Jiří Kovařík

1812

Napoleonovo ruské

tažení

Text & Maps Copyright: © 2001 by Jiří Kovařík

Cover Copyright: © 2001 by Leonid Křížek

Czech Edition Copyright: © 2001 by Hart, s. r. o.

ISBN 80-86529-20-7

Jiří Kovařík

1812

Napoleonovo

ruské tažení

Hart, s. r. o.

Praha 2001

Karlu Maria Tomanovi in memoriam

Obsah

Proč? ............................................................................................. 9

NĚMEN

Pád z koně .................................................................................. 13

Nevytasím první meč ................................................................. 18

Válka diplomatu ........................................................................ 24

Úderná síla ................................................................................. 32

Císař králů .................................................................................. 39

Grande Armée ........................................................................... 45

Vyrazme tedy vpřed! .................................................................. 54

SMOLENSK

Vojsko cara Alexandra ............................................................... 65

První umírají koně ...................................................................... 74

Tak se válčit nedá! ..................................................................... 80

Pochod k Vitebsku ..................................................................... 87

Murat útočí ................................................................................. 92

Jako loď bez kompasu ................................................................ 99

Smolenské peklo ...................................................................... 110

Šílený Junot .............................................................................. 120

Vítězství knížete Schwarzenberga ............................................ 128

Boje u Kljastic a Polocku ......................................................... 140

BORODINO

A tak jsme se hnali za slávou ................................................... 157

Nejjasnější ................................................................................ 164

Ševardinská reduta ................................................................... 170

Zítra vám bude teplo ................................................................ 177

První salvy ................................................................................ 189

Tři fleše .................................................................................... 196

Horký den saských kyrysníku .................................................. 203

Podívej se tam, holoubku ......................................................... 212

Buď budeme triumfovat, nebo se nechám z a b í t . . . . 221

Pád Velké reduty ...................................................................... 225

Sire, nasaďte gardu! ................................................................ 232

Kde je Kutuzov? ...................................................................... 237

Nařizuji ústup! ......................................................................... 243

MOSKVA

Exodus ...................................................................................... 251

Plameny nad Kremlem ............................................................ 258

Spálené naděje .......................................................................... 268

Kalužská silnice ........................................................................ 273

Schwarzenberg versus Čičakov ................................................ 282

Severní fronta ........................................................................... 291

Hora ruit! ................................................................................. 296

Překvapení u Vinkova .............................................................. 304

KRASNOJE

Tornistra seržanta Bourgogne ................................................... 317

Císařovo hurá ........................................................................... 325

Ústup začíná ............................................................................. 334

Rána za ranou ........................................................................... 341

Maletovo spiknutí .................................................................... 350

Znovu na Dněpru ..................................................................... 355

Jako koráb mezi loďkami ......................................................... 363

Bitva herou .............................................................................. 373

BEREZINA

Pochod bez bubnu .................................................................... 385

Saint-Cyr se brání ..................................................................... 392

Pyrrhovo vítězství na Volyni .................................................... 402

Prokletý most ........................................................................... 410

Legenda o přechodu ................................................................. 417

K slávě odsouzeni ..................................................................... 425

Apokalypsa .............................................................................. 433

Nechoďte za tím šílencem! ...................................................... 439

Až k hořkému konci ................................................................ 4Í>2

Poslední z posledních ............................................................... 456

Gloria victis! ............................................................................. 463

Přílohy:

- Početní stavy Grande Armée a ruské armády

v průběhu tažení ....................................................................... 467

- Ordre de bataille Napoleonovy armády

na počátku tažení ...................................................................... 471

- Orcire de bataille ruských armád

na počátku tažení ...................................................................... 482

Ordre de bataille Pomocného rakouského sboru .................... 488

Ordre de bataille bitvy na řece Moskvě (u Borodina) .............. 489

Bibliografie ............................................................................. 501

Mapy

Vysvětlivky k mapám ................................................................. 12

Soustředění vojsk a hlavní směry vpádu do Ruska ..................... 37

Napoleonovo tažení od Vilna ke Smolensku .............................. 51

Bitva u Saltanovky 23. VII. 1812 .............................................. 64

Boje v prostoru Smolenska 11.-20. IX. 1812 ............................. 91

Bitva o Smolensk ..................................................................... 108

Boje o Volyni 27. VI. - 18. IX. 1812 ........................................ 131

Boje u Kljastic a Jakubova 31. VII. - 1. VIII. 1812 .................. 143

První bitva u Polocku 17. VI. 1812 .......................................... 147

Bitva u řeky Moskvy (Borodina) 7. IX. 1812 .................... 186-187

Bitva u Moskvy (Borodina) 7. IX. 1812

(situace v 10-15 hodin) ..................................................... 208-209

Bitva u Poddubna 12. září 1812 ............................................... 285

Boj u Vinkova (Tarutina) -

nástin rozložení sil ráno 18. října ............................................. 307

Malojaroslavec 24. X. 1812 .................................................... 327

Krasnoje 5. XI. 1812 ................................................................ 375

Druhá bitva u Polocku 18. X. 1812 .......................................... 395

Napoleonův ústup ..................................................................... 413

Boje na Berezině 28.-29. XI. 1812 ........................................... 421

♦ 9

Proč?

Proč psát o historickém tématu, dík Tolstého Vojně a míru obec-

né známém? Protože je jen málo historických událostí, kolem

nichž se nahromadilo tolik otazníků. Napoleonovo tažení do Rus-

ka, které skončilo katastrofou Velké armády a bylo počátkem

pádu muže, jenž do té doby jen vítězil, je dramatický příběh.

Dodnes obsahuje řadu neznámých.

Proč k válce s Ruskem došlo? Kdo na tom měl větší vinu, Na-

poleon či Alexandr? Byla napoleonská vojska na toto tažení při-

pravena? Co císař sledoval, kam až chtěl táhnout? Kolik mužů

vlastně Grande Armée měla? A kolik jich zahynulo? Vyhubil je ruský mráz, vlastenecká válka či se zničila v nedozírných pláních napoleonská vojska sama? Proč shořela Moskva? Znamenal je-jí požár pro Francouze nenapravitelnou katastrofu? Kdo vlast-

ně zvítězil v bitvě na řece Moskvě, jíž Rusové říkají Borodino?

Byl Kutuzov mistrem nad Napoleonem? Jaké byly osudy našich

předků, obyvatel rakouského císařství, kteří pod velením knížete

Schwarzenberga táhli po Napoleonově boku do Ruska? Co je

v tragickém přechodu Bereziny legenda a co skutečnost?

Kolik fascinujících bitev se strhlo! Vitebsk, Jakubovo, Smolensk, Valutina Hora, Poddubno, Moskva, Tarutino, Malojaroslavce,

Krasnoje, Volkovysk, Berezina... Je těžké všechny vyjmenovat!

Kolik slavných činů bylo vykonáno! Bagrationova obrana Tří fleší, Rajevského obrana Velké reduty, Victorova obrana mostů

přes Berezinu, útok saských kyrysníků na Rajevského baterii, le-

gendární přechod Dněpru maršála Neye... Kolik neuvěřitelných

omylů! Rozdrcení Bagrationa, kterého se francouzská armáda

nedočkala jen kvůli ješitnosti Jeróma Bonaparta, zničení ruských

vojsk před Smolenskem, které už bylo na dosah, jen kdyby Junot

neváhal... A kolik hrůzy i lidského utrpení bez hranic!

Když jsem psal knihu Sto dní, věnovanou otazníkům posled-

ního Napoleonova tažení k Waterloo, nořil jsem se mimoděk zpět

do předchozí historie napoleonské Grande Armée. Překládal jsem tehdy zároveň Paměti barona de Marbota, při jejichž komentová-

ní jsem musel nahlížet do desítek knih o Napoleonové vojsku.

10 ♦ PROČ

Tažení roku 1812 mě zajímalo stále víc... Zjišťoval jsem, jak živá je řeč dokumentů a memoárů lidí, kteří se války roku 1812 zúčast-nili, Napoleonem či Alexandrem počínaje a řadovým pěšákem,

jezdcem či dělostřelcem obou mohutných vojsk konče. Použil

jsem zde tyto prameny v co největší míře.

Zjišťoval jsem rovněž, jak jednostranný je pohled těch několika

málo knih, které u nás za uplynulé půlstoletí o Napoleonově ta-

žení do Ruska vyšly. Sovětské práce jednostranné oslavovaly úlo-

hu Kutuzova a ruského lidu. Knihy francouzské mnohdy zaníce-

ně hájily Napoleonovu genialitu. Nechtěl jsem hájit nebo vynášet

jednu či druhou stranu. Chtěl jsem jen vylíčit tažení roku 1812

očima těch, kteří jej zažili a většinou měli to štěstí, že přežili.

Tolstého vyfabulované postavy knížete Andreje, Pierra Bezucho-

va a dalších ztrácejí barvy ve srovnání s osudy těch, kteří tažením skutečně prošli. Chtěl jsem pohlédnout na rok 1812 očima vrchních velitelů, důstojníků i řadových vojáků obou stran. A skrze

jejich svědectví hledat odpověď na otázky.

I.

Němen

Koncem roku 1811 začalo usilovné zbrojení

a soustřeďování sil západní Evropy a v roce

1812 se tyto síly (...) pohnuly ze západu na

východ, k ruským hranicím, k nimž se od

roku 1811 stahovaly také ruské síly. (...) Jak

došlo k tak otřesné události? Jaké byly její pří-

činy?

Lev Nikolajevič Tolstoj: Vojna a mír

♦ 13

Pád z koně

Táhlo na druhou hodinu ranní. Nad Némenem, hraniční řekou

ruského impéria, mělo začít co chvíli svítat. Vojáci, kteří sem dorazili teprve včera, polehávali tiše a bez ohňů v rosou zvlhlé trávě, zbraně na dosah a uzdy omotány kolem zápěstí, jen od říčního

břehu dolehlo občas trochu hluku. To ženisté, kryti třemi stovka-

mi voltižérú, začali včera v devět večer spouštět na vodu pontony a stavět u Jurburku, Kovna a Olity tři pontonové mosty, jeden

takřka vedle druhého. O půlnoci generál Eblé hlásil, že mosty

jsou dokončeny. Od císařského stanu vyrazil kurýr k maršálu

Davoutovi, veliteli I. armádního sboru.

Dvaačtyřicetiletý Charles, hrabě Morand, veterán od Slavkova,

Jeny, Friedlandu i Wagramu nespal, čekal jen na Davoutův po-

kyn. Věděl, že jeho divize má překročit řeku jako první. Sotva

rozkaz dostal, vydal povel a vyhoupl se do sedla. Jeho tři pěší

brigády se rychle řadily a po plucích, v čele s 13. a 17. lehkým a 30.

řadovým plukem, začaly vcházet na mosty. Rozhýbaná mostovka

se ani nestačila ustálit a už na ni vcházely divize další. Slunce zvolna vylézalo nad obzorem. Začínal 24. červen roku 1812.

Napoleon I., císař Francouzů, stál obklopen štábem a suitou na

stráni nad zátočinou mohutného vodního toku, přes nějž se dralo

do Ruska jádro jeho sil: pěší sbory maršálů Davouta, Oudinota

a Neye, dva sbory záložního jezdectva a císařská garda. V červ-

novém slunci se blýskaly zbraně. Sevřené útvary se hned za mosty

rozvinovaly do vějířů pluků, brigád, divizí. Vzduch se chvěl du-

něním kroků na dřevěných mostovkách, rachotem kol děl, kole-

sen a povozů, bušením koňských kopyt, cinkáním zbraní i výstro-

je, povely důstojníků, poddůstojníků a hučením tisíců hlasů.

Pluky přicházely s plukovními hudbami v čele, s vířením bubnů,

vpředu tambor major, vítr si vesele pohrával s rozvinutými pra-

pory, na jejichž žerdích se pyšně vypínali symboličtí plechoví orli.

Jezdci u mostů sesedali a vedli koně za uzdy. Hned za mosty se

vyhupovali do sedel a po eskadronách vyjížděli. Pěší jednotky při vstupu na mostovky rušily krok. Každý z pěšáků nesl v torně na

zádech pětapadesát až šedesát liber. Náhradní spodky, dvě košile,

14 ♦ NĚMEN

náhradní boty, pokrývku, nádobí, slavnostní uniformu, dávky

potravin na čtyři dny, pár osobních věcí. Celkem na třicet kilogra-mu, nepočítaje pušku, bodák, střelivo... Začínalo být úmorné

vedro.

„Když čtyřiadvacátého vyšlo slunce, otevřel se před námi impozantní obraz. Na nejvyšším bodě levého břehu bylo vidět císařovy stany. Kolem nich se všechny kopce, jejich svahy a údolí zaplnily koňmi a lidmi v zářící zbroji...! Masa 250 000 bojovníků, rozdělená do tří mohutných kolon, se vlnila v dokonalém pořádku směrem ke třem mostům přes řeku a nejrůz-nější sbory postupovaly určenými směry na pravý břeh. Téhož dne na jiných místech, u Grodna, Pilony a Tylže, překročily Němen další jednotky. .., "vzpomínal na onen den komandant Marbot, zastupující velitel 23. pluku jízdních myslivců.

Přechod Němenu (Faber du Faur)

Od císařova stanu, stojícího na výšině tři sta stop od levého

břehu, vypadalo vojsko jako tři nekoneční hadi. Ta masa však

zdaleka nepředstavovala celou Grande armée, Velkou armádu. Třicetitisícový sbor Macdonaldův, tvořící levé křídlo, překračoval

Němen až u Tylže, sbor italského vicekrále Eugěna de Beauhar-

nais se dral do Ruska u Pilony. Sbor císařova bratra Jeróma, který spolu se sborem knížete Poniatowského a saským sborem Reynie-PÁD Z KONĚ ♦ 15

rovým tvořil křídlo pravé, překonával pohraniční tok u Crodna,

o sedmdesát kilometrů jižněji. Ještě více na jih, daleko pod ohbím Němenu, směřoval k Bugu Pomocný rakouský sbor knížete

Schwarzenberga.

V zátočině Němenu císař opustil stan. Postával a přejížděl

u mostů, netrpělivý jako vždy, když se jeho vojska vydávala do

války. Jeho přítomnost elektrizovala. Paměť muže v šedém redin-

gotu z louvierského sukna a v klobouku modelu briennské školy,

kterou kdysi navštěvoval, pracovala jako hodinový stroj. Vojácky

drsnou řečí občas zavolal na procházející pluk, připomněl jeho

zásluhy, zažertoval. Všude, kde se objevil, otřásalo vzduchem

mohutné „Ať žije císař!".

Z ruské strany řeky dosud nepadl jediný výstřel. Císaře Fran-

couzů to nepřekvapovalo, naopak. Byl spokojen. Potvrdilo se to,

co hlásily průzkumné hlídky, které přepluly řeku v noci z 23. na 24. června. Tři roty 13. lehkého pluku zpočátku nenarazily na

živou duši.

„Pak se u nich objevil obyčejný kozácký důstojník, velící hlídce. Byl sám, počínal si jako v nejhlubším míru a netušil, že naproti stojí celá Evropa ve zbrani. Ptal se cizinců, kdo jsou.,Francouzi,' odpověděli mu.

,Co chcete,' pokračoval důstojník, ,a proč přicházíte do Ruska?' Jeden sapér mu drsně odpověděl: ,Válčit s vámi! Obsadit Vilno! Osvobodit Polsko!' A kozák ujel; zmizel v lesích, kam naši vojáci, strženi zápalem a snahou les prozkoumat, vypálili z pušek," vyprávěl Napoleonův po-bočník hrabě de Ségur, který v nočním tichu zaslechl v ležení

slabou ozvěnu tří ran.

