johannisfeueru, Julfestu, k nimž se teď hojně vrací „naši“ Sudeťáci. Mladý novinář jednoznačně tedy zjistil, jak ve svých vlastních úsudcích, tak i v řadě již vytištěných varovných článků, že po alpenlandských Němcích v Rakousku stávají se právě pohraniční Němci v ČSR nejzuřivějšími nacisty ve střední Evropě.

A hle, támhle přichází Henlein – bachratý Turnlehrer středních let, blahobytný pan lékárník Johannes Schwittorkka z lékárny na borském náměstí, pastor Trietsch nahoře ve Vierhäuseru, který tenkráte za první světové války nosil nečitelné dopisy feláků a lajtnantů do statků, selských usedlostí a do malých pohorských domků kovorolníků, které byly tak čistě a líbezně obepnuty břečťanem a růžemi, nosil je do domků po domácku pracujících pasířů; čekal ještě chvílenku venku a řekl si: „Ať jsou ještě chvílenku šťastni!“ Pak šel těžkopádně ke dveřím a vstoupil. A chudá žena, mladá nebo s šedivou hlavou, manželka či matka, započala zástěrou utírat starý stůl, u kterého si hrála děcka, a řekla: „Prosím, Herr pastor…, to víte, děti, stále to tady všechno znečišťují…, sedněte si…“ A on jí pak pomalu řekl: „Drahá…, on, tvůj přítel, to nejdražší, co máš, otec tvých malých dětí zde, ten, co dělal s tebou plány do budoucnosti, byl zabit lidskými bratry… daleko… někde.., je to ostatně jedno…, neznáš hranice, města, hory, lesy… padl pro vlast…“ A ona se naň dívá jako na vraha, jako mladá kravička na řezňase, do široka otevírá krásné modré oči a pak padne přes stůl… a děti pláčí… „Co je to pro vlast?“ táže se pak mladá žena a zírá na pastora Trietsche. A on se filištínsky usmívá.

A dnes je pastor Trietsch tady, v „Casinu“, v „Deutsches Haus“, na Příkopě v Praze, v srdci Čech a Evropy, v době hlubokého míru, nedaleko Prašné brány. A kolem něho to burácí, řve, volá, halasí, rámusí, skanduje, duní, svět se řítí do propasti. To je ale nenávist Sudeťáků vůči všemu českému, vůči všemu demokratickému, vůči všemu socialistickému, vůči všemu lidskému, vůči všemu čistému a rovnému… Odkud že se vzala tato nenávist, která se dnes přímo vyřítí, je demonstrována ad absurdum, odkud jen se béře? Nedostatek v Sudetech? Špatná minoritní politika všech dosud pražských vlád? Dali jsme jim málo škol, divadel, kultury, blahobytu, nádraží, hasičů, starobinců? Neponaučili jsme se z chyb „viribus unitis“? Austria erit in orbi ultima… Vyhlásili jsme nouzové okresy – „Notstandsgebiete“, tam jsme posílali žebračenky a vařili tam polévku pro chudinu… v těch Krušných horách, v Rotavě, Nejdku byl hlad… ale… však jste to sám viděl, hlad měla chudina, nezaměstnaní, dělníci! Chrapouni, továrníci, rolníci, řemeslníci měli, ovšem svým soukmenovcům nedali, to měla dát Praha…

No a dnes tady ale, jak vidím, ta tehdejší chudina není, jen a jen střední stav, inteligence, obchodnictvo, bankéřství, průmyslnictvo, panstvo a lancknechti, placení habáni támhle nahoře za ním… Henlein se usmívá žoviálně za svými niklovými brejličkami, je hladce vyholený, má jednoduchý šedý oblek jakéhosi pana hajného, jenže bez zeleného orámování, límec obleku je uzavřený, nekouká žádný bílý límec od košile nebo kravátle, jen mu nasadit tralaláček z Mařenických lesů, vzádu s jezevčí štětkou; Herr Oberförster je tu! Sudetoněmecká SA zvedá pravici k „římskému“ pozdravu, mají to skvěle nastudované, pak se zvedá i v sále nanovo les paží: „Heil! Heil! Heil!“ Uprostřed Prahy, nedaleko Prašné brány, v hlubokém míru… Teď zvedá Henlein pravici. Hajlování nemá konců a pan Turnlehrer nemůže se dostat ke slovu.

Je neděle, slunná neděle dne 27. dubna 1937. Venku na Příkopě se promenují švitořivá děvčátka na korzu, prodávají se na rohu Bebky u Prašné brány první jarní fialky, které tam omamně voní. Ale tady uvnitř pan policajtíček nechce nic a nic vidět, co se kolem něho děje, strká nos do lejster ještě hlouběji. Já nic, já muzikant (na tom maškarním bále, kde se brzy rozpoutá rvačka).

Za předsednický stůl zasedá karlovarský vyčouhlý knihkupec se skleněným okem – K. H. Frank. Starý známý z parlamentu. Dále ta nejosvědčenější elita z rudolfínských „Pultdeckelkonzertů“ – pánové Brandner, May, Rümmel, Zippelius, Kundt, Köllner, Sebekowsky, Tschörne, Sander.

Rázem ustal bengál. Henlein přistupuje k řečnickému pultu, ověnčenému chvojím a štítkem SDP. Nanovo hajluje a potlesk burácí sálem, kde se sedí na židlích, nikoliv u hospodských stolů. Vše vstalo, Henlein všem kyne, aby si sedli. Šourání židlí. Pak oslovuje Turnlehrer přítomné „Volksgenossen, deutsche Männer und Frauen“, tak jak to vedle v rajchu činí jeho velký vzor a šéf.

„Přináším nejdříve pozdravy našich sudetoněmeckých žup, věrné německé pozdravy sudetských bratří a sester, dnes ještě, ja, ujařmených, brzy ale svobodných… Heil! Heil! Heil!“

Je slunná neděle dne 27. dubna 1937.

„Naši bratři a sestry,“ pokračuje Henlein, „dnes ještě hledají cestu zpět ke staré mateřské domovině. Brzy ji najdou!“

„Heil! Heil! Heil!“

„Chceme samosprávu, obnovení národnostních práv. Na  slavnosti všech Němců ve Vrchlabí chceme již oslavit splnění našich spravedlivých požadavků!“

„Heil! Heil! Heil!“

Pak pronáší Henlein nejpustší útoky proti českému lidu, proti československé vládě. Policejní důstojník jako by neslyšel.

„Na mocensko-politickém stavu dneška se nedá už nic měnit! Zda Češi tento stav schvalují čili nic, to – a teď mluvím úplně reálně politicky bez apelování na cit – to je úplně lhostejné! MY dáme mnoha milionům v Evropě společnou základnu a také společný životní cíl, MY, němečtí národní socialisté!“

Mladý novinář se prodírá řadami, těžce se dostane kupředu.

„Pst! Pst! Ruhe!“ volají na něho. Avšak nadšení je teď tak obrovské, že již nikdo na něho nedbá, henleinovci se opětně zvedli a řvou své „Heil! Heil! Heil!“

Dostal se až k pódiu. „Pane komisaři! Pane komisaři! To se přece příčí našim zákonům. Musíte schůzi prohlásit za ukončenou… Ve jménu demokratických zákonů… proboha, vždyť to zde… pane komisaři…“ Sálem však burácí potlesk a slova mladého novináře zanikají.

Vtom přiskočila skupina ordnerů a odvlekla protestujícího novináře do přilehlého malého pokojíku, kde jej hlídá skupina čtyř zamračených habánů. Ten protestuje stále nanovo a odvolává se na svou novinářskou svobodu: „Žijeme přece v Praze, pánové, v Československu, a nikoliv v hitlerovské třetí říši…“

„Scheisse, Saubolschewik, und halt‘s Maul!“

Ještě spatřil v polootevřených dveřích „kolegáčka“ Wolffa, pak je mladý novinář omráčen gumovými obušky…

A když se probouzí, leží na červené lavici vzadu v zahradě „Casina“. Před vstupem do budovy stojí dva henleinovští SA. Rozkročmo, s rukama nazad, dívají se do nebe, do neznáma, ani se nepohnou. A nahoře z budovy je slyšet zpěv. „Eghalanda halts ös cam, ecer dauerts nimmer lang!“

Zadním východem se dostane mladý novinář na dvůr. Zde stojí ve skupinkách strážníci v postříbřených helmách s českými lvíčky, v rukavičkách z bílé glazé kůže, pendreky nemají, jen elegantní šavle a stříbrná portuplata na nich. Mladý novinář se hlásí u jejich velitele, ukazuje podlitiny na hlavě a pod okem, vyhrne rukáv, ukazuje krvavý loket na pravé ruce…

„Pane redaktore, tady né, prosím vás, tady né, máme rozkazy, podívejte, zajděte si támhle do Jindřišské na komisařství, tam s vámi sepíší protokol, ale rychle, zde né, zde né…“

V Jindřišské poblíž věže je komisařství. V zakouřeném pokoji sedí prostitutka a její pasák. Proti nim břichatý policajt s bismarckovským vousem, červeným nosem a u krku otevřeným límcem kouří dlouhou „méršaumku“, „zapékačku“.

Dva mladší strážníci odvádějí páreček na separaci vzadu ve dvoře, pak předstupuje mladý novinář: „Pane inspektore, stalo se to tady, v nejtěsnější blízkosti, podívejte, henleinovci!“

„No jo, tak tedy sepíšeme protokol.“

A u toho zůstalo.

***

V malé redakční komůrce na Starém Městě sedí mladý novinář za psacím strojem a pomalu píše. Celé tělo ho bolí, nejvíce hlava a srdce!

Píše o valhalském šílení v matičce Praze, o prvním veřejném vystoupení Konrada Henleina Na Příkopě, v tuto slunnou dubnovou neděli. Píše o všem, co spatřil, o nadšencích a jejich spiritusrectoru, o zpěvu „Die Wacht am Rhein“ a „Ich hatt einen Kamaraden“ a „Eghalanda hacacám“, o girlandách, štechšritu a bachraté SA, o policajtíčkovi na pódiu (to mu „starej“ škrtne!), o policajtech v stříbrných helmicích na dvoře, kteří se jako v římském cirku báli jako ta dravá zvěř odsouzených zločinců, otroků a křesťanů a zalezli, popsal sudetské nadšení, ty takty, pasáže, arióza, recitativy, řetězy akordů, a-capella-takty, ansámbly, jak burácely sálem… A po skončení toho pomp funèbre zasedl Turnlehrer Konrad v červeném salonku „Casina“ k hodovní tabuli. Byl obklopen svými chlebodárci Gesmacherem, Grabem-Hermannswörthem, Häuslerem, Hanfem, Hechtem, Mühligem, Mayem, Wichterlem, Ringhofferem, Riethofem a Schichtem.“

Ano, všechno viděl a slyšel dobře, velmi dobře. A čí ucho slyší nejčistěji, jeho ústa také budou nečistěji znít. Zde podávám svědectví.

Jednejte!

Dopsal. Trojsloupec pro první stranu pondělního ranního vydání nadepsal:

„Trojský kůň u Prašné brány.“

U hrobu vysokého rabína

Votický bere děvče za ruku a zajde za roh, sledován svojí ženou s Davídkem v ruce. Vstupují do vyleštěného sálu, který je skoro prázdný. Na vysokém koberci vlevo před velkým otevřeným balkonem, který vede do kvetoucích střešovických zahrad, sedí za přepychovým psacím stolem muž v neznámé pruské uniformě a s monoklem v levém oku. Je nakloněn nad akta, která mu devótně podává jiný muž v elegantním civilu. Jinak panuje v celé luxusní střešovické vile někdejšího pana barona Fuchse, židovského průmyslníka, v dnešním registračním středisku nacistické Auswanderungsstelle hrobové, až strašidelné ticho. Černé masy židů stojí ve frontě kolem vily a po schodech nahoru. Jsou zastrašení, neví, co s nimi bude…

„Judenname?“ ptá se muž za stolem v chraplavé němčině. Někdejší staropražský lékař, dnes nádeník na staropražském jezu, dr. František Votický udává personálie. „Ganze Familie?“ Votický udává jména a data svých drahých. „Weg! Abtretten!“ káže uniformovaný s vysokým vojenským límcem a oholenou, lesknoucí se lebkou, na které jen uprostřed se zachoval ulízaný zrzavý jazyk z chlupů. Muž v civilu je laskavější, ukazuje, že Votických mohou jít, a již zvolá „monoklující“: „Der nächste!“ Jsou vypuštěni druhou stranou, jsou venku.

Votický nyní vede malého Davídka za ruku, který si něco zpívá o „koníčkách“, jak to slyšel od paní rabínové Zuckerkandlové, ke které občas chodí na návštěvu. Malke, žena Votického, si oddychla. Jsou nyní opět na čerstvém vzduchu. Jedou opět električkou zpět a zanedlouho vystupují před koncertní budovou Rudolfina, někdejšího parlamentu podupané republiky. Dnes stejně již Franta Votický nepůjde do práce ven na jez, a tak jde s dětmi, když dceruška Emilka prohlásila, že má s Rutkou a Martou Birnbaumových schůzku na Starém židovském hřbitově, tamtéž.

Tady je nyní rušno. Je to jediná možnost, aby se žid dostal trošku do zeleného, je to Němci dovoleno, neboť tu jim, židům, Prušáci znázorňují, kam asi patří a kam asi co nejdříve všichni půjdou: do černé země!

Jak dlouho tu Franta nebyl! Pamatuje se na starý pražský židovský hřbitov zde na Starém Městě, když byl ještě obehnán rozpadávající se ohradou, pamatuje se, že tu byly nejlepší třešně v „matičce“ a že se sem lezlo dnes a denně přes plot: tady byl židovský chlapec uchráněn před kamenováním „Rybníčkáři“ a „Františkány“. Vzpomínky, které jdou současně okem i nosem: Ano, tak to tu tenkrát vyhlíželo, zapadlé kameny prastaré, na některých znaky rukou, klobouků, podle toho, co nebožtík před mnoha sty léty byl povoláním; byly to rozdíly na znameních na hrobkách podle toho, zda pochovaný byl z rodu velekněží Kohen nebo Lévy. A táž vůně kvetoucích akátů jako tenkrát…

Votický dobře ví, že to jest nejmladší středověký hřbitov pražských židů, uchráněný jen proto, že leží přímo ve středu někdejší židovské osady pražské, stranou veškerého ruchu. Však umělci, malíři, rytci a básníci podléhali a podléhají i dnes bezděčně kouzlu Starého židovského hřbitova, který tkví ve sváru forem antických, přenesených téměř beze změny do prostředí původně středověkého.

Votický vzpomněl staré školy zde poblíž, lavic pocákaných inkoustem od shora až dolů... Vybavil si sešity, modlitební knížky, zpěv ve třídě teplé, osvětlené bíle a žlutě žhnoucí plynovou punčoškou v starobylé lampě nad kučeravými hlavami... Ignácek Waldstein vypustil chrousta do ztichlé třídy, čítanky, papíry od chleba s husím sádlem a se škvarkama, vůně pomerančové kůry, školník Klein, obrovský kmet v sakrafráčku a s „bouřkou“ na bílé hlavě zvoní přestávky… dávno… dávno… a dnes prudká zastávka před neznámou černou vysokou zdí!

Dcerka Emilka se už rozutíkala s kamarádkami mezi hroby. Trhají sem a tam se již ohlašující kytičku, malý Davídek si hraje se stejnověkou malou neznámou holčičkou s velkou bílou mašlí v černých vlasech v „písku“ poblíže zadní zdi, hraničící s Umělecko-průmyslovým muzeem. Nedaleko sedí starší ženy, ku kterým pravděpodobně holčička patří, na stoletých kamenech náhrobních.

„Zde byl pochován muž, který rozuměl líbezné písni, jenž učil tóře mnohé i jednotlivé…“ čte Votický v rozpadávající se hebrejštině na hrobě slavného rabiho Avigdora Kary…

„Náš pan učitel, náš rabbi Avigdor Kara, syn mučedníka, rabbiho Jicchaka Kary…“

Podle textu, který František rozluštil, zemřel rabbi Avigdor Kara v sobotu, 10. ijjaru 5199, to tedy bylo 25. dubna roku 1439… Jeden z nejstarších náhrobků zde…

Franta přistoupil k hrobu rabbiho Löwa. Obrovitý náhrobek z šedočerného kamene je poset sty a sty malými kaménky zbožných poutníků z celého světa. Vpravo a vlevo jsou pootevřeny podlouhlé skuliny, do kterých je vidět: tisíce a tisíce poutníků tam dolů vhodilo svá vroucí přání, aby je rabbi Juda Löw ben Becalel splnil, Velký maharal… Kol dokola stojí němě a tmavě řada modlících. Modlí se zde u hrobu jednoho z největších z Izraele, prosí a pláčou, někteří se lehounce kymácejí při modlení, jiní zase jsou rovní, odhodlaní, ani rty nepohybují, stojí zde nehybně, jakoby trucovitě…, a přece se modlí, ženy i muži, mladí i starší. Když někdo z nich skončil, napíše své přání na malý kousíček bělostného papíru, složí jej a vhází do skuliny. Vyhledá si na zemi kamínek, položí na hrobku a klidně odchází. Starší muži stojí dlouhé hodiny u hrobky a kolébají se až do větrného soumraku.

Také Franta se pomodlí. I když zpovzdálí, k hrobce se nedostal. Současně dává pozor na chlapce, avšak on se tu nemůže ztratit…

I on již píše své přání… Votický…

„Vysoký rabbi Löwe ben Becalele, já staropražský lékař František Votický, moje žena Malke a moje dítky Davídek a Emilka Tě prosí o pomoc. Jsou v nebezpečí života. Byli dnes zaregistrováni na odtransportování na smrt!“

Nic víc. Několik jen slov v úhledném vypsaném písmu, které natisícekráte předepisovalo recepty a psalo diagnózy, písmo, které prozrazuje srdce a lásku k bližnímu.

Franta vhazuje přání a vybízí chlapce k odchodu „domů“ do malého krámku, který teď obývají v Maiselově uličce proti Staronové synagoze…

Židé ve skupinkách odcházejí, vždyť v osm musí být ulice „židuprázdné“. Nemluví mnoho, vědí dobře, co přinese zítřek. Pokládají své rámě hlouběji a plošeji, aby lépe mohli unésti břemena jim uložená. Unesou je? Sotva!

Boží slovo jest neodvolatelné.

Ale i ON se jednou opět smíří, jak tomu bylo mnoho a mnohokráte v průběhu několika tisíciletí…

Na Starý židovský hřbitov nedaleko Vltavy se vplížil šedochladný podvečer…

Hvězda

Setkal jsem se s Ní nahodile.

Po delší době jsem opět jednou rovnal knihy. Nejdříve jsem všechny vyndal z regálu, oprášil a pak zase pečlivě jednu po druhé zarovnal do přihrádek. Nezbylo mi jich mnoho; základ knihovničky byl zničen už při „evakuaci“ v listopadu 1941, pročež jsem po květnu roku 1945 začínal s budováním znova. Ovšem půjčování knížek a stěhování přivedlo knihovničku opět na mizinu. A tak jsem se teď konečně dal do rovnání prořídlých řad.

Mezi knížkami je řada modlitebních knížek, z nichž některé vyšly u pražského nakladatele Brandeise, jiné u Paschelese v Celetné ulici. Také ty jsou zařazeny a přede mnou volně leží už jen jediná. Je to kniha dosti objemná, rovněž modlitební, velmi stará, s polokoženým hřbetem a poškozeným rohem. Otevírám ji předepsaným způsobem, zezadu dopředu: na první podlepené stránce jsou zápisky někdejšího majitele knížky, Gersona Kollmana z Rabínské ulice čp. 264; o járcajtech. Pak zažloutlé listy, hmatáním po stranách zbarvené do hněda. A když se chystám přečíst předmluvu ke čtvrtému vydání knihy, vypadne ven Ona, Hvězda. Kde se vzala, tu se vzala, leží tu náhle přede mnou na stole, obrácena „nožkama“ vzhůru. Odkládám knihu, beru Ji do ruky, dívám se na Ni, obracím Ji a shledávám, že je na rubu podšita černým jemným saténem. A opět Ji obracím a dívám se na klikaté písmo „Jude“, na vyprahlou žlutou barvu, na černé okraje.

***

Je podvečer, ticho v pokoji, jen tlumené tikání hodin odpočítává monotónně čas a dobu lidského bytí. A v tom promluvila, Ona, Hvězda; promluvila lidskou řečí:

Vím, že znáš osudy lidí, mužů, žen i dětí, kteří všichni měli na svých prsou po jedné z mých sester, Hvězd. Ale neznáš život překrásné dívenky, která mne nosila přišpendlenou na svých různých šatičkách a blůzkách. Nosila vždy jen mne, připevňovala si mě vždy spínací jehlou, kdykoliv měnila oděv, ač to bylo zapovězené. Vždyť jsem podle nařízení měla být pevně přišitá na kabátku kostýmku nebo blůzičce. Eliška však byla odvážné děvče. Nebála se, přes svůj mladistvý věk byla hrdinná, nebojácná; nádherné stvoření!

Hvězda se odmlčela. Ale jen na chvilku. Zanedlouho se opět rozhovořila, tenounkým, jemným hláskem. Připadalo mi, jako by tiše, klidně a rozvážně mluvila ona dívenka, o které Hvězda úvodem promluvila:

Je tomu dávno, dávno, takových dobrých sedmnáct let, kdy jsem se zrodila v bavorském městě Augsburku. Obrovské stroje jedné z tamějších textilek chrlily žlutě zbarvené lány plátna a ty byly pak stříhány na podlouhlé pruhy. A tyto pruhy procházely dalšími stroji, které pak černou barvou tiskly nás, Hvězdy. Tak jsme se rodily, jedna vedle druhé; dva trojúhelníky proti sobě a doprostřed nich hebrejštinu výsměšně napodobující vtištěné slovo „Jude“. A opodál, to jsem také viděla, tam se na jiném stroji rodily naše větší sestřičky. A ty uprostřed svého tělíčka měly nikoliv nápis „Jude“, nýbrž slůvko „Joode“; bylo to prý v řeči nizozemské. Já jsem tam byla mezi tisíci Hvězdami s označením „Jude“. Přišly ženy a zabalily ty velké žluté pruhy do balíků a potom do kotoučů. Když nastala úplná tma, říkala mi moje sousedka, že ví, že prý nás odvezou někam daleko drahou. A skutečně, netrvalo to dlouho a pocítila jsem, že nás někam vezou. Házelo to s námi, i to jsem cítila, a najednou to pod námi jen tak lehounce drkotalo. Dlouho jsme musely jet, velmi dlouho. A jednoho dne nás rozbalili.

Byly jsme ve městě, o kterém jsem dosud nic neslyšela. Byly jsme prý v Praze. V Čechách. A tady prý nás zavezli na nějaký židovský úřad. Mluvilo se mezi námi hodně o tom, že tam venku, kde jsme se zrodily, v Německu, znásilnil prý nějaký „vůdce“ jménem Hitler svůj vlastní lid. A potom prý se pustil do války. Se statisíci mužů, kterým oblékl vojenský stejnokroj a dal zbraně, se vyřítil proti národům Evropy. Také zde v Čechách byl onen „vůdce“ neprávem. A kromě toho se mezi námi vyprávělo, že všude, kam vkročila polovysoká pruská bota Hitlerových vojáků, se začalo s pronásledováním židů. To byly lidské bytosti vypadající stejně jako lidé ostatní, jen prý jiné rasy a jiného náboženského vyznání. A my, Hvězdy, jsme prý byly určeny k tomu, abychom je, připevněny na jejich šat, označovaly jako bytosti méněcenné a tak je odlišovaly od občanů ostatních. My jsme měly sloužit této hanebné hře! A skutečně, stalo se tak…

Na onom židovském úřadě se jeho zaměstnanci dali do práce. Přinesli velké nůžky a rozstříhali jimi ty velké pruhy a stohy, na které jsme byly natištěny. Pak nás vystřihovali a nakonec seřadili do krabic. Netrvalo dlouho, a ve velkých zástupech přicházeli židé, stavěli se do dlouhých tmavých front a předstupovali jednotlivě před stolky, za kterými seděli zaměstnanci židovského úřadu. Podle listin ležících na stolech vyvolávaly úřednice jména stojících tu ustrašených lidí a jiní zaměstnanci úřadu jim pak z velkých krabic vydávali nás, Hvězdy.

A tam jsem poznala Elišku: před jeden ze stolků předstoupila dívenka. Byla velká, štíhlá, hnědooká, tmavých vlasů a velice hezká. Starší úředník na ni zpoza stolu vyhrkl: „Co ty tady? Proč si pro hvězdy nejde matka nebo otec, hé?“ Dívka klidně odpovídá, že otec pracuje na vltavském jezu a matka že je nemocná. „A jak se vůbec jmenuješ, hé?“ táže se bručlavý úředník se skřipcem na špičce nosu.

V sále, kde se tyto scény odehrávaly, byl velký ruch a všechno se konalo za jakéhosi napětí, rozčilení. Leželo to v celém ovzduší, vyciťovali to všichni, i my, Hvězdy, které jsme ve velkých krabicích čekaly na své budoucí majitele.

„Jsem Eliška Kornová,“ odpovědělo děvče. „Bydlím s rodiči a se sestřičkou Martou V Kolkovně číslo deset, pohromadě s rodinami Koretzovými, Nefelesovými a Ledetschovými v jednom bytě.“ Úředník zabořil nos do lejster znovu a hledá: „K, K, K, Karl Korn, U Obecního dvora, to tedy nejste vy, … Korn Egon, Korn Franz, také ne… tady: Korn Karl, 1903, ano?“ Úředník pohlíží přes svůj skřipec na dívenku, která klidně stojí před stolkem a pevným „Ano!“ potvrzuje, že skutečně jde o jejího otce.

Úředník odškrtává cosi v listině a pak čte: „Karl Korn, narozený 1903 v Praze, bytem v Praze I, Staré Město, ulice V Kolkovně číslo deset, zaměstnáním stavební dělník; manželka Kamilla, rozená 1905, bytem tamtéž; děti: Elisabeth, rozená 1927, bytem tamtéž, a Martha, rozená 1930. Souhlasí?“

„Ano!“

„Paní Bendová!“ obrací se úředník k starší paní, stojící za  ním u velké krabice, „dvanáct hvězd! Další…!“

Laskavá starší žena dává dívence dvanáct kotoučů s Hvězdami. Jsem mezi nimi i já. Dívenka děkuje, zabalí nás do kousku hedvábného papíru a odnáší nás. Jde s námi ulicemi a uličkami, naplněnými ruchem a rozechvěním. Židé chodí ve skupinkách pro Hvězdy. Také na nárožích se tvoří skupinky, v nichž lidé mluví potichu, jedni se dívají ustrašeně kolem sebe, jiní naopak jdou odhodlaně a pevným krokem za svým cílem.

Eliška nás přinesla domů, nahoru, do čtvrtého patra domu v ulici V Kolkovně. Na dveřích je několik štítků se jmény nájemníků: Oskar Nefeles, jednou zvonit; Emil Koretz, dvakrát zvonit; Karel Korn, třikrát zvonit.

Eliška třikrát zazvonila. Někdo přišel otevřít, rovněž děvčátko. A Eliška se ptá: „Jak je mámě?“

„Lépe, Eliško. Byl tu doktor Popper.“

„Zase? Ten dobrák,“ odvětí Eliška. A dodává: „Je tady denně.“

Eliška vstoupila do pokoje, kde bydlí její čtyřčlenná rodina. V rohu u okna leží matka na posteli. Má horečku. „Mamino, dobrý den, už jsem tady.“

„Dali ti to, Eliško?“ táže se matka unaveně.

„Dali, mamino, dali, to víš, že vždycky všechno vyřídím!“

Hned téhož dne začala Eliška nás Hvězdy vystřihovat a lemovat, potom nás pěkně podšila jemným černým saténem, vyžehlila nás a připevnila na různé oděvy, jak mužské, tak ženské. Jen mne nepřišila. Mne vždy jen přišpendlila, buď na kabátek, blůzku nebo pláštík, podle toho, co si právě oblékla. A jednou – bylo překrásné slunné odpůldne, kdy Eliščina matka, které se dařilo už mnohem lépe, seděla ve velkém křesle u okna na slunci a mladší Martička jí předčítala z jakési knihy – toho odpůldne koncem dubna si mě Eliška zase jednou přišpendlila na svůj světlemodrý pláštík, nasadila baretek, políbila matku na čelo a už se ubírala ke dveřím.

„Kampak, Eliško, kampak?“ táže se matka s úsměvem na  rtech.

„Nu, víš přece, mamino… vždyť už jsem ti říkala, že ode dneška budu chodit pomáhat do židovské nemocnice!“

„Ach, ano, Eliško, ano. Jen na sebe venku na ulici dávej pozor, s nikým nemluv, jdi jen svou cestou, ať se nedostaneš do neštěstí! A kdy se vrátíš?“

„Do osmi večer jsem doma, to přece víš, že do té doby musíme být doma. Sbohem, maminko!“

„Sbohem, Eliško!“

A byla venku. Rychlým krokem jde až do Dlouhé třídy. Vidím, že se v ulicích i uličkách již hemží mými sestřičkami, všude, na chodnících i na přechodech, je plno Hvězd. Eliška přejde Masný trh a v Rybné uličce vstupuje do průjezdu. Tady mě odšpendlí, vsune do kapsy pláštíku, načež zase vyjde z ponurého domu ven a vmísí se mezi spěchající chodce. Tak jde až do Karlína. V Královské třídě vstupuje do jednoho ze starých domů, vystoupí do druhého patra a kráčí přes pavlač k zeleným dveřím. Třikrát zaklepá. Někdo otvírá.

„Eliško, jsi přesná – právě začínáme!“ vítá ji nějaký mladík. Záhy je v místnosti za jinými dveřmi neosvětlené chodby bouřlivě vítána srdečnými pozdravy. Je tu pohromadě mládež, chlapci a dívky ponejvíce asi tak osmnáctiletí; Eliška je mezi nimi nejmladší.

„Sedněte si, přátelé,“ oslovuje nejstarší z nich, mladík asi dvacetiletý, toto mládežnické shromáždění. „Víte, že stojíme před významným datem, před Prvním májem. A tu je nutno něco podniknout. Musíme okupantům ukázat, že hnutí ještě žije! A je na nás mladých, kteří se přece jen lépe propleteme ulicemi a umíme se také rychleji pohybovat než naši starší kamarádi…, tedy je na nás, abychom se připravili na První máj. Vyrazíme posledního dubna do různých předměstí Prahy, hlavně tam, kde jsou velké továrny. Tam všude budeme popisovat zdi hesly a vyvěšovat rudé májové prapory.“

Dlouho trvala tato porada, v níž se i Elišce dostalo jejího úkolu. A k osmé hodině se dívka klidným a pevným krokem zase vracela k domovu. V průjezdě domu mě připevnila na svůj šat a přesně v osm hodin políbila matku na čelo a vesele stiskla pravici svého milovaného, usměvavého táty.

Podvečer třicátého dubna byl tmavý, sychravý. Eliška, která mě v té době zase ukryla v kapse, pracuje ve skupině dvou dívek a dvou chlapců, starších, než je ona, na Maninách a v Libni. Na příhodných místech maluje skupina štětci – bílou barvou – heslo „Ať žije 1. máj!“ Celkem už asi čtyřicetkrát. A když na dřevěné ohradě nedaleko loděnice domalovali slova „Ať žije“, došla jim barva.

„Zahodit všechno – a teď na prapory!“ pobádá vyčouhlý Václav Kopřiva. A tak tedy odhazují prázdný kbelík i štětce na blízkou haldu harampádí. Až dosud je zřejmě nikdo nezpozoroval, práce se jim dařila bezvadně, nerušeně. Anča Loukotská a Zdena Švehlová mají prapory v balících. Teď je rozbalují. První prapor má být vyvěšen v uličce K Loděnici. Udělá to Eliška, zatímco ostatní se budou krýt za ohradou. Ulička je liduprázdná. Zatím…

Eliška má vlajku pod kabátem, jde klidně ve své osamocenosti tmou uličky, z níž se v jedné chvíli náhle jako přelud vynořuje starý hlídač, provázený vlčákem na provázku. Pes se pozastavuje a čenichá, pak však, na hlídačovo zavolání: „Copak, Aido?“, jde i s dědou dále. Eliška jen zpomalila krok a pátravě naslouchá do tmy, kam asi hlídač zamíří. Dědovy kroky se tratí směrem k loděnici, v jejíchž vratech zanikají. Eliška vyrazila dále svou cestou. Snaží se rozeznat nad sebou dráty, přetínající uličku vedoucí k loděnici. Potom hbitě vytahuje klubko motouzu, na jehož jednom konci má přivázánu zátěž; druhý konec drží pod pláštíkem. Náhle se rozmáchne a vyhodí do výše konec se zátěží, přičemž rychle odvinuje dlouhý kus provazu. Sedí to! Nahoře, na spleti drátů, se vesele třepotá vlajka. Rudá vlajka s nápisem „Ať žije 1. máj!“ Cíle je dosaženo – rychlým krokem se vrací ke kamarádům a všichni hned hbitě opouštějí uličku, chlapci zvlášť, dívky zvlášť. Zanedlouho jsou na hlavní třídě. Usmívají se na sebe. „Skvěle, Eliško!“ Tisknou si ruce.

Eliška pospíchá domů. Je tři čtvrtě na osm. Naskakuje do  elektriky. Dnes se opozdila. Matka se zlobí, ba i otec se káravě dívá na svou milovanou Elišku. Pro klid v rodině nezbývá než se vymluvit: „Stála jsem dole na schodišti s Bergrovic Anči. V osm jsem byla už v domě.“ Na levé straně hrudi má připevněnou mne, svou Hvězdu.

Provázela jsem Elišku, kudy chodila. Buď jsem visela přišpendlena na jejím oděvu, nebo jsem „dřímala“ v její kapse. Všude mě však brala s sebou. Znám její skutky, znám její obětavou práci v nemocnici, kam skutečně chodila pomáhat. Chodila také po bytech starých a nemocných lidí, za něž vykonávala nákupy a různé jiné pochůzky. Pečovala o děti, se kterými se procházela po Starém židovském hřbitově, aby se tak dostaly trochu na vzduch. A byla jsem vždy v její kapse, když chodila do tajných schůzí mladých lidí, kde se kuly smělé plány a připravovaly akce tehdejšího podzemí.

Povolání do transportu pro celou její rodinku přerušilo tuto bojovou činnost mé Elišky. A byla jsem opět s ní, když kdesi venku za bohušovickým nádražím vystupovala s nemocnou matkou, kterou stále podpírala, do prostoru mezi kolejnicemi. Za nimi šel jako mula obtížený táta a naříkající Martička, která prohlašovala, že už nemůže dále. „Jen ještě trochu vydrž, Marti,“ nabádala ji Eliška, „vždyť zanedlouho bude všemu konec. Válka už nebude dlouho trvat, a pak se zase vrátíme domů! Nikoli do Kolkovny, ale do našeho původního bytu, na Pařížskou třídu.“ Jak Eliška lhala, to jsem věděla i já. Vždyť dobře věděla, co se ve světě děje. Byla přece dobře vyškolená, dobře informovaná, ale i odhodlaná dobojovat svůj boj až do konce.

Začalo pršet. Lidé jsou zhurta vyháněni ven z dobytčáků. Seskupují se mezi kolejnicemi; za chvíli jsou promáčení. Nářek sílí. Starci padají přes kolejnice, všude pobíhá fašistická SS, bije pažbami pušek do lidí. Protektorátní četníci jim sekundují. Nastává nepopsatelný zmatek. Prach víří vzduchem, přestože prší. Do hustého deště vyhazují zavazadla, transportovaní jsou hnáni po skupinách před velké stoly, za kterými sedí promoklí úředníci, rovněž s hvězdami na prsou. A mezi tím všude esesmani a kol dokola četníci. Děti pláčí, staří naříkají. Eliška vede svou rodinu před jeden ze stolků. Jsou odškrtáni a už zase je ženou k jinému vlaku, který stojí pod parou na druhém konci kolejí. I tady nastupují do dobytčích vozů a za dvě hodiny se jede zase dále. Na východ.

Také já jsem jela tímto vlakem, připevněna na šat své Elišky. A že jsem byla, jako vždy, připevněna jen spínací jehlicí, to se nám oběma stalo tentokrát osudným. Jely jsme v uzavřeném vagónu dlouho, velice dlouho. Bylo tma a zase světlo, a zase tma a opět světlo… Eliška i já jsme našly místo na kupě zavazadel, a to hlavně proto, aby děvčátko mělo blíže k zamřížovanému okénku.

Eliška vyhlíží ven. Vlak teď jede jen pomalu. Venku opět prší. Eliška bedlivě pozoruje projížděný kraj. Vlak dýchavičně supí nehezkou, nehostinnou krajinou, poloprůmyslovou, polozemědělskou. Černá je ta zem, divná, myslí si Eliška, a já slyším, jak její srdíčko bije rychleji. Černé, prapodivné kravky se tam venku pasou, domky jsou smutné, lid nějak cizí… Jak strašně daleko jsi, ty, česká země, má lásko, a v ní má Praho, stará Praho… tam dole u Vltavy, s Kozím pláckem, Rudolfinem a Karlovým mostem, lemovaným nehybnými svatými v rozevlátých úborech…, Malá Strano s Kampou, se zpívajícím jezem, bíle přelamujícím hladinou Vltavy zachycovaný obraz hradu českých králů… Elišce se stýská… už dnes, několik dnů potom, co se rozloučila s domovinou…

Ve městech a ve vsích je tu, jak Eliška vidí, všude usazeno mnoho prušácky halasného vojska. Samá uniforma… Jedou a jedou a prší, prší bez ustání… Ve vagóně se ponejvíc spí. Eliška je stále u svého zamřížovaného okénka. Vlak jede teď hrozně pomalu, lokomotiva vpředu houká, upozorňuje na sebe, koho? Jedou teď co krok nějakým seřadištěm, mezi samými kolejnicemi, a tam vpředu… co jen to Eliška vidí!? Dráty a dráty, zelené baráky, nějaké táborové město, do něhož vedou obrovitá vrata. Drát a zase drát. Tamhle stojí nákladní vlak plný brambor, které z něho vykládají nějaké ženy. Jak prapodivně jsou oblečeny! Na hlavách mají většinou šátky na babku, některé pracují, některé je však vidět pod vagóny, kam se schovaly před deštěm: některé jsou holohlavé, ostříhané, oholené! Vlak stojí u dlouhé rampy, lije jako z konve, ale přesto je tu shon zrovna pekelný. Eliška vidí pořád ty ženské postavy. Potácejí se blátem, nosí koše mokrých, mazlavých brambor, a za nimi, jim stále v patách, řvoucí tučné ženštiny, velké, silné ženy v černých šatech, s červenými kříži namalovanými přes celá záda. V rukou mají důtky, kusy hadic nebo biče, ostře práskající, jimiž co chvíli švihnou po zádech žen, štvaných do chvatnější práce. Vůkol postávají esesmani s kulomety a automaty. Koncentrák…!

To slovo projíždí náhle hlavou mé Elišky. Neříká však nikomu nic, aby předčasně nevyděsila lidi ve vagóně; jen stále bedlivěji pozoruje naskytnuvší se jí hrozné divadlo. Což jsou ty dozorkyně úplně otrlé? Jejich tváře, to jsou rozšklebené zjevy, jaké Eliška ještě nikdy neviděla. A ty chvatné pohyby otrokyň! Dozorkyně nemilosrdně řežou do jejich sehnutých zad – jsou tyto mučené trosky lidských těl vůbec ženy?! Ano, jsou, Eliško, jsou! Ale ženy bez tvarů, ženy bez ženství. Mají sukně, ale jsou to sukně? Mají punčochy, ale jsou to punčochy? Mají boty, ale jsou to boty? Snad všechny jsou bezzubé, všechny mají ztrhané zraky, všechny jsou pološílené, jsou jich tu tisíce a tisíce, jak se podobá pravdě…

Některé z nich volají něco nesrozumitelného směrem k vlaku. Eliška zbledla. Pochopila. Do tohoto pekla vezou i nás! Sem, do tohoto koncentráku.

Ženy venku u brambor se stále potácejí blátem, dozorkyně bijí, povykují, řvou, esesáci se naoko nestarají o nic, stojí tu, rozkročmo, tak na deset kroků od sebe, a netečně se šklebí do prázdna, dobře přitom sledujíce celý ten strašidelný cirkus. Přes ramena jim splývají šedozelené gumové pláště.

„Eliško, proč tu tak dlouho stojíme?“ táže se otec. A dívka uklidňuje slovy ztěžka se deroucími ze sevřeného hrdla: „To nic, táto, to nic! Asi není volná trať. Za chvíli jistě zase pojedeme dál. Patrně do Lodže. – Víš přece: tam se sejdeme s babičkou a s tetou Irmou…“ Jak lhala, jak srdnatě lhala, moje krásná nositelka! Vždyť velmi dobře věděla, kam se všichni dostali! Byla přece v Praze dost dlouho v podzemním hnutí mladých – a tehdy už dobře znali jméno Osvětim, Birkenau, Rajsko, Březinka – celý ten koncern 39 koncentračních středisek hrůzy… A do jednoho z nich je teď zavezli.

Řev venku je už přímo nesnesitelný: vagóny skřípají a hned do toho vpadají temné rány, zvenčí se otevírají posuvné dveře vozů. „Aussteigen, aussteigen! Raus, raus. Dalli! Alles raus!“

Eliška pomáhá matce, všechno už je vyhnáno z vlaku, zmatení lidé se potácejí mezi esesmany s vlčáky, kteří řvou a tlučou do lidí, a vedle nich prapodivně odění pomahači třídí zástupy na mužské a ženské skupiny, a už je všechny ženou kamsi dopředu. Eliška neopustila ani matku, ani sestru, ale taťku v tom shonu dávno už ztratily z očí. Eliška, mamka i Martička jsou spolu s jinými ženami nakládány do nákladních aut – a pak to všechno překotně jede k nějakým stavením. A zde, v tom chvatném a zmateném vzájemném strkání mě Eliška ztratila.

Padla jsem na černou zemi opodál velkých, ponurých budov, a tam jsem zůstala dlouho ležet. Nadešla tmavá noc, jen nedaleko plál oheň, jehož vysoké plameny se stěží prodíraly těžkými kouřovými clonami.

Eliško…!

***

Dlouho jsem ležela nikým nepovšimnuta poblíže jedné z oněch velkých, ponurých budov. Až jednoho dne – jistě si už nevzpomínáš! – jsi mě zvedl ty a uschoval vespod své blůzy. A potom jsi mě stále nosil s sebou, na celé své další dlouhé, předlouhé pouti…

Hvězda se odmlčela. Leží tu teď přede mnou, ztichlá. Ano, vzpomínám si: našel jsem tehdy Hvězdu v bolestné Osvětimi – nosil jsem ji stále na své hrudi. Její ustavičná přítomnost mě, myslím, stále posilovala, a snad mě chránila i od úplného zoufalství. To, že patřila původně malé hrdinné Elišce, to jsem tenkrát ovšem nevěděl. Až teprve teď, kdy ke mně promluvila jasnou lidskou řečí.

Nikoliv pohádka, ale reportáž!

Zdravotní středisko v holešovické Přístavní 18, první patro vlevo, velká bílá čekárna. Na židlích čekají pacienti, dvě ordinace, dva lékaři, jen jedna sestra, druhá je nemocná. Sestra, menší, dobře vypadající žena v nejlepších letech nestačí zapisovat, dávat injekce, a přesto zve dalšího pacienta s neobvyklou pozorností:

„Jen pojďte dál, pane Vobořil, a co ten ztrápený obličej, jistě to nebude tak strašné, pojďte, sedněte si… tak…“

„No, víte,“ naříká stařičký pán, „je to nějak horší, paní vrchní sestřičko… vím, že toho máte moc, ale…“ Vrchní sestra Jiřina Sobotková stařečka jemně chlácholí a je vidět, jak se mu ulevilo.

„Ano, máme toho moc, jste dnes stodvacátý pacient, a to je tak skoro denně.“

A ošetřující lékař dr. Tesař se k sestře obrátí: „No jo, paní vrchní je stále v permanenci a stále pohotová službě lidem, tak jako tenkrát, když zachránila ty tři židovské chlapce.“

Židovské chlapce? táži se sám sebe a potom už mi moje reportérské svědomí nedá. Přitočím se k pěkné paní vrchní a skoro jí vnucuji rozhovor. Zve mne do svého bytu v holešovické ulici Za Viaduktem 4, páté patro. Mnohokrát vyznamenaná vzorná pracovnice ve zdravotnictví, vedoucí funkcionářka Československého červeného kříže a uličního výboru, kdysi porodní babička – přivedla více než 10 000 pražských dětí na svět!

Nejmladší dcera známého sociálnědemokratického senátora Pepy Kouši odmítá nejdřív „novinářskou slávu“, ale nakonec přece jen svoluje k rozhovoru.

***

Musí se vrátit o dvacet let zpátky, do nejhroznějšího období lidských dějin, do posledních měsíců války, vedené ve jménu vyhlazení lidského rodu. Je 13. duben 1945, k šesté hodině v podvečer. Praha je zahalena do mlhovinových závojů, ve vzduchu je cítit jaro a také předzvěst konce fašismu. Ale nebezpečí ocelové smrti rdousí ještě hlavní město republiky a teror gestapa a SS je zběsilejší než dosud.

Na holešovické trati mezi bubenským nádražím a viaduktem nad Vltavou zastavil vlak. Je to vlak s divným nákladem, čeká a supí, nemůže dál, nepřehledná řada otevřených vagónů-uhláků, dvě lokomotivy černě dýmají a při pozorném pohledu na rezavé a špinavé uhláky je vidět, že se na nich něco hýbe. Jsou to lidé? Jací jsou to lidé? Doslova kostry, pruhované hadry na sobě, neholení, vyzáblí, s třeštícíma očima.

Stojí s bradou opřenou o kov, který je jediným svědkem posledních úzkostí ubohých, není naděje v pohledu upřeném na  mrtvou řeku, hlad, jen hlad a ani strach ze smrti… třetina transportu z Osvětimi, který jede přes Prahu dál, je mrtva. Lokomotivy vydechují jed smrti, esesáci zběsile pobíhají kolem vlaku, jsou slyšet výstřely, a pak – na rozkaz – shazují ti, kteří se ještě mohou hýbat, své mrtvé bratry lopatami z vagónů dolů na trať. Město je temné, nic netušící, je slyšet pískání armádních vlaků a šum řeky. A v této noci číhají na pravý okamžik tři chlapci z Polska. Dnes musí uniknout smrti hladem, dnes musí, nebo už nikdy…

Osmnáctiletý Jindra, kluk porodní báby Sobotkové, učeň v holešovické drogerii, se teď nedrží doma. Ví od táty a mámy, co je to odboj, pokrok a humanistické myšlení, ví dobře, že fašismus má namále! Musí mu přece také pomoci na lopatky, nemůže stát stranou. Chce odplatit rány, které dostala jeho vlastní rodina. Bratr mámy, Jaroslav Kouša, je vláčen po fašistických lágrech a káznicích již pět let a teď zaslechli, že se strejda drží spolu s dvěma dalšími soudruhy, a tak si Jindra bez přestání představuje, že by mohl být mezi těmi, kteří jsou denně voženi támhle po té trati ve vagónech z lágrů smrti, a co kdyby potřeboval pomoc, a nikdo by tam nebyl… A když to nebude strejda, bude to někdo jiný, egál kdo, jen chci a musím pomoci, myslí si Jindra, učedník holešovické drogerie.

A právě ten den brouzdá Jindra kolem trati a myslí na svou nebojácnou mámu, když vjede na koleje obrovsky dlouhý vlak s pruhovanými. Náhle se Jindra otočí a utíká domů, do Argentinské 1, vytahá, co může z tátovy skříně, čepice, saka, klobouky, kalhoty, boty i plášť, ani pobrat to nemůže – a zase zpět, ohavnou tmou k trati. Mezi bubenským nádražím a viaduktem se plazí, šaty mu brání v pohybu, ale už je za haldou uhlí a dívá se… řev esesáků, rány do kovu i výstřely k zastrašení vězňů „Oben bleiben! Wir fahren!“ duní hrdelní němčinou, to všechno je příliš na osmnáctiletého chlapce, ale Jindra je odhodlán se nevzdat! Nenechat tu strýce Jardu za žádnou cenu… Kolem je puch, zase padly na trať hory těl, snad je to konec světa…, ale ne, nejdříve se pomstíme, myslí si Jindra.