Rada pamětníků tvrdila, že císař těsné před tažením překypo-

val dobrou náladou. Při zastávce v Toruni, během cesty k vojsku

a hranici, jej slyšeli zpívat z plných plic sloky revoluční písně Chant du départ:

„Od jihu k severu polnice válečná

volá nás do boje!

Třeste se, nepřátele' Francie..."

A na břehu Němenu si prý pohvizdoval lidovou písničku:

„Malbruk na vojnu jede,

kdy vrátí se, ví Bůh..."

Vrchnímu štolbovi Caulaincourtovi, vévodovi z Vicenzy, se

však Napoleon zdál onoho osudového 24. června zaražený:

„Císař, obvykle tak veselý a ve chvílích, kdy jeho vojsku prováděla ně-

jakou operaci, plný zápalu, zůstal celý den velice zamyšlený a vážný..."

16 ♦ NĚMEN

17 ♦ NĚMEN

Důvodem možná byla nepříjemnost, k níž došlo den předtím.

V noci z 22. na 23. června dorazil Napoleon do ležení na polském

říčním břehu u Nogarišek. Bylo teprve kolem jedné po půlnoci.

Objevil se u 6. (polského) hulánského pluku. Přijel v kočáře, za

ním jel kabinetní vůz a obývací povoz. Císař dychtil spatřit řeku, která tvořila hranici ruského impéria. Už po hodině si přes ramena přehodil vojenský plášť a nasadil si polní čapku plukovníka

Nogowského, vsedl na hřebce Friedlanda a takto přestrojen vy-

razil v doprovodu generála Haxo, vrchního štolby Caulaincourta

a náčelníka štábu Berthiera k vesnici Alexoten na říčním břehu

proti Kovnu. Dlouho projížděl podle Němenu a hledal nejvhod-

néjší místo pro přechod. Vrátil se až ve tři hodiny odpoledne,

vydal pár rozkazů a znovu se vyhoupl do sedla. Chtěl být u vše-

ho, chtěl rozhodovat o všem! Prohlížel materiál shromážděný

k stavbě mostů, polní pekárny, kovárny. Projel až k Marienpolu,

zpět dorazil až v osm hodin večer. Nedopřál si klidu. V devět si

nechal osedlat Friedlanda znovu a vyrazil.

Napoleon jezdil na koních rychle, cvalem až tryskem, třebaže

byl špatný jezdec. Teď cválal vzrostlým obilím a travou po písči-

tém břehu. Najednou Friedlandovi, možná už znavenému, vyra-

zil pod kopyty zajíc. Hřebec se lekl, netrpělivý a nevalný jezdec včas nezareagoval a spadl. Vévoda z Vicenzy bleskem zarazil

koně, seskočil a vrhl se k Napoleonovi. To už ale císař vstával ze země a bez jediného slova se vyhoupl Friedlandovi znovu do

sedla.

„Půda byla velmi měkká, císař si jen lehce pohmoždil dolní část paže.

Okamžitě jsem si pomyslel, že je to špatná předzvést, a nebyl jsem jistě jediný, neboť mě kníže z Neuchátelu za okamžik uchopil za ruku a řekl mi: ,Ten pád je neblahé proroctví; lépe bychom udělali, kdybychom Ně-

men vůbec nepřekročili.' Císař, který v prvních okamžicích zachoval hluboké mlčení a jehož myšlenky nebyly bezpochyby veselejší než naše, se poté pokusil se mnou a s knížetem z Neuchátelu na téma pádu zažerto-vat. Špatná nálada a černé myšlenky však pronikaly skrz žerty...," popsal později celou příhodu Caulaincourt.

Máme uvěřit, že Napoleon v té chvíli přemýšlel, zda neodvolat

tažení, jaké nikdo nepamatoval a jehož rozsah neměl ve vojenské

historii obdoby? Armáda už pochodovala, i pro vrchního velitele

bylo těžké ji zastavit. Co by tomu řekli vojáci, dvořané, monar-

chové podrobených a spojeneckých zemí, Evropa a svět? Jak by

tím utrpěla Napoleonova pověst!

18 ♦

Čtyřiadvacátého června v pět odpoledne Napoleon znovu

vsedl na Friedlanda, jako by chtěl ukázat, že na pověry nedá,

a vjel na most. Na ruském břehu neočekávaně a nedočkavě nasa-

dil koni ostruhy.

„Nečekaně vyrazil napříč přes pole do lesů, lemujících řeku. Hnal koně plnou rychlostí; v nedočkavosti vypadal, jako by sám chtěl napadnout nepřítele. Ujel tím směrem víc než míli, stále zcela sám, načež se musel vrátit k mostům...," zaznamenal si Ségur.

Pak císař Francouzů přesedlal na hřebce s případným jménem

Moscou, Moskva, a po pravém břehu Němenu se vydal s gardou

směrem na Kovno, které obsadily už v šest hodin ráno bez boje

jezdecké předvoje Francouzů a Poláků. Kostky byly vrženy, válka

začala!

PÁD Z KONĚ ♦ 19

Nevytasím první meč!

Z jakých příčin vlastně k válce s Ruskem došlo? Proč se Napo-

leon pustil do podniku, před nímž dlouho váhal a od nějž jej

mnozí zrazovali? Dodnes neexistuje jednoznačná odpověď. Co

kniha, to poněkud jiný názor!

„Tato válka (...) byla logickým důsledkem kontinentálního sys-

tému...," říká přední francouzský odborník na napoleonskou

problematiku Jean Tulard.

Podobnou tezi zastává i u nás dobře známá práce A. Z. Manfre-

da Napoleon Bonaparte. Jiný sovětský historik, generál P. A. Žilin, v knihách Kutuzov a Kutuzovova protiofensiva roku 1811 však kategoricky hlásal:

„Rusko zajímalo napoleonskou Francii především jako země

s obrovským lidským a materiálním potenciálem. Dobýt ji,

zmocnit se všeho jejího bohatství - to byl cíl francouzské bur-

žoasie..."

Sovětský akademik J. V. Tarle v podstatně fundovanější práci

Napoleonovo tažení na Rus 1812 tvrdil hned na začátku:

„Hlavním cílem Napoleonovým bylo přinutit Rusko, aby se

hospodářsky podřídilo zájmům francouzské velkoburžoasie, a vy-

tvořit proti Rusku věčnou hrozbu v podobě vasalského státu Pol-

ska, k němuž bude přivtělena Litva a Bílá Rus..."

Takový byl, budu-li citovat opět Žilinova Kutuzova, „skutečný vědecký výklad příčin a charakteru této války (...) za pomoci

marxisticko-leninské metodologie." Jean Tulard však v knize Napoleon ou le mythe du sauveur dokázal vyvrátit teze o válce v zájmu francouzské velkoburžoasie jednou jedinou větou: „Vzdálenost,

drahá doprava, nejistý úvěr, existence snáze dostupných odbytišť

v Německu a Itálii nakonec francouzské obchodníky od Ruska

odvrátily. Definitivní ztráta tohoto trhu představovala jen malou škodu a v očích francouzského obchodu neospravedlňovala mož-

nost války."

Co tedy hnalo císaře do války s Ruskem? Mnozí současníci

věřili, že jeho megalománie. Už v roce 1809 řekl jeden z Napole-

onových ministrů maršálu Marmontovi:

20 ♦

NEVYTASÍM PRVNÍ MECL ♦ 21

„Císař je šílený, úplně šílený, všechny, jak tu jsme, nás po hlavě strhne s sebou a celé to skončí strašlivou katastrofou..."

Císař Francouzů však rozhodně šílený nebyl. Válka měla mno-

ho příčin, jejichž kořeny sahaly řadu let zpět.

V roce 1807 rozdrtila Velká armáda ruská vojska u Friedlandu

a car Alexandr, poražený na hranicích svého impéria, požádal

o mír. Byl uzavřen na prámu u Tylže, vprostřed hraniční řeky

Němenu, a obé strany se na něj dívaly rozdílnýma očima.

„Tady na nás čekalo nejkrásnější představení, jaké kdy na Němenu lidské oko spatřilo. Vprostřed té řeky se nalézal nádherný vor, vyzdobený krásnými látkami... A císař přijde v jednu hodinu a vsedne se štábem do bárky. A z obou stran je dán signál, císařové na tento signál vyplují...

Avšak náš Napoleon připlul první k můstku, a jak se ten skvělý vladař dostal na vor, spatřili jsme oba velké muže, objali se jako dva bratři, vracející se z vyhnanství...," líčil tylžské setkání Napoleona s Alexandrem poněkud naivně kapitán staré gardy Jean-Roch Coignet.

Z druhé strany sledoval schůzku v Tylži s pocity poraženého

vojáka carský důstojník Děnis Davydov:

„Pouze zvědavost spatřit Napoleona a to, že jsme spatřili na vlastní oči pár podrobností setkání dvou největšíh císařů světa, poněkud zmír-nila naše pocity. Žádný z nás neprahl po přátelství, ba ani po známosti s jediným z Francouzů jsme přes veškerou jejich snahu, důsledku Napoleonova tajného rozkazu, v němž požadoval, aby nás okouzlili všemožnou zdvořilostí a pozornostmi, netoužili. Už tehdy před námi ležel rok 1812, bodák byl zbrocen krví až po ústí hlavně, čepel vnořena až po záštitu..."

Navzdory objetím se Alexandr cítil jako poražený. Prestiž im-

perátora vší Rusi silně utrpěla. Na prámu vprostřed Němenu

vnutil Napoleon Alexandrovi systém kontinentální blokády ang-

lického obchodu. To ovšem znamenalo pro Rusko krutou ekono-

mickou ránu. Do Anglie vyváželo 91% lnu, 73% konopí, 77% tuků,

71% železa. Náhradu za tato odbytiště nemohla napoleonská

Francie nabídnout. Ruský vývoz do Francie tehdy činil 257 000

rublů, z Francie do Ruska se dováželo zboží v hodnotě 1 511 000

rublů, tedy šestinásobek. Ruské zboží leželo ladem, příjmy rus-

kých velkostatkářů a kupců byly ohroženy.

Lze si snadno domyslet, jak byl tylžský mír špičkám ruské spo-

lečnosti a armádě proti mysli. Vůči profrancouzské zahraničně

politické orientaci imperátora Alexandra I. se zvedla v jeho říši mocná opozice. Car si chtě nechtě musel připomenout, že on sám

s podobnou opozicí zlikvidoval svého otce Pavla.

22 ♦ NĚMEN

Paradoxní bylo, že tylžským mírem Napoleon Rusko neosla-

bil, spíše naopak. Alexandr dostal na úkor Pruska Bialystok a volnou ruku vůči Turecku i Švédsku. Pak se ruský car vrhl na Mol-

davsko a Valašsko. Roku 1809 obsadil dosud švédské Finsko. „To

mu však bylo málo - a víc Napoleon nedával," napsal akademik Tarle.

I Napoleon rozšiřoval hranice říše a posiloval svůj vliv mezi

Rýnem a Němenem. Roku 1810 anektoval Nizozemí. Po něm ná-

sledovala německá hanzovní města Hamburk, Brémy a Lúbeck.

Pak přišel na řadu Gdaňsk. Po tylžském míru vytvořil císař Fran-

couzů Velkovévodství varšavské. Byla to část bývalého polského

království, které kdysi zabrali Prusové. Napoleon je poraženým

Prusům vzal a dal pod patronaci spojeneckého Saska. Hranice

Napoleonovy a Alexandrovy sféry vlivu se tím povážlivě dotkly.

Oba monarchové nešetřili slovy o míru, mírové podmínky si

ale každý z nich představoval jinak. Napoleon měl podle tyl-

žských ujednáních vyklidit okupované Prusko. Místo toho pone-

chal většinu Velké armády mezi Rýnem a Němenem a francouz-

skou hranici posunoval od Rýna k Labi. Alexandr měl podle týchž

dohod bojkotovat britské zboží. Britské lodi však tvořily polovinu všech plavidel, která přistávala u ruských břehů.

Na podzim roku 1810 hledal konvoj 120 britských obchodních

lodí, provázených až k Sundu dvěma desítkami lodí válečných,

dlouho přístav, v němž by vyložil zboží. Car tomuto loďstvu otev-

řel navzdory tylžským ujednáním ruské přístavy. Rozhněvaný

císař Francouzů odpověděl tím, že anektoval vévodství Olden-

burské, celé pobřežní území mezi Holandskem a hanzovními pří-

stavy. Něco takového ovšem představovalo čin, který se Ruska

mimořádně dotkl. Chotí syna a následníka vévody Oldenburské-

ho byla totiž sestra ruského cara Alexandra!

Carův vyslanec proti anexi protestoval, Napoleon však odmítl

nótu přijmout. To byla další urážka a Alexandr na ni odpověděl

v prosinci téhož roku novým ruským celním tarifem. Tarif zvyšo-

val sazby za dovoz luxusního zboží a vína, což byly hlavní po-

ložky francouzského exportu do Ruska. Vztahy se přiostřova-

ly a v Evropě se začalo mluvit o možné válce. V prosinci roku

1810 napsal Alexandr své sestře Kateřině Pavlovně poněkud lico-

měrné:

„Jak se zdá, bude ještě nutno prolévat krev; já alespoň jsem učinil vše, co bylo v lidských silách, abych se tomu vyhnul..."

NEVYTASÍM PRVNÍ MEČ! ♦ 23

V půli května roku 1811 se vrátil z Ruska do Paříže po čtyřech

letech francouzský vyslanec Auguste Caulaincourt, vévoda z Vi-

cenzy. Napoleonovi tlumočil Alexandrova slova:

„Nevytasím první meč, nechci být v očích Evropy odpovědný za pro-litou krev, (...) jestli se ale císař rozhodne a napadne mě, bude nucen bojovat až do konce, protože když nebudu mít štěstí ve zbrani, stáhnu se raději na Kamčatku, než abych podepsal ve svém hlavním městě smlouvu, která by byla k ničemu."

Caulaincourt byl o carové mírumilovnosti upřímně přesvědčen

a ujišťoval císaře, že si Alexandr válku nepřeje. Zároveň varoval, že konflikt s tak rozlehlou mocností by mohl mít pro napoleonskou Francii osudné následky:

„Neposuzujte Rusko podle toho, co vám o něm jiní vyprávějí. Neposuzujte ruskou armádu podle toho, jak jste ji viděl v bitvě u Friedlanda, rozdrcenou a odzbrojenou. Rusové žijí přece už rok pod hrozbou války.

Připravili se a zmohutněli, propočítali si své šance. (...) Připravili se k odporu i k obraně do krajnosti... "

Napoleon měl jiný názor a vévodovi z Vicenzy vyčetl, nikoliv

naposled, že se z něj za pobytu v Petrohradu stal rusofil.

„Vůbec to nechápete, carovy lichotky vám zamotaly hlavu, je to nejpro-hnanější, nejfalešnější muž ze všech lidí, z vás udělal víc Rusa než Francouze. .. "

Císař Francouzů byl přesvědčen, že Alexandr čeká jen na zá-

minku k válce. Rusko si počínalo stejné výbojně jako Francie.

Chtělo do Evropy, kam je Francie nemínila vpustit. Některé do-

kumenty naznačují, že imperátor vší Rusi zvažoval na počátku

roku 1811 možnost náhlé ofenzívy na západ! Koncem roku 1810

se ve Velkovévodství varšavském objevil carův člověk, polský

magnát Adam Czartoryski, aby sondoval nálady pro eventuální

připojení této země k Rusku. Czartoryského zpráva vyzněla pe-

simisticky, imperátor vší Rusi mu počátkem roku 1811 ale odpo-

věděl, že on, Alexandr, dokáže proti 150 000 Francouzů poslat do

války 200 000 Rusů, a pokud by se k Rusku přidalo neruské Pol-

sko, posílily by se ruské armády o dalších 130 000 Poláků a Prusů, nemluvě o 200 000 Rakušanech, kteří by se možná připojili.