Tři polští židé spatřili Jindru za haldou uhlí. Nesmějí se ozvat, a proto jen ukazují na pusu: „Ješč! Hlad.“ Ale Jindra jídlo nemá, ani si nevzpomněl, má hadry, a tak je ukazuje, ukazuje jim, aby zdrhli, že jim dá obléknutí. Ale zase běží esesáci, zase řvou a střílejí, ale v té husté lepkavé tmě polští kluci seskočí dolů, jeden po druhém a už jsou u Jindry a už jim Jindra Sobotka přehazuje plášť a saka, čepice na hlavy a potom se chytí za ruce, nezdržují se ničím a plazí se po hrbolaté zemi, až k plotu – pozor! stráž! –, a když je pohltí tma, slyší ještě v dálce: „Oben bleiben. Wir fahren!“ a výstřely a pak ještě rozjíždějící se vlak. A to už jdou čtyři kluci holešovickými ulicemi a v Argentinské zapadnou do domu.

Zaklepání na dveře. „Kdo je?“ ptá se otec Sobotka. Jindra šeptá: „Já a ještě někdo.“ Máma zhasne a do pokoje vejdou čtyři lidé. „Mámo, tři Poláci, vytáhl jsem je z transportu smrti. Proboha tě, prosím, schováme je, viď?“ A máma místo odpovědi se dá do práce: ohřívá vodu, připravuje polévku, krájí chleba a tři otrhaní, vyzáblí hoši stojí u zdi a pláčou. Nevěří ani, že se mohli najít lidé, čeští vlastenci, kteří by pomohli těm, které Hitler vyloučil z lidské společnosti, kteří byli beztrestně vražděni; vždyť jen v Osvětimi bylo zavražděno na milion souvěrců. A přestože neumějí jinak než polsky a jidiš, všichni si rozumí, spojuje je společná bída i společná nenávist k fašismu, k válce, k utrpení i k těm, kteří před tím zbaběle zavírají oči.

Máma Sobotková, porodní asistentka, je dobrá, ale také energická: „Všechno dolů, umýt se jeden po druhém!“ A tak chlapci myjí svá zubožená těla v dětské vaničce. Jsou zavšiveni až běda. Smějí se a střídavě pláčou, léta již nebyli v teple, léta se nenajedli, neoholili, neoblékli, nesedli na kuchyňskou židli… a teď je rozšafná česká máma myje jako novorozeňata, která právě přivedla na svět, holí všechno, kde se mohou držet vši, a pálí ty zbytky hadrů. A dospělí chlapci pláčou, protože byli opravdu právě probuzeni k novému životu, pláčou dojetím, radostí, slastí.

Nová máma je ukládá všude, kde se dá. Nejdřív osmnáctiletého Davida Moszkowicze, hned mu říká Dudku, a pak dvacetiletého Adama Friedberga a nakonec dvacetičtyřletého Bolka Guye z Brestu Kujavského… Chlapci usnuli, jako když je do vody hodí, ve spánku se lehce usmívají, a tak konečně i ostatní jdou spát. Jen máma Sobotková, „bába“ a máma desetitisíců dětí, ke kterým přibyly další tři až z dalekého Polska, nemůže spát a hlídá jejich spánek a myslí na to, že tak by to schválil i její táta, táta Kouša.

Ale gestapo v Praze ještě řádí. Má spadeno na utečence z rajchu, na uprchlé vězně, prohlídky bytů jsou na denním pořádku, a proto se máma Sobotková rozhodne schovat chlapce v bezpečnějším úkrytu: nedaleko od nich má jeden soudruh krámek, který používá jako sklad peří. Pan Hrstka, obchodník s peřím a kůžičkami, souhlasí, a tak je hnízdečko připraveno raz dva.

Jídlo nosila máma v noci a nebylo to snadné. Musela si sama odtrhnout od úst, ale dělala to samozřejmě a vůbec je, ty mladé židy z Polska, zařídila, jak se dalo: kyblík, vodu na mytí, však se to dá vydržet, dlouho už to nemůže trvat. Roleta krámku je zatažená, chlapci jsou tak tiší, že nikdo nemůže tušit, co se v páchnoucím skladišti peří a kožek může dít, že se tam skrývají tři uprchlíci z Osvětimi!

A pak nastal vonný, slunečný pátý květen 1945, šeřík voněl z Petřína celou Prahou a Jindra Sobotka utíkal ulicemi přímo do Hrstkova krámku, roleta zařinčela a chlapci si padli na náručí. Konečně hodina osvobození a také odplaty. Srdce jim bila až v krku, zesláblé nervy a paže osvětimských vězňů sílily s přibývajícími hodinami svobody. Jsou odhodláni dát je spolu s ostatními do služeb boje za práva lidstva, protože poznali, co to je utrpení a ponížení v nejstrašnější podobě. Jejich tělem a srdcem prošla staletá utrpení všech, kteří zemřeli mečem, na kříži, hranici a v hladomornách, gilotinou a v bahně, v ghettu císařovny habsburské i těch, kteří zahynuli v plynové komoře krystalkem Cyklon B v Osvětimi-Březince.

Naši tři hoši unikli smrti, bojovali proti ní, překonávali strach a hrůzu, ale jejich štěstí a díky za zachráněný život jim nebránily, aby se nechtěli právě v tomto okamžiku podívat znovu smrti v tvář. Objali mámu Sobotkovou, která se dívala za svými dětmi s úsměvem i obavami. Tentokrát jdou do boje jako muž proti muži. Není to o nic méně nebezpečné… bojovali u holešovického viaduktu, svědka jejich bídy, jako lvi, a neohroženě se zúčastnili výpadu proti členům wehrmachtu, kteří se uchytili na Štvanici, prosekali se až k nádraží Praha-střed a posílili bojující nádražní personál, šli dál až na náměstí Republiky pro další zásoby zbraní a střeliva a znovu postupovali za ustupujícími fašisty. Již tehdy byli všichni tři vyznamenáni za statečnost.

A pak se jednoho dne objevili doma u Sobotků a přivedli hosty nejvítanější: sovětské vojáky! Nebyl čas na dlouhé oslavy. Hoši bydleli v takzvaném „Malém Berlíně“, v holešovických hnědých domech, a stali se příslušníky československé branné moci. A teď nadešel čas – odešli s vojáky do pohraničí a zúčastnili se pronásledování válečných zločinců z řad sudetoněmeckých fašistů.

První opustil naši zem David Moszkowicz, musel odejít za  bratrem, který ztratil v Osvětimi nohu a ležel kdesi v Německu zcela opuštěn. Spolu s ním potom odjel do Izraele. Adam Friedberg se vyučil elektrotechnikem, oženil se ještě v ČSR s ženou Běloruskou, Ráchel. V Izraeli se sešli v roce 1949 všichni tři. Adamovi je dnes 40 let, žije v Ramat Ganu, Elisha Street 4, má dvě děti a máma Sobotková může být na „své dítě“ pyšná. Adam je inženýr, vystudoval na Technionu v Haifě, kam přišel jako letec po absolvování výcviku v Olomouci. Dnes je vedoucím továrny Ariel, která zaměstnává 220 dělníků, a mluví pěti jazyky. Jeho nové jméno je libozvučné Avraham Harshalom.

„Dudek“ Moszkowicz, dnes sedmatřicetiletý, žije v Cholonu, Krause 54, je nákupčí ovoce a zeleniny pro společnost Fruit Company a má čtyři děti. Jeho žena Malke je z Polska. A náš nejstarší „hoch“, třiačtyřicetiletý Bolek Guy, je stavitelem v Herzliji, Rech Haprachim, má dvě děti, z nichž chlapec se narodil ještě v Ústí nad Labem, a obřízky se zúčastnila máma Sobotková. Jeho žena Perla pochází ze Svaljavi ze Zakarpatské Ukrajiny.

Máma Sobotková si se svými chlapci psala celá léta, haldy lístků a dopisů, ve kterých se objevují jména i jejich žen a dětí, a dokonce i vnoučat! Dostala najednou i půl tuctu dopisů. A máma naříkala, že by je všechny chtěla ještě před svou smrtí vidět (mezi námi – vypadá na třicet), a když jim o svém stesku o Vánocích 1962 napsala, přišel vzápětí dopis: přijeď, všechno jsme zařídili.

Máma letěla. Přes Athény do Lodu. Přivezla z Prahy velkou kytici růží – pro všechny, a růže byly čerstvé a voněly… a najednou při odbavování na letišti v Lodu spatří bělovlasého muže, takový byl povědomý… a také to byl Adam, ten krásný zlatovlasý Adam. A už ji drží a křičí: „Maminko, maminko,“ a drží ji a pláče jako malé dítě, a pak všichni ostatní – Bolek, Dudek, ženy, děti a všichni, i cizí lidé křičí: „Hurá! Je tu máma z Československa. Naše babuška!“

A pak máma Sobotková žila v Izraeli téměř dva měsíce u svých chlapců, přednášela v Haifě v Demokratické federaci žen o Československu, projela celou zem, viděla muzeum martyrologie, kde zažehla oheň, a byla tak populární ta česká křesťanská máma z Holešovic, že dostávala pozvánky z celé země.

***

Probírám se bezpočtem snímků na stole, prohlížím haldy dopisů a poslouchám s dojetím mámu, jak vypravuje o „svých synech“. Jak je na ně hrdá. Jsou to skutečně děti jejího velkého lidského svědomí. A je-li, mámo Sobotková, mír ve vašich rukou, jsou-li lidské záležitosti řízeny Vaším srdcem, pak věřím, že slunce lidskosti nemůže nikdy zakrýt mrak!

Na schodech ke Staronové synagoze

„Tak nevím, ženo – měl bych se přece jen do té Prahy podívat a pozeptat se na tom či onom místě po naší Haničce.“ Letitý, ustaraný venkovský táta zasedl za velký selský stůl po příchodu z pole, kde se poohlédl, co bude při jarních pracích venku zapotřebí. Těžce klade lokty upracovaných rukou na desku stolu a ukládá šedivou hlavu do dlaní.

„Nevím, muži, jestli to už není zbytečné. Když se Hanička dodnes sama neohlásila… Psali jsme přece na tolik míst, ptali jsme se tady a tam, a nic jsme se nedověděli. Nikdo nic o naší Haničce neví. Ubohé dítě! Myslím, že už se nám nevrátí. Vždyť je to pomalu rok od skončení války, a stále nic. Víš přece, že se za ni chodím modlit v neděli o velké mši dolů do liteňského kostela. Byla to vůle Boží…“ Stará, upracovaná venkovská žena utírá si tajně slzu červeno-bílou zástěrou, bere z kamen hrnec s bramborovou polévkou a přistupuje s ní ke stolu, kde už je před starým domkářem připraven velký modro-bílý talíř z kameniny.

„Pojď, muži, najez se!“

Roubíčkovi dnes nechutná. Stále myslí na tu cestu do Prahy, napadlo ho to venku na poli; bylo tam dnes nějak prapodivně, jako by se nebe otvíralo a z mraků k Roubíčkovi promluvil sám Bůh. Jeho Bůh, Karla Roubíčka. Bůh, který mu dal pokyn k cestě do hlavního města. Země dnes tak voněla – byl sice březen, ale Roubíček znal ten vítězný nástup přírody ze zimy do jara – dnes se mu venku ozvalo jaro a jeho Bůh… a jeho Hanička, dnes jedenadvacetileté děvče černých, havraních vlasů a překrásných, sametově hnědých očí, jak Roubíček každému vyprávěl.

Když ráno Roubíček (říkali mu Raubingr) vyšel z domku se psem Barrym, slyšel ze všech stran: „Hanička žije! Jdi ji hledat!“ Nahoře na návrších nad Berounkou to slyšel ještě zřetelněji. Řeka ležela dole a leskla se v krásném jarním jitru a Barry jej obskakoval velikými skoky. Roubíček hleděl do kraje, kde se narodil, kde žil a kde odpočívali na liteňském židovském hřbitově jeho předkové. Miloval ten kraj kolem Berouna, kde byla i jejich stará synagoga. Jen Hanička mu scházela, to krásné milované dítě s černými vlasy a s hnědýma snícíma očima. Vidí vesničky, rozházené po kraji, vidí zahrádky, pole a luka, lesíky a háje, jako krásný pestrý koberec, vidí věže kostelů ukazující k nebi. Proti jede vůz tažený koňmi. Starý Drda veze čerstvou trávu domů na Korno. Koňům poletuje od huby pěna, bílá a růžová jako květ jabloně na Roubíčkově zahradě…

Roubíček jde dál až k velkému kříži v polích. Stál zamyšleně, opřen o těžkou sukovici, stál tam na tom pahorku, kde se setkávají pole Roubíčků s Královic a Novákovic pastvinami, stál tam a díval se do nebe. Jeho vysoká, trošku již schýlená postava se vyjímala zdola, ze silnice k Suchomastům, jako starý, prastarý, větrem a nečasem, slunkem a sněhem vyprahlý, avšak stále ještě statný buk, starý několik set let…

Sídlil již od narození na usedlosti v Suchomastech. Domek a pole zdědil od táty, od Jakuba Roubíčka, který chodil krajem a prodával od vesnice k vesnici nitě, kanafas, podšívky, tkaničky do bot, kartáče a zrcátka, lžíce, jehly. Říkalo se mu „okres“, chodíval ze Suchomast na Liteň, do Měňan, na Bělč, nahoru na Korno, ba i dále, na Podbrdsko, které vévodilo kraji, až do Lochovic a zpět, stále pěšky po zaprášených silnicích. Karel byl jediný syn. A když matka a poté i otec zemřeli a byli pochováni na liteňském hřbitově, neodešel z baráčku, zůstal a pracoval na hroudě. Pár korců pole to bylo – a pěkná políčka! – nějakou zlatku táta zanechal, Karel si přikoupil kravku a koně Ferdu, a tak se posléze Roubíček, kterému již tehdy bylo dobrých čtyřicet, oženil. Vzal si Anežku Šretrovic z Karlova Týna, z „Karlštejna“, se kterou se jednou seznámil na tradiční pouti pod karlštejnským hradem. Anežka nebyla již z nejmladších. Byla to pracovitá, dobrá žena. Dobře si rozuměli, i když měl každý jiného Boha. Dítě přišlo pozdě, po deseti letech. Ale zato bylo nadané a oblíbené v celém kraji. A v liteňské škole byla Hanka nejlepší žákyní. Dávali ji za vzor. Na Roubíčkovo přání byla v Berouně zapsána do židovské matriky. Anežka nic nenamítala.

A pak přišel březen 1939. A s ním středověké zákony vmašírovaly pruským štechšritem i do božích Čech. Hanka a táta museli do Prahy na registraci. Hanička pak šla v lednu 1943 na transport, do Terezína. Dne 6. září 1943 ještě zanesl vítr do Suchomast psaní, které mělo razítko z Roudnice, a v něm Hanička psala, poprvé od doby, kdy odešla z rodné vesničky: že se jí žije v ghettu sice špatně, ale přece ještě snesitelně, že pracovala dlouho ve starobinci jako ošetřovatelka přestárlých a že nyní jede pryč; kam, to že nikdo neví. Píše tajně z vlaku, který má snad sto nákladních vagónů, do kterých jsou natlačeni jako slanečci, je jich prý pět tisíc, mužů i žen, starců a stařenek, zdravých i nemocných, a velmi mnoho krásných malých dětí.

„Mamko moje zlatá! Nestrachuj se o mne! Jsem zdravá a mladá a vím, že to všechno vydržím! My ošetřovatelky myslíme, že to bude Polsko, kam jedeme. Dávám tento dopis tajně za noci skrz mříže nákladního vozu železničáři. Snad dojde. Jsou ještě dobří lidé na světě! A brzy napíši, jak jen budu moc! A taťka ať se raději schová u Pecánků dole na Bělči, v té stodole, víte přece kde. Viděla jsem zde Eisnerovy z Berouna, chodila jsem k nim. Bydleli ve velkých kasárnách, jejich stará máma a čtyři dcery. Starý zemřel již ve vagóně, když sem jeli. Pak paní Eisnerová umřela hlady, a pak obě dcerky Klárka a Josefínka na tyfus. Jen oba chlapci přežili, Oskar a ten malý pihovatý Karlíček. Ale jeli již dále, také do Polska, asi před měsícem. Taťko a mamko, na shledanou po válce! Nebude to již dlouho trvat. Píši v hrozném spěchu. Hanka!“

A od té doby nic. Později musil i starý Karel Roubíček od Anežky, od své ženy… Byla to pro Anežku nejhorší chvíle. Vybavila jej tenkráte šatstvem i prádlem a jídla mu dala na cestu dost a dost, i když se už i na venkově těžko shánělo. Plakala celé noci, neboť nedoufala, že se Karel ještě někdy vrátí.

Vrátil se. Byl v Terezíně, ale vrátil se – bez Hanky. Hanku v ghettu nikde neviděl, ptal se a pátral. Denně chodil od baráku k baráku, od kasáren ke kasárnám, od zchátralých polospadlých domků k páchnoucím příbytkům v Bäckergasse, od Q-Gasse k L-Strasse… Nikdo ji už neznal. Pouze v evidenci v „Magdeburku“ mu bylo nepřístupnou Frau Müller se skřipcem na přísném obličeji odseknuto: „Nach dem Osten am 6. September 1943 abgegangen!“ To mu zbylo po jeho milovaném dítěti! Osm hrubých slov!

„Nach dem Osten“… na východ… Ale kam, můj Bože, kam, kam, kam? Je to možné, že se nám naše Hanička již nikdy nevrátí?

Starý Roubíček v ghettu nejedl, nepracoval, nespal. Ve dne hledal a hledal v každém koutku tohoto prokletého města, kterým prošlo 153 000 vychrtlých vyděděnců. A v noci se převaloval ve smrduté díře mezi padesáti starci v pokojíku na podlaze, ležel na dvou kufrech, nechodil si pro „menáž“ ani pro komisárek, přemýšlel a přemýšlel, hledal a hledal a… modlil se! Po čtyřiceti letech se zase modlil.

Doma v Suchomastech, ve světnici, se nejdříve před Anežkou styděl. Odnaučil se tak během let mravům svých praotců, „nelégoval“ již „tefilin“, nemodlil se, jen jednou byl v berounské synagoze a na hřbitově svých otců. To bylo tenkrát, když zemřel starý dobrotivý rabín Šalamoun Herz. Odvykl. Věřil sice, ale venku, když pracoval na svém políčku, když šel zpívajícím hájem dolů k šumící Berounce a do Berouna na jarmark nakupovat, když sekal trávu u bublajícího potůčku, tu hovořil se svým Bohem. Omlouval se mu, ano, omlouval! Že dnes již je taková léta v tomto manželství, které ostatně je opravdu šťastné, a že se již neumí modlit „po našem“. Znal již jenom broche a nic víc.

V ghettu se Roubíček znovu naučil modlení. Modlil se denně, ráno i večer – za Hanku. A hledal ji od rána do večera. Až Frau Müller mu sdělila, že pátrání nemá cenu. Roubíčka bylo každým dnem méně a méně. Vážil snad již pouhých čtyřicet kilogramů.

Všelicos se venku mimo kasárny a domky dělo, i na ulicích páchnoucího ghetta, a mnoho a mnoho se mluvilo: o konci války, o mezinárodním Červeném kříži, o sovětské armádě, která se už blíží. Do ghetta přišly transporty, transporty hrůzy: vagóny a vagóny, vlaky a vlaky pruhovaných kostlivců. Zuřivá fašistická soldateska je shazovala z vozů na zem, mrtví, nemrtví…

A jednoho dne tudy projížděli rudoarmějci. Ghetto bylo osvobozeno sovětskou armádou!

Do ubikace rozradostněně vběhl starý Štern z Hostomic pod Brdy, co byl tam na šikmém náměstí hodinářem: „Rusové jsou zde! Je po válce!“

Tu se Roubíček vzpamatoval, píchlo ho nějak u srdce a on slezl z hořejšího kavalce, strhl vyspravovaný, chatrný a ušpiněný rudý závěs, přelezl kufry a neuměle vyrobené stoličky a vyběhl z pokoje. Jako by oživl, omládl, je konec války! Hanka! Teď ji najdu. A již je venku, na dvorku, utíká z polospadlých vrat a na ulici! V pravé ruce mává rudým závěsem. Terezínem projíždějí sovětské oddíly a ghetto je jásavě vítá. Roubíček mává a mává, křičet nemůže.

Vlny nadšení v ghettu se pomalu uklidnily. Roubíček měl jet domů, do Suchomast. Těžce se dobelhal pěšky do Bohušovic. Přes Prahu pak domů vlakem. Snad tam bude už Hanka. Žena ho nepoznávala. Dlouho, velmi dlouho trvalo, než se poněkud zotavil. Hlava byla sněhobílá.

A Hanička se nevrátila.

A tak se Roubíček vydal na cestu do Prahy. Nakrmil ještě ráno krávu Lenku, dal ještě Ferdovi, starému upracovanému koni, políbil svou Anežku a šel. Venku se ještě obrátil a jediným pohledem starého hospodáře se ubezpečil, že je všechno v pořádku. Vzal si lepší oblek – ten nedělní, hnědý – a lepší hůl, tu „šábesovou“, kterou mu kdysi pražský bratranec Kamil poslal ke svatbě. Bylo tomu už dávno. I Kamil s rodinou zmizel, nikdo již nežil. Ani koktavý Pereles, hokynář v Třebáni, ani hrbatý Meisterles, malý veselý hauzírník, co volal po vesnicích: „Hadry, kosti, kůžéé! Peří, handlé.“ Nikdo. I šámes Rosenzweig z Berouna tam zůstal i s třinácti dětmi. Jen Anežka žije, a on, Karel. A Ferda – starý kůň, Lenka – kravka.

A Hanka, jejich Hanička, ta se jim nevrátila. Jeho sluníčko, Hanička, jeho dítě, vždyť to bylo to nejdražší, co na světě měl!

V Praze již nikoho nezná. Jako by šel cizím městem. Obchůdky, ve kterých měl známé, jsou zavřeny, rolety staženy. Vše je rezavé, špinavé, opuštěné… Na Starém Městě a v Josefově, kde znal každý koutek – vždyť tři roky žil u svého strýce Kamila Schöna, kantora z Pinkasovy synagogy –, pusto a prázdno.

Praha je městem bez židů.

A kolik jich zde žilo, vetešníků, hauzírníků, řezníků, malířů pokojů, obchodníčků, posluhů, učitelů, cukrářů – několik desítek tisíc poctivých židů v té „páté čtvrti“ u Vltavy, v Josefově… Ticho.

A tak se Roubíček obrací na Židovskou náboženskou obec, šourá se v Maislovce z jednoho patra do druhého, hledá, ptá se, jde do Josefovské ulice. Je poslán do Hybernské… také nic. Jméno Hanky Roubíčkové ze Suchomast zapsali dnes do sto a jedné listiny, sto a jedenkráte…

Na ulici, poblíž Starého židovského hřbitova, zastavuje skupinu mladých. Myslí si, jsou to snad naši lidé. Chlapci v pumpkách a ve vojenské obuvi a vojenských stejnokrojích té či oné armády, napolo v civilu, napolo v uniformě, děvčata, napolo ještě ostříhaná, bez klobouků a s úsměvem na rtech… neznají Hanku Roubíčkovic? Ne, neznají. Jsou ochotní, laskaví, jsou mladí a mají život před sebou. „A kde byla, na kterém bloku? A kam šla na transport? A prošla před Mengelem?“ Otázky, na které zestárlý, uplahočený Roubíček nemůže dát odpověď.