„Plánuje se pochod tří armád, dispozice jsou vydány...," uzavíral tyto vývody carův list, citovaný v devátém svazku Madelinovy

„Histoire du Consulat et de l'Empire"\

Generál Rapp zahájil z Gdaňska na Napoleonův příkaz prů-

zkum, který potvrdil zpočátku mlhavé zprávy o soustřeďování

24 ♦ NĚMEN

ruských vojsk. Další informace ze Švédska hovořily o přesunu

dvou ruských divizí z Finska do Kuronska. Francouzský konzul

v Bukurešti hlásil, že se od Dunaje hnuly směrem k Němenu di-

vize jiné. Zvláštní je, že jindy Napoleon reagoval na zprávy o ci-zích válečných přípravách bleskově a vytáhl do pole. Příkladem

může být Slavkov, Wagram, Jena... Teď však neudělal v jádru nic.

Vše zůstalo u slovního harašení zbraněmi.

S ohledem na výše uvedená fakta je pravděpodobné, že Rusko

chtělo Napoleona předběhnout a vpádem za Němen proti němu

zahájit válku. Tyto záměry se koneckonců objevují i ve strategic-

kých úvahách, předkládaných v roce 1811 ruskému ministerstvu

války a imperátorovi samotnému. Alexandr však dospěl realistic-

ky k závěru, že na podobnou akci nemá dost sil a diplomatického

zázemí. A tak oba soupeři dál mluvili mnoha slovy o míru, na

mocenském kolbišti však hráli ne o mír, ale o čas a spojence.

Zdálo se, že Napoleon stanul v té době na vrcholu moci. Jeho

říše se vnitřně upevňovala. Dne 20. března 1811 porodila císařov-

na Marie-Louisa syna. Císař měl dědice trůnu, o existenci napo-

leonské dynastie se už nedalo pochybovat! Přesto se pod leskem

a nádherou císařství objevovaly známky slabosti.

Značnou část císařových sil zaměstnával Pyrenejský poloos-

trov. Španělsko Francouzi ovládali jen tam, kde byla jejich vojska.

Partyzánská válka vázala a pohlcovala nové a nové pluky. Wel-

lington rozbil v Portugalsku u Torres Vedras mýtus o neporazi-

telnosti Napoleonových orlů. Pius VII. se v Itálii nemínil smířit s uzurpací papežského státu a s tím, že Napoleonův syn dostal do

kolébky korunu Římského krále. Papež vložil do boje proti Na-

poleonovi celý svůj morální vliv. Z Vestfálska, Gdaňska, Floren-

cie, Neapole, Holandska, Pruska, ze všech koutů Evropy přichá-

zely zprávy o náladách obyvatelstva, které dávaly tušit, že při

prvních Napoleonových potížích mohou vypuknout nepokoje,

vzpoury, jedním slovem národně osvobozenecké hnutí. Ve Fran-

cii se navíc koncem roku 1811 a na jaře roku následujícího proje-

vily značné zásobovací potíže a hlad.

Napoleon se musel na válku teprve přichystat. Potřeboval

upevnit své pozice a sebrat síly. Ani Alexandr nebyl připraven,

třebaže opevňoval „deset měst na Dvině" a v táboře na Drisse shromažďoval armádu.

NF.VYTASÍM PRVNÍ MEČ! ♦ 25

„Zdá se mi rozumnější spoléhat na to, že nám pomůže čas i velikost zla, které Napoleon způsobil. Nemohu se zbavit přesvědčení, že tento stav věcí nevydrží dlouho, poněvadž strádání všech vrstev obyvatelstva v Ně-

mecku i ve Francii je tak veliké, že jim jednou musí dojít trpělivost...,"

napsal sestře Kateřině v létě 1811.

I on hrál na zdrženou, přičemž spoléhal na to, že doutnající

odpor vůči Napoleonovi v Evropě poroste. Pak by pro ruskou

armádu nadešla ta pravá chvíle, aby vytáhla do pole jako osvobo-

ditelka Evropy od napoleonského jha.

26 ♦

Válka diplomatů

Ke slovu přišla diplomacie. Všechna jednání by vydala sama

o sobě na knihu. Napoleon Alexandrovi střídavě vyhrožoval a li-

chotil, poukazoval na svou sílu a vzápětí ubezpečoval, že není

v jeho zájmu ji použít. Alexandr ujišťoval, že si přeje mír, přičemž Napoleonovým požadavkům neustoupil ani o píď a dál otevíral

přístavy britským lodím.

Jablkem sváru se stalo Velkovévodství varšavské. Imperátor

Alexandr dal najevo, že začlenění tohoto území pod ruskou sprá-

vu by bylo vhodnou a žádoucí kompenzací za francouzský zábor

vévodství Oldenburského. Car byl přesvědčen, že Napoleon chce

vytvořit nezávislé Polsko. Na něco takového Rusko nahlíželo jako

na bezprostřední hrozbu. Obnovením Polska by na ruské západní

hranici vznikl stát, který by uzavřel Rusku dveře do Evropy. Nové Polsko by navíc mohlo vystupovat s restitučními nároky vůči Litvě, jíž se už Rusko nemínilo vzdát. Alexandr požadoval záruky,

že císař Francouzů polské království neobnoví. Sám ale polským

velmožům naznačoval, že jednoho dne toto království vyhlásí

pod patronací Ruska on...

V květnu roku 1811 přijal Napoleon carova křídelního po-

bočníka hraběte Šuvalova. Ujišťoval jej, že kvůli obnově Polska

rozhodně válčit nehodlá. Zároveň ale hrozil silou, nebude-li car

dodržovat kontinentální blokádu. Hrabě Šuvalov odcházel s pře-

svědčením, že jeho vladař bude muset rychle volit mezi mírem

a válkou.

Nového francouzského vyslance Lauristona zatím v Sankt-Pe-

těrburgu zahrnoval carský dvůr poctami a pozornostmi. O válce

před ním nepadlo slovo. Generál Law de Lauriston vzápětí refe-

roval, že car na útok proti Francii vůbec nepomýšlí, že se Paříž

zmýlila...! Paříž se ale nemýlila. Imperátor Alexandr počítal, že dříve či později k válce dojde. Zaujal však důsledně roli provoko-vaného a mírumilovného muže. Roli agresora přenechal Napole-

onovi.

V létě roku 1811 vplul s carovým vědomím do ruských bal-

tských přístavů konvoj sto padesáti britských lodí. Napoleona

27 ♦

přivedla zpráva o tak markantním porušení kontinentální bloká-

dy na pokraj zuřivosti. Císař Francouzů tehdy předvedl před

ruským velvyslancem knížetem Kurakinem, celým svým dvorem

a vyslanci řady jiných zemí jeden ze svých vzteklých monologů.

Stěžoval si na pletichy Velké Británie, na postoj Ruska a požado-

val co nejrychlejší podepsání nové mírové smlouvy. Řeč přišla i na polskou otázku, která nabývala klíčového významu:

„Je mi jasné', že vám jde o Polsko, a já si začínám myslet, že to vy se jej chcete zmocnit. (...) Netěšte se, že bych vás za Oldenburske' vévodství odškodnil Varšavským. Ne, i kdyby vaše vojska tábořila na pahorcích Montmartru, nevydám ani píď varšavského území. (...) Nepomýšlím na obnovu Polska, zájmy mého lidu nejsou s tou zemí spojeny, jestli mě však donutíte k válce, použiji Polsko proti vám. Prohlašuji, že nechci válku, a v tomto roce vám ji nevyhlásím, pokud na mne nezaútočíte. Nemám do války na severu chuť, když však krize do listopadu nepomine, povolám do zbraně O 120 000 mužů více. Takhle budu pokračovat dva tři roky (...) a vy všechny polské kraje ztratíte!"

V polské otázce však zůstal Napoleon jen u hrozeb. Věděl, že

vytvořením Polska by mezi ním a carem Alexandrem vznikla pro-

past, přes níž by se už žádná mírová smlouva nedala uzavřít.

Čím více obě impéria spěla k válce, tím více usilovala o to, aby

si zabezpečila spojence. Na počátku roku 1812 se zdálo, že Napo-

leon nad Ruskem v diplomatickém souboji vítězí.

Nejprve přišlo na řadu Prusko, nesmírně oslabené po porážce,

kterou mu Francouzi roku 1806 zasadili. Král Bedřich Vilém na-

bídl Napoleonovi spojenectví sám. Rusko však obojetnicky ujistil, že tak činí pouze z nutnosti a smlouvu s Napoleonem neuzavře,

pokud mu Alexandr nabídne smlouvu jinou a spolu s ní i vojen-

skou pomoc. Car na něčem podobném neměl zájem a obratně se

vykroutil. Generálovi Scharnhorstovi pravil, že je ochoten vojen-

skou pomoc poskytnout ve Východních Průsích. Takto míněná

pomoc nebyla Prusům na nic, v případě prusko-francouzského

konfliktu by obrana vlastního Pruska a jeho hlavního města Ber-

lína zůstala na nich samotných.

Pruský král se v té době pokusil posílit silně redukovanou ar-

mádu a vyzbrojit osmačtyřicet nových praporů. Napoleon zarea-

goval prudce. Maršálu Davoutovi rozkázal uvést do pohotovosti

celý jeho armádní sbor a v případě potřeby Prusy bleskurychle

rozdrtit. Bedřich Vilém se tehdy vyděsil k smrti, budované pra-

pory raději rozpustil či lépe, pokusil se je zachovat pod záminkou VÁLKA DIPLOMATŮ ♦ 29

převedení těchto mužů na opevňovací práce. A spěšné uzavřel

spojeneckou smlouvu s Francií. Zavázal se v ní mimo jiné poskyt-

nout Napoleonovi pomocný sbor o síle 20 000 mužů a nechat

Francouzům volný průchod svým královstvím.

Rakousko „tatíka Františka", jak svému císařskému tchánovi

Napoleon po straně říkal, si bylo vědomo, že nedokáže zůstat

v hrozícím konfliktu Ruska a Francie neutrální. Na rozdíl od

Pruska jednalo s Francií jako rovný s rovným. Kancléř Metternich

nebyl proti spojenectví s Napoleonem. Rusko momentálně před-

stavovalo pro Rakousko větší zlo. Pošilhávalo po rakouské Haliči, ovládlo Moldavsko a Valašsko, které byly dříve v rakouské sféře

vlivu, zjevně toužilo prorazit přes Balkán k černomořským úži-

nám. Dne 17. dubna 1811 došlo k prvním rozhovorům, vedeným

knížetem Schwarzenbergem, rakouským velvyslancem v Paříži,

vybaveným všemi plnými mocemi. Napoleon slíbil výměnou za

kousek Haliče vrátit ilyrské provincie. Naznačil, že by Rakousko

mohlo po válce dostat zpět Valašsko a Moldávii. Rakousko přislí-

bilo vojenskou účast v podobě Pomocného sboru o síle 30 000

mužů pod rakouským velením. Kníže Metternich ovšem neváhal

cara Alexandra ujistit, že vojenskou angažovanost Rakouska není

třeba brát příliš vážně.

Císař Francouzů doufal, že získá i pomoc Švédska. Spoléhal na

dvě věci. Věřil, že Švédové budou chtít Rusům oplatit to, že je

ruský car připravil o Finsko. A že švédským následníkem trůnu,

de facto už švédským panovníkem, je Jean Bernadotte. Tento muž byl ještě před pár lety francouzským maršálem, navíc skrze svou

choť Desirée Claryovou spřízněným s rodinou Bonapartů. Přes-

tože se Napoleon a Bernadotte nesnášeli, sázel císař na Bernadot-

tovo vlastenecké cítění. Zapomínal, že sám Švédům odňal zcela

nedávno pouhým dekretem Pomořansko, což zdůvodnil nedo-

držováním kontinentální blokády.

Bernadotte, budoucí král Karel XIV., uvažoval zcela nevlaste-

necky. Respektoval částečnou averzi švédské aristokracie vůči

Napoleonovi. Finsko, které Švédsku ruský car vzal, oželel. Raději riskoval válku s bývalou vlastí, od níž jej dělilo moře, než boj

s Ruskem, od nějž jej nedělilo vůbec nic! Navíc získal od Alexan-

dra slib podpory v záměrech zabrat Norsko. Švédské království

uzavřelo 26. dubna 1812 s Ruskem spojeneckou smlouvu. Ale-

xandr se už nemusel bát, že by se před Sankt-Petěrburkem mohlo

objevit švédské loďstvo. Nyní měl krytý pravý bok.

30 ♦ NĚMEN

Napoleon spoléhal i na Turecko, které vedlo už šestý rok s Rus-

kem válku, a nebylo tedy pochyb, že by vázalo alespoň část rus-

kých sil. Francouzský chargé d'affaires v Istanbulu Latour-Mau-

bourg dostal pokyn připravit půdu pro francouzsko-tureckou

spojeneckou smlouvu. Car Alexandr jednal pod hrozbou války

s Napoleonem rychleji. Rozhodl se uzavřít se sultánem mír.

Jednáním povéřil generála Michaila Illarionoviče Kutuzova.

Velitel ruských vojsk od Slavkova si počínal obratné. Velkovezíra zplnomocněného jednáním dokázal přesvědčit, že konflikt Ruska

s Francií bude na poslední chvíli zažehnán, že k válce nedojde, že mírové návrhy jsou už vlastně na cestě, a že tudíž značně vyčerpané Turecko nemá od Francie co očekávat. Mír Ruska s Turec-

kem byl podepsán pouhé dva dny předtím, než Napoleonova

Velká armáda vtrhla do Ruska! Imperátor Alexandr měl zabezpe-

čený i druhý bok a mohl z turecké fronty stáhnout celou jednu

armádu!

Velká Británie stála zdánlivě stranou. Válčila na mnoha místech,

ve Španělsku, Portugalsku, se Spojenými státy americkými. A ne-

měla bezedné zdroje. Na britských ostrovech se projevovaly dů-

sledky kontinentální blokády. Bylo nutno zavírat manufaktury.

Objem výroby zboží klesl v letech 1810-1811 z 35 miliónů na

22 miliónů liber. Na britském trůně seděl dementní král Jiří a vlá-

da musela čelit hospodářské krizi.

Císař Francouzů se domníval, že Britové budou za těchto okol-

ností nakloněni jednání o mír. V půli dubna 1812 pověřil Mareta,

vévodu z Bassana, aby zahájil předběžná mírová jednání. V klí-

čové otázce Španělska však nemohl nabídnout víc než zakotvení

současného stavu. To Británie, posílená Wellingtonovým úspě-

chem nad Massénovou armádou v Portugalsku, šmahem odmít-

la. Měla prakticky jistotu, že ruský car bude bránit v roce 1812

dovozu anglického zboží ještě méně než v roce předchozím. Kon-

flikt Francie s Ruskem mohl anglické ekonomice jen prospět.

A také prospěl. Lord Liverpool v půli prosince 1812 před parla-

mentem prohlásil:

„Rusko otevřelo Anglii trh se 36 milióny odběratelů, pozvedlo ceny našich koloniálních výrobků a znovu oživilo výrobu v našich manufakturách."

Rusko, řečeno slovy Jeana Tularda, tak do začátku léta roku

1812 zformovalo šestou protifrancouzskou koalici, byť bylo jejím

jediným zjevným členem.

VÁLKA DIPLOMATŮ ♦ 31

Vztahy s Ruskem se prudce zhoršily na počátku roku 1812.

Tehdy se provalila špionážní aféra, jedna z posledních kapek, jíž pohár vzájemného obviňování dvou velmocí přetekl. Pochybným hrdinou této aféry se stal osmadvacetiletý plukovník, hra-

bě Alexandr Ivanovic Černyšev, křídelní pobočník a favorit cara

Alexandra. Působil tehdy na ruské ambasádě v Paříži a vozíval

zvláštní depeše imperátora vší Rusi. Napoleon si jej oblíbil. Hrabě dokonale ovládal dvořanské lichotky, byl vtipný, společenský,

platil za ozdobu předních salónů a měl povést svůdce žen.

„Byl krásný, galantní, milý, zdvořilý k pohledání, uměl se přetvařovat, titul pobočníka imperátora vší Rusi mu otevíral dveře nejen u dvora, ale i v salónech společenských špiček, kde nikdy nerozmlouval o politice.

Zdálo se, že jej zajímá výhradně dvoření dámám, u nichž, jak se tvrdí, měl mnoho úspěchů. Jenže koncem roku 1811, v době, kdy se začalo šuškat o válce, se pařížská policie dozvěděla, že pod záminkou radovánek provádí pan ruský hrabě politicky po všech stránkách podezřelou činnost. Policie jej začala sledovat a brzo nabyla jistotu, že se často schází s M. X..., úředníkem na ministerstvu války, pověřeným situačními zprávami...,"

napsal o Černyševovi i aféře baron Marbot.

Vždy k prvnímu a patnáctému dni v měsíci dostával Napoleon

z ministerstva války podrobné situační zprávy o stavu francouz-

ské armády. Na pár hodin procházely rukama subalterního úřed-

níčka Michela, který z nich od jara roku 1811 prováděl výtah, a ten za peníze předával Černyševovi. Savaryho policie začala v únoru

1812 cosi tušit. Důkazy získala tajnou prohlídkou Černyševova

bytu a zadržením jednoho ruského kurýra. Černyšev pochopil,

že je odhalen, rychle se u pařížského dvora rozloučil a ujel do

Ruska.

Policie prohledala okamžitě po Černyševově útěku jeho byt

a pod kobercem našla zapadlý dopis, psaný Michelovou rukou.

Proces se konal veřejně. Úředník Michel se třemi dalšími spoluvi-

níky stanul 2. května 1812 před vynálezem revoluce, gilotinou.

Pobouřený Napoleon pověřil vévodu z Bassana vypracováním

mravně rozhořčeného dopisu caru Alexandrovi. S tím se však

nespokojil:

„Císař nechal ve všech novinách otisknout proti panu Černyševovi velice ostrý článek, v němž byly obsaženy, i když nepřímo, závěry, jakě se musely ruského imperátora velice dotknout, neboť se v nich připomí-

nala vražda Pavla /., jeho otce, kterou Alexandr nepotrestal.

Po publikování takového článku se už o válce nepochybovalo. Přestože 32 ♦ NĚMEN

nebyla vyhlášena, obě strany se na ni otevřeně chystaly...," říká Marbot.

Rozhořčený Napoleon, jak líčí v rámci objektivity Marbotovy

paměti dál, si počínal naprosto stejně a rozdíl byl pouze v tom, že jeho lidé se nedali carskou policií chytit:

„V okamžiku, kdy si Napoleon trpce stěžoval na prostředky, k nimž se pobočník imperátora Alexandra kvůli získání informací o stavu našeho vojska uchýlil, náš vyslanec v Sankt-Petěrburgu generál Lauriston nejenže koupil nejaktuálnější údaje o silách ruské armády, zaplatil dokonce za ryte' měděné desky, z nichž se pak tiskly obrovské mapy moskevského carství...! Přes nesmírné potíže spojené s přepravou těžké hmoty kovu byla zrada provedena a zaplacena tak dobře, že měděné plotny, uchová-

vané v archivech ruské vlády, se ze Sankt-Petěrburgu dopravily do Francie, aniž by moskevská policie či celníci cokoliv odhalili! Sotva plotny dorazily do Paříže, nahradilo ministerstvo války azbukou psaná jména míst a řek francouzskými, vytisklo tu krásnou mapu, kterou dal císař po jednom exempláři rozdělit všem generálům a velitelům lehkého jezdectva."

V téže době se v Paříži tiskly falešné rubly. Hrabě Ségur sice

tvrdil, že bez císařova vědomí a že Napoleon pak rozhořčené tisk

bankovek zakázal, nicméně s nimi Grande Armée během tažení platila ruskému obyvatelstvu.

Kníže Kurakin se ještě koncem dubna roku 1812 snažil hrozbu

války zažehnat. Vévodovi z Bassana oznámil, že Rusko je ochot-

no odvolat protest ve věci vévodství Oldenburského a přepraco-

vat celní tarify, požadoval však, aby Napoleon v souladu s ujed-

náním tylžského míru vyklidil Prusko a aby respektoval ruská

práva obchodovat s neutrály. Napoleona to pobouřilo a kníže

požádal o pasy, což se rovnalo přerušení diplomatických styku

z ruské strany.

Zahájení válečných operací se stávalo pouze otázkou času. Na-

poleon si byl vědom, že budou probíhat v těžkých geografických

a meteorologických podmínkách. Ostatně jej na to upozornil

i sám imperátor Alexandr, když císaři Francouzů napsal:

„Válku necháme za nás vést naše podnebí, naši zimu..."

Na obtíže tažení upozorňovali vyslanci Caulaincourt a Lauris-

ton, vévoda z Bassana či maršál Davout. Napoleon se ptal na

názor i specialistu zeměměřičských služeb či důstojníků, kteří

v Rusku nějaký čas žili. Kapitán Leclerc měl v lednu 1812 za úkol vypracovat „ruský spis", statistické údaje a dokumentaci o Rusku. Na závěr své zprávy si dovolil vlastní názor:

VÁLKA DIPLOMATŮ ♦ 33

„Domnívám se, že s Ruskem může vést válku jen Rusko!"

Mezi důstojníky, kteří Napoleona od tažení zrazovali, patřil

podle Marbotových pamětí i ženijní podplukovník de Pontholon:

„Nebral ohled, že se může znelíbit, vyjmenoval všechny překážky takového podniku. K hlavním patřily: apatie a nedostatek motivace Ruskem už dlouho porobených litevských provincií, fanatická vůle k odporu na straně starých Moskalů, nedostatek píce a proviantu, téměř pusté kraje, jimiž je nutno projít, cesty, které se už po několikahodinovém dešti stávají pro dělostřelectvo neprůjezdné. Nejvíce upozorňoval na krutou ruskou zimu a na to, že není v lidské moci vést válku od chvíle, kdy napadne sníh, což přichází často s prvními říjnovými dny..."

Přes všechna varování se Napoleon rozhodl pro válku a přípra-

vy už byly v plném proudu. Pevnosti Mohuč, La Fere, Mety, Wes-

sel a Maestricht se plnily válečným materiálem. Topografický ka-

binet Baclera ďAlbe shromažďoval mapové podklady. Císař byl

přesvědčen, že s ruskou armádou rychle skoncuje.

Tvrzení, že Napoleon toužil po ruských hospodářských zdro-

jích, je scestné. Císař Francouzů si chtěl vynutit podmínky, jejichž plnění se Alexandr bránil. Dodržování kontinentální blokády, izo-laci Británie, upevnění vlády nad Evropou. Doufal, že je získá

silou a že rychle uzavře mír. Pokud by se tažení protáhlo, chtěl

zastavit a přečkat zimu na linii za Vilnem či ve Smolensku. Postup do hlubin Ruska zvažoval, neměl jej však v úmyslu, alespoň ne

v první fázi pochodu. A tažení až do Indie, o němž se někdy mlu-

ví jako o konečném Napoleonově cíli, to byl plán, který zůstával

někde na obzoru úvah. Až by Rusko porazil a uzavřel s Alexan-

drem mír... Proto byly Napoleonem proklamované cíle při pře-

kročení Němenu tak mlhavé. Proto Napoleon spíš než o válce

s Ruskem mluvil o druhé polské válce. Litva představovala úze-

mí, na němž chtěl Rusy zlomit...!

Napoleonova slova o míru v pokročilém jaru roku 1812 už jen

zastírala pohyby vojsk. Císař se stále obával, že by car mohl vtrhnout do Evropy přes Východní Prusy dřív, než stihne Grande

Armée zaujmout souvislá postavení na Labi a zahájit přesuny k Němenu. Imperátor Alexandr se však definitivně rozhodl pro

defenzivní'taktiku. I on však chtěl soustřeďování armády na Litvě utajit. Francouzskému vyslanci Lauristonovi 10. dubna sdělil, že

vbrzku odjede ze Sankt-Petěrburgu na inspekci „svých chrabrých

vojsk všude tam, kde se nalézají, v Sankt-Petěrburgu, na hrani-

cích či v Tobolsku". Na uklidněnou dodal, že je hotov kdykoliv 34 ♦ NĚMEN

obnovit spojenectví s Napoleonem, „i když tím přinese nesmír-

nou obéť své cti". Několik dní poté však pronesl k vybranému kroužku důstojníků tato slova:

„Nadešel čas bránit ne cizí, ale naše vlastní práva. Proto s vírou v Boha doufám, že každý z vás splní svou povinnost a že neumenšíme slávu, kterou jsme si dobyli."

Dne 21. dubna vyslechl car slavnostní mši v kostele Kazaňské

Bohorodičky a spolu s celým štábem odejel do hlavního ležení,

do opevněného tábora na Drisse.

35 ♦

Úderná síla

Napoleonova vojska byla v prvních měsících roku 1812 roz-

troušena po celé Evropě. Avšak v severním Německu stálo při-

praveno mohutné jádro úderné síly proti Rusku, tvořené armád-

ním sborem maršála Davouta. Počátkem léta 1811 se tento sbor

skládal ze čtyř divizí o celkové síle 72 000 mužů. Koncem léta se nenápadně zformovala divize pátá, čímž početní stav vzrostl na

85 000 vojáků. Do konce roku 1811 měl Davoutův sbor 100 000

mužů.

V Holandsku a na severovýchodě Francie se tvořily další dva

sbory, každý o čtyřech divizích. Napoleon to zdůvodňoval Sankt-

Petěrburgu hrozbou anglické invaze. Proto dostala tato tělesa

název Pozorovací oceánské sbory. V blízkosti prostoru soustřeďo-

vání Davoutova sboru budoval kníže Poniatowski polský armád-

ní sbor. Další tři armádní sbory měla poskytnout Rýnská konfe-

derace, tvořená všemi německými státečky pod Napoleonovou

patronací. Pod Alpami se připravovala Italská armáda. Uvnitř

Francie se shromažďoval největší jezdecký sbor, jaký do té doby

světová válčiště viděla.

Ve dnech 8. až 10. února vydal císař první rozkazy k přesunům.

Měly se provádět pokud možno nenápadně. Italská armáda, pře-

jmenovaná na IV. armádní sbor, se pohnula jako první. Prošla

přes Tyrolsko do Bavor a zaujala postavení mezi Rýnem a Labem

na jih od Erfurtu. Pak se stočila na severovýchod k dolní Odře.

Velel jí jednatřicetiletý Eugene de Beauhamais, vévoda z Leu-

chtenbergu, kníže z Eichstadtu, italský vicekrál, syn exrísařovny Josefíny z prvního manželství. Se svým nevlastním otcem Bonapartem prodělal tažení do Egypta, kde byl raněn u Saint-Jean-

-ďAcre. U Marenga se stal velitelem eskadrony, v roce 1804 získal hodnost brigádního generála. Jako vojevůdce se osvědčil za taže-ní proti Rakousku v roce 1809 i ve Španělsku.

Po Italech se daly na pochod k Labi a pak k Odře Pozorovací

oceánské sbory. Ze sboru, který se vytvořil v Holandsku, se stal

II. armádní sbor pod velením třiačtyřicetiletého maršála Nicolase Charlese Oudinota, vévody z Reggia, muže, který se skvěle bil

36 ♦ NĚMEN

u Slavkova a Friedlandu. Druhý z Pozorovacích oceánských sbo-

rů dostal název III. armádní sbor. Jeho velitel, dvaačtyřicetiletý maršál Michel Ney, si za tažení ke Slavkovu vybojoval titul vévo-dy Elchingenského. Jeho statečnost se už tehdy stávala přísloveč-

nou. Neyův útok rozhodl v roce 1807 o vítězství u Friedlandu,

maršál však měl na kontě i čerstvé porážky, které utržil od Britů v Portugalsku.

V souladu s postupem sboru Eugena de Beauharnais směřoval

k jeho levému boku VI. (bavorský), VII. (saský) a VIII. (vestfálský) armádní sbor. Všechny tři sbory vedli Francouzi. Napoleon

dal velení VI. sboru osmačtyřicetiletému generálu Laurentu Gou-

vion Saint-Cyrovi, vojáku takticky i strategicky mimořádné na-

danému, rozvážnému, republikánsky skromnému a samotář-

skému.

Saskému VII. sboru velel jednačtyřicetiletý Jean Louis-Ebene-

zer, hrabě de Reynier, původem Švýcar, pak revoluční generál,

který měl za sebou tažení v Itálii, Egyptě, Španělsku a Rakousku

i úřad ministra války neapolského krále Murata.

Velení VIII. sboru dostal překvapivě Napoleonův osmadvace-

tiletý bratr Jeróme Bonaparte, enfant terrible rodiny. Býval řadovým vojínem Konzulární gardy svého bratra. Napoleon z něj

v roce 1805 udělal kapitána, o rok později kontradmirála a poslé-

ze jediným tahem pera i brigádního generála. Nakonec Jeróma

oženil s vestfálskou princeznou a udělal z něj vestfálského krále.

Vojenské zkušenosti ve vyšší velitelské funkci neměl Jeróme prak-

ticky žádné.

První armádní sbor dvaačtyřicetiletého maršála Louise-Nicola-

se Davouta, vévody z Auerstadtu a knížete z Eckmuhlu, účastní-

ka Bonapartovy výpravy do Egypta, pak velitele Bonapartovy

Konzulární gardy, vítěze mnoha bitev a jednoho z

nejnadaněj-

ších Napoleonových maršálů, už stál na místě ve vojenské oblasti

Hamburku.

Pochodovat rovněž nemusel V. armádní sbor, vlastně polský

sbor, vytvořený devětačtyřicetiletým knížetem Józefem Ponia-

towskim, polským generálem a velmožem, synovcem krále Sta-

nislava Augusta, mužem, který po dělení Polska emigroval, v roce

1794 se zúčastnil polského povstání a od roku 1806, kdy Napoleon

porazil Prusy u Jeny, stál pod francouzskými prapory.

Vyrazila i nevídaná jezdecká armáda, jejíž velení dodatečně

převzal jednačtyřicetiletý Joachim Murat, velkovévoda z Bergu,

ÚDERNÁ SÍLA ♦ 37

manžel Napoleonovy sestry Karolíny a z milosti císaře Francou-

zů i neapolský král. Tento legendární kavalerista v roli vladaře

zpychl, a když jej Napoleon na počátku roku 1812 žádal, aby

vyslal do Německa desetitisícový neapolský sbor, Murat odmítl.

Vleklý spor, který se z odmítnutí vyvinul, vyřešil Napoleon tím,

že svého švagra zařadil do Velké armády jako „vojáka a Francou-

ze". Murat už Napoleona v Paříži nezastihl, dohnal jej až ve vý-

chodním Německu.