Je již k večeru. A v osm mu jede vlak. Musí pak ještě v Zadní Třebáni na lokálku. A z Litně pěšky na Suchomasty. Nepociťuje hlad, ale je mu tak nějak divně u srdce, opět mu tak nějak tluče v hlavě, jak tomu bývalo tam venku, v tom prokletém ghettu…

Šourá se ulicí. Musí to být někde u Staroměstského rynku, kde před chvilkou ještě šel kolem rozstřílené radnice…

„Neznáte moji Hanku? Hanku Roubíčkovic ze Suchomast! Tu musíte přece znát! Haničku, moje dítě, moji Hanku!“

Roubíček jako by již neviděl. Udělala se mu taková neproniknutelná tma před očima. A do toho stále jako by se blýskalo, a takové červené kruhy a kotouče se tvoří… cítí takovou bolest v zátylí…

„Neznal jste Hanku…?“ Vyzáblé tělo padá po těch několika schodech, které vedou u Staronové synagogy do uzounké uličky. Roubíček se chtěl jít pomodlit, právě teď, kdy je svatostánek zavřený. Chtěl alespoň u zdi této staré synagogy naříkat, plakat a prosit svého Boha, aby mu vrátil Hanku! Nedošel. Padl. Hlavou leží u zdi, pod schody ke Staronové synagoze. Oči má otevřeny, ústa jako by chtěla zavolat:

„Neznáte moji Hanku, moji Haničku, moji Haničku, moji Ha…“

Zrodil se člověk

Zřízenec Gustav Schiffmann přerušil účetního Jakuba Grimma v účtování.

„Pane Grimm! Mají přijít k starýmu!“

Dvacet dvojic očí se zvedlo od obrovských knih a dívalo se na jedno místo v rohu u vysokého okna, kde na točité, vysoké židli shrbeně seděl nad zelenou obrovskou hlavní knihou Konto pro diverzi pod bručícím plynovým kahánkem „bilanční perfektní účetní“ Jakub Grimm alias Grimmelle, človíček malinký, poněkud přihrblý, se starými nemoderními brýličkami na špičce velkého nosu.

Třicet let zapisuje zde u firmy Schimmelberg & Cohn, Söhne, velkoobchod papírem a papírenským zbožím, Praha I, ulice U Milosrdných bratří 6, vzádu ve dvoře, dnes a denně „Má dáti – dal“, třicet dlouhých pražských let. Přišel sem jako malý chlapec přímo ze sirotčince. Hrbáček Jakub Grimm, synek počestných rodičů z Bellelesovy uličky, kteří mu brzy zemřeli, je dodnes svobodný, bydlí déle než třicet let u bachraté paní Amálky Dubové, která pronajímala pokoje ve čtvrtém patře nárožního domu čp. 918, Kozí ulice 1, na rohu Kolkovny, tam, kde je dole ta bručící, živá, pestrá „orientální“ kavárna „Kolkovna“ neboli „U Pohůtky“ neboli „U Sokola“ (židé kavárně říkají „U Antisemity“ a jsou tam přesto denními štamgasty)“, kde se také konají kulečníkové turnaje, a vzádu v černém kutlochu se také hraje tajně hazard: „Gottes Segen bei Frau Kohn!“

Grimm spí noc co noc v červeno-bíle pruhovaných peřinách paní Amálky a měsíčně dostává tři sta zlatých platu, později šest set korun stříbrných mincí. Dnes je mu padesát let. Právě dnes. A jak vzorně žije pan bilanční účetní Jakub Grimm alias Grimmelle! Kouří jen v neděli po obědě, po dobrém Amálčině obědě, přičemž se dívá dolů do ztichlé Kolkovny, a v sobotu navečer si zahraje kulečník dole v kavárně. Grimmelle má vždy stejného partnera, a to čalouníka Šmůla Grünhuta z Vězeňské uličky za rohem.

No a teď ho volá pan šéf. Šmá jisrael, Um Gottes Willen, říká si Grimm, co to jen znamená? Grimm slezl ze židle jako hbitá opička, židličku poté stočil zpět dolů, urovnal si poněkud brýle, oblékl žluté gumové manžety, odkašlal si lehounce, potom pokorně prošel obrovskou účtárnou, sledován zraky ustrašených spoluúčetních, žen i mužů. Copak to jen dnes zase bude?

Plešatý a stále se potící účetní Labražunka Baucheles recte Izidor Jajteles dívá se přes skřipec ke dveřím, kterými zmizel na tichých patičkách hrbatý Grimm, pak se usměje a zvolá: „Ný! Buď se stane Grimm přes noc prokuristou, anebo snad něco hrozného provedl: malverzace, špatné účtování a penízky domů! Má svoji agendu, do jeho knih nikdo nevidí! Nýná? Člověk nikdy neví! Snad žije Grimmelle dvojím životem: ve dne je ubohým účetním, Buchhalter par excellence, slušný, spolehlivý, skromný, dobrý, lidský, nů, a v noci žije životem světáka, vydržuje si tu tanečnici z ‚Astorky‘ na Ovocňáku, Fešnou Lólu recte Marii Podvinskou z Řásnovky, pohybuje se jen mezi ‚Astorkou‘, ‚Sanssouci‘, ‚Sect Pavillonem‘ a ‚Gogem‘, zde v knihách falešně účtuje a sám si penízky pěkně u firem vybírá, vždyť je slušný, důvěryhodný, skromný a… chachacha… hrbatý!“

Grimm prošel velkou místností korespondence, přípravnou, expedicí a teď už stojí v haptáku před svatyní: vysoké, bílé, zlatem vyšperkované dveře, vše se jen leskne a na nich tabulka „Chef“. Lehce zaklepá. Nic se uvnitř nepohne. Klepá znovu, silněji, opatrně však, devótně, poníženě, aby se pan šéf nezlobil… zase zaklepá, tiše, bojácně, tak moc pokorně… ten náš pan šéf, jen aby se nezlobil, šmá jisrael! Teď, teď, ahá, teď se ozývá zevnitř chraplavý hlas: „Vstupte!“

Lehce a neslyšitelně otvírá hrbáček Grimm dveře a vstupuje po špičkách… Kdyby jen ty lesklé parkety tak moc nepraskaly! Zůstává stát u dveří, pokloní se dvakrát až třikrát velmi hluboce směrem k oknu, netroufá si šlápnout na ty obrovské vysoké, nádherné peršany! Vždyť by je zamazal! Ví to, vždyť má doma v komůrce „pro služebnou“ na dlaždičkách vždy rozprostřeno starší vydání Bohemie.

A tu najednou zvolá pan komerční rada Siegfried Cohn, dnes jediný majitel solventní firmy Schimmelberg & Cohn, Söhne, velkoobchod papírem a papírenským zbožím, sám pan šéf, který trůní v křesle u okna za lesknoucím se psacím stolem: „GRIMM! Vy… vy…“ Tlustá, plešatá lidská masa s cigárem ve zlatem vydlážděné hubě, napolo ležící v kožené klubovce, se ani nepohnula: „Grimm!“ křičí na třesoucího se ubožáčka stojícího u vysokých bílých dveří… a při tom se Cohn ani nedívá na svého účetního Grimma, nýbrž čte dále burzovní zprávy v Prager Tagblattu.

„Grimm! To jste provedl znamenitě! Bravó! Pozdě jste upomínal firmu Gattermann & Mittelmann, cukrovinky en gros et en detail, v Rebelesově dvoře za Masnými krámy… Pozdě, slyšeli, Grimm, pozdě! Teď oba chlapi mi frnkli do Ameriky! A já mám u nich pět tisíc korunek! Copak se dřu dnem i nocí jen proto, abych na nich, voni idiote, doplácel? Majne sonym gesagt, jakej voni jsou účetní, ojvej! Měsíčně jim budeme srážet stovku tak dlouho, až těch pět tisíc bude zaplaceno, vědí?“

„Ale pane komerční rado, vždyť já jsem…“

„Nic jsem, en óno jsem! Můžou jít!“

Grimm jen mechanicky přikyvuje, avšak náhle si uvědomuje – vždyť urgoval placení, vždyť dal hlášení ohledně firmy Gattermann & Mittelmann dále do korespondence, která třikráte upomínala a pak hlášku předala právnímu zástupci firmy JUDr. Armínu Schellenbergovi… ano, vždyť svou povinnost vykonal! A jak se to jen stalo, že oni prchli? To dozajista podvedli i jiné firmy… On, Grimm, nikdy nepohlížel na Gattermanna a Mittelmanna jako na solidní obchodníky, ale pan šéf sám vždy chválil podnik v Rebelesově dvoře za Masnými krámy… Ale neměl mnoho času přemýšlet, otevřely se již vysoké dveře, do kanceláře vstoupil pan generální ředitel Semmel a vystrčil jej lehce ven, a on, Grimm, šoural se jako ve snách zpět do účtárny; nejdříve expedicí, pak přípravnou, posléze korespondencí… stovku měsíčně… šmá jisrael! To mi zbude jen pět set: sto padesát Dubová, padesát krejčímu Hellerovi, stovku tetičce Klotyldě Seitenstätterové do starobince v Dušní ulici, večeře, prádlo, kavárna „U Antisemity“… jaký je to pes, ten jeho starý! Ale ztratit místo dnes, kdy lidé chodí bez práce? Kdyby mě šéf vyndal, co potom? Účtuj, Jakoubku, účtuj, zaboř nos do foliantů, účtuj dál, ponoř se do Hlavní knihy „Konto pro diverzi“ a zapisuj dále „Soll und Haben…“

„Pět tisíc korun ten chlap hrbatá mi prošustruje!“ říká si zatím Cohn. „Tolik peněz! Nu ano, z cizího krev neteče! A ti syčáci Gattermann a Mittelmann! Za moje peníze vysedávali celé noci v „šapáku“, v „Chapeau rouge“, a v „Chat noiru“, v „Sanssouci“ v Mariánské ulici, dávali si do nosu krevety a šampaňské, za mé těžce vydělané peníze, ach Bože, co se musím nadřít, co se musím rozčilovat…“

Z jednoho sálu svého „Grand magazinu“ v ulici U Milosrdných číslo 6 jde Cohn do druhého, transmise a řemeny zpívají – u firmy Schimmelberg & Cohn, Söhne se jisté zboží také vyrábí! – stroje škubají sem a tam, všude křik, hluk, skřípání, lomoz, dunění, ba i zdi se chvějí, tady práce volá, zpívá, směje se, huláká – a to jej právě tak moc uklidňuje. Vždyť tady to všecko patří jemu, jen jemu! Všude se tu pracuje horečně jen pro něho, pro Cohna! Jaká radost, jaká slast! A když vstoupí do sálu, zpívají a smějí se tovární dělnice. Ale v okamžiku, kdy se jeho tlustá, lesknoucí se hlava objeví v rozlámaných dveřích, všechno zmlkne. Je slyšet jen, jak stroje cvakají. Ano, tak je třeba kontrolovat dělnictvo, i když je to nepříjemné v té zimě v sálech. Na poháněče Charouska není spolehnutí!

Silně krátkozraký Cohn přehlédl, že na podezděné chodbičce, která spojuje dva sály se skleněnou střechou, opravují zedníci okno. Příliš rychle šel kolem, chtěl se rychle a znenadání objevit v sále skládaček, aby viděl, jak ženské rychle pracují… Prkno zapraskalo a těžké, stokilové tělo Cohnovo prorazilo provizorní zábradlí, Cohn se chce ještě zachytit rukama, chce vykřiknout, ale nemůže vyrazit z hrdla jediný skřek. A již leží těžké tělo dole na zadním dvoře podniku, který nad nim hřmotí jako valící se velké tmavé moře… Dělníci a zaměstnanci přibíhají, hlídač a vrátný Taussig volá: „Pan šéf je mrtev! Spáchal sebevraždu! … Šéf je mrtev, spáchal sebevraždu, pan komerční rada…“

Nikdo na krvácející tělo nechce sáhnout, a tak tam dole leží nehybně pan komerční rada Cohn… Tmavočervená, hustá krev si našla ve třech nepravidelných potůčkách cestu k páchnoucímu kanálu, plešatá lebka je roztříštěna, oči vylezly z důlků, strašný jest pohled na bělmo… Dva umazaní dělníci ze skladiště III přiběhli s plachtou a hodili ji přes hromadu krvácejícího masa. Tak tam dole nehybně leží Cohn, vedle svého „Grandetablissementu“, vedle svých milionů, vedle své vily, leží na dvoře v ulici U Milosrdných bratří číslo šest…

***

Zase přišla na svět válka. Grimma přes noc vyhodili, nečekali ani na plné zaplacení „dluhu“, firmu převzal Kommissarischer Leiter v uniformě SA-Obersturmführera Carl Heinz Bibitschka z Liberce, aby tu udělal pořádek, a především, aby vyhodil neárijské zaměstnance: od firmy odešlo přes noc dvanáct mužů a devět žen, vesměs zaměstnanci dlouhá léta u firmy pracující…

Grimm se dostal do terezínského ghetta. On, ubohý účetní, jede do vyhnanství na stará unavená kolena! Ale nejen Terezín, i Osvětim přežije čirou náhodou: stal se v Březince v židovském Familienlágru dezinfektorem… Denně vidí, jak vysoké, červenožluté plameny šlehají k šedočernému nebi!

Grimmelle recte Jakub Grimm živoří, hladoví, dře a strádá dnem i nocí na fašistických galejích. Grimm se ale dočká dne, kdy se k tomuto žaláři a pohřebišti milionů blíží ze všech stran svěží nový vítr z východu, kdy nápor mladé, vítězné sovětské armády je již na bloku VI citelný. Jakoubek Grimmů z pražské Kozí uličky roste, sílí, mohutní, jako by se to jeho nepatrné křivé tělo narovnávalo, jako by sílilo, vyrostlo, jako by přes noc se zocelilo. Ano, věděl, že jednoho dne přijdou a otevřou mu dveře žaláře.

Věřil v to již dlouhou dobu, poprvé začal věřit, když ještě v Praze před lety se dostal nahodile do styku s oním pověstným Raudnitzem. Ten byl již za Malypetrovy a Hodžovy éry pronásledován pražskou policií, každý týden spolu s prodavačkou lihu a petroleje a mýdla v Dušní uličce – Anežkou Deutschovou – tajně přednášel o Karlu Marxovi, o Leninovi a Velké říjnové revoluci, i ve sklepě pod krámem, kde Andula čepovala ten líh a petrolej firmy Pečecká rafinerie. A potom již pevně věřil, že přijde nová, jiná doba, kdy už nebude Cohnů, Gattermannů a Mittelmannů, ale také nebude zakřiknutých Grimmů. A tato víra jej provázela a přenesla ho přes všechna ta hrozná utrpení terezínská a osvětimská.

Věřil, a dočkal se. Když u hlavní brány s nápisem Arbeit macht frei! zmizely stráže, když na věžičkách koldokola se již neukázal ani jediný tlamatý esesman a když mohutným zásahem rudé artilerie praskla vysoká zeď a bloky začínaly hořet, tu se vyděděnci Grimmovi objevili spasitelé a přijeli na malých hnědých autíčkách a začali hasit oheň, vynášet raněné, obvazovat zavšivené heftlinky. S radostným úsměvem procházeli všemi bloky a rozdávali chléb, špek, cigarety, jablka, čokoládu, sádlo, konzervy a horkou sladkou černou kávu… A každému potřásli hubenou pravicí a smáli se a stále nanovo rozdávali a povzbuzovali. A Grimm, když spatřil prvního hrdinu v bráně, vyskočil na stůl, který stál venku před Kleiderkammer, a třímal rudé plátno, které sehnal již před týdnem v Häftlingskrankenbau, kam chodili o nedělích třídit obvazy.

Stál na stole, on, nepatrný, přihrblý Grimm, jako by sám byl hrdinou tohoto významného dne. A třímal vysoko nad hlavou rudou zástavu a křičel jako zběsilý: „Ať žije velká sovětská země!“ A stále nanovo to opakoval a křičel to vstříc pochodujícím krasnoarmějcům… A již byl dole, mezi nimi, objímal je, líbal je, nebyl k udržení…

A kdo se pak stal lágeraltestrem? On, Grimmelle recte Jakub Grimm, ano ten nepatrný účetní od firmy Schimmelberg & Cohn, Söhne na Starém Městě pražském, on rostl dnem i nocí, on zorganizoval nově celý lágr, on zasedl do šrajbštůbny a řídil osud zbývajících tisíc souvěrců blechhammerských. Nařídil pietní pohřbení zemřelých a padlých, jmenoval blokové vedoucí – Blockälteste, a to všechno pomocí šesti sovětských vojáků, kteří zůstali na místě, když osvoboditelé odjeli na svých vozidlech dále k frontě. Zařídil na osmém bloku sanitní oddělení, kam se potom přestěhovalo všech pět set nemocných druhů.

A tak řídil Jakoubek Grimmů tento tábor až do okamžiku, kdy byl do posledního vězně evakuován. Pak odešel poslední. I on se vyhoupl na sovětské auto, které ho v koloně ostatních mělo dopravit do vlasti.

***

Dlouhá byla ta cesta do rodné Prahy. Ale dostal se domů. Dostal a ihned věděl, kde že jest jeho místo: v uličce U Milosrdných bratří. Bývalý velkopodnik vydřiducha Cohna byl zachován národnímu majetku. Grimm tam sice přišel až v srpnu 1945, ale ihned věděl, kde zasáhnout. A nezasedl za velké zelené knihy, aby stereotypně účtoval „Má dáti – Dal!“ Nikoliv. Znal zboží, které se tu vyrábělo, a zboží, které se zde prodávalo ve velkém téměř všem pražským obchodům z oboru papíru, znal pracovní postupy, znal skladiště, kapacitu podniku, haly, znal každý koutek tohoto grand etablissement Schimmelberg & Cohn, Söhne.

A zde začal pracovat nejdříve jako vedoucí balírny, pak ale posléze byl všude, vždyť jeho rada byla nade vše. Byl všude, kde ho bylo třeba. Byl jediný starý zaměstnanec, většina z nich zahynula v průběhu války.

A dnes? Dnes řídí Jakub Grimm spolu se svými spoluzaměstnanci tento obrovský objekt. Firma se dnes jmenuje Globus, národní podnik. Přihrblý Grimmelle z Kozí uličky staropražské – dnes tam nahoře ve čtvrtém patře bydlí dohromady s několika zaměstnanci „Globusky“ – se vrátil do milovaného Starého Města pražského.

Souputník Kafky, Broda, Urzidila, Kische i bratří Čapků

Číst povídky novináře Františka R. Krause (4. října 1903 až 19. května 1967) znamená vrátit se do časů přerodu pražské kulturní tripolis z provincie rakousko-uherské říše v centrum modernizující se Československé republiky.

Rodák z bývalého židovského ghetta, začleněného roku 1848 do rozšiřujícího se města jako V. čtvrť, po dvou letech pojmenovaná Josefstadt – Josefov. Souputník Franze Kafky (1883–1924), Maxe Broda (1884–1968), Franze Werfela (1890–1941), Johannese Urzidila (1896–1970), Friedricha Torberga (1908–1979), „učedník“ Egona Erwina Kische (1885–1948), s nimiž všemi ho spojovalo víc než publikování v německy psaných médiích jako Bohemia, Prager Abendblatt, Prager Tagblatt, Prager Presse a dalších, si vypracoval mimořádný cit pro vystižení kouzla uliček, obchůdků, hospůdek a kaváren, ale i příběhů mužských a ženských, ba i dívčích českých, německých a židovských figurek zalidňujících tato místa.

Díky Kischovi, u něhož v domě „U Dvou zlatých medvědů“, nedaleko od Staroměstského orloje, nějaký čas začínající novinář bydlel,1 poznal Jaroslava Haška (1883–1923) i Franze Kafku. Spolupráce s redakcí deníku Tribuna ho poté přivedla mezi české novináře a spisovatele, jako byli Karel Poláček (1892–1945), Marie Pujmanová (1893–1958), bratři Josef (1887–1945) a Karel Čapkovi (1890–1938), Eduard Bass (1888–1946) nebo dnes zapomenutý divadelní kritik a režisér Josef Kodíček (1892–1954), jimž se svým dílem chtěl vyrovnat podobně jako osobnostem Brodova „Pražského kruhu“.

Působení v agentuře ČTK i v Československém rozhlase, kde byl zahraničním zpravodajem v českém, německém, francouzském a anglickém jazyce, mu určilo povinnost i poskytlo možnost pobývat na místech, kde se ve 30. letech minulého století dělo něco mimořádného. Tato zkušenost výrazně ovlivnila a obohatila jeho republikánské a antifašistické přesvědčení, ale i styl publicistických příspěvků, v nichž sledoval soumrak sotva se zrodivší demokracie. Společenské a politické prostředí nejenom střední Evropy se měnilo v inferno ve všech smyslech tohoto slova: tedy v peklo, temnotu i v podsvětí – jak je zřejmé i z povídek tohoto výboru.

F. R. Kraus se dobrovolně a později nuceně proměnil ve svědka. Viděl Adolfa Hitlera v oknech berlínského říšského kancléřství nedlouho poté, co ho prezident Paul von Hindenburg jmenoval kancléřem. Zažil ho na vlastní oči i tehdy, když ve Vídni sklízel aplaus za připojení Rakouska k říši. Předtím tam F. R. Kraus slyšel na vlastní uši projev stále ještě spolkového kancléře dr. Kurta Schuschnigga, který informoval veřejnost o Hitlerově ultimátu, že musí přenechat svůj úřad nacistovi JUDr. Arthurovi Seyss-Inquartovi, jinak wehrmacht vtrhne do země. Na pražských Příkopech, v tehdejším německém „Casinu“, dnes „Slovanském domě“, sledoval Konrada Henleina i K. H. Franka ještě jako československé občany, Franka dokonce jako poslance československého parlamentu, ale už připravující spojení tzv. Sudet s říší. V hotelu „Alcron“ ve Štěpánské ulici byl zase přítomen misi anglického lorda Waltera Runcimana, uvolňujícího cestu nacistům k ukradení československého pohraničí budoucí dohodou podepsanou v Mnichově. F. R. Kraus také viděl, jak tam do dveří hotelového apartmá za Runcimanova doprovodu kráčejí špičky henleinovců – Ernst Kundt, dr. Wilhelm Sebekowsky, dr. Gustav Peters a dr. Rudolf Schicketanz. Naštěstí dnes už pro Čechy, Židy a antifašisty mrtvá jména.

Bylo mu pak dáno poznat Adolfa Eichmanna, spoluorganizátora, a hlavně cynického vykonavatele vraždění Židů během šoa – holokaustu. To už bylo na místě, kam byl F. R. Kraus povolán v legendárním AK I – Aufbaukommandu číslo jedna, majícím v roce 1941 proměnit terezínskou vojenskou pevnost z časů Josefa II. v „město, které daroval Vůdce Židům“. (Odjelo tam 342 budoucích vězňů, přežilo jich 86!)

Se sedmi spoluvězni se F. R. Kraus ocitl ve vyvražděných a vypálených Lidicích, kde museli zasypat popravené do dvanáct metrů dlouhého, devět metrů širokého a čtyři metry hlubokého hrobu. Mezi sto sedmdesáti třemi mučedníky poznal bývalého kolegu z ČTK Františka Kubíka, který se do hornické obce přestěhoval…

Na rampě v Osvětimi se setkal s MUDr. Josefem Mengelem. Naštěstí byl poslán na stranu přeživších, určených na otrockou práci.

Jeho putování pokračovalo dalšími koncentračními tábory i utečeneckou cestou přes Polsko, Podkarpatskou Rus a osvobozenou Budapešť až do milované Prahy.

Všechny zážitky a zkušenosti se mu zapsaly do srdce a duše, ale i do rukopisů reportážních, esejistických knih, které světu jako věrohodný svědek věnoval ihned po apokalyptickém světovém konfliktu. Právě dnes si zasluhují novou pozornost.

***

O čem se to bavíme? O trojnárodnostní, trojjazyčné, trojkulturní megapolis, brodovsky označované Dreivölkerstadt, zrodivší se na troskách rakouské monarchie. Přitom Max Brod už v červenci 1919 – když bylo Krausovi teprve patnáct let a porážka monarchistického světa si tehdy žádala novou „definici“ každého kulturního člověka – napsal v časopise Národ: „Jsem Žid, můj politický zájem se týká především všelidského společenství, jemuž, jak věřím, nejintenzivněji sloužím v rámci svého opravdového národního celku, přičemž horní hranice národa je ve mně určena lidsky náboženskou službou.“ A pokračoval: „Necítím se být příslušníkem německého národa, jsem však přítel němectví a nadto jsem kulturně spřízněn s ním řečí a výchovou, mnohým z toho, co sociologie… nazývá ‚tradičními hodnotami‘ v protikladu k hodnotám rodovým (dědičným). Jsem přítel češství a v podstatě (s nutným upřesněním) kulturně mu cizí. Vymezit jednodušeji existenci v židovské diaspoře národně rozděleného města je mi nemožné.“2

V knize ohlédnutí Život plný bojů (Streitbares Leben,1960, česky 1966) nazval Brod Prahu „městem polemickým“, čímž chtěl zřejmě vystihnout jedinečnost vytvářenou staletým stýkáním se a potýkáním národně náboženských celků v Českém království. Jestliže předcházející generace jak na české, tak na německé straně zastávaly převážně hlediska nacionalistická, byla to právě „generace Brodova“, která se propracovala k neutrálnímu pohledu na národnostní konflikty a spolu s českou kulturní společností k sobě hledala cestu dorozumění a komunikace.

To podporovala republika v čele s prezidentem Masarykem, který se již v době tzv. hilsneriády postavil protižidovské hysterii. Však také Brod po vzniku Československa nastoupil do tiskového odboru předsednictva vlády.

Ono mírové soužití mělo nejrůznější podobu. Franz Werfel získal v roce 1928 za svou tvorbu v období 1918–1927 Státní cenu za literaturu. V roce 1930 tato pocta potkala Maxe Broda za prózu Reubeni, Fürst der Juden (1925; Reubeni, kníže židovské. Renaisanční román ze staré Prahy, česky 1929). Nevidomý německy píšící židovský autor Oskar Baum (1883–1941) byl toutéž cenou oceněn v roce 1932 za knihu Die Schrift, die nicht log: Roman (Písmo, které nelhalo). Nebyli jediní německy píšící spisovatelé, kterým se dostalo takového uznání od československého státu.

Jejich předchůdce Gustav Meyrink (1868–1932), původně Gustav Meyer, směnárník z Jungmannovy ulice, jehož příběh známe z Kischova Pražského pitavalu, který v Praze strávil necelé čtvrtstoletí, vystihl její osobitost slovy: „Neznám jiné město, které by člověka – bydlí-li v něm a zvětrá-li s ním duchovně – k sobě tak podivuhodně kouzelně vábilo a jež by tak neodolatelně vybízelo k návštěvě míst jeho pohnuté minulosti, jako Praha. Vypadá to, jako by mrtví volali nás živé na místa, kde kdysi trávili své pozemské bytí, aby nám pošeptali, že Praha nemá své jméno nadarmo, že je ve skutečnosti prahem mnohem užším než na jiných místech země… Pak kráčíme jakoby pod jakýmsi vlivem, nevidíme a neslyšíme nic, co bychom už dávno nevěděli, ale odnášíme si pocit, na který nelze zapomenout do pozdního stáří – podivný pocit, jako bychom nějakým způsobem překročili práh,“ napsal v povídkovém souboru Neviditelná Praha (Des deutschen Spiessers Wunderhorn, Der Uhrmacher, Unsichtbar Prag; 1913), který vyšel česky v roce 1930.

Berme to všechno jako charakteristiku pražského světa, v němž se F. R. Kraus naučil žít jako ryba ve vodě. V rodině se mluvilo česky, ve škole německy. Základní vzdělání získával v klášterní piaristické škole v Panské ulici. Tam ostatně chodil i Max Brod, s nímž se potom F. R. Kraus jistě setkával na chodbách deníku Prager Presse. (Ten vycházel ve vydavatelství Orbis sídlícím na Fochově, dnes Vinohradské třídě; Max Brod do něho přispíval v letech 1924–1939 jako divadelní a hudební kritik.)

Z druhé strany školní budovy v ulici Na Příkopě 16, připomínající hradební předěl Starého a Nového Města pražského, je dnes umístěna busta Johannese Urzidila, žáka téhož vzdělávacího ústavu. Brodova přítele, stejně jako partnera Franze Werfela, Karla Krause (1874–1936), E. E. Kische. Spisovatele, diplomata, exulanta. Autora řady povídkových knih rovněž inspirovaných mnohotvárností pražského světa a života. Němce, který se oženil s dcerou pražského rabína – Gertrudou Thiebergerovou. V letech 1922–1933 působil jako tiskový rada německého velvyslanectví.

Zájem o českou literaturu a umění projevoval Urzidil v mnoha případech. Miloval grafika Václava Hollara. Monografii o jeho mědirytinách Wenceslaus Hollar: Der Kupferstecher des Barock (1935) rozhojnila česká publikace Václav Hollar: Umělec, vlastenec, světoobčan (1937). Jeho korespondence z dvacátých let s básníkem Petrem Bezručem (1867–1958) vyšla až v USA (1963). Také až tam napsal a vydal povídky Pražský triptych (Prager Triptychon, 1960). Bylo toho víc. To už měl dávno za sebou poúnorové působení v Hlasu Ameriky, z něhož byl propuštěn během běsnění mccarthismu.

K našemu tématu se vážou jeho vzpomínky O mém pražském tatínkovi a o mém newyorském řemesle (Väterliches aus Prag und Handwerkliches aus New York; 1969). To všechno s F. R. Krausem souvisí. Stejně jako výbor Urzidilových povídek nazvaný Hry a slzy, který pro nakladatelství Odeon v roce 1985 z originálů Die verlorene Geliebte a Das Elefantenblatt připravil Kurt Krolop a přeložil František Marek a předmluvou opatřil Jiří Veselý.

Jedinečný vztah k městu vyjádřil také E. E. Kisch, Krausův přítel z jeho mladých let i učitel v jedné osobě, autor převážně reportážních knih, spojující ve své osobě i v díle všechny tři národnostní rysy této kulturní společnosti, němectví, češství i židovství: „Zakousl jsem se do pražské přítomnosti, budoucnosti a minulosti, jak nikdo z kolegů v povolání mé generace. Kdybych se nebyl snažil o poznání rodného města, nemohl bych nikdy dojít k poznání Evropy, ani ne natolik, jak se mi to podařilo.“3

***

Jak to tedy v dobách mládí F. R. Krause v Praze vypadalo? Už citovaný Max Brod, Kafkův mentor a posmrtný editor, rovněž propagátor Jaroslava Haška i Leoše Janáčka (1854–1928), budoucí autor vzpomínkové knihy Pražský kruh (Prager Kreis; poprvé v západním Německu 1966, česky 1993), věnující se pražské německé, židovské a české literatuře, se jako místopředseda Národní rady židovské zapojil do diskuse týkající se přípravy prvního republikového sčítání obyvatel, uskutečněného v roce 1921. Při volbě, jak oslovovat sčítané, zdůraznil, že se Židé jako národ nevyznačují tak jako Češi a Němci vlastním jazykem ani vlastním územím, ale jednoznačně jsou díky tisíciletému vývoji a vzdoru určeni zvláštními „rasovými“ příznaky a společnou historií. Prosazoval etnickou definici židovské národnosti a ohrazoval se proti jejímu omezování na kritérium jazyka, což byl tradiční základní rozlišovací znak, jak charakterizovat národ.

Připomeňme si, že v roce 1921 pobývalo v Praze 676 657 obyvatel. K československé národnosti, jejíž určení by bylo vlastním tématem, se hlásilo 624 744 lidí, tedy 94,2 %. Ve druhém sčítání v roce 1930 napočítala statistika na území Velké Prahy 848 823 obyvatel. Druhou největší národností byli Němci. Počet československých občanů německé národnosti vzrostl z 30 429 v roce 1921 na 47 701 v roce 1930. Pro nově zavedenou židovskou národnost se roku 1921 rozhodlo 5 959 československých občanů a v roce 1930 již 6 747.

Dodejme ještě, že ve mnohonárodnostním státě vzniklém z císařství rakousko-uherského se v Praze hlásilo více než dva tisíce československých státních příslušníků k národnosti maďarské, ruské (velkoruské, maloruské, ukrajinské, karpatoruské) a polské.

Z cizích státních příslušníků trvale v Praze žilo 575 (1921), respektive 1 483 (1930) lidí.

Pro dokreslení přidejme, že podle sčítacích archů v roce 1921 žilo v Praze 31 751 „izraelitů“, jak statistika uváděla příslušníky židovského náboženství pro rozlišení od jejich národnostního zakotvení. V roce 1930 se zhruba polovina (50,9 %) pražských Židů přihlásila k československé národnosti, téměř čtvrtina (22,8 %) k německé a podobně i k židovské národnosti (22,7 %). Řekněme si také, že od roku 1850, kdy byla Židům na území Prahy umožněna neomezená svoboda pohybu, především od jejich občanského zrovnoprávnění v rakouské ústavě z roku 1867, se jejich podíl na dalších čtvrtích mimo Josefov výrazně zvyšoval.4

Jistě na to mělo vliv ekonomické, společenské a v nejširším slova smyslu kulturní zázemí synů a dcer Davidových. Bohatí podnikatelé, finančníci si pořizovali vily se zahradou v Dejvicích či Bubenči. Mluvit doma a na ulicích česky, německy, případně jidiš patřilo k normě.

***

Tento výbor veřejně málo známých nebo spíš zcela neznámých povídek se zaměřil na celoživotní lásku F. R. Krause – na město Prahu. Je unikátní nejen v líčení pražských figurek a mnoha pestrých lidských osudů, ale i denního a nočního koloritu. Připomíná dávno zapomenuté reálie. Rozšiřuje dosud známý nebo zachovaný místopis. Do značné míry tak jde o objev nejen literární, ale přináší nové, cenné poznatky pro pragensisty a vůbec obohacuje historii československou i českou.

Povídky nabízejí autorovo půlstoleté rozkročení nad milovaným městem. Výjimkou je ta s názvem W. A. Mozart ve Staronové synagoze, v níž „Maestro, jemuž Pražané rozuměli“, mává na svého libretistu Lorenza da Ponteho, aby ho před premiérou Dona Giovanniho seznámil se všemi herci a zpěváky. Odkazuje tím na Krausovu lásku k hudbě. Pro začátek spisovatelova historického zájmu však vezměme za bernou minci rok před Velkou válkou. „Bylo to v roce 1913, rok před vypuknutím první světové války,“ píše František R. Kraus v povídce Egonek Kischů tančí tango: „Bylo mi deset a život se mi zjevil jako skutečný zázrak, obzvláště tehdy, vedl-li mě při prvních krůčcích životem učitel z Kožné uličky, z domu na rohu Melantrichové, tehdejší Sirkové uličky, jehož portál hlídají již několik století dva kamenní medvědi. Oba zlaté medvídky pak zase hlídají dva mládenečkové s bičíky v ruce… Dnes zde „u dominikánů“ strašně táhne obrovský průvan, pracují tu zedníci, malíři, instalatéři a jiní řemeslníci, Praha se připravuje na další zdárnou turistickou sezónu… Cesta pokání v Husově ulici ještě stojí, ale onen tmavozelený příval klidu vyvanul…“

Už tehdy se Kraus vyžíval v připomenutí různých zákoutí. Jako již v úvodní povídce tohoto výběru, Abraham Sonnenschein, poslední převozník ve vnitřní Praze, která se odehrává ještě dříve, v roce 1908, při slavnostním otevření mostu Svatopluka Čecha. Hlavní figurou pro otevření mostu je pan František Thun, místodržící v Čechách. Byl to on, kdo „přestřihl … bílou pásku a panstvo ve vysokých cylindrech vstoupilo za zvuků Gott erhalte, Gott beschütze! s velkou slávou na nový most. Primátor doktor Groš řečnil česky a potom německy a pak arcibiskup, svobodný pán Skrbenský, kropí zábradlí svěcenou vodou.“ A zároveň však „dole pod mostem“ stařičký převozník Sonnenschein „slyší, jak vojenská hudba vyhrává starorakouské pochody, a zdá se mu, že nastal konec světa. Zaslechl ještě mužský pěvecký sbor a vtom se mu udělaly před očima takové prapodivné černé a červené kruhy a polilo ho prudké horko. Chtěl vstát a smočit osmahlé čelo… nešlo to. Klesl na zábradlí pramice…“

Ejhle, už tehdy autora zajímali víc ti „dole“, lidé práce, nelehké obživy i osudů.

Připomeňme válečný čas z povídky Drůš Mauruse Blocha: „Píše se rok patnáctý, patnáctý rok tohoto století a druhý rok války, jíž hoří celá Evropa. Druhý rok války, o níž ještě nikdo neví, jak dlouho potrvá, o níž ještě nikdo nemůže vědět, že se jí v historii bude jednou říkat první světová válka.“

Děj povídky pokračuje v sálu počestného pivovarského domu „U Zlaté štiky“, jemuž kraloval: „otylý šenkýř Povondra v kdysi bílé zástěře, která se ovšem svými barvami značně přiblížila jeho sametové čepičce, kdysi zelené. Neméně čistotná a stejně tučná je i paní šenkýřka…“ A když tam odrbaný harmonikář Štembera zmáčknul měchy, „zpívá řezník Pivoňka, hauzírník Simche Adler, převozník Liška, koktavý Šlome Rosenduft, umývač mrtvol, zpívá Emča zvaná Revoluce, dáma svobodného povolání, která tu tráví podvečer do té doby, než se začnou trousit zákazníci kolem jejího abštajku v Týnské uličce. A drožkář Vimr křikne: Sólo pro Ádu a pro Tonku! ... Ječí Tonka zvaná Šibenice, zatímco Áda, pražský kat Adolf Fischer, sotva stačí obskakovat její mohutné proporce... Po nás ať přijde potopa...!“

Vždyť je válka, budoucí Krausovo prokletí…

F. R. Kraus zjevně miloval všechny možné postavičky pražského velkosvěta i malosvěta, jejichž proměnlivé příběhy vykresloval: autorovu pozornému zraku neušel vlastenecký pan místodržící ani „dáma svobodného povolání“, ani nejposlednější posluha a otrhaný žebrák nebo dělník v kamenolomu. Nelíčí však jen jejich bídu, ale také jejich touhy: „Hudba, to je to nejkrásnější, co Karel zná. Hudba, ta jej vždycky uchvátí. Jako naposledy před rokem tam v Berouně u starého trafikanta Oty Poláčka, který tak nádherně hraje na housle. To jej doprovázela jeho dcerka Otla na pianino. Hráli Smetanu a Regera, Mozarta a Ravela. A teď, až se Karlovi na stará kolena přece jen narodí to děcko – a bude to kluk! – musí již v útlém věku započít s učením na housličky! To pak Karel zajede do Prahy a koupí v Maislovce u starého Becka na rohu Jáchymovy ulice půlky; má jich tam celou haldu!“

Vytvořil další střípek exkurze po pražských pamětihodnostech. Tedy místech, která za taková považoval. A samozřejmě že se mu do vyprávění osudů těch nejobyčejnějších postav a postaviček, jako je v povídce nazvané Hvězdná Manon jistá Máňa Zvelebilová, zamotá literární svět pražské tripolis: „Ale jednou si mě všiml v ‚Bonboniérce‘ v Templové uličce blíže Celetné, když jsem tam tančila sólo Šilháčka, baňatý Emil Kafka – ‚Kafkelíne‘, vrchní číšník, bubeník, bordelář a vrátný v jedné osobě. Zavedl mne do ‚Cascade‘ v Rybné a tam jsem tančila a zpívala. Úspěch byl veliký, za mnou táhlo se chlapů, i ti nejnóblejší úředníci od Petschků! Zpívala a tančila jsem pak po lepších pražských šantánech, v ‚Montíku‘ – ‚Montmartru‘ v Řetězové uličce, kam chodili umělci... Chodíval tam Franz Kafka, který se mnou mnohdy tančil tango, chodili tam ale i Eduard Bass a oba bratři Čapkové, Jaroslav Hašek, František Gellner, Rainer Maria Rilke, který mi do ouška v šámbru recitoval svou Píseň o lásce a smrti korneta Christopha Rilkeho, za mnou přišel Gustav Meyrink, tančil se mnou mnohdy Otta Pick a Dr. Rudolph Fuchs, redaktor Mágr, Johannes von Urzidil – ‚básník z Čech‘, v lokále denně zpívali manželé Longenovi… jenže ona, Xénia, byla na něho strašně žárlivá… Zpívala a tančila jsem v ‚Maximu‘ v Kožné uličce, v ‚Orientu‘, v ‚Pigalls‘, v ‚Astorce‘ a v ‚Alhambře‘ a právě tam mě spatřil Manni Bunzl.“

Nezapomenutelná je připomínka hesla, které všechny oslovovalo: „Člověče, pomni, zda peněz zde prohýřených nemůžeš lépe už zítra užíti!“ Kouzelný místopis pražských tančíren a kaváren a pivnic kořeněný tam kvetoucími figurami i figurkami. Není však samoúčelný, souvisí vždy s konkrétními lidmi a jejich prožitky, měnící se životní situací nebo postavením.

***

Výrazné je autorovo sociální cítění, zřetelné hned v prvním portrétu posledního vltavského převozníka nebo při pohledu na postavy všemožných zákoutí, skrývajících v těch nejtemnějších místech bezdomovce.

V povídce Ráj zaslíbený popisuje život Ferdy Přikryla z Korna u Berouna, hledajícího v Praze obživu. „Ferdík se pozeptal po nějaké té práci. Nejdříve u Šroubků v kuchyni. ‚Nepotřebujeme!‘ Pak vedle v Meránu: ‚Jsem čistič bot, sluha, topič.‘ Nic. Zašel k Vašatům, k Šenflokům, pak k Bumbrlíčkům, k Piskáčkům. Všude totéž. U Primasů mu řekla bába na pisoáru, že prý nahoře na Bojišti hledá madam de Piš, stará Rauchbergerová, pianistu do lokálu. Zdalipak Ferdík neumí brnkat? Je prý to pěknej chlapec a udělal by tam kariéru. Madam je uznalá. Ale vždyť Ferdík neumí hrát na žádný nástroj! Tak zase nic.“

Poznal pak „skutečné mistry“ svého řemesla: „Františkány“ – hráče a zloděje ze čtvrti Na Františku, kasaře, povaleče, flinky a šmelináře, pravidelné „hosty“ městské útulny Fišpanky, odsouzence do donucovacích pracoven – „rejtaček“ –, jimž se podařilo uprchnout z polních prací, lidí bez domova snažících se přečkat nastávající noc. A spisovatel F. R. Kraus ironicky dodává: „Takto jej tedy přivítala matička Praha na tu druhou pražskou noc, takto jej přitiskla matka měst ke svým ňadrům; ano, byl přece přitisknut, ale k ledovému nábřeží. Ani Ferdík celkem nevěděl, kolik jich tam za těma boudama spí. Snad deset, snad dvacet, nedá se to přesně říci. ... Ale jen lež, Ferdíku, lež, za chvíli bude ráno a půjdeš opět do města. Dnes přece uděláš terno! A pak hajdy do Varů, na sezónu.“

V povídce Hoši ze „Svrabové čtvrti“ se zase vypráví o dětech bydlících v „Židech“, v oné čtvrti, které se říkalo Svrabová. „Vždyť svrab mezi prsty dětí v uličkách a na pláckách a v asanačních prolukách, kde si hrály v suché, zažloutlé trávě, ten tam nebyl vzácností, ba řekl bych, že byl samozřejmostí.“ F. R. Kraus však nekončí u vnějšího, statického popisu. Ten je jen výchozím bodem dalšího děje a často rozšiřuje dobový místopis. Než dojde s mládeží k hlavní její aktivitě, k „nové hře“ – čutané čili fotbalu – samozřejmě provozovanému s „hadrákem od Koubíčka na Jánském plácku nebo s mičudou z černé sestřiny punčochy“, projde s nimi kus Prahy.

Poldíkův táta si zvykl „chodit s divadelníky a statisty do kavárny ‚London‘, do ‚Londonky‘, která byla na Ovocném trhu v průchodu do Celetné uličky, a tam se naučil pít. Lépe řečeno naučili ho tomu jeho kumpáni. Nebyl věčně doma, potuloval se někde po dalších putykách Starého Města, buď že seděl ‚U Gutha‘ na Kozím plácku, nebo ‚U Simche Adlera‘ vedle kláštera blahoslavené kněžny Agnes, možná i ‚U Utopence‘ v Bellelesově uličce, kdož ví? … Táta ho tolik tloukl, a přesto ho Poldík měl ještě rád,“ napsal pozorný autor a pokračoval ve výčtu klukovských aktivit:

„A nejvíce oharků chlapci nacházejí před německým ‚Casinem‘, před vchodem do hotelů ‚Modrá hvězda‘ a támhle, na začátku Hybernské, před vchodem do ‚Saského dvora‘, pak taky na staropražské straně ulice před kavárnami ‚Edison‘, ‚Vídeň‘, ‚Central‘, ‚Continental‘ a ‚Corso‘… V hospodě ‚U Zelené žáby‘ jim hostinský Sláma prodal každému po krejcárku suchého vuřta a kus chleba. Pod podloubím se dali do jídla. Pak jdou chlapci Karlovkou. Z přízemního okna salonu ‚Gogo‘ v Liliovce na ně mává zmalovaná starší děvka v námořnickém plastrónku. K pufu právě pochoduje asi tak osm důstojníků. Zpívají ve sboru pražskou písničku, ‚castaldo‘ Herr Kohn, Frau Kohn, Frau Klepetář… Jsou zavěšeni jeden do druhého, chlapci jim jdou z cesty.“

Možná se v té literární pozornosti věnované lidem a lidičkám bez prostředků projevoval vliv přítele E. E. Kische. Vzhledem k tomu, že jeho doménou byla reportáž, povídkovou knihu bychom marně hledali, potřeboval Kisch pokaždé základní zážitek, konkrétní událost, a potom s vášnivou zvědavostí musel zjišťovat, jak se věci opravdu mají. I proto třeba v knize Pražský pitaval (nejprve německy Prager Pitaval, Berlin, 1931, česky o dva roky později) vypočetl aktivity výdejny stravy pro lidi ze Starého Města a z Josefova v uličce U Obecního dvora. Ta poskytla „v roce 1911 122 289 porcí polévky po čtyřech haléřích a 111 026 moučníků po dvanácti haléřích. Málokdo si objedná celé menu, třicet haléřů je hodně peněz...“

F. R. Kraus oproti Kischovi využívá ve svých povídkách prostředky umělecké prózy. Základní fakta a místa děje mu jsou prvotní inspirací nikoliv pro následnou statistiku nebo reportážní popis, ale pro další tvůrčí zpracování lidských příběhů. Vztah ke Kischovi projevil třeba v už citované povídce Egonek Kischů tančí tango... Popsal v ní nejen jeho okouzlení městem, ale vykreslil společnou návštěvu slavné kavárny Montmartre v Řetězové ulici. Proslula maškarními plesy a nočními literárními kabarety, během nichž vystupovali také přítomní hosté. Všemu vévodil pan Waltner, majitel, herec a kabaretiér v jedné osobě. Na „place“ měl hlavní slovo vrchní František Jirák, jemuž právě Kisch vymyslel přezdívku Hamlet.