Jedna divize za druhou přecházela Alpy, Dunaj i Rýn. Dne

28. února se vydal z Mohuče směrem do nitra Německa i generál-

ní štáb Velké armády v čele s náčelníkem štábu, devětapadesáti-

letým Alexandrem Berthierem, vévodou z Valengina, knížetem

z Neuchátelu a Wagramu, mimořádně nadaným organizátorem

a pro Napoleona už od revolučních tažení v Itálii nepostradatel-

ným mozkem v nejvyšších štábních službách.

Ve druhé polovině března stanula Velká armáda na linii La-

be. Pak v souladu s ujednáním o průchodu vojsk, podepsaným

v Paříži 24. února, překročila Gudinova divize pruskou hranici.

V Prusku to vyvolalo poprask. Ujednání totiž k pruskému dvoru

ještě nedorazilo. Pruský král Bedřich Vilém se zděsil. Byl přesvěd-

čen, že Francouzi táhnou na Berlín, že se jej Napoleon rozhodl

srazit i s celou dynastií Hohenzollernů z trůnu! Když jej ujistili, že se jedná o nedorozumění, nesmírně si oddechl a servilně uspí-

šil vytvoření dvacetitisícového pomocného sboru, jemuž velel

pruský generál Grawert.

Francouzi však požadovali, aby sboru veleli oni. Bedřich Vilém

jej okamžitě předal pod prozatímní velení maršála Davouta. Sta-

rý, nemocný a poddajný Grawert se zachoval ještě servilněji než

jeho panovník. Davoutovi, který roku 1806 rozdrtil Prusy i s je-

jich králem u Auerstádtu, přede všemi poděkoval za čest, že se

Prusové smějí pod prapory tak slavného vojáka bít... Generál

Schamhorst však pruského krále přesvědčil, aby velitelem jedné

pruské divize jmenoval člověka, schopného v případě potřeby

Grawerta nahradit a bránit především pruské zájmy. Třiapadesá-

tiletý generálmajor Ludwig Johann York, hrabě von Wartenburg,

který válčil roku 1806 proti Francouzům a skončil v jejich zajetí, měl všechny potřebné vlastnosti. Nadání, velitelské schopnosti,

rozhodnost i statečnost a navíc dostatečnou míru nenávisti vůči

Francouzům. Většina pruského důstojnického sboru vyrážela do

války po boku nedávných nepřátel s touhou ukázat Francouzům,

38 ♦ NĚMEN

že i oni jsou dobrými vojáky. Mužstvo však projevovalo vůči

Francouzům nepřátelské smýšlení.

Pruský sbor byl nakonec včleněn do X. armádního sboru, pos-

taveného na levé křídlo Velké armády. Sbor vedl sedmačtyřiceti-

letý Alexandre Macdonald, původně revoluční generál, který bo-

joval už proti Suvorovovi a po Bonapartově nástupu k moci

upadl v nemilost. Velení mu Napoleon znovu svěřil až roku 1809.

Macdonald si tehdy u Wagramu vydobyl titul vévody z Tarenta.

Generál Grawert pak zastával v pruském sboru jen funkci velitele

jedné z divizí.

V souladu s rakousko-francouzskou spojeneckou smlouvou se

vydal jako jeden z posledních na pochod i Pomocný sbor rakous-

ký. Metternichův důvěrník Lebzelter neopomněl na schůzce s ca-

rem Alexandrem 1. května ohledně této jednotky říci:

„Budeme jen pomocnými silami a budeme si počínat vůči Vašemu

Veličenstvu stejně zdrženlivě jako vůči nám samým."

Na což ruský car opáčil:

„Ujistěte rakouského císaře o mých neměnných přátelských citech.

Prosím jej však, aby mé obavy rozptýlil a dal mi ohledně nadcházejících událostí pevné a podrobné záruky. V každém případě slibuji, že mu ne-způsobím sebemenší škrábnutí!"

Na rozdíl od sborů předchozích zůstala všechna velitelská mís-

ta Pomocného rakouského sboru obsazena Rakušany v čele s jed-

načtyřicetiletým Karlem Filipem, knížetem Schwarzenbergem,

diplomatem-vojákem, ještě nedávno rakouským vyslancem v Pa-

říži. Kníže Schwarzenberg do té doby bojoval s Turky i Francouzi, prošel službou u jezdectva i pěchoty a hodnost polního podmar-

šálka si rozhodně nevysloužil jen dík rodu a dvorským úřadům.

U Rakušanů byla situace zcela opačná než u Prusů. Dústojnický

sbor táhl do války po boku Francouzů s nechutí, mužstvo proje-

vovalo nadšení.

Za touto mohutnou údernou silou, stojící zatím na Labi, se

tvořily IX. a XI. armádní sbor. Velení XI. sboru dostal pětapadesá-

tiletý maršál Pierre Augereau, vévoda z Castiglione, muž s dob-

rodružnou minulostí šermíře a žoldnéře, vítěz tažení republikán-

ské armády v Itálii, hrdina od Jeny, Jílového a Friedlandu. Sbor se skládal ze směsice Francouzů, kontingentů drobných německých

knížectví i italských státečků a do bojů v Rusku prakticky neza-

sáhl.

Šestačtyřicetiletý maršál Victor (přesněji bychom měli napsat

ÚDERNÁ SÍLA ♦ 39

Victor-Claude Perrin, řečený Victor), vévoda z Belluna, převzal

IX. sbor. Victorův sbor bojoval v Rusku až v druhé části tažení

a u Bereziny pak sehrál rozhodující roli.

„Už od počátku jara 1812 byly německé silnice zavaleny masami pochodujících jednotek. Nejkrásnější armáda, jakou století spatřilo, se valila se spěchem a chvatem vstříc strašlivému tažení," napsal malíř Albrecht Adam, přidělený ke sboru Eugěna de Beauhamais.

V tom hemžení a mohutných přesunech jen málo Francouzů

tušilo, kam vlastně vojsko směřuje. Baron Dominique Larrey, šéf-

chirurg císařské gardy, se rozloučil 24. února se synkem a vyrazil směrem na Mohuč. Z Berlína psal ženě:

„Nevíme, kam jdeme... Vesměs se má za to, že se nalodíme na Baltu, abychom pluli do Anglie či do jiných, ještě vzdálenějších zemí..."

Překvapivě dobrý odhad měl však obyčejný střelec fyzilírské

roty Lambert, když své ženě už 9. března s nadsázkou sděloval:

„Tak nás podarovali klarinety pět stop dlouhými, abychom s nimi naučili kozáky tancovat..."

Do války se museli chystat i Napoleonovi spojenci. Někteří,

jako strážmistr Benedikt Peterod wůrttemberského 4. jezdeckého

pluku Louis-Jäger, vyrazili velice záhy:

„V roce 1812, dne 17. února, jsme vypochodovali na tažení do Ruska.

Wůrttemberský armádní sbor se soustřeďoval u Heilbronnu a (...) koncem března se dal do pohybu..."

V dubnu už se šuškalo leccos konkrétního. Vojín Leblas psal

rodičům, že táhne na cara, který se nezmůže na odpor, protože

s Francouzi vždycky prohrál. A granátník Delvau litoval „toho

caříčka, co si ho brzo uvaříme s bílou omáčkou". Jistotu však ne-měl nikdo. V témže dopise Delvau napsal, že se potáhne „do

velké Indie, kam je to z Paříže 1300 mil". Velkou armádou letělo mnoho fám. Jdeme na Turka, tvrdili jedni. Táhneme do Švédska,

ujišťovali druzí. Další mluvili o Kašmíru, Rusku.

Vojska pochodovala a Paříž zatím tančila. Nikdy nezažila tolik

bálů, divadelních představení, slavností a ohňostrojů. Mnozí vo-

jáci odcházeli radostně a těšili se, že přijdou zpět bohatí a slavní.

„ Velká armáda se vrátí do Francie s plnými hrstmi diamantů z Kalkaty a balíky kašmírských látek," napsal jeden důstojník; prostý kyrysník Ringlet zase očekával „plnou náruč vavřínů".

Ženy plakaly, ne však více než jindy. Vojáci se chystali vstříc

dobrodružství. Všichni si byli jisti svou silou a géniem velkého

Napoleona. Jak duchaplně poznamenal Louis Madelin, nikdo se

40 ♦ NĚMEN

ÚDERNÁ SÍLA ♦ 41

nebál porážky ani dlouhé války, mnozí však začínali mít strach

z vítězství. Neboť Napoleonova tažení neměla konce... Státní

rada Méjean, který táhl do Ruska s Eugěnem de Beauharnais,

muž zralý, uvážlivý a zkušený, napsal:

„Válka nebude dlouhá. Bude to znovu, podobné jako u jeny a všude jinde, Veni, vidi, vici. Taková předpověď je jistější než proroctví Kalchá-

sovo..."

I malíř Adam byl téhož názoru:

„Loučení s mou manželkou bylo velice heroické... Dříve než jsem se vyhoupl na koně, stiskl jsem jí ještě jednou ruku a řekl: ,Za osm týdnů, budu-li ještě naživu, přijdu zpátky!' a pak jsem koni zasadil ostruhy a vyrazil."

Myslel si to i Napoleon. Jeho Grande Armée přece nemohlo nic odolat. Stačí jediná rozhodující bitva a Alexandrovo impérium se

sesype jako domek z karet. Ruskou armádu přece porazil u Slav-

kova, Jílového, Friedlandu. A Rusové sami? O těch neměl císař

Francouzů valné mínění. Hraběti Narbonnovi jednoho dne před

tažením Napoleon řekl:

„Barbarské národy jsou pověrčivé a uvažují prostě. Strašlivý úder, vedený do srdce carství, na velkou Moskvu, na svatou Moskvu, mi v mžiku tu slepou masu vydá bez odporu."

♦ 42

Císař králů

Mnohé vojáky čekala předlouhá cesta. Seržant Francois Bour-

gogne z císařské gardy si do deníku zapsal:

„V březnu 1812, v době, kdy jsme v Portugalsku bojovali proti anglické armádě vedené Wellingtonem, nám přišel do Almeidy rozkaz pochodovat do Ruska. Vyrazili jsme co nejdříve, na naší cestě Španělskem jsme se museli během každé denní etapy dvakrát bránit a brzy jsme došli do Bayonne, prvního francouzského města. Odtud jsme jeli povozy do Paříže (...), kde nás po osmačtyřicetihodinovém odpočinku přehlédl císař (...), a my odpochodovali na Villete, na kterémžto místě čekala více jak stovka fiakrů a různých povozů..."

Do každého z nich nastoupili nejméně čtyři muži a elitní jed-

notka vyjela k Meaux, kde se garda shromažďovala.

„V posledních dubnových dnech roku 1812 jsme dostali rozkaz být připraveni odejít a provést prohlídku prádla a bot: tři páry střevíců a tři košile a slavnostní uniformu v torně a přehlídku měl vykonat císař. (...) Garda se vydala na pochod o půlnoci 1. května na Meaux-en-Brie...,"

zapsal si o začátku tažení do Ruska do svých sešitů věcné kapitán Jean-Roch Coignet.

Garda vyrazila jako poslední. Její jezdectvo táhlo pod velením

čtyřiačtyřicetiletého maršála Jean-Baptista Bessiěrese, muže vzác-ného charakteru, hrdiny od Wagramu a Somosierry. Pěší gardě

velel čtyřiačtyřicetiletý Adolphe Mortier, vévoda z Trevisa, člověk metodický, odvážný, duchaplný i duchapřítomný, osvědčený velitel z tažení do Polska v roce 1807.

V sobotu 9. května nasedl se svou chotí Marií-Louisou v Saint-

-Cloud do zapřažené berliny i císař Napoleon a vyrazil směrem

k hranicím. Vládní list Moniteur napsal:

„Dnešního dne se císař vydal na obhlídku Velké armády, která se shromáždila na Visle, její Veličenstvo císařovna bude ]eho Veličenstvo provázet až do Drážďan, kde doufá, že bude mít to štěstí a setká se se svou vznešenou rodinou..."

Císařský pár projel 11. května Metami, o den později dorazil do

Mohuče, 15. května dojel do Plavna. Dne 16. května povečeřel

kolem šesté ve Freibergu a poté, ve světle pochodní, za zvonění

CÍSAŘ KRÁLŮ ♦ 43

zvonu a rachotu dělových salv vstoupil do saského hlavního měs-

ta Drážďan, kde se ubytoval v královském zámku v bývalých po-

kojích polského krále a saského kurfiřta Augusta Silného.

„Císař tu zůstal deset dm, aby se dohodl se svým tchánem, s pruským králem a se všemi malinkými králíčky Rýnské konfederace. A všechna ta knížata a králové přijeli ze všech stran, aby se poklonili císaři a císařov-ně. A poté, co rozdával a přijímal svěcenou vodu dvoření, rozloučil se s manželkou a své palácové služebnictvo poslal do Paříže," vylíčil dva týdny Napoleonova pobytu v Drážďanech kapitán Jean-Roch

Coignet.

Oněch čtrnáct drážďanských dní, z nichž plných jedenáct pro-

běhlo ve znamení velkolepých slavností a ceremonií, dostalo ná-

zev Drážďanská apoteóza. Napoleon I. stanul na vrcholu moci.

Byl pánem nad Evropou, císařem nad císaři a králi, korunované

hlavy celé Evropy tvořily jeho dvůr a průvod! A musely to být jen korunované hlavy z prastarých rodů! Proto nebyl pozván Jeróme

Bonaparte, vestfálský král z Napoleonovy milosti, byla tu pouze

jeho choť Kateřina, rozená kněžna Württemberská. Neobjevil se

zde ani neapolský král Joachim Murat! Chtěl Napoleon v Dráž-

ďanech modré krvi ukázat, kam až to dotáhl on, republikánský

dělostřelecký důstojníček z rodiny nepříliš urozených Bonapar-

tů z korsického Ajaccia?

Císař nemusel německé vládce do Drážďan příliš volat. Už za

Rýnem se mu přijeli poklonit první z nich. V Mohuči kníže z An-

haltu a kníže Hessensko-Darmstadtský, ve Würzburku velkové-

voda Wůrzburský, velkovévoda Bádenský a král Wůrttemberský.

Kočáry knížat se zařadily do císařského průvodů. Sedmnáctého

května do Drážďan dorazili vévoda Sasko-Výmarský, vévoda Sas-

ko-Koburský, vévoda Meklenburský a přední představitel Rýn-

ské konfederace, kníže Dalberg. Devatenáctého přijel rakouský

císař František I. a jeho choť Marie Ludovika, žena, která Napo-

leona k smrti nenáviděla už od doby, kdy generál Bonaparte vy-

hnal a vyvlastnil její předky v Itálii.

Napoleonovi to bylo málo. Dal najevo nespokojenost, že s ra-

kouským císařským párem nedorazil nikdo z arcivévodů. Marie

Ludovika omlouvala mladého následníka trůnu Ferdinanda, bu-

doucího Ferdinanda Dobrotivého, jeho plachostí.

„Půjčte mi ho na rok a uvidíte, jak vám ho rozehřeju...," opáčil neomaleně Napoleon.

Byly to dny slavných scén, kdy Napoleon vcházel do sálů,

44 ♦ NĚMEN

přeplněných panovníky, a dveřník jeho příchod ohlašoval pros-

tým zvoláním: „Císař!" Jeden z účastníků vzpomínal:

„Napoleon šel s kloboukem na hlavě první; pár kroků za ním kráčel rakouský císař, nastavující rámě své dceři, císařovně Marii-Louise, což mohlo opodstatňovat, proč měl tento monarcha hlavu nepokrytou; zbylí králové a knížata, kteří tvořili průvod, v jehož středu se rovněž nalézala saská královna a princezny, kráčeli s klobouky v rukou..."