„Když nás sem Egonek přizval, láteřil bachratý, vysoký Josef Waltner něco o ‚bosých‘, ale Egonek se nás ujal a schoval nás za červený sametový závěs, neboť jsme se přece museli stát svědky toho, jak náš předseda ‚DBC Sturmu‘ zde uprostřed Prahy a Evropy bude tančit poprvé nový tanec: tango milonga… Hezký byl ten mladý staropražský novinář Kisch, lokálkář Bohemie támhle za rohem, mužný, usměvavý, veselý, někdy i ironický, zpěvný, vtipálek… Ty husté kudrnaté vlasy, ta věčná ‚khedivka‘, vonná cigareta v ústech při reportování, při psaní, při zábavě a i při tanci… A byla to slavná ‚Emka Revoluce‘, známá žena pražského polosvěta, s kterou za zvuků slavného montmartrovského tria Egonek tančil jedno sólo za druhým.“

F. R. Kraus využil povídky o výpravě s kolegou a kamarádem k představení dalších osobností nočního života Starého Města. „Emka, Emča Revoluce“ se původně jmenovala Emanuela Čadská; svou přezdívku získala zřejmě proto, že milovala Marseillaisu. Provokovala nejen „volnými mravy“, ale i nošením kalhot, což mezi tehdejší ženskou společností působilo skandálně. „Emka byla štíhlá a působila dobře ve svém ‚hóznroku‘, který byl tehdy velice módní – započaly jej nosit londýnské sufražetky a móda se rozšířila na celý svět; v Praze s tím byly jakési potíže, pražské ženy tuto módu zatracovaly a vypískaly, ba i často namlátily pražským sufražetkám v ‚hóznrocích‘.“

Autor pokračoval vykreslením společnosti, která prožívala pražskou premiéru vášnivého argentinského tance. „Tango… Byl to potlesk slavného auditoria! Nejvíce tleskal Egonkovi a Emce vyčouhlý Emil Artur Longen, jeho chraplavý hlas ovládal celý lokál. … Jeho žena, herečka Xénia, skandovala dohromady se slavným soudničkářem Prager Tagblattu Arnoštem Feigelem své ‚Bravo! Bravo! Egonku!‘. A kdo že zde ještě byl štamgastem z literární, novinářské, umělecké a tingltanglovské Prahy? Dr. Hans Gerhard Schulz, šéfredaktor Prager Abendblattu, státního večerníku z Karmelitské 6 na Malé Straně ve Státní tiskárně, a jeho kolega baron Hans Regina von Nack-Mayroser, pozdější spolupracovník slavného komika Vlasty Buriana, byl zde kolínský rodák (Kolín nad Labem!), slavný německo-židovský básník Camil Hoffmann, tvůrce Adagia tichých nocí… S ním, s Karlem Poláčkem a bývalým ministrem sociální péče Dr. Alfredem Meissnerem jsem se později denně dopoledne promenoval jako vězeň německých fašistů po terezínských šancích.“

V literátovi F. R. Krausovi se přesto novinář nezapřel. Musel připomenout postavu, s níž se kdysi potkával den co den. V povídce Egon Pohrias, Praha – Kolkovna – Evropa se nechal inspirovat tím, že v redakci „jeho“ novin Tribuna poctivě sloužil „maličký človíček“ – „zřízenec Egon Pohrias, ‚Praha – Kolkovna (Stempelamtsgasse) – Evropa!‘, jak vždy sám dodal, když se někomu představil. A představoval se svým spolupracovníkům z Tribuny dvacetkrát za den!“ Jistě netušil, že jednou díky F. R. Krausovi vstoupí do literatury.

Onen Pohrias v mládí na svém kole coby poslíček objížděl jiné redakce a další instituce, jak bylo třeba. Jednoho dne mu někdo kolo ukradl. Na hodinu byl propuštěn. Ale dokázal se vyškrábat znovu na palubu důstojného života. To s tím ztraceným kolem však nebylo největší bezpráví, jehož se mu dostalo: „Nastal 15. březen 1939. Pohrias nastoupil večer o sedmé v redakci Merkuru v Mikulášské třídě. Jeho milovaná Tribuna dávno, dávno zašla, zkrachovala, odešel Hlaváč, slavný šéfredaktor do nenávratna. Laurin byl dávno již v Prager Presse, Kodíček v cizině, Pujmanová psala knihy, Bass a Čapek odešli do Lidovek, z Tribuny nezbylo nic… A tak se Pohrias uchýlil do menšího plátku, do Merkuru, deníku pražského obchodnictva. …

Z dolejší části Mikulášské třídy bylo slyšet, jak pruská bagančata práskají o pražskou dlažbu. ‚Vrazi!‘ říká si Pohrias, když slyší pochodující kvílící oddíly. Řinčí nějaký zvonek do taktu, piští píšťaly, Pohriasovi je nanic. Jak nenávidí ty hordy, které přes noc vnikly k nim k břehům Vltavy. Co zde chtějí? Co zde mají co dělat? Kterým právem se okupuje Praha? … Po sedmé hodině přináší již první piva z hospody ‚U Kabele‘ neboli ‚U Staré synagogy‘. Šourá se ulicí na svých plochých nohou. Střídavě přebírá levá ruka od pravé ruky basu se sklenicemi různých druhů piv, pak zajde ještě do Dlouhé k Zítkovi pro třicet horkých vuřtů a třicet porcí hořčice v papírku a ještě vedle k Macháčkové do průjezdu pro ‚salcštangličky‘. Vše má pěkně narovnané na své base, nic se nesmí rozlít, všechno musí být pěkně zabalené, aby ‚jeho redaktoři‘ měli pěkně horkou, vonnou, libou večeřičku!

Pomalu se táhne s těžkou basou k nárožnímu domu Merkur… a tu, hle, pojednou, znenadání proti němu přichází muž v hnědém stejnokroji, v té nové uniformě hitlerovské SA, která se již ve dne objevila v pražských ulicích. … SA-man se směje, přímo se chechtá. Nasazuje obě ruce v bok, lidé se zastavují, Pohrias se chce vyhnout.

‚Na also, žiďáku, cožpak mě už nepoznáváš? To koukáš, co Unterbeamter Pohrias!‘ Teď teprve pozvedl Egónek zrak, veržinko vypadlo z bezzubých úst před ošoupané velké chaplinovské boty. SA-man řve dále: ‚Jüdischer Schweinehund! Co tady ještě strašíš jako Golem? Vypráskám vás všechny z Prahy ven!‘

Pohrias nemůže již tíhu basy s večeřemi ‚svých redaktorů‘ udržet, basa se začíná kymácet… Pohrias tiše šeptá: ‚Plzeňské pro moji…‘ Pak si říká: ‚Ano, je to ten renegát, ten Pahwlikk, co byl kdysi v Četce redaktorem v německém oddělení… ten se pak stal redaktorem v Prager Tagblattu, teď asi bude v Zeit.‘ Ale již řinčí sklo. Basa mu vypadává z ruky. Je cítit rozlité pivo. Pahwlikk kopl do basy. Jednou, dvakráte, pak kope do těla malinkého dědouška Pohriase…“

Kontrast, se kterým F. R. Kraus mistrně pracuje. Navýsost literární kvalita jeho rukopisů. Podobně umí využít všechna kouzla češtiny, jako když „Montíkovské trio“ vesele vyhrává a celý lokál v Řetězové zpívá: „Voni sem jdou sem, voni s tím vousem!“

Bohužel běsnění německých nacistických „nadlidí“ mu po čase poskytlo stotisící inspiraci. Navíc v Terezíně potkával tolik osobností a lidiček, kterým rasové a národnostní násilí převrátilo život. A tam v desetitisících, v Osvětimi a jinde v milionech případů jim ho vzalo.

***

F. R. Kraus zachytil v literatuře pozvolný příchod hnědého moru. Například vlastním zážitkem z reportérské účasti na akci Konrada Henleina v povídce Trojský kůň u Prašné brány: „Je neděle, slunná neděle, dne 27. dubna 1937. Venku na Příkopě se promenují švitořivá děvčátka na korzu, prodávají se na rohu Bebky u Prašné brány první jarní fialky, které tam omamně voní. Ale zde uvnitř pan policajtíček nechce nic a nic vidět, co se kolem něho děje, strká nos do lejster ještě hlouběji. Já nic, já muzikant (na tom maškarním bále, kde se brzy rozpoutá rvačka).

Za předsednický stůl zasedává karlovarský vyčouhlý knihkupec se skleněným okem – K. H. Frank. Starý známý z parlamentu. Dále ta nejosvědčenější elita z rudolfínských ‚Pultdeckelkonzertů‘, pánové Brandner, May, Rümmel, Zippelius, Kundt, Köllner, Sebekowsky, Tschörne, Sander.

Rázem ustal bengál. Henlein přistupuje k řečnickému pultu, ověnčenému chvojím a štítkem SDP. Nanovo hajluje a potlesk burácí sálem, kde se sedí na židlích, nikoliv u hospodských stolů. Vše vstalo, Henlein všem kyne, aby si sedli. Šourání židlí. Pak oslovuje Turnlehrer přítomné: ‚Volksgenossen, deutsche Männer und Frauen‘, tak jak to vedle v rajchu činí jeho velký vzor a šéf.

‚Přináším nejdříve pozdravy našich sudetoněmeckých žup, věrné německé pozdravy sudetských bratří a sester, dnes ještě, ja, ujařmených, brzy ale svobodných… Heil! Heil! Heil!‘

Je slunná neděle, dne 27. dubna 1937.

‚Naši bratři a sestry,‘ pokračuje Henlein, ‚dnes ještě hledají cestu zpět ke staré mateřské domovině. Brzy ji najdou!‘

‚Heil! Heil! Heil!‘

Opět kontrast, tentokrát slunečného dne, během něhož se projevují lidé nabízející druhým násilí a zmar. Za potlesku soukmenovců. I v umělecké podobě tak zůstává díky F. R. Krausovi svědectví, které nesmí být zapomenuto. Nebo se vše za přispění dalších vlastních „renegátů Pahwlikků“ a všemožných pomocníků zvenku zopakuje.

***

F. R. Kraus vytvořil řadu portrétů svérázných postav a postaviček, zůstal však ponejvíce u zdánlivě bezvýznamných postav, jejichž jméno, tvář a jedinečnost ještě před jejich úplným koncem na tomto světě zachoval pro věčnost.

Platí to i o povídce Sladkosti z Mikulášské třídy, v níž vzdal hold cukrářskému krámku patřícímu sestrám Feigelovým. Když Tesele jednoho dne, ještě za republiky, zemřela, měla okázalý pohřeb: „Na žižkovském židovském hřbitově dlouho hovořili nad rovem vrchní rabín pražský Dr. Brody, Ludvík Kollmann – předobrý chevre-gabe, a hodně pánů v černém. … Přišlo také moc a moc dětí, aby daly sbohem milované Tesele. … Resele Feigelová vedla teď krámek sama. Ale obchod upadal...“

Naposledy Resele Feigelovou, stojednaletou cukrářku z Mikulášské třídy, spatřil vypravěč v Terezíně, sedící na malé židličce v březnovém sluníčku, na židličce, kterou pro ni zhotovil lékař Ervín Fröhlich, chlapec z „páté čtvrti“ a věrný zákazník cukrářského obchůdku…

Tragický osud se završil i v případě Elišky v povídce Hvězda: „‚Eliško, proč tu tak dlouho stojíme?‘ ptá se jí otec. A dívka ho uklidňuje slovy ztěžka se deroucími ze sevřeného hrdla: ‚To nic, táto, to nic! Asi není volná trať. Za chvíli jistě zase pojedeme dál. Patrně do Lodže. – Víš přece: tam se sejdeme s babičkou a s tetou Irmou...‘“ A vypravěč (slovy oživlé židovské Hvězdy) dodává: „Jak lhala, jak srdnatě lhala, moje krásná nositelka! Vždyť velmi dobře věděla, kam se všichni dostali! Byla přece v Praze dost dlouho v podzemním hnutí mladých – a tehdy už dobře znali jméno Osvětim, Birkenau, Rajsko, Březinka – celý ten koncern 39 koncentračních středisek hrůzy... A do jednoho z nich je teď zavezli.“

A ještě v Praze mnohým nic nepomohla modlitba na Starém židovském hřbitově: „Vysoký rabbi Löwe ben Becalele. Já, staropražský lékař František Votický, moje žena Malke a moje dítky Davídek a Emilka Tě prosí o pomoc. Jsou v nebezpečí života. Byli dnes zaregistrováni na odtransportování na smrt!“

„Neznáte moji Hanku? Hanku Roubíčkovic ze Suchomast!?“ Kolik jen takových dcer, manželek, matek bylo! To starý Karel Roubíček v povídce Na schodech ke Staronové synagoze pobyl v Terezíně jen tři měsíce, ale vrátil se – bez Hanky. Hanku v ghettu nikde neviděl, ptal se a pátral: „Denně chodil od baráku k baráku, od kasáren ke kasárnám, od zchátralých polospadlých domků k páchnoucím příbytkům v Bäckergasse, od Q-Gasse k L-Strasse... Nikdo ji už neznal. Jen v evidenci v ‚Magdeburku‘ mu bylo nepřístupnou Frau Müller se skřipcem na přísném obličeji odseknuto: ‚Nach dem Osten am 6. September 1943 abgegangen!‘ To mu zbylo po jeho milovaném dítěti. Osm hrubých slov!“

F. R. Kraus vystavěl pomník lidského utrpení i lidskému utrpení. V povídce Nikoliv pohádka, ale reportáž! popsal atmosféru ve svobodné už Praze: „A pak nastal vonný, slunečný pátý květen 1945, šeřík voněl z Petřína celou Prahou a Jindra Sobotka utíkal ulicemi přímo do Hrstkova krámku, roleta zařinčela a chlapci si padli na náručí. Konečně hodina osvobození a také odplaty. Srdce jim bila až v krku, zesláblé nervy a paže osvětimských vězňů sílily s přibývajícími hodinami svobody. Jsou odhodláni dát je spolu s ostatními do služeb boje za práva lidstva, protože poznali, co to je utrpení a ponížení v nejstrašnější podobě.“

***

Proč nenajdeme F. R. Krause téměř v žádné dosavadní literárněhistorické knize připomínající pražskou českou, německou a židovskou literaturu? Povídky uvedené v tomto vydání byly roztroušeny po mnoha novinách, některé doposud zůstaly pouze v rukopise; v celé bohatosti je lze zhlédnout a prezentovat až dnes v této knize. Málokdo si předtím dovedl představit šíři jejich témat i literární kvalitu, odkazující třeba až na Malostranské povídky jinak „poctivého antisemity“ Jana Nerudy. Vystižené kouzlo města se přece neptá na politický názor autora.

Proto je vydání tohoto souboru objevem. Objevem žádajícím si přijetí i přetlumočení do uměleckého a literárněhistorického německého prostředí, které pečuje více o podobu a odkaz „pražského“ díla německy píšících tvůrců.

Doposud je z uváděných autorů s městem nad Vltavou spojena především fantazie Gustava Meyrinka a jeho pojetí Golema (1915). F. R. Krausovi tematicky nejbližší, ovšem až později v USA napsané povídky a vzpomínky Johanna Urzidila získaly ohlas – s výjimkou výboru Kurta Krolopa Hry a slzy (v překladu Františka Marka a s předmluvou Jiřího Veselého) vydaného v Odeonu v roce 1985 – jen v německy mluvícím prostředí. A Brodova kniha Pražský kruh mohla v češtině vyjít až v roce 1993 (!).

Opožděný překlad charakterizuje malost ideologicky a rasově omezené kulturní politiky prosazované po únoru 1948. Jakkoliv mezinárodní kafkovská konference v Liblicích v roce 1963 znamenala průlom v česky dosud převážně nacionalistické, dogmatické a ve svých důsledcích i antisemitské literární historii, k dalším osobnostem se její ohlas nedostal. Kafka a jeho význam ostatní postavy pochopitelně zastínil. A srpen 1968 všechno na desetiletí zapečetil.

Možná byla důvodem právě skutečnost, že F. R. Kraus zůstal věrný tištěnému médiu a povídky do knižně vydaného souboru nikdy neshromáždil. Dalším důvodem zřejmě byla skutečnost, že jeho literární výpověď v případě vlastních reportážních knih Plyn, plyn… pak oheň. Vězeň č. B 11632 (1945) a A přiveď zpět naše roztroušené (1946) přišla „příliš brzo“. Vždyť kniha Plyn, plyn..., vydaná již v srpnu 1945, je nejspíš prvním literárním svědectvím o holokaustu na světě! – Jeho výpověď přišla dříve, než byl literární svět schopen a ochoten vzít na vědomí všechnu hrůzu německého nacistického inferna, o které on vypovídal podle vlastní zkušenosti. Ještě předtím, než právem oceňovaný italský chemik a prozaik Primo Levi (1919–1987) vydal své svědectví o Osvětimi Je-li toto člověk (Se Questo è un Uomo; 1947, česky až 1995).

Nepochybně se už těžce spouštěla železná opona, o které mluvil Winston Churchill v americkém Fultonu v roce 1946. Na její východní straně se záhy začala projevovat posedlost nebezpečím sionismu, jehož vyznavači odmítli stát se v rodícím se Izraeli poslušnými vykonavateli sovětských imperiálních snah. Tak se i u nás v procesu se spikleneckým centrem v čele s Rudolfem Slánským projevila poddajná snaha pražského vedení státu a Komunistické strany Československa vůči antisemitskému tažení vrchnosti Sovětského svazu. To všechno na dlouhá léta umrtvilo snahu vypovědět vše o šoa – holokaustu. Nic na tom neměnila pozornost věnovaná povídkovým knihám Krausova a Leviho spoluvězně z Osvětimi Arnošta Lustiga (1926–2011) Noc a naděje (1957) a Démanty noci (1958), ani Krabice živých (1956) Norberta Frýda (Frieda; 1913–1976), muže stejného osudu, nebo Pan Theodor Mundstock (1963) Ladislava Fukse (1923–1994). Výběrová paměť české literární historie F. R. Krause prostě nebrala na vědomí.

Ve srovnání s připomínaným je zřejmé, že Krausovy povídky věnované Praze, podobně jako tvorba Gustava Meyrinka, jsou převážně literární, využívající hojně fikce. Naopak, jak jsme už uvedli, inspirace F. R. Krause byla nejvíce napájena realitou, postavami, s nimiž se setkal. Samozřejmě že pak pracoval s fantazií, jíž dokresloval nebo rozšiřoval viděnou a poznávanou zkušenost. Možná že i ona tematická a žánrová odlišnost mohla přispívat k už připomínaným důvodům, proč se ocitl mimo pozornost německé i české literární kritiky a historie.

Faktem rovněž zůstává, že například Urzidil se věnoval především německým postavám pražského Parnasu. V tom i v osobě mezinárodně uznávaného vykladače Maxe Broda měl velkou výhodu, jako vůbec všichni autoři německy psané literatury.

Podobně jako F. R. Kraus si i Urzidil vybral k některým figurám reálný předobraz, třeba v případě expresionisty Karla Weißensteina, o kterém před ním už psali Franz Werfel a Willy Haas, nebo v popisu umírání pak příklad poety minor Pražského kruhu Maxe Branda.

Co oba autory také spojuje, je již u F. R. Krause připomenutý motiv pomíjivosti, k němuž přispěla koncentráčnická zkušenost. Urzidilova povídka Skříň/Weißenstein končí slovy: „…Možná se mýlím, ale skoro se mi zdá, že příběh všech lidí a vůbec celého světa se skládá pouze z provizorií, která se nazývají ŽIVOT.“

„Arco“ bylo místem především německých spisovatelů a novinářů. Na rozdíl od „Národní kavárny“ na Ferdinandově, dnes Národní třídě, nebo v „Unionce“, kousek vedle na nároží Perštýna a Národní třídy, kde se scházeli čeští tvůrci. Urzidilovi vychází Kafka jako „myslitel“. Jinak by na něho nevzpomínal jako na člověka, který „na otázky odpovídal téměř jen otázkami“: „Nemyslíte, že člověk je jako rybář, který přesně neví, kdo vlastně drží koho na udici, jestli ryba rybáře, nebo rybář rybu?“ … „Zdálo se prý, že všechno, co říká, je nesporné,“ napsal Urzidil v povídce. Pro reklamu knihy byl osobní zážitek se světově uznávanou celebritou jistě přínosem.

Urzidil podobně jako F. R. Kraus viděl hrdiny svých povídek v širších rodinných souvislostech. Jako Jakoba Wellnera v povídce Levá tabule/Kauza Wellner. Hned v úvodu píše: „Pro mě to začalo tím, že jsem měl jako student nějakou dobu na starosti syna Jakoba Wellnera a jeho ženy Caroly. Jmenoval se Helmuth. Jeho otec, Jakob Wellner, byl posledním, a pokud bychom chtěli počítat i Helmutha, předposledním z jedné značně zámožné staré pražské rodiny, Carole Wellnerová (rozená von Kaltenbrunn) byla rovněž poslední z rodu nižší zemské šlechty, jejíž jméno se objevuje na straně císařských už ve zmatcích třicetileté války...“

Urzidil jde však dál. Nabízí persifláž legendy, jak si kat Reinhard Heydrich nasadil korunu českých králů určenou jen pro slavnostní korunovaci. Hned v první povídce Pražského triptychu nazvané Predella/Reliéf města se objevuje vrchní aktuár ještě rakouského zemského kancléře Virgil Suchý. Muž posedlý touhou získat všech sedm klíčů od dveří v kapli sv. Václava v chrámu sv. Víta, umožňujících přístup ke korunovačním klenotům.

„Tuto opovážlivost zaplatil životem. Ale nebylo to tak, že by snad chtěl korunovační klenoty uloupit,“ píše s ironickým nadhledem Urzidil. „Virgil Suchý byl nadšený český patriot, který jako unum necessarium nepřestával vášnivě požadovat, aby se František Josef dal korunovat za českého krále. Upřímně věřil v legendární, ba mytickou moc oněch klenotů, v nichž byla vyjádřena velikost českých zemí, a po celý svůj staromládenecký život netoužil, ba přímo vášnivě nedychtil po ničem jiném, než tyto magické symboly spatřit a dotknout se jich. Otec se s ním znal, protože mu už za studentských let dával hodiny němčiny, které Virgil Suchý potřeboval, aby se mohl ucházet o místo ve veřejné správě...“

Je to jen maličký vhled do Urzidilových a Krausových reálných a fiktivních pražských postav. Jistě lze vytvořit větší srovnávací studii týkající se díla dalších Krausových souputníků inspirovaných Prahou. Připomínám to v tomto jednom případě pouze proto, že hlavně v těchto souvislostech si zaslouží být F. R. Kraus viděn a srovnáván.

***

Co jsme v literárně pojatém portrétu o životě F. R. Krause neuvedli? Otec Robert Kraus byl pánský krejčí; nejdříve se živil jako obchodní cestující s textilem. S manželkou Matyldou, rozenou Kollmannovou, se seznámil, jak jinak, při cestě vlakem. Později si otevřel malý obchůdek na rohu Jungmannovy a Charvátovy ulice a nazval ho módním salonem. Manželství se rozpadlo, po rozvodu zůstal František s maminkou a musel se podílet na zajištění domácnosti. I proto začal spolupracovat s Bohemií coby lokálkář a soudničkář už jako dospívající muž.

Základní vzdělání získal v piaristické klášterní škole v Panské ulici, dále studoval na reálce v Jindřišské ulici, maturitu složil na klasickém gymnáziu sídlícím v paláci Kinských na Staroměstském náměstí, paralelně navštěvoval náboženskou školu Talmud-Tóra. V gymnáziu v paláci Kinských se odehrál snad vůbec první kontakt s fenoménem Franz Kafka; vždyť tam měl Kafkův otec Hermann obchod se střižním a galanterním zbožím! Další studium nebylo z ekonomických důvodů možné, přesto se F. R. Kraus neustále vzdělával a dosáhl obdivuhodného jazykového a odborného rozhledu. Na otce jistě nezanevřel, nakonec druhou iniciálu R. si zvolil podle něho.

V roce 1926 se oženil, jeho manželkou se stala Anna Přibylová. I když vztah dlouho nevydržel a skončil rozvodem, po Krausově přežití Osvětimi k sobě našli cestu jako přátelé. Narodil se jim syn Ronald Kraus (1927–1996), kterého ve čtrnácti letech také dostihlo rasové běsnění. Byl deportován do koncentračního tábora v Bystřici u Benešova, odtud do německého Klein Steinu, dnes je to Kamionek v Polsku. Stejně jako otec měl štěstí a přežil.

Od 60. let minulého století se Ronald Kraus podílel na obrození trampské a country muziky. Psal nejvíc pro skupiny Kamarádi táborových ohňů a Taxmeni. Je autorem textů písniček jako Zrádný banjo, U tří louží nebo Šejdy Lejdy. Tvořil i pro Evu Olmerovou, Juditu Čeřovskou, Josefa Zímu, Naďu Urbánkovou a Marii Rottrovou.

Mezi válkami se renomovaný už novinář F. R. Kraus stal prvním redaktorem rozhlasových Mluvených novin, brzy začal pracovat jako redaktor ČTK a Československého rozhlasu. Pozdější spolupráce s berlínským časopisem Die Grüne Post ho také zavedla do zahraničí.

V mládí hodně sportoval, byl republikovým šampionem v plavání. Působil ve Slavii a později soutěžil za židovský sportovní klub Hagibor. Amatérsky se věnoval vodnímu pólu, fotbalu, tenisu a lyžování. Dvakrát reprezentoval Československo na makabiádách (makabejských hrách). Tyto v podstatě olympijské hry židovských sportovců se poprvé konaly v letech 1932 a 1935. Setkání chystané na rok 1938 se uskutečnilo až v roce 1950. A pokračují dál.