V Drážďanech pronášel Napoleon věty, z nichž mnohé za-

váněly trapností. V rozhovoru s císařem Františkem prohlásil,

že francouzská revoluce by vzala jiný směr, kdyby Ludvík XVI.

projevil větší rozhodnost. Císař Francouzů přitom nazval popra-

veného francouzského krále svým strýcem (což byla vzdáleně

pravda, neboť sňatkem s Marií-Louisou se Napoleon spříznil

s habsburským panovnickým domem, z nějž pocházela choť

Ludvíka XVI. Marie Antoinetta). Tak daleko zašel muž, který bý-

val generálem revoluce!

Čtyřiadvacátého května dorazil do Drážďan poníženě pruský

král Bedřich Vilém III., o jehož přítomnost Napoleon nestál. Přijel i s následníkem trůnu, svým synem, a rád by, aby císař Francouzů

vzal jeho syna na tažení do své suity...

Hloubku pozdějšího Napoleonova pádu lze změřit jen výšina-

mi drážďanské apoteózy. Téměř všichni ti, kteří se rok poté při-

dali k Napoleonovým nepřátelům, se teď tlačili a předháněli, aby

mu zalichotili. Napoleon Bonaparte však byl charismatický muž.

V Drážďanech nakonec roztál i rakouský císař, který nikdy ne-

přestal považovat svého zetě za přivandrovalce. I císařovna Ma-

rie Ludovika, nevlastní matka Marie-Louisy, se k Napoleonovi

začala chovat s jistou přívětivostí. A prostí lidé zdravili císaře Francouzů na ulicích i v polích nadšeným voláním...

„jeho vstávání skýtalo podívanou ještě pozoruhodnější! Suverénní kní-

žata tam přicházela čekat na audienci u přemožitele Evropy: tak se promíchala s jeho důstojníky, že ti se často navzájem upozorňovali, aby bezděky nevrazili do oněch nových dvořanů, propletených s nimi," líčil atmosféru hrabě de Ségur.

Císař Francouzů se cítil jako císař Evropy. Toto divadlo, v němž

jedny vyznamenával, druhé povýšeně odkazoval do patřičných

mezí a srážel, mu lichotilo, neztrácel však reálný úsudek. Když se na závěroperního představení nad jevištěm vzneslo umělé slunce

s nápisem: „Menší a méně nádherné než on!", pokrčil rameny

a utrousil:

CÍSAŘ KRÁLŮ ♦ 45

„Ti lidé si musí myslet, že jsem úplně pitomý!"

Smysl apoteózy v Drážďanech byl jiný, naplňoval se v něm

Napoleonův sen o Univerzálním císařství, spojené Evropě pod

patronátem dynastie Bonapartů. A celé to shromáždění mělo

udělat dojem zejména na imperátora Alexandra. Neboť Napole-

on neztrácel navzdory lesku a slávě ani na okamžik ze zřetele

přípravu tažení.

„Domníval se, že ono skvoucí shromáždění vytvoří protiklad osamě-

losti ruského vladaře, že ten se přinejmenším snad slzou opuštěností zachvěje. A kromě toho to setkání spojeneckých panovníků vytvářelo dojem, že válka s Ruskem je věcí celoevropskou," napsal výstižně Napoleonův pobočník de Ségur.

Napoleon se pokoušel cara ovlivnit i jinak. Depeše, odeslaná

Lauristonovi do Sankt-Petérburgu, nařizovala, aby generál odjel

za carem do Vilna a pokusil se navázat jednání. Alexandr odmítl

Lawa de Lauriston přijmout...

„Doufal, že Alexandra přemůže pouhým předvedením shromážděné

armády a zejména hrozivým leskem pobytu v Drážďanech. Přiznal to za několik dní poté v Poznani, když generálu Dessolesovi pravil: drážďan-ské setkání Alexandra k míru nepřimělo, mír tedy můžeme očekávat jen od války,'" říká hrabě Ségur ve svých memoárech.

Ani hrabě de Narbonne, zkušený diplomat staré školy, u Ale-

xandra neuspěl:

„Řekl, že našel Rusy nepokořené a zmužilé. Ze všeho, co mu jejich císař odpověděl, vyrozuměl, že by dali přednost válce před ponižujícím mírem; že by se střehli podstoupit bitvu s protivníkem tak obávaným, že by se však dokázali odhodlat ke všem obětem, aby válku protahovali do nekonečna a Napoleona odrazili."

Když Alexandr 18. dubna Narbonna přijal, rozvinul před ním

mapu Ruska a přejížděl po ní prsty od evropské části až do hlubin Asie:

„Rozhodne-li se císař Napoleon pro válku a nebude-li Štěstěna přát spravedlivé věci, bude si muset pro mír dojít až sem..."

Slavnosti v Drážďanech zatím začaly císaře znervózňovat. Na-

poleon rozesílal mezi slavnostmi depeše a poháněl Velkou armá-

du od Labe k Visle, od Visly k Němenu. Dne 29. května vyšel

z ložnice už ve čtyři ráno a rozloučil se s chotí. V pět nasedl do připraveného kočáru a vyrazil přes Poznaň na Toruň, kde vydal

definitivní dispozice k soustředění Velké armády na Němenu

proti Kovnu. Pak chvátal dál na Gdaňsk a Královec.

46 ♦ NĚMEN

CÍSAŘ KRÁLŮ ♦ 47

Spolu s pěšími a jezdeckými sbory i s mohutným dělostřelec-

tvem směřoval k Němenu také nevídaný trén s obrovskými záso-

bami všeho druhu.

„Tyto dopravní prostředky se seskupovaly do praporu a eskadron. Kaž-

dý prapor lehkých vozů, takových, jaké se užívají ve Franche-Comté, se skládal z šesti stovek povozil a mohl vézt šest tisíc tun mouky. Prapor tčžkých vozů, tažených volskými spřeženími, přepravoval čtyři tisíce osm set centů. Kromě toho existovalo šestadvacet eskadron vozů naložených vojenskou výstrojí, dále spousta vozíků s nářadím všeho druhu, jakož i tisíce kolesen zdravotnických a dělostřeleckých a k tomu šest mostních a obléhacícli souprav...," vypočítává hrabě Ségur.

Spížní vozy měly být naloženy ve skladech na Visle. Mnohé

z nich k nim dorazily velice opožděně, některé nedojely vůbec.

Mohly za to organizační zmatky, liknavost vozků, únava tažných

zvířat i písčité cesty, do nichž zapadaly i lehčí povozy. Armáda

tedy dostala rozkaz, aby každý muž s sebou vzal zásoby potravin

na pětadvacet dní. Tyto zásoby však směli vojáci použít až za

Němenem! Nebylo divu, že mnohé jednotky rabovaly, nejvíce

údajně Wúrttemberčani maršála Neye. Jeden z nich, jízdní mys-

livec Peter, to nikterak nepopíral:

„Sotva jsme dostali povel k pochodu na ruské hranice, přišel rozkaz, aby každý jezdecký pluk vyčlenil k rekvizicím jednu eskadronu a pěší pluk jeden prapor, přičemž každý voják měl mít obživu na šestnáct dní.

Jezdecké pluky se tak musely samy postarat o píci, statkáři a sedláci nám museli dodat jídlo na čtyři týdny. Tak byl dán signál k plundrování: nerekvírovalo se, vše jsme doslova vyloupili. Pod záminkou hledání zásob se prolézaly nejen domy a zámky, ale i skříně a komody... "

Napoleon sice posílal velitelům sborů a náčelníku štábu Berthi-

erovi dopisy, v nichž plenění zakazoval, byl to však právě on, kdo při všech taženích razil zásadu, že válka se živí válkou!

„Zásobovali jsme se za pochodu. Země byla úrodná, koně, vozy, zvířa-ta, potraviny všeho druhu, vše jsme pobrali; brali jsme vše včetně obyvatel, potřebných k doprovodu těchto konvojů. O několik dní později, na Němenu, nás tlačenice přechodu a rychlost prvních válečných pochodů donutila všechno toto ovoce rekvizic odložit s lhostejností stejně velikou, jako byla krutost, s níž jsme se jej zmocňovali. (...) Jednalo se o to, abychom ruskou armádu zaskočili shromážděnou či roztroušenou, abychom se čtyřmi sty tisíci muži zasadili úder. Válka, nejhorší ze všech pohrom, by tak byla kratší. Dlouhé a těžké konvoje by zbrzdily náš postup."

48 ♦ NĚMEN

Bylo to tak, jak vylíčil hrabé Ségur. Pracně shromážděné zásoby

a trén nechala Velká armáda vzadu. Neudělala to poprvé. Napo-

leon chtěl vyhrát válku opět nohama svých vojáku, rychlostí po-

chodu. Jenže stav komunikací a vzdálenosti Ruska se nedaly mě-

řit evropskými poměry. Císař Francouzů si byl vědom i toho, že

jde do války, jejíž podmínky budou mimořádně tvrdé. Ségur,

studnice informací, to dokládá, když mluví o pokynech, které

obdržel maršál Davout:

„Císař mu napsal, že se bude válčit v pusté zemi, kde nepřítel zničí vše, a že je tudíž třeba se připravit a vystačit si se vším sami. Davout mu odpověděl výčtem opatření. Má sedmdesát tisíc mužů, jejichž příprava je u konce, každý nese na pětadvacet dní zásob. Každá rota zahrnuje plavce, zedníky, pekaře, krejčí, ševce, zbrojíře a vůbec dělníky všeho druhu. Všechno mají s sebou, jeho armáda je jako osada, dokonce i ruční mlýny na obilí s sebou má. Předvídal vše potřebné..."

Velká armáda táhla do Ruska vybavená mnohem lépe než na

řadu tažení předchozích. A její vojáci byli uvyklí nepohodě i strá-

dání. Ostřílení veteráni brali strázně tažení stoicky a v tomto duchu vychovávali i nováčky. Nejeden ze „starých knírů" pohlížel na následující tažení podobně jako Jean-Roch Coignet:

„je báječné vidět masy na pochodu pláněmi, často vyprahlými, bez přístřeší, jak dojdou v nejhlubší tmě a nevědí, kam se vrtnout, aby měl člověk to, co potřebuje. Avšak prozřetelnost a odvaha dobrého vojáka neopouštějí nikdy!"

♦ 49

Grande Armée

Jaký celek vlastně vojsko, jemuž se víc než kdy jindy právem

říkalo Grande Armée, Velká armáda, představovalo? Rozvádět její taktiku, řády, výzbroj, druhy vojska, uniformy, to vše by vydalo na obsáhlé pojednání. Je však těžké být stručný a omezit se na

údaje, které jsou pro líčení tažení do Ruska nejpodstatnější.

V Napoleonových sborech byly uniformy všech zemí a barev,

vládla tu přepestrá směsice jazyků. Organizace vojsk a způsoby

činnosti však vykazovaly výrazných odlišností vcelku málo. Fran-

couzští vojáci měli ve Velké armádě po všech stránkách domi-

nantní postavení a většina jednotek spojenců, z nichž někteří ne-

táhli po Napoleonově boku do války poprvé, od nich mnohé

přejala.

Francouzská pěchota se členila na řadovou a lehkou. Lehká

pěchota byla cvičena pro boj v rojnici, ostřelování nepřítele a prů-

zkumné úlohy, jinak mohla bojovat stejně jako pěchota řadová.

Základní složkou pěších jednotek byla rota (compagnie), tabulkově zahrnující 140 mužů, v praxi kolísající od 40 do 160 mužů. Takticky se rota označovala jako peloton. Peloton tvořily tři řady, výcvikově se dělil se na dvě čety (section) a každá z čet dál na dvě družstva (division).

Podle dekretu z února 1808 dávalo šest rot jeden prapor (bataillon), v praxi bylo rot častěji osm. Z těchto rot byly dvě elitní.

U řadové pěchoty se jednalo o rotu granátnickou a voltižérskou,

u lehké pěchoty o rotu o mysliveckou a karabinickou, eventuálně

voltižérskou. Voltižérské a karabinické roty tvořili starší vojáci, granátnické či myslivecké roty pak vojáci nejstarší a nejostříle-nější.

Ze čtyř praporů polních a jednoho posádkového (záložně-do-

plňovacího) se skládal pluk (régiment).

Předpis stanovoval pěchotě délku kroku na dvě francouzské

stopy (66 cm) a rozlišoval podle počtu kroků za minutu, uvede-

ných zde v závorkách, krok normální (76), pochodový (85-90),

zrychlený (100), útočný čili poklus (120) a běh (200-250). Nejčas-tější byl pas accéléré, zrychlený krok.

50 ♦ NĚMEN

4Ř> ♦ NÉMEN

Hlavni zbraň francouzské pěchoty tvořila puška s hladkým vý-

vrtem hlavně, přesněji řečeno za revoluce poněkud modifikova-

ná mušketa Charville z roku 1777 kalibru 17,5 mm s účinným

dostřelem kolem 400 metrů. Vodorovně nesla na 400 (předpiso-

vých) kroků, měla-li zasáhnout na maximální dostřel 800 až 900

kroků, musel voják mířit až metr nad cíl. Byla dlouhá 1,52 metru

a s bodákem vážila k pěti kilogramům. Sapéři se obvykle vyzbro-

jovali musketony, elitní roty v rámci praporu se vybavovaly lehčí

„dragounskou" mušketou.

Podle předpisu ze srpna 1811 byl pěšák cvičen postupně k pal-

bě na 100, 200 a 300 metrů. Prusové v té době provedli střelecké

zkoušky na terč, jehož plocha měla velikost pelotonu. Zkušení

granátníci stříleli na tři různé vzdálenosti. Na 70 metrů dosáhli 60%, na 140 metrů už jen 40% a na 200 metrů 25% zásahů.

Je s podivem, že puška s drážkovanou hlavní ve francouzské

armádě téměř neexistovala, přidělovala se jen voltižérským pod-

důstojníkům. V rámci Velké armády ji však měla bavorská, ra-

kouská a pruská lehká pěchota.

Základními taktickými formacemi pěchoty byla kolona, pěší

i útočná relativně semknutá formace s mnoha variantami, závise-

jícími jak na uspořádání, tak i na množství jednotek, které ji tvo-

řily. Měla menší palebnou sílu, dávala však potřebnou razanci

k proražení nepřítele při bodákovém útoku.

Rozvinutá linie, ve Velké armádě ve třech řadách, měla zase

výhodu palebné síly, ať již se pálilo salvou, valivě či bez rozkazu.

Obvykle střílela po řadách, třetí řada jako první. V členitém teré-

nu se ovšem souvislá linie mnohem hůře udržovala.

Vyšší jednotky mohly oba tvary kombinovat, tak vznikala linie

s kolonami na bocích.

Pěchota v koloně či linii byla před jezdectvem prakticky bez-

branná, jedinou bezpečnou obranu poskytovalo přeskupení do

čtverce, karé. Nejobvyklejší bylo praporní karé, kdy normální

roty vytvořily strany čtverce a elitní roty zesílily uvnitř dva protilehlé rohy. V ruském tažení, v bitvě na řece Moskvě, se často

uplatnila plukovní karé, masivní formace z několika praporů, je-

jichž palba už byla pro jezdectvo skutečně zdrcující. Použila je

například Friantova divize.

GRANDE ARMÉE + 47

Francouzské řády učily pěšáky boj v rojnici a doporučovaly

v tomto případě nasadit alespoň peloton. Rojnice se obvykle roz-

vinula 200 kroků před čelem kolony v půlkruhu, zpravidla vedvou řadách, s mezerami patnáct kroků mezi dvěma vojáky. Vedla boj mířenou palbou, rozptýleně, s využitím krytu.

Výzbroj pěšáka doplňoval 56 cm dlouhý bodák. Krátká pěchot-

ní šavle byla zbraní vcelku podružnou.