Po mnichovské dohodě a po zabrání československého území se z „německých“ Teplic do Prahy přestěhovala rodina Flusserových. F. R. Kraus se sblížil s dcerou Alicí, vzali se v roce 1941. Druhá manželka, Alice, byla stejně jako on transportována do Terezína. Její rodiče, čtyři sestry a dva bratři byli postupně posláni do vlaků jedoucích na východ do likvidačních táborů. Z celé rodiny Flusserových přežila jen ona, i když se s manželem v roce 1944 také ocitla v Osvětimi.

Následoval pracovní tábor Gliwice I.: „Otrokářská rezervace esesáckého velitele Molla“. Kromě jiného byl svědkem, jak tam pro sexuální povyražení SS přivezli z Osvětimi pěkně rostlé dívky a mladé ženy. Svlékli je a dali jim šaty málo zakrývající jejich tělesnost. Stejně večer nepřežila jediná... Vše je zapsáno v jeho reportážních knihách.

F. R. Kraus nakonec skončil v Blechhammeru (Blachownia), lágru na konci Gliwic. Uprostřed zmatků souvisejících s blížící se frontou se i F. R. Krausovi podařil útěk, který nekončil krutou smrtí z rukou SS. (Kolikrát jen musel celý tábor pochodovat kolem zavražděných, jimž pokus o útěk nevyšel!)

Ještě u Blechhammeru uviděl vojáky Rudé armády. Tolikrát si představoval, že až spatří prvního osvobozujícího vojáka, udělá něco neobyčejného: „Snad před ním padnu na zem a políbím mu nohy. Dopadá to – v lese poblíž Blechhammeru – prozaičtěji. Voják se usmívá, tiskneme si ruce a ptá se mě, jestli něco nepotřebuji. Vyrozumívám z ruských slov smysl a vrtím hlavou. Rus mne poplácá po ramenou a mizí za svými povinnostmi. A to je vše. O hodinu později se dostáváme do blízkého Ehrenforstu (Sławięcice). Na tancích. Na tancích, jež jsou obaleny vojáky a bývalými koncentráčníky. ‚Svoboda! Svoboda!‘ hulákáme…“

Poté se vydal na strastiplnou cestu končící v Budapešti. Tam mu známí novináři poskytli základní pomoc, dokonce mu pronajali malý byt. A on hned začal spisovat.

V knihách vydaných hned po konci války zanechal svědectví o pobytu v obou koncentračních táborech. Se záznamem prvotního šoku ze selekce, po níž odcházely stovky mužů, žen a dětí rovnou do plynu. S popisem nacistické nelidskosti, často až sadisticky patologické, neznající mezí. Vražd nevinných dětí a jejich rodičů, mnohdy už apaticky přijímajících vlastní konec. Vězňů utopených v latríně, kam spadli sraženi SS, kteří jako zábavu sledovali jejich umírání. – „Všudypřítomné bití, desítky hodin musulmanů stojících nahých v mrazivém ránu i večeru.“ ... ‚Mützen auf! Mützen ab!‘ Čepice nasadit! Čepice dolů! Dvě hodiny čepicového cvičení. Kdosi prý na Lagerstrasse špatně pozdravil vysokého důstojníka SS…“

Pojmenoval pocit mnoha vězňů, kteří přežili: „Můj život? Co s ním mám dnes počít?... Svůj život jsem prohrál... A někdy se i stydím! Ano, stydím se, že já jsem zůstal a mnozí, daleko cennější odešli...“

Návrat do Prahy… V jeho pražském bytě v Kozí ulici bydlel už jiný nájemník. Vyhledal druhou ženu svého otce Roberta Krause. Jako Češka ochránila muže před transportem z Terezína na východ. Hned po válce si tam pro něho dojela. Udržela byt v Maiselově ulici č. 4, kde se nakonec F. R. Kraus setkal se ženou Alicí. Vrátil se do ČTK i do Československého rozhlasu, kde se stal zakladatelem krátkovlnného vysílání. Propuštěn byl v listopadu 1952, hned v první den procesu „s protistátním spikleneckým centrem v čele s Rudolfem Slánským, židovského původu“. Každý židovský občan byl najednou podezřelý ze sionistických názorů…

Radost mu přineslo narození syna Tomáše, který je dnes tajemníkem Federace židovských obcí.

I po propuštění z rozhlasu pracoval F. R. Kraus jako pilný novinář na řadě rukopisů. Nadále publikoval v tiskovinách Židovské obce v Praze. Knihy se staly obětí cenzorů, kteří bez jeho vědomí dokonce změnili jejich smysl a vyznění. Bylo to další ponížení jeho života.

Arnošt Lustig, jemuž se F. R. Kraus stal učitelem i jedním z přísných kritiků, o něm v naší společné knize 3x18 Portréty a postřehy^5 uvedl: „Dokázal se uživit prací na volné noze. Někde mu vycházeli vstříc ochotněji než jinde. Dostával úkoly, na které jiní nestačili, a byla místa, kde se mu omlouvali, že je překvalifikován. To jest má vyšší vzdělání a kvalifikaci, než vyžaduje místo, jež by měli volné. Miloval svou profesi. Nacházel v ní smysl. Připomínal si, co bylo a co by – snad – zase jednou mohlo být. Narodil se s dobrou povahou. Naučili ho dívat se na svět jako na velkou vlnu, matku obsahující jejích devět dcer, takže o rozmary osudu a stále se měnících pravidel neměl nouzi.“

V 60. letech se F. R. Kraus věnoval tématu terezínského kata, jehož dobře poznal. Jmenoval se Áda Fischer. Přihrblý, jednoduchý člověk, který o sobě tvrdil, že pracoval nějaký čas v anatomickém a patologickém ústavu i že býval pomocníkem pražského kata. Prvních devět spoluvězňů popravil v ústeckých kasárnách v lednu 1942, odsouzeni byli pro dopisy pašované z Terezína. F. R. Kraus si tak připomínal, že členové prvního AK I byli tehdy povoláni, aby jim vykopali hroby. Potom i dalším, kteří je z vůle SS následovali. Kniha nazvaná Kat beze stínu však nemohla vyjít. Stalo se tak až v roce 1984, napůl tajně, díky Jazzové sekci. Teprve v novém tisíciletí zveřejnil jiný Krausův žák a přítel, Roman Cílek, knížky společně sdílených vzpomínek s názvem Tisíce obyčejných smrtí a Holocaust, slepá kolej dějin.

***

František Robert Kraus zemřel ve třiašedesáti letech.

„Vzpomínám si na jeho tvář, oči, chůzi, slova, hlas, který obsahoval otázky i odpovědi a znovu otázky. Zdravil vždycky první, ačkoli byl starší. V jeho pozdravu byl prastarý pud původních lidí, kteří si podávali ruce, aby se přesvědčili, že nikdo z nich nemá v dlani ukrytou zbraň, nůž, kámen. Nebyla to jen zdvořilost a už vůbec ne podlézavost nebo falešná pokora, spíš výzva k míru, ke kolegialitě,“ připomínal si Arnošt Lustig jeho osobnost.

„V kapsičce saka nosil zásadně kapesníček. Rád oblékal košile s manžetami; měl velkou sadu manžetových knoflíčků od perleťových až po zlaté. Schody vybíhal křepce, potom pomalu, důstojně. Bylo v něm znát chování jiné doby. Měl kulatou tvář jako můj tatínek, s bystrýma hnědýma očima, hladce vyholené tváře skoro do modra a voněl kolínskou.“

Lustig s úctou zdůrazňoval, že v USA vyšla antologie, kde jsou práce F. R. Krause ve společnosti jmen Primo Levi, Simon Wiesenthal, Jan Karski, Leon Wells nebo Leo Eitinger.

„František Robert Kraus, který není v literárním slovníku. Člověk ze stejného fládru jako Jack London, Albert Londres a Curzio Malaparte a Egon Erwin Kisch a Isaak Babel nebo Adolf Rudnicki. Jeden z mých předčasně zemřelých kamarádů,“ vzdal mu Lustig čest.

Spolu s reportážními knihami nyní vydaný výbor dosud z části i neznámých povídek dokazuje, že dílo F. R. Krause má stále co říci. I že se jím zařadil mezi klasiky.

Je proto velmi žádoucí a potěšující, že nakladatelství Cattacan hodlá ve vydávání Krausových textů pokračovat.

František Cinger

1 Roman Cílek, F. R. Kraus: Tisíce obyčejných smrtí. Nakladatelství P3K, Praha, 2011.

2 Max Brod: Mají býti židé sčítáni jako zvláštní národnost při příštím všeobecném sčítání lidu? Národ, 17. 7. 1919, č. 29, s. 344. Otištěno také in: Židovské zprávy, 1. 8. 1919, č. 17, s.1–2.

3 Egon Erwin Kisch: Prašná brána. I. svazek Sebraných spisů. Pokrok. Praha, 1928.

4 Ines Koeltzsch: Praha rozdělená i sdílená. Česko-židovské-německé vztahy 1918–1938. Nakladatelství LN, Praha, 2016.

5 Arnošt Lustig, František Cinger: 3x18 Portréty a postřehy. Nakladatelství Andrej Šťastný, Praha, 2003.

Ediční a redakční poznámky

Beletristické texty začal Fr. R. Kraus psát po roce 1945, a to zčásti na radu prof. MUDr. Vladimíra Vondráčka, aby se tímto způsobem lépe vyrovnal s traumatickými zážitky holokaustu. A tak se v období druhé poloviny čtyřicátých let jeho novinářská práce začala proměňovat v práci spisovatelskou. V ní pokračoval i v šedesátých letech, a to až do své smrti v roce 1967. Jeho snahy o publikování povídek byly z velké části neúspěšné (s výjimkou několika povídek otištěných v rámci publikací Židovské obce). Některé z textů ale začlenil do knih David bude žít a Kat bez stínu. Předválečné texty se nezachovaly, problémem je identifikovat i novinové články, neboť řada z nich nebyla signována.

Autorské strojopisy (ediční přepisy a úpravy již hotových textů), z nichž vydání tohoto souboru povídek převážně vychází, pocházejí z šedesátých let. Některé z povídek se zachovaly ve dvou až třech více či méně se různících verzích, zřejmě vzhledem k povaze médií, jimž byly nabízeny. V takovém případě jsme se po poradě rozhodli dát vždy přednost verzi, o níž se na základě věcného rozboru domníváme, že byla původní. V některých případech jsme ale přihlíželi i k dalším verzím.

V autorských strojopisech bohužel není upřesněno datum vzniku přepsaných povídek, a tak jejich zrod nemůžeme přesně určit.

Při redakci povídek jsme zachovávali autorův styl a upravovali jsme pouze evidentní opomenutí. V pravopise jsme psaní mírně přizpůsobili současné normě tam, kde by původní znění působilo příliš anachronicky, opravili jsme zřejmé chyby a překlepy, odstranili některé germanismy (ty, které nebyly stylisticky funkční) a nadužívání některých slov. U názvů ulic a domů jsme se přidrželi současného úzu psaní velkých a malých písmen.

Problémem bylo psaní slov žid (příslušník náboženské obce; analogicky jako křesťan) a Žid (národnost; analogicky jako Čech). Ne vždy lze tyto dva aspekty odlišit (v židovském pojetí navíc víra a národnost splývají), a tak jsme se rozhodli respektovat autorovo psaní s malým „ž“; což ostatně téměř úplně odpovídá i dnešnímu pravidlu, neboť autor převážně píše o židech jako příslušnících náboženské obce. (Věcné rozlišování ž/Ž podle současného úzu uplatňujeme v redakčních textech.) „Židovské město“ píšeme ve shodě s převažujícím územ s malým „m“, „pátá čtvrť“ píšeme malými písmeny. Z důvodů kontextuálních a odlišení expresivity jsme v některých případech nesjednocovali psaní jmen (např. „Egonek/Egónek“).

František R. Kraus ani ve svých navýsost literárních textech nezapřel novináře, co se týče respektu k reáliím. Výrazná většina postav vystupujících v jeho povídkách jsou skuteční, doložitelní lidé, doložitelné jsou i téměř všechny pražské reálie. Jen výjimečně autorovi paměť něco zkreslila (v takovém případě jsme drobnou faktickou chybu opravili přímo v textu), v jednom případě F. R. Kraus použil autorskou licenci ve smyslu uplatnění ahistorického prvku v příběhu W. A. Mozart ve Staronové synagoze; golemovská legenda, s níž zde pracuje, byla s Prahou a rabbim Löwem ve skutečnosti propojena až v průběhu 19. století, nikoli v době Mozartově.

Abraham Sonnenschein, poslední převozník ve vnitřní Praze Povídka byla otištěna ve Věstníku židovské náboženské obce č. 11/XXVI (1964) a v mírně rozšířené a pozměněné verzi v Židovské ročence 1978–1979. Toto vydání se s několika výjimkami přidržuje rozšířené (ale pravděpodobně původní) verze z roku 1978.

Drůš Mauruse Blocha Povídka je převzata ve znění uveřejněném na internetové stránce Institutu Terezínské iniciativy www.holocaust.cz (s menšími úpravami na základě jiných podkladů). V různých zněních byla publikována v šedesátých letech v českých i zahraničních časopisech, v německé verzi pod titulem Ein Krüger Pilsener.

Hoši ze „Svrabové čtvrti“ Povídka je publikována podle dvou mírně odlišných rukopisných verzí. V upravené a zkrácené podobě vyšla v Židovské ročence 1958–1959.

Železný poklad Povídka byla ve stejném znění poprvé publikována v Židovské ročence 1957–1958.

Tichá gratulace u hrobu Povídka je publikována podle autorského strojopisu.

Egonek Kischů tančí tango… Povídka byla publikována v mírně odlišné podobě v Židovské ročence 1979–1980. V tomto vydání se vychází zejména z autorského strojopisu.

W. A. Mozart ve Staronové synagoze Povídka byla publikována v mírně odlišné podobě v Židovské ročence 1968–1969. V tomto vydání se vychází především z autorského strojopisu.

Briliantová podkova Povídka je publikována podle autorského strojopisu se zkrácením několika pasáží. Přibližná datace 1956.

Ráj zaslíbený Povídka je publikována podle autorského strojopisu. Přibližná datace 1958.

Hvězdná Manon Povídka je publikována podle autorského strojopisu.

Zikmund Reach, Praha – Skořepka – Evropa Vzpomínkový příběh byl publikován v deníku Práce, 11. 10. 1964.

Sladkosti z Mikulášské třídy Povídka je publikována podle autorského strojopisu s přihlédnutím ke zkrácené a mírně odlišné verzi publikované v Židovské ročence 1960–1961 a nově v Obecních novinách – Informačním měsíčníku členů Židovské obce v Praze, ročník 16, číslo 6 a 7/2019.

„Egon Pohrias, Praha – Kolkovna – Evropa“ Povídka je publikována podle autorského strojopisu. V mírně krácené a upravené podobě vyšla v Židovské ročence 1956–1957.

Matka Povídka byla publikována v Židovské ročence 1968.

Trojský kůň u Prašné brány Povídka je publikována podle autorského strojopisu.

U hrobu vysokého rabína Povídka je publikována podle autorského strojopisu.

Hvězda Povídka je publikována podle autorského strojopisu. Ve zkrácené podobě byla uveřejněna ve Věstníku Židovské náboženské obce, č. 1 a 2/XX (1958).

Nikoli pohádka, ale reportáž Povídka byla publikována ve Věstníku Židovské náboženské obce, č. 4/XXVII (1965).

Na schodech ke Staronové synagoze Povídka je publikována podle autorského strojopisu. Ve zkrácené a mírně upravené verzi vyšla v Židovské ročence 1984.

Zrodil se člověk Povídka je publikována podle autorského strojopisu.

Slovníček z „Dreivölkerstadt“

Jazyk pražských povídek Františka R. Krause je neobyčejně bohatý a kromě jiného může posloužit jako dokument pražské, zejména lidové mluvy v meziválečném období, zvláště v prostředí, které Max Brod charakterizoval jako Dreivölkerstadt – město tří národů, město tří jazyků: českého, německého a židovského. Jde o jazyky různých úrovní – od řeči „vznešené“ (nebo vznešenost parodující) až po argot pražského podsvětí. Prolínají se v něm vlivy obecné češtiny, němčiny, specifické němčiny vídeňské, jidiš a hebrejštiny. Tento slovníček nemůže systematicky podávat veškeré lingvistické souvislosti, poslouží však jednak k porozumění textu, jednak jako doklad specifické řeči v době a prostoru neobyčejně bohatého mísení tří kultur.

Součástí slovníčku jsou dále pojmy týkající se holokaustu, zejména mluva terezínských a osvětimských vězňů.

A

abštajk, abštajg, abštajgl (z něm. Abshteig, Abshteigquartier) – „zapadák“, hodinový hotel, též pokoj prostitutky

abštechr (z něm. Abstecher) – objížďka, přeneseně „zálet“

Achašver, Achašveroš – židovské pojmenování perského krále Xerxa I. v biblické knize Ester (viz též Púrim)

alaš – nasládlý alkoholický likér původem z Pobaltí

almemor – vyvýšené místo v synagoze určené k předčítání Tóry

alpenlandský – pocházející z Alp

Altersparadies Theresienstadt – nacistické podvodné označení Terezína jako „ráje starců“, („ráje pro staré Židy“)

Altnajšůl, Alteneuschul (z něm. Altneuesschule) – Staronová synagoga

amtsman – úředník

aportka – posluhovačka

arábek – kojenec, malé dítě

asinus – osel, hlupák

ašre – blahoslavený (ašre haiš – blahoslavený muž...); první slova žalmu 1; počátek židovské bohoslužby

Aussig – Ústí (nad Labem)

ausvajz (z něm. Ausweis) – průkaz, legitimace

B

Badacsony – druh maďarského vína

bachor – břicho, peřina (expresivně)

barmicvah, Bar micva – židovský svátek plnoletosti chlapců (13 let). Obdobný svátek pro dívky je Bat micva

barmicvájingel – mladík procházející slavností Bar micva

bechóved (z hebr. B’chavod – ve /vší/ počestnosti) – zde ve smyslu „v klidu“, „v pohodě“

beštek (z něm. Besteck) – příbor, popř. talíře a příbory

Blechhammerští – zde vězni z koncentračního tábora Gliwice, pobočný tábor Blechhammer (dnes Sławięcice)

Blockälteste – blokový vedoucí v lágru

Blutrichter – krvavý soudce

Borchů es adonaj hamvorach… – „Požehnán budiž Hospodin, který jest chválen…“ Požehnání, které říká vyvolaný k Tóře před tím, než předčítač začne číst příslušnou pasáž

bróche, broche – požehnání

buchhalter – účetní

buton – kulatá náušnice s jediným drahokamem

býchlochs, bichlech (z něm. büchern) – knihy

C, Č

candrbál – expresivně taneční zábava

cobl – sobol, sobolí kožešina

Come frati minor vanno per via –„jak kráčívají za sebou Menší bratří ulicemi…“ Verš z Dantovy Božské komedie (Peklo, zpěv XXIII, 1–3; překlad O. F. Babler)

commis voyageur – obchodní cestující

cumploch – nepořádně uvázaný culík, cop; přeneseně nepořádné, neposlušné dítě, vandrák, trhan

cunt, cund – hláška, tip, oznámení

cutaway – žaket (pánský kabát s dlouhým šosy)

cvajglata – dvojčata

cvógr – člověk malé postavy

čulifinda, culifinda – slabá, popř. špatná káva

čupr – pěkný, hezký

čupr frajle – slangově pěkná holka, dívka

D

dalli! – (něm. hovorově) rychle!

demimondka – „dámička z polosvěta“

dernier cri – poslední (módní) výkřik, módní novinka

dohoda – slangově vojenský opasek s řemenem přes prsa

dorotka, dorota – prostitutka

Dóvidl – Davídek

dreišpic, drajšpic – pánský plstěný klobouk, vpředu sklopený, vzadu zahnutý do výšky, se třemi ozdobnými šňůrkami

dročka – slangově drožka

drůš – dar

dýnstman (z něm. Dienstmann) – posluha

E

E jiddische Mamme – „Židovská máma“ (populární židovská píseň)

E šok für Gemíle, cvá šok für Gemíle, drei šok für Gemíle zum dritten! E šok für šíší, cvá šok für šíší! E šok für Havdóla! E šok für Maftír, cvá šok für Maftír, drá šok für Maftír, zum dritten! – vyvolávání („aukce“), kdo dá více za možnost provést rituální obřad. – „Jeden šok (= účetní jednotka) pro Gemíle (= pro toho, kdo chce vykonat dobrý skutek), dva šoky pro Gemíle, tři šoky pro Gemíle! Potřetí. Jeden šok pro šestého (volaného k Tóře), dva šoky pro šestého! Jeden šok za Havdalu (= liturgický obřad k ukončení sabatu)! Jeden šok pro Maftira (= pro toho, kdo čte závěrečnou pasáž Tóry), dva šoky pro Maftira, tři šoky pro Maftira. Potřetí.

egál – jedno, lhostejno

Eghalanda – chebský (něm. chebským nářečím zvaným Egerlandisch). V daném kontextu: „Eghalanda hacacám“ – Eghalanda Musikanten, Chebská muzika.

Eghalanda halts ös cam, ecer dauerts nimmer lang! – slova písně v chebském nářečí (Egelländer, halts Euch zusammen...) – Chebané, držte se pospolu, nezůstávejte nikdy pozadu.

eintänzer – profesionální tanečník, gigolo

élinka – elektrika, elektrická tramvaj

emajl – slangově hlupák; v připodobnění ke smaltu se používá sousloví „odprejskni, emajle“

epesný, epesní – výjimečný, skvělý (z epes rades, což je zkomolenina německého etwas rares – něco mimořádného)

érev šabis, érev šabat – večerní bohoslužba

erzherzog – arcivévoda

etapa – posádka v zázemí

F

fáb, fába, fabián – velký hlad (mít fába)

faktótum – posluha „pro všechno“ (ten, kdo dovede všechno obstarat)

fakule – pochodeň

Familienláger – zde Rodinný tábor terezínských vězňů v Osvětimi

fasuňk – příděl jídla

fefrmincštangle – cukrovinka; peprmintová cukrová tyčinka

felák – šikovatel, podpraporčík

feldcajkmajstr (z něm. feldzeugmeister) – polní zbrojmistr

feldlazaret – polní lazaret

ficka – pomocná síla v kuchyni, umývačka nádobí

fišpán – kostice, též župan

frajtr – svobodník, přeneseně hlídač (ten, co dává pozor – „budeš stát frajtra, budeš dávat bacha“)

francefůs, francefus – druh karetní hry

„Františkáni“ – parta z oblasti staroměstské čtvrti Na Františku

fredo, frédo – zima (v argotu)

Freitischverein – židovský spolek, který podporoval stravování chudých studentů

fudonc (z fr. fi donc) – no tedy, pane jo ap.

G

gabaj nebo gabe (pl. gabajim) – představený synagogy, původně pokladník nebo správce, v širším slova smyslu významný člen synagogálního sboru

Garantiert echt – zaručeně pravé

Gelbkreuz – žlutý kříž. V době první světové války pojmenování granátů (podle symbolu žlutého kříže, který byl na nich vyznačen) naplněných jedovatým plynem, nejčastěji chlorem. Přeneseně chlorový plyn samotný.

gérok, gerock – kabát

Gít šabis, Gut Šábes – dobrý šabat; rozloučení po bohoslužbě

Gotha-Hofkalender – Gothajský kalendář; prestižní seznam evropské šlechty

Gott erhalte, Gott beschütze… – „Bůh zachovej, Bůh ochraňuj (císaře)“ – rakousko-uherská hymna (v českém znění Zachovej nám Hospodine císaře a jeho dům)

Gottes, gotes – hazardní karetní hra jinak zvaná Boží požehnání nebo plátýnko (karty se lepily na plátno)

grandetablissement – velký závod, podnik, továrna

gummirádler – kočár s plně pryžovými (gumovými) koly

gypsovka – druh fajfky

H

Häftlingskrankenbau – táborová nemocnice, ošetřovna

hajtra – stará opotřebovaná kobyla, kůň

Handeljuden – židovský handlíř, vetešník

hapták – postoj v pozoru, do pozoru (z vojenského slangu)

haste (z něm. Hast Du) – a máš to! (výraz pravděpodobně užívaný pouze v Praze)

hausältester – domovní správce, ubytovatel

hauzírník – podomní obchodník; chodit po hauzíru (něm. zu Hause) – podomně obchodovat

hébamtaš (z něm. hebe in der Tasche – schovej v tašce) – velká taška, kabela

heftlink (z něm. Häftling; Haft – vazba, vězení) – vězeň v koncentračním táboře

hep hep, hep – antisemitský pokřik, poprvé použitý v roce 1819 při antisemitských bouřích ve Würzburgu. Odvozování pokřiku ze středověké latiny (HEP = Hierosolyma Est Perdita; „Jeruzalém je ztracen“) zřejmě není správné.

herberk – noclehárna (původně cechovní); přeneseně nepořádek

holanda, holanďanka – prostitutka; „chodit po holandě“ – nabízet se jako lehká žena

hóznrok – kalhotová sukně

hrbatej fátrland – ironicky (či spíše s humorným nadhledem) naše vlast; jindy jen její menší část (České středohoří aj.)