O výstroji vojáků a obsahu i váze jejich toren bude řeč na jiném

místě. Připomeňme jen, že nesená plná výstroj včetně proviantu

tvořila váhu 25 až 30 kilogramů! Budiž pro srovnání s realitou

tažení řečeno, že teoreticky měl Napoleonův pěšák v poli nárok

na denní dávku potravin, obsahující 550 gramů sucharů, 30 gra-

mů rýže, 60 gramů sušené zeleniny, 240 gramů čerstvého masa,

200 gramů soleného masa, 16 gramů soli a dávku alkoholu.

Francouzské jezdectvo, po pěchotě druhá nejpočetnější složka

armády, se dělilo na těžké a lehké. Dvě roty tvořily eskadronu,

čtyři eskadrony pluk. Ve válce čítala eskadrona kolem 125 koní,

tabulkově mohl mít pluk až 1000 koní.

Těžké jezdectvo se skládalo z kyrysníků, karabiníků a dragou-

nů, lehké z husarů, kopiníků a jízdních myslivců. Lehké jezdec-

tvo se používalo spíše k průzkumu, zajištění pochodových for-

mací, v předvoji, v boji pak zejména k přepadům a obchvatům či

k akcím v součinnosti. Příslušníci se vybírali k jednotlivým dru-

hům jezdectva podle výšky postav, koně podle stáří a výšky. Vý-

zbroj těžkého jezdectva tvořil podle předpisu z prosince 1811

musketon vzoru z roku IX a téměř metrový oboustranně brouše-

ný rovný palaš. Kyrysníky kryl dvojdílný kyrys z dvouvrstvého

bílého železa, vážící se všemi garniturami k sedmi kilogramům.

Lehčí měděný dvojdílný kyrys měli karabiníci.

V lehkém jezdectvu byli husaři vyzbrojeni šavlí více zakřivenou

než myslivci. Kopí švališerů-kopiníků měřilo 2,75 metru. Nejroz-

šířenější palnou zbraň lehkého jezdectva opět tvořil musketon.

Byl zhruba o třetinu delší než musketon těžkého jezdectva.

Předpisová délka koňského kroku činila 89 až 90 centimetrů

v klusu, 265 centimetrů ve cvalu a 670 centimetrů v trysku. Hodi-

nová rychlost činila 10 kilometrů v klusu, zhruba 23 kilometrů

v cvalu a 29 kilometrů v trysku. To ovšem byla teorie, již francouzské jezdectvo dokázalo jen zřídka uvést do praxe!

48 + NF:MF.N

Takticky jezdectvo používalo tvar kolony, linie či řady a stup-

ňovitou sestavu ( échelon). Formace byly většinou tak těsné, že se jezdci navzájem téměř dotýkali koleny. K boji byli cvičeni nejen

muži, ale i koně, kteří museli přivyknout střelbě, hluku chladných a palných zbraní, dělostřelbě a zvuku vlajících praporů. Veliká pozornost se věnovala nejen obratům za jízdy, ale i seskupení, to

jest zaujetí tvaru po útoku, neboť to ve střetu rozhodovalo o akceschopnosti. Dragouni se kromě toho podrobovali i pěchotní-

mu výcviku, protože podle teorie, která se naprosto neosvědčila

v praxi, měli tvořit jakousi jízdní pěchotu.

Při útoku jezdectva třímala první řada šavle či palaše napřažené

vpřed zhruba v úrovni očí, s vytočeným zápěstím, špici níž než

jílec. Další řada už svírala šavli či palaš kupředu napřaženou

rukou tak, aby špicí směřovala šikmo vpřed, vzhůru zhruba do

úrovně čela.

Dělostřelectvo se dělilo na pěchotní a jízdní. Vybaveno bylo

děly Gribeauval, jejichž ráže se udávala vahou kulí v librách,

a houfnicemi, kde se uváděl průměr hlavně v palcích. Postupně

se skladba dělostřelectva ustálila na dělech šest a osm liber a na houfnicích 5,5 palce, byť nadále přetrvávaly i houfnice šesti-a dvanáctipalcové. Francouzská armáda používala tři druhy mu-

nice: plnou kouli a kartáčový náboj, houfnice pak ještě explozivní náboj, který mohl vybuchovat při dopadu stejné jako za letu.

Kartáčová palba byla nejúčinnější na 100 kroků. Osmiliberkou

s plnou koulí se palba zahajovala obvykle na 600 metrů, účinný

zásah mohl dosahovat 1200 metrů. Houfnice zasahovaly do 3000

metrů.

Nejnižší složkou, která měla přiděleno dělostřelectvo, byla di-

vize: pěší obvykle šest osmiliberek a dvě houfnice, jezdecká čtyři osmiliberky a dvě houfnice. Těžké dvanáctiliberky bývaly součás-tí gardového dělostřelectva.

Jízdní dělostřelectvo tvořilo značné pohyblivou palebnou slož-

ku. Na projetí třičtvrtě kilometru mělo podle řádů devět minut

klusem, pět minut cvalem a dvě minuty tryskem.

Zvláštní a mohutnou složku Velké armády tvořila císařská gar-

da, elita všech elit, pěší i jízdní, zahrnující dělostřelectvo a členěná na řadu zbraní. Protože v tažení roku 1812 do bojů poprvé zasáhla až po vyklizení Moskvy a začátku ústupu, bude lepší se jejím

zvláštnostem věnovat až v příslušných kapitolách. Podobně se

zmíníme, bude-li to pro líčení tažení nezbytné, i o dalších armád-ních složkách, lékařské službě, ženistech, trénu a podobně.

GRANDE ARMÉE + 49

Do francouzských divizí byly včleněny i jednotky jiných ná-

rodností, španělské a portugalské. Skládaly se z kontingentů, kte-ré španělský a portugalský král poskytli Napoleonovi v dobách,

kdy císař Francouzů ještě nezahájil invazi na Iberský poloostrov.

Bavorská armáda patřila k nejstarším Napoleonovým spojen-

cům. Bavorský pěší pluk měl jen dva prapory a každý prapor

tvořilo šest rot, strukturovaných jako roty francouzské. Rota měla mít 151 mužů. Jezdecké švališerské pluky měly po čtyřech eskadronách, z nichž každou tvořilo tabulkové 149 jezdců. Dělostřelec-

tvo používalo děla stejné ráže jako Francouzi, houfnice tu však

byly sedmipalcové.

Bádensko bylo francouzským spojencem od roku 1803.Prapor-

ní organizace jeho armády měla vzor ve Francouzích, z jezdectva

dodalo velkovévodství Napoleonovi jen jeden husarský a je-

den lehký dragounský pluk. Pěší baterie měla dvanáctiliberky

a standardní francouzské houfnice, jízdní baterie pak disponova-

la pouze šestiliberkami.

S Francouzi shodnou strukturu bychom nalezli u nevelkého

kontingentu vévodství Cleve-Berg, které patřilo nejprve Bavor-

sku, pak maršálu Muratovi a nakonec Ludvíku Bonapartovi. Od

francouzských jednotek se nelišil ani ještě menší kontingent hes-

sensko-darmstadtský. Nejinak tomu byle se silnou armádou Ital-

ského království, jehož Železnou korunu lombardskou si vložil

na hlavu roku 1805 sám Napoleon. Italský vicekrál Eugène de

Beauharnais však přivedl s sebou do války kromě pěchoty, jez-

dectva a dělostřelectva i značně početné gardové jednotky. Jeho

jezdeckou gardu, která proslula velkou statečností a obětavostí,

většinou tvořili mladí šlechtici z nejlepších italských rodin

Neapolský král a francouzský maršál Murat musel ke své pra-

malé radosti vyslat na tažení i neapolskou armádu, kterou po-

chopitelné předtím organizoval podle francouzského vzoru. Liši-

la se nejvíce pestrými uniformami, značným počtem dezertérů,

z nichž se stávali lupiči, a tím, že zde sloužili i mulati a černoši ze Santo Dominga.

Saská armáda patřila ve Velké armádě k mimořádně kvalitním

složkám. Sašové ostatně pod Bernadottovým velením bojovali už

roku 1809 u Aspern, Esslingen a Wagramu. Tato armáda vytvořila

jeden celý sbor a zejména její jezdectvo mělo obrovskou reputaci.

Část saského jezdectva navíc pochodovala s jádrem Velké armá-

dy v rámci Latour-Maubourgova jezdeckého sboru. Problémem

bylo po stránce zásobování municí saské dělostřelectvo, zahrnu-

jící tří-, čtyř-, šesti-, osmi- i dvanáctiliberní děla

Armádu Varšavského velkovévodství vytvořili polští emigranti

a Poláci, které pod francouzské prapory přivedl vlastenecký zá-

GRANDE ARMÉE + 51

50 ♦ Némen

pal. Později, po obsazení Vilna, se Napoleon snažil rozšířit tuto armádu o Litevce, setkal se však s pramalým zájmem. Většinu

Litevců, kteří se pod jeho prapory přihlásili, si pak nechal císař pod přímým velením a používal je spíše k policejní a strážní služ-

bě v zápolí.

Vestfálci táhli do boje jako poddaní Napoleonova bratra Jeró-

nia. I oni vytvořili sílu sboru. Opět tu nebyly podstatné odlišnosti.

Wiirttemberská armáda tvořila většinu dalšího sboru a i ona se

vcelku podobala armádě francouzské. S napoleonskými vojsky

táhly i jednotky velice různorodé. Jednalo se o tři pluky, na jejichž postavení se podílelo dohromady sedmnáct malých německých

knížectví...

Od francouzského vzoru se značně lišila armáda pruská, která

od své katastrofální porážky v roce 1806 procházela navzdory

všem omezením usilovnou reorganizací. Protože Napoleon limi-

toval početní stav pruského vojska, cvičili Prusové své vojáky

jinak. Po ročním výcviku je poslali do zálohy a začali cvičit jiné, čímž bojeschopnost silně rostla. Pruský řadový pěší pluk měl tři

různé prapory: jeden fyzilírský, dva mušketýrské. Kromě toho ale

zahrnoval dvě granátnické roty, které byly na základě výše uve-

deného ročního výcvikového systému schopny ze záloh rychle

vytvořit granátnický prapor čtvrtý. Prapor měl na rozdíl od pra-

poru francouzského jen čtyři roty, rota tabulkově 156 mužů. Další odlišnosti pruské armády spočívaly v organizaci vyšších celků

a v připravenosti znásobit armádu povoláním zeměbrany všech

druhů zbraní. Nic z toho se v tažení roku 1812 ještě neprojevilo, o to větší však mělo být Napoleonovo překvapení v následujícím

roce 1813...

Rakouská armáda byla pochopitelně organizována zcela jinak

než armády Francie a jejích spojenců. Rakouský armádní sbor

požíval jako jediný v rámci Grande Armée výjimečné postavení: neveleli mu Francouzi a podléhal přímo generálnímu štábu Velké

armády. Rakušané měli místo obvyklých dvou druhů pěchoty tři:

řadovou (která se ovšem dělila na německou a uherskou), hrani-

čáře a myslivce. Pluk řadové pěchoty tvořily tři prapory. Dva

z těchto praporů měly po šesti rotách, třetí jen čtyři roty, do pluku však mimo to patřily ještě dvě roty granátnické. Rotu německé

pěchoty tvořilo 198 vojáků, rotu uherské pěchoty 218 vojáků, rotu granátnickou u německé i uherské pěchoty 144 mužů. Řadový

pluk se skládal ze tří praporů.

GRANDE ARMÉE + 53

55 ♦ NĚMEN

Rakouský hraničářský pluk tvořily dva prapory s rotami o ta-

bulkovém počtu stejném jako u uherské řadové pěchoty. Ty-

to pluky vzhledem ke svému působení v odlehlých a výbušných

pohraničních částech monarchie měly plukovní dělostřeleckou

baterii.

Lehká pěchota, to jest myslivci, byla organizována ne do pluků,

ale do praporů o šesti rotách po 137 mužích. Byla vyzbrojena

puškami s rýhovanou hlavní, výrazně převyšujícími hladké muš-

kety dostřelem i přesností.

Pěchota pochodovala (v krocích za minutu) buď normálním

krokem (90-95), klusem či útočným krokem (120), arcivévoda

Karel navíc zavedl přehlídkový krok (105-108).

Rakouská pěchota měla vedle všech taktických formací, použí-

vaných Francouzi, navíc dvě zvláštnosti. V prvním případě se

jednalo se o sevřený pěchotní útvar Bataillonmasse s dvěma rotami v čele a se čtyřmi půlrotami po stranách. Byl zaveden arcivévodou Karlem místo klasického karé, aby vyrovnal francouzskou

převahu v jezdectvu. Tři zadní a tři boční řady takto vzniklého

útvaru mířily do svých stran a dozadu. Vznikl jakýsi ježek, který jezdectvo prakticky nedokázalo rozbít. Byl pohyblivější než karé, měl větší palebnou sílu a rychleji se přeskupoval do kolony či

linie. Dělostřelectvo mu však působilo větší ztráty než pěchotní-

mu čtverci. Obdobný menší útvar ze dvou rot se nazýval Divisi-onmasse.

Druhý tvar, nazývaný Klumpeii, se vytvářel jako hlouček na povel důstojníka z vojáků, kteří zůstali mimo karé nebo nemohli

čtverec utvořit. Vojáci pak stáli a mířili paprskovitě od důstojníka, který představoval střed. Tvar tvořil z nouze ctnost, hlouček se

špatně pohyboval a jeho palebná síla byla malá.

Rakouské těžké jezdectvo se skládalo z kyrysníků (kyrys měl

stejně jako u saských kyrysníků na rozdíl od francouzských jen

přední plát) a dragounů, lehké jezdectvo tvořili švališeři, hu-

saři a huláni. Eskadrony těžkého jezdectva měly po 169 jez-

dcích, eskadrony jezdectva lehkého po 177 mužích. Pluk těžké-

ho jezdectva se skládal z šesti, pluk lehkého jezdectva z osmi

eskadron.

Z pěchotního dělostřelectva přicházely v rámci rakouského Po-

mocného sboru v tažení do Ruska v úvahu jen brigádní baterie,

vyzbrojené tří- a šestiliberkami. Jízdní dělostřelectvo mělo šestiliberky a sedmipalcové houfnice. Rakouským (ale také bavor-

56 ♦

ským) jízdním bateriím se říkalo podle tvaru polstrovaných seda-

ček na lafetě a kolesně Wurstbattcrien, vuřtové baterie.

V tomto složení, s takovouto stručně nastíněnou charakteristi-

kou, byla Velká armáda připravena vtrhnout do Ruska a překročit

Němen. Dne 24. června roku 1812 jej překročila.

GRANDFARMÉF. ♦ 57

Vyrazme tedy vpřed!

„Tady, před našima očima, pod vyvýšeným místem, kde jsme stáli, byli nejhezčí mužové, všichni v slavnostních uniformách, a nejkrásnější koně Evropy. Slunce se blyštělo na dvanácti stech bronzových hlavních, připravených k ničení, lesklo se na hrudích našich skvělých karabiníků se zlatými přilbami a šarlatovými chocholy, skvělo se na zlatě, na stříbře, na hlazené oceli přilbic, kyrysů, zbraní vojáků, důstojníků a na jejich bohatých kostýmech...," napsal generál a malíř Lejeune.

Z hlasů vojáků Velké armády bylo onoho dne patrné vzrušení.

V uších jim zněl Napoleonův rozkaz, který důstojníci a generálo-

vé ráno přečetli:

„Vojáci! Začala druhá polská válka. První skončila u Friedlandu a Tyl-

že. V Tylži Rusko přísahalo Francii věčné spojenectví a Anglii válku.