CH

chasan – zpěvák, předříkávač

chaver, chawer – přítel

chef de claque – šéf klaky (potlesku)

chevre-gabe – průvodce, asistent rodiny pozůstalého při pohřbu

chupe, chupa – svatební baldachýn

chůsn, chósen – ženich

I

infanteríregiment – pěší pluk

J

járcajt – židovský zvyk zapalovat svíci na výročí úmrtí blízkého člověka

jažoch – břečka

jíden (sg. jíd) – židé

jónicl – původně jméno; používáno obvykle z nadhledu či s despektem (podobně jako v češtině „Pepíček“ z anekdoty). V židovských anekdotách též „Móricek“.

jontivik perka – sváteční boty

K

kajzrbort – kabát

kajzrrok – dlouhý černý pánský kabát

kalabrézer – široký černý klobouk

kale, kala, khalle – nevěsta

kaleš – lehký kočár, kolesa

kapižón, kapišon – malý dámský klobouk, čepec

karosa – čtyřkolový uzavřený, obvykle vypolstrovaný kočár

kaverna – skalní úkryt, dutina

kelnerka – číšnice

khedivka – druh cigarety

Kinderaussiedelung – vysídlení dětí

klabrias, klaverjas, klaberjass – karetní hra

Kleiderkammer – šatna v koncentračním táboře

Knabenwiesenhaus – židovský sirotčinec

komisárek – přídělový chléb v lágru; obecně vojenský chléb

Kommisarischer Leiter – pověřený správce (ředitel)

konk – místnost, komora pro úklidové nářadí (konkař – vězeň zaměstnaný jako uklízeč)

kontoáristka – nižší administrativní úřednice určená hlavně na účetnické práce

kóšr, košer – čistý (podle židovských rituálních předpisů), pravý, správný; vztahuje se nejen k jídlu

krakauer – krakovský buřt

křen – trouba, naivka

křuny – v argotu peníze

kštel, kštelt – vzhled

kulébr – kulečník

kůšr – košer

kůšr Auskocherei – košer vývařovna

L

la guerre – druh karetní hry

lajbl, lajblík – krátký kabátec, vesta. „Černej lajbl, bílej lajbl…“ je posměšné deklamování napodobující rytmus hebrejské modlitby.

Lágeraltestr (z něm. Lagerälteste) – starší tábora, představitel vězeňské samosprávy zodpovědný za pořádek

Lebensstellungen – životní postavení

légovat (z něm. zu legen – pokládat, přikládat) – přikládat, uvazovat na paži a na čelo pomocí řemínků tefilin (viz)

Lehrlingsheim – učňovská ubytovna

Lechou dojdi likráas kaló, penej šabós, penej šabós, nekábeló! (hebr. Lechá dódí, likra’at kala, p’nej šabat, ne’kabela) – „Pojď můj milý, nevěstě vstříc spějme, svatý šabat vlídně uvítejme.“ Píseň pro přivítání šabatu (zde v pražské aškenázské výslovnosti).

Leibstandarte des Führers – bezpečnostní jednotka, jednotka osobní stráže

Leichenkammer – pohřební komora, márnice

linsensuppe – čočková polévka

logis – ubytování, nocleh

M

maftír, maftir – doslovně závěrečná modlitba; závěrečná pasáž čtená z Tóry při bohoslužbě. Podle kontextu může jít také o posledního volaného k Tóře o šabatu či svátcích, kdy se čte Tóra.

Magdeburk – hovorový název pro budovu Magdeburských kasáren v Terezíně

Maharal – akronym rabbiho Löwa; doslova Morejnu Ha’Rav Liva – Náš učitel, rabín Löw.

Mater dolorosa – Matka bolestná

méblák – stěhovací vůz

mecije, mecíje (z hebr. mecijá – nález) – výhodná koupě, prima kšeft, terno

mejdlo – peníze (v argotu)

mergle – peníze (v argotu)

méršaumka – dýmka (pěnovka)

mezuza – schránka na dveřním rámu obsahující dva texty z Tóry

minjen, minjan – počet deseti dospělých mužů (kteří absolvovali obřad bar micva); nejmenší počet, při němž lze pořádat veřejnou pobožnost

móchr (z něm. der. Macher) – machr, náčelník, frajer, švihák

mojre – strach, obava

mongól – druh látky z nepravého hedvábí

mumsemle – žemle

mundúr – uniforma, stejnokroj (vojenský, železničářský)

mutr – matka

mutrmatka – matka (ale také „bordelmamá“)

Muřa – lidově mouřenín

N

Nachtlager – noční ležení, nocležníci

Nachtazyl – noční azyl, útulek, nocleh

náriškát (z něm. Nar – blázen, hlupák) – hlouposti, nesmysly

nerc – norek, norková kožešina

nů, ný, nýná – no…, cože..., tak co?, a co má být atd. (Mnohovýznamové citoslovce; záleží na kontextu a intonaci.)

O

Oberförster– nadlesní

Oberlandrat – úřad německé okupační správy

óbršames – vrchní sluha v synagoze

Oeffentlicher Dienstmann – veřejný posluha

oficína – pracovna nebo dílna u některých zaměstnání

P

parch – pech, smůla

parchkepille – smolná hlava, smolař

pasdíra – pasák (v argotu), obecně urážka

pemsky – druh lakovaných bot (navlékaly se na ně „psí dečky“)

pengö – prachy, peníze (podle meziválečné maďarské měny)

per pedes apostolorum – pěšky (nohama apoštolů, apoštolskou chůzí)

perka – typ pánských bot bez šněrování, nazouvací boty

Petschek šíl – Pečkova škola; jiný název pro Španělskou synagogu

placák (platzagent) – místní zprostředkovatel

plafond – zdobený strop, zvláště štukový

plastrónek, plastrón – náprsenka

plét – pléd

plonk – bez peněz

póla – policajt

ponk – řemeslnický pracovní stůl; přeneseně „prácička“ (pracovat – stát u ponku)

portuple, portupé, portepé – střapec u šavle jako odznak vojenské hodnosti (zlaté p., stříbrné p.)

Preislied – oslavná píseň, chvalozpěv

puf – noční podnik, lokál, nevěstinec

pufmutra (z něm. Puffmutter) – vedoucí v nočním podniku, „bordelmamá“

Pultdeckelkonzert – rámus vyvolaný třískáním nejrůznějších předmětů o stolky

Púrim – nejradostnější svátek v židovském liturgickém roce. Slaví se v měsíci Adaru (únor–březen). Oslavuje záchranu židů v Perské říši před Hamanem. Předčítá se biblická Kniha Ester, pořádají se karnevaly a jí se zvláštní pečivo, tzv. Hamanovy uši.

R

rajnsenkrecht, rein senkrecht, rein senkrech – přímo (to samé), dočista (to samé)

raša (pl. róšes) – zlobivé dítě (odkaz na čtyři typy dětí, které se připomínají u sederové večeře během svátku Pesach)

Rašešóne viz Rošhašaná

rebe – rabín

recte – správně, náležitě

rejtačka – donucovací pracovna, věznice

rejzák – „cesťák“, obchodní cestující (agent)

remingtonka – značka psacího stroje

remontoárky, remontérky – zastarale kapesní hodinky (tzv. opakovací)

róšes viz raša

Rošhašaná, Roš ha-šana, Rašešóne – židovský Nový rok. Připadá na první a druhý den židovského měsíce Tišri (rozhraní září a října) a je prvním dnem židovského kalendářního roku.

„Rybníčkáři“ – klukovská parta z oblasti dnešního Mariánského náměstí

S

sajtka, sajdkár, sajdkára – postranní, přívěsný vozík; v daném kontextu přeneseně společnice

sakrafráček – žaket, pánský šosatý kabát

salcštanglička – slaná tyčinka

santusák, sanktusák – alkoholik (v dlouhodobě zanedbaném stavu), též tulák, bezdomovec (obvykle v souvislosti s požíváním alkoholu)

senftunka (z něm. der Senf – hořčice, die Tunke – /studená/ omáčka) – hořčičná omáčka

síchnblok (ze středohornoněm. siechen – nemocný, umírající) – v terezínském žargonu blok pro (umírající) nemocné

sold out – vyprodáno; zde spíše obsazeno (obsazené kavalce)

Soll und Haben – má dáti – dal, pojem v účetnictví

sonnwendfeur – oslava slunovratu s vatrou, resp. vatra o slunovratu

spiritusrector, spiritus rector – vůdčí, řídicí duch, v kontextu je jím píseň Wacht am Rhein

staggione – zde dočasné hostování divadelního souboru

streng kůšr – přísně košer

Strümpfloch – podplétání punčoch

Š

šabesgójete – nežidovská služka na šabat (na ni se nevztahuje zákaz práce o šabatu)

šabis, šábes, šabat – sobota; sváteční den v judaismu

šabis-dopoledne – sobotní dopolední bohoslužba

šámbr (franc. chambre) – často ve spojení šámbr separé, oddělená místnost nebo část pro setkání v užším kruhu

šames, šámes – služebník v synagoze

šameste – služebnice na ženské galerii v synagoze

šamrle, šamrlátko – nízká stolička

šild, šildo – kšilt

šíska, šístka – způsob úpravy vlasů; vlas přistřižený do čela nebo na skráních, tzv. kosinka

šatchen-šamis – dohazovač (šatchen) a synagogální sluha (šámes)

šlemázl – smůla; též smolař, zoufalec

šlof – osoba přijatá do útulny na přespání

šmá jisrael! – „Slyš, Jisraeli (Bůh je náš Bůh a Bůh je Jediný)!“ Nejdůležitější liturgická formule v judaismu, zásadní vyznání víry (jde vlastně o shrnutí prvních tří přikázání). Říká se každý den ráno a večer a během každé modlitby. Poslední slova, která by měl umírající žid vypustit z úst. Přeneseně výraz údivu, zděšení – obdobně jako české (obdobně i znějící) zvolání „Ježišmarjá“.

šmůs – tlach, řeč, nezávazné popovídání

šnor – žebrota

šnorer – žebrák

šnůdrovat – dávat milodary; v daném kontextu platit za vyvolání k Tóře, výzdobu synagogy atd.

šnupicr, Schnupfitzer – „šňupač“, popotahovač

šňůra – policejní šťára (později též řada trestných činů)

Šómor vesochor bedibur échod… (hebr. Šamor ve’zachor be’dibur echád) – „Střež a pamatuj na Šabat v jeho jednotě.“

šoufek – desetník

špeluňk, špeluňka – malý hostinec pochybné kvality nebo byt či místnost ve špatném stavu

šprajcunk – odpor

šrajbštůbna – kancelář, písárna

štamlože, štamlóže – stálá (předplacená) lóže

štamloženhaltr (z něm. Stammlogenhalter) – majitel předplacené lóže

štamtiš – stálý stůl, stálé místo u stolu

štechšrit (z něm. Stechschritt) – předpisový postoj a pochod u vojáků

štelunk, šteluňk – (palebné) postavení; v daném kontextu „fuška“

štěndry – štěnice

štrajfunk – policejní kontrola, razie, šťára

štram profil – pěkný, půvabný profil, vzhled

štrůsak, štrozok, štrúzok – slamník

šůl – škola, synagoga

šupy – v argotu peníze („za pár šupů“)

Šušan – hebrejské pojmenování města Súsy, jednoho z center Perské říše

T

talis, taleth – čtverhranná rouška; židé se do ní zahalují při ranní modlitbě

talme viz Talmud-Tóra škola

Talmud-Tóra škola, talme – židovská náboženská škola se studiem Talmudu a Tóry a výukou hebrejštiny. Budova školy stojí v Praze v Jáchymově ulici.

taubstumm – hluchý

tefilin, tfilin – dvě pouzdérka s texty ze Starého zákona připevňovaná při židovské modlitbě řemínky na čelo a k levé ruce.

těžkej – v argotu „křen“, „kavka“, „zazobaný“ člověk (který se dá obrat)

tralaláček – malý nízký kulatý klobouk

troglodyti – slangově nemajetní lidé žijící v jeskyních

tržunk – tržba

tumult – srocení, tlačenice, rozruch

Turnlehrer – učitel, vedoucí německé tělocvičné organizace turnerů (Německý turnerský svaz), obdoby našeho Sokola

tüchtig – zdatný

U

Unterbeamter – nižší úředník

Unterdajon (z něm. unter – pod a hebr. dajan – rabínský soudce, též starosta) – přísedící rabínského soudu, pomocný soudce, zde ve smyslu zástupce představeného synagogy

untrkantor – podučitel, mladší učitel na vícetřídní škole, pomocný učitel

untršames – pomocný sluha v synagoze

V

vagant – potulný student, zde spíše jen tulák

valchaři – karetní hráči

ventra – veš (též udavač)

vingle – v argotu peníze, prachy

viribus unitis – „spojenými silami“; osobní heslo císaře Františka Josefa I.; v daném kontextu přeneseně Rakousko-Uhersko

Vlastičky – cigarety zn. Vlasta

vochmistr, vochmajstr (z něm. Wachtmeister) – strážmistr, rotný

Volksgenosse – druh, spoludruh (soudruh); společník z lidu, příslušník určité skupiny

W

Weil och bin e Jídele (z něm. Weil ich bin eine Jiddele) – „Protože jsem malé židovské dítě“ (židáček – což ovšem má dnes pejorativní význam).

Wochengabbe (z něm. Wochen – všednodennost a hebr. gabaj – viz heslo) – představený synagogy pro všední dny v týdnu. Člen židovské obce, který se stará o pořadí vyvolaných k četbě Tóry ve všedních dnech (nikoli o šabatu).

Z, Ž

zapékačka – druh dýmky

zařezaný – špinavý

zédrandá (z něm. Sehe dran da – podívej se na to) – hleďme!

zelení – policajti

zelenina – v argotu někdo nový, nezralý (greenhorn)

zelený anton – policejní vůz pro přepravu vězňů a trestně stíhaných osob

zupák – hrubě komandující nižší důstojník

žabka – mladá dívka, dívenka

žigolík – tanečník, kterému se platilo za tanec

Staré a současné názvy pražských ulic, veřejných prostranství a dalších lokalit a objektů

Topografie pražských povídek Františka R. Krause je velmi věrná a opírá se o skutečné pražské reálie (stejně jako většina jeho pražských postav jsou skutečně existující Pražané). Autor zde nezapřel svou lásku k Praze, k „matičce“, jak ji často nazývá, a nezapřel ani svou novinářskou profesi a umělecký záměr zasazovat své příběhy do reálného prostředí. Děj Krausových povídek se až na výjimky odehrává v Praze poasanační, zejména v centru (Staré Město a Josefov), ale i na tehdejší periferii. Střídají se tu pojmenování oficiální i neoficiální, některá lidová až argotová. Dá se říci, že vedlejším přínosem Krausova literárního díla je také přínos pro poznávání pražských reálií a místopisu v meziválečném období.

Bellelesova – Maiselova (v úseku přibližně mezi Širokou ulicí a Staronovou synagogou)

Bílý hrad – oblast před cementárnou v Podolí

Brabčírna – východní část ulice U Milosrdných

Cikánská – Elišky Krásnohorské

Eliščina třída – Revoluční

Ferdinandova třída, lidově Ferdinandka – Národní třída

Fišpanka – lidový název pražského zaopatřovacího ústavu, městské věznice; stála na Novém Městě v ulici Pod Slovany

Flajšmark (z něm. Fleischmarkt) – Masný trh

Indočína – oblast ve Vysočanech s nouzovou kolonií obývanou z velké části železničními námezdními dělníky

Jánský plácek, Svatojánské náměstí, „Žiďák“ – přibližně dnešní náměstí Courieových (včetně části budovy Právnické fakulty) a přilehlá část Dvořákova nábřeží

Josefovská – Široká

Knajpka – travnatá oblast na Letné, kde se příznivci Kneipovy léčebné metody procházeli v rose bosýma nohama

Landestyjátr – Zemské divadlo (Německé divadlo, později Smetanovo divadlo, dnes Státní opera)

Länderbanka – Banka pro obchod a průmysl; stála na Josefském náměstí

Lützowova – Opletalova

Mikulášská třída – Pařížská

Na Hliníku – nouzová kolonie v Motole. Rozkládala se v blízkosti dnešního hotelu Golf.

Primátorská – Zenklova

Rabínská ulice – Maiselova (v úseku přibližně mezi Jáchymovou a Širokou ulicí)

Sirková – Melantrichova

Svatojánské náměstí viz Jánský plácek

Šámesova – zaniklá slepá ulička, která se táhla v dnešním bloku domů mezi ulicemi Široká a Kostečná a ústila do Dušní ulice

Šifmýlka – přibližně dnešní ulice Lodecká a Lodní Mlýny (něm. Schiffmühle)

Tandlmark – Havelská ulice v úseku poblíž Ovocného trhu

Trafouš – lidově Václavské náměstí (podle londýnského Trafalgarského náměstí)

Žiďák, Židák viz Jánský plácek

Židovské pece – dnes park na Žižkově, dříve pustá lokalita s nouzovými obydlími, některými i vyhloubenými ve stráni v zemi

Žižkaperk – Žižkův vrch, lidově vrch Vítkov

Abstract

František R. Kraus: Tales from the Scabby Quarter

(The Lost World of Jewish Prague)

The texts in this book are the first part of a plan to publish the collected works of František R. Kraus (1903–1967), a Czech-language Jewish author. The (partly biographical) short stories in this volume stand out for Kraus’s distinctive description of the “Prague characters” and his extraordinary sensitivity to facts. We are shown an image of Prague that is uncommon (thanks to his ability to view things from unexpected perspectives) as well as realistic (this Prague is old, faraway but also real). Some stories involve people Kraus knew personally (Franz Kafka, Egon Erwin Kisch), some revolve around personalities from the past (Mozart, Cassanova), others are set at the time of the Munich Agreement and the Protectorate, and partly even during the holocaust, which Kraus experienced himself (Theresienstadt, Auschwitz) and which will be the topic of the next volume.

To date, some of these short stories have been published at least in magazines (sometimes deformed by censorship); others were only preserved as typescripts. This is the first time they have been published as a book.

This collection of František R. Kraus’s short stories is without doubt a literary revelation—an unexpected revelation, because in the field of the now well-known literary “Prague circle” of interwar Jewish, German and Czech authors, readers can now discover a new, strong voice. We are introduced to an author with an exceptionally rich language, an original approach to various topics, faithfully depicted characters and descriptions of the genius loci of Prague—Prague both rich and poor, dilapidating. An author who portrays life in Prague ghetto’s alleys while they were being demolished due to sanitation, and also the streets and boulevards of the post-sanitation period. An author who takes note of the life stories of both the “little people” and the Prague bohemians, a man who has lived the life himself and managed to describe it credibly, with enchantment and yet without sentiment.

Arnošt Lustig, Kraus’s literary disciple and long-time friend, wrote about him, amongst other things:

“František Robert Kraus, who is not in the literary dictionary. A man equal to the likes of Jack London, Albert Londres and Curzio Malaparte and Egon Erwin Kisch and Isaak Babel or Adolf Rudnicky. One of my friends who died too soon.”

The book is supplemented by an afterword by František Cinger, a vocabulary and a brief editor’s note. It is tastefully illustrated with paintings by a family friend, Ivan Bukovský.

Prodáno 02.07.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Resümee

František Kraus: Geschichten aus dem Krätzenviertel

(Die verschwundene Welt des alten jüdischen Prags)

Die Texte, die in diesem Buch veröffentlicht werden, sind der erste Teil des Projektes der Veröffentlichung eines umfassenden literarischen Werkes des jüdischen tschechisch schreibenden Schriftstellers František R. Kraus (1903–1967). In den Kurzgeschichten dieses (teilweise autobiografischen) Bandes sticht seine eigenartige Beschreibung von “Prager Typen” und die außergewöhnliche Sensibilität für die Realien hervor. Vor uns wächst ein Bild vom außergewöhnlichen Prag (dank der Kunst aus unerwarteten Blickwinkeln die Stadt zu betrachten) und gleichzeitig bleibt es realistisch (es handelt sich um das alte, vergessene, aber wahre Prag). Einige der Geschichten beziehen sich auf Persönlichkeiten, mit denen er sich selbst kannte (Franz Kafka, Egon Erwin Kisch), oder Geschichten der Vergangenheit (Mozart, Cassanova), andere sind Geschichten aus der Zeit des Münchner Abkommens und des Protektorats und teilweise aus der Holocaust-Zeit, die er selbst erlebte (Terezín, Auschwitz) und die in dem nächsten Kurzgeschichtenband behandelt wird.

Bis zu diesem Zeitpunkt sind nur einige der Kurzgeschichten des Autors in Zeitungen und Zeitschriften erschienen (manchmal vom Zensor deformiert), andere blieben bisher nur in Maschinenschrift. Zum ersten Mal erscheinen diese Geschichten als Buchausgabe.

Die Kurzgeschichten von František R. Kraus sind zweifellos eine literarische Entdeckung. Die Entdeckung kam unerwartet, denn im Rahmen des inzwischen gut erforschten literarischen “Prager Kreises” der jüdischen, deutschen und tschechischen Zwischenkriegsschriftsteller, erschien den Lesern plötzlich eine neue starke Stimme. Es stellt sich uns ein Schriftsteller mit einer äußerst reichen Sprache vor, mit unverwechselbaren Themen, mit originalgetreu gezeichneten Charakteren und Beschreibungen des genius loci von Prag – der schwungvollen aber auch der armen, der zerfallenden Stadt. Ein Schriftsteller, der das Leben in den Gässchen des eben assanierten Prager Ghettos, sowie in den Straßen nach der Assanierung beschreibt, ein Schriftsteller, der die Schicksale der “kleinen Leute” und der Prager Bohemiens erfasst, der dieses Leben selbst lebte und erlebte, dem es gelang dieses Leben glaubhaft, mit Faszination, und dabei unsentimental zu beschreiben.

Kraus’ literarischer Schüler und langjähriger Freund Ernest Lustig schrieb u.a. über ihn:

“František Robert Kraus, der nicht im literarischen Wörterbuch ist. Ein Mann aus dem gleichen Holz geschnitzt wie Jack London, Albert Londres und Curzio Malaparte und Egon Erwin Kisch und Isaak Babel oder Adolf Rudnicky. Einer meiner vorzeitig gestorbenen Freunde.”

Das Buch ist mit einem Schlusswort von František Cinger, einem Glossar und kurzen Redaktionsanmerkungen ausgestattet.

Es wurde gefühlvoll vom Familienfreund, dem Maler Ivan Bukovský, illustriert.

František R. Kraus

POVÍDKY ZE SVRABOVÉ ČTVRTI

Zmizelý svět židovské Prahy

Ilustroval: Ivan Bukovský

Úvodní slovo: Tomáš Kraus

Doslov: František Cinger

Editor: Vladislav Dudák a Stanislava Findejsová

Jazyková redakce: Alice Dudáková

Slovníček sestavil: Vladislav Dudák, David Kraus a Tomáš Kraus

Obálka a sazba: Barbora Solperová (s použitím obrazu Ivana Bukovského)

Tisk: FINIDR, s. r. o.

Vydal Cattacan, s. r. o., v roce 2020

Vydání první

Doporučená cena 349 Kč.

Cattacan, s. r. o., Kukučínova 1148/4, 142 00 Praha 4

www.cattacan.cz