Dnes své přísahy pošlapává. Bez vysvětlení ponechává podivné požadav-ky, aby se francouzští orlové stáhli za Rýn a vydali jim své spojence na milost. Rusko se dalo osudovou cestou, jeho sudba se tedy musí naplnit.

Myslí si o nás, že jsme zdegenerovali? Že bychom už nebyli vojáky od Slavkova? Nutí nás volit mezi hanbou a válkou; o volbě nemůže být pochyb! Vyrazme tedy vpřed, překročme Němen, vnesme na jeho území válku. Druhá polská válka bude stejně vítězná jako první, uzavřený mír však bude obsahovat záruky. Skoncujme s neblahým vlivem, který má Rusko už padesát let na evropské záležitosti."

Konečně věděli, kam táhnou! Věděli to skutečně? Napoleonův

rozkaz, který sepsal 22. června, sice hovořil o válce s Ruskem, ale nazýval ji druhou polskou válkou. Tušili, na jak daleký pochod se vydali? Jedni psali domů, že potáhnou až do Indie či Egypta.

Dalším to bylo zcela lhostejné. Přál bych si, abychom táhli až na kraj světa, říkal nejeden z nich. Mysleli na dobrodružství, kořist, nové kraje, ženy v nich. Léty válek otupěli. Z hesel, které hlásala francouzská revoluce, už zbylo v myslích vojáků jen málo. Jako naivní a ojedinělá ozvěna připomínaly tyto ideály pocity hraběte de Sé-

gur:

„Před námi ležela ruská hranice. Naše nedočkavé pohledy se snažily obsáhnout tu zemi zaslíbenou naší slávě. Zdálo se nám, že už slyšíme radostný pokřik Litevců vítajících své osvoboditele. Představovali jsme si, jak řeku lemují jejich prosebně vztyčené ruce..."

58 ♦

VYRAŽMB TEDY VPŘED! ♦ 55

Osvobodit Polsko či Litvu? Co vlastně Napoleon chtěl, když

mluvil v proklamaci o druhém polském tažení? Před pár dny

v Drážďanech prohlásil:

„Zahájím tažení přechodem Němenu. Skončím je ve Smolensku

a Minsku. Tady se zastavím. Opevním ty dva body a ve Vilnu, kde zřídím hlavní stan, se budu následující zimu věnovat organizaci Litvy... Uvidíme a já si počkám, kdo se z nás dvou první vyčerpá, jestli já s armádou žijící na účet Ruska, či Alexandr donucený živit armádu na úkor své země."

Pochod divize Pino 16. června (A. Adam)

Že by se Napoleon chtěl zastavit tak brzy? Baron Marbot vzpo-

mínal, jak velitelé pluků dostali před tažením soubory map, na

nichž byla i Sibiř, Kamčatka a okraje Indie... Toužil muž v šedém redingotu vyrazit po stopách Alexandra Makedonského? Velká

armáda vytáhla a vlastně nevěděla přesněji za čím. Byla však tak

mohutná, až se zdálo nemyslitelné, že by jí někdo odolal. Valící

se proudy vyvolávaly dojem, že smetou vše, co se jim postaví do

cesty. Velikost Grande Armée neměla obdoby.

„Generál Gourgaud mi ukázal situační přehled, pokrytý Napoleonovými vlastnoručními poznámkami, a z tohoto oficiálního dokumentu vy-plývá, že armáda měla při přechodu Němenu .325 000 mužů, z toho 155 400 Francouzů, 170 000 spojenců a navíc 984 dělových hlavní,"

píše baron de Marbot.

Součty v Ségurových vzpomínkách říkají, že Napoleon měl na

počátku tažení do Ruska 445 200 mužů. Zpráva generála Gour-

60 ♦ NĚMEN

gauda, zahrnující jednotky, které do Ruska vešly od května do září roku 1812, uvádí dokonce 680 500 mužů. Hrabě Cernyšev

referoval caru Alexandrovi, že Francie může proti Rusku dispo-

novat 414 600 muži. Podobně se liší i další prameny: dolní hranice činí 300 000 mužů, horní 750 000 mužů! Jak silné tedy Napoleonovo vojsko bylo?

Problém spočívá v tom, co vše do Velké armády zahrneme, zda

se budeme zabývat pouze jednotkami, které tvořily vlastní a do

pole táhnoucí armádu, či zda se do součtů promítnou posádky

a pomocné jednotky, které musel Napoleon nechat rozeseté po

celém německém území.

Nejnovější studie se vcelku shodují na propočtech, které pub-

likoval David Chandler ve své práci Campaigns of Napoleon. Podle nich činila celková síla napoleonské armády 675 000 mužů, což

koresponduje s údajem generála Gourgauda. V květnu roku 1812

měla však skutečná „polní vojska" bez posádek a týlových jednotek 448 000 mužů, což se pro změnu blíží údaji hraběte de Ségur.

Odečteme-li však koaliční jednotky, tedy Schwarzenbergúv ra-

kouský Pozorovací sbor, VII. (saský) armádní sbor Reynierúv a X.

(pruský) armádní sbor Macdonaldův, tedy jednotky tvořící v jád-

ru boční zajištění celého tažení, dospějeme k číslu 360 000 mužů, k němuž s jistou tolerancí dospěl baron Marbot. Na jaře roku 1812

mohlo Rusko postavit proti této invazní záplavě 256 000 mužů.

Současníky tato nesmírná kvanta sil ohromovala. Bylo proč!

Mnozí ještě pamatovali udivující koncentraci v táboře u Boulog-

ne, kde Napoleon chystal roku 1805 síly pro invazi do Anglie, k níž ale nedošlo. Velká armáda tehdy čítala 200 000 mužů, kteří pak

pochodovali německými zeměmi a Rakouskem přes Vídeň ke

Slavkovu. V tažení do Rakouska roku 1809, které skončilo po

vojenské stránce u Wagramu, vedl Napoleon 350 000 vojáků. Na

Němenu tedy stála největší armáda napoleonských válek. Za im-

pozantní mohutností se ale při bližším pohledu ukrývala nejedna

slabina.

Napoleonský voják se už dávno přestal bít za ideály. Dávno

přestal tvořit národní armádu! Už v roce 1809 u Wagramu pochá-

zela téměř třetina mužů Velké armády ze zemí Rýnské konfede-

race. Roku 1812 se počet nefrancouzských vojsk ještě zvýšil. Ob-

rovská armáda byla vybudována za cenu, že do ní Napoleon

včlenil kontingenty všech vazalských a spojeneckých zemí. Ar-

máda představovala skutečný Babylón uniforem, jazyků a zvyků,

což do budoucna přinášelo nejeden problém. Rodilých Francou-

VYRAZME TEDY VPŘED! ♦ 61

zů bylo ve Velké armádě podle údajů současných autorů 125 000.

Údaje barona Marbota hovoří o 180 000 francouzských vojácích.

V každém případě představovali Francouzi pouhou třetinu až

čtvrtinu z celkového stavu vojska, které do Ruska vpadlo. Takové

armádě chyběla jednolitost. Nebyla vojskem, ale shromážděním

vojsk!

„Napoleon (...) oslabil morálku francouzských jednotek tím, že je promísil s cizími pluky. Tak I. sbor maršála Davouta čítal k 1. červnu 67 000 mužů, z nichž bylo 58 000 Francouzů a zbytek tvořili Bádenští, Meklenburčané, Hessenci, Spaněléa Poláci. Rozkazům maršála Oudino-ia svěřený 11. sbor se skládal ze 34 000 Francouzů, k nimž přidali 1600

Portugalců, 1800 Chorvatů a 7000 Švýcarů. I I I . sbor pod velením mar-

šála Neye tvořilo 23 000 Francouzů, 3000 Portugalců, 3000 lidí z ilyrských provincií a 14 000 Wurttemberských. A V I . sbor pod velením prince Eugena se skládal ze 77 000 mužů, z nicliž bylo 38 000 Francouzů, 1700 Chorvatů, 1200 Španělů, 2000 Dalmatinců, 20 000 Italů a 12 000

Bavorů.

Záložní jezdectvo pod Muratovým velením mělo 44 000 bojovníků, z nichž Francouzi tvořili 27 000, Prusové 1400, Wůrttemberští 600, Bavoři 1100, Sasové 2000, Poláci 6000 a Vestfálci 3000...," uvádí baron Marbot a pokračuje:

„Císař rozložil svá vojska na levém břehu řeky takto. Z nejzazší pravé strany stál nejprve rakouský sbor knížete Schwarzenberga. Vlevo od Schvarzenberga stál mezi Bialystokem a Grodnem král Jeróme se dvěma mohutnými sbory. Vedle něj soustřeďoval u Prenn princ Eugène de Beauharnais 80 000 mužů. Císař byl vprostřed proti Kovnu se 220 000

muži pod velením Murata, Neye, Oudinota. Lcfebra a Bcssiěrese. Sou-

částí této obrovské síly byla i garda. Konečně v Tylži byl maršál Macdonald s 35 000 Prusy a tvořil, jak bylo již řečeno, křídlo levé."

Velká armáda se skládala ze sedmnácti národností. Alespoň

část se maršál Davout pokoušel železnou rukou pár měsíců před

zahájením tažení secvičit a stmelit... Většinu cizích kontingentů Napoleon rozptýlil po francouzských sborech a divizích. Mnohdy se tak dělo až ve východišti armád k útoku:

„Navečer přijela k naší divizi ordonance císaře Napoleona s rozkazem, že generál von Waldsleben má ihned složit velení a vrátit se domů.

Generál von Breunning zůstal u brigády svých švališerů, k níž přidali čtyři francouzské myslivecké pluky, a velení převzal francouzský generál von Bcuermann. M ů j královský myslivecký pluk byl včleněn do 14. lehké brigády a postaven pod velení generála de Murie. Myslivecký pluk vévo-62 ♦ NĚMEN

dy Ludvíka byl začleněn do divize generála Montbruna. Tak byly naše jezdecké pluky zařazeny pod francouzské velení po boku pluků cizích zemí," vypráví Wurttemberčan Peter.

Nikdo nedokázal nikdy přesně vylíčit, jaké ztráty Francouzi

v předchozích válkách utrpěli. Určitá čísla jsou k dispozici jen u velkých bitev. A tato čísla od bitvy k bitvě rostla. U Slavkova roku 1805 Francouzi přišli o 8000 mrtvých a raněných. V roce 1809

ztratili u Esslingen 18 000 mužů, u Wagramu 17 000 mužů. Raně-

ných byl trojnásobek. Tisíce životů pohltilo Španělsko a Portu-

galsko... Následkem toho řady veteránů řídly. Staří bručouni, ti pověstní grognards, zestárli, umírali, stali se invalidy. Do vojska přicházely desetitisíce nových conscrits, čerstvých odvedenců roč-

níků 1810 a 1811. U Esslingen a Wagramu už nemohly francouz-

ské prapory a pluky pro nevycvičenost nováčků provádět složi-

tější změny bojových tvarů...

Od roku 1809 válčil Napoleon jen ve Španělsku a Portugalsku.

Důsledek tří relativně mírových let se projevil: veteráni mizeli, jejich místa zaujímali nováčci. Velká armáda přestávala být armá-

dou válečníků. Přesto se v její armádní tradici zakořenila víra

v rychlá a oslnivá vítězství.

„Rychlé výsledky tažení v Itálii a Rakousku, zdroje z těchto zemí získané, to vše všechny rozmazlilo, dokonce i nižší velitele. Tento návyk na úspěch nás v Rusku přišel pěkně draho..., " mínil vrchní štolba Caulaincourt.

Tažení do Ruska mělo přinést strázně, jejichž rozsah dohlédlo

jen pár jedinců, kteří Rusko znali. Tohle nebyla evropská země!

Téměř vše bylo v Rusku jiné. Evropské poměry vládly možná

v Sankt-Petěrburgu či Moskvě, a to ještě jen v určitých společen-ských kruzích. Napoleon si nepřipustil, že se změnil i nepřítel.

Mnozí velitelé vyvodili z porážek poučení. Dospěli do vyšších

velitelských funkcí. Arcivévoda Karel ukázal Napoleonovi u Es-

slingen a Wagramu, že před Francouzi už zdaleka nestojí Raku-

šané od Slavkova! Totéž byli připraveni předvést na ruské straně

Barclay de Tolly a Bagration, stojící v čele dvou hlavních ruských armád!

Navzdory nadšenému křiku „Vive l'Empereur!" zápal Napoleonových armád s léty zeslábl. Mnohé Francouze dosud živil ob-

div a bezpochyby i láska k císaři. Vlastenecké ideály ale vyčpěly.

Z čeho měli být nadšeni vojáci z mimofrancouzských zemí za

Alpami, Rýnem a Pyrenejemi? Napoleon přičlenil jejich domoviny k

Francii pouhými dekrety, jiné si porobil výboji, spoutal va-

zalskými spojeneckými smlouvami. Mnozí branci před odcho-

dem z domova slyšeli, jak jejich rodiče císaře Francouzů upřímně

proklínají... „Jedna věc udivuje, a sice že v průběhu onoho taženi ještě tak skvěle pochodovali...," napsal Louis Madelin. Přes počáteční nechuť budou cizí kontingenty nejen skvěle pochodovat, budou se i skvěle

bít. Bavorští pěšáci u Sivočiny a Polocka, wurttemberští švališeři od Ostrovna po Berezinu, italští myslivci a gardy na přístupech

k Borodinu, saští kyrysníci u Velké reduty, Rakušané v močálech

Volyně, Španělé u Ševardina... Neboť, a na to se zapomíná, vy-

táhli do pole s nadšením, s vidinou kořisti, služebního postupu,

slávy, mnozí i s ulehčením, že jsou pryč od nuzné existence pod-

ruhů, dřiny na polích...Kdo si ve chvílích přechodu přes Němen položil otázku, zda

tento konglomerát armád zvládne útrapy tažení, zda se velitelé

vypořádají se vším, co mohutné vojsko potřebuje: s přísunem

munice, oděvů, bot, potravin, odsunem raněných, příchodem

posil, koní, základnami, komunikacemi, vzdálenostmi?Vyšší velení měli všude, s výjimkou Schwarzenbergova sboru, Francouzi. Byla to oslnivá Napoleonova kohorta: osvědčení maršálové a dvacítka elitních generálů, kteří po maršálských hodnostech bažili. I oni si oblíbili rychlá vítězství.

Žárlili na sebe, mnozí se bytostné nenáviděli a válka za Pyrenejemi ukázala, že jejich řevnivost může mít na součinnost sborů tragický vliv.Berthier nenáviděl Davouta za to, že roku 1809 neposlechl jeho rozkazy, byť tím vyhrál bitvu! Davout se neměl rád s Muratem,

neboť oba toužili po polské koruně, kdyby Napoleon Polsko ob-

novil. Jeróme Bonaparte si myslel, že zdědil bratrovu genialitu,

a jako král se nemínil podřizovat radám či dokonce rozkazům

kteréhokoliv z maršálů. Ney se nesnášel s Muratem řadu let,

shodl se ostatně jen s nemnohými ze svých kolegů.

64 ♦ NĚMEN

Maršálové měli navíc majetky, chtěli si je užít, se statky a tituly vzrostla jejich pýcha, ze své výše si navykli víc kritizovat a tím pádem i méně poslouchat. A válka je už nelákala tak jako dřív.

Podle vzpomínek generála Rappa to Napoleonovi neuniklo:

,„Vidím, pánové',' promluvil Napoleon znovu, ,že už netoužíte vést válku. Že by neapolský král raději zůstal ve svém království, že by si Berthier přál lovit v Gros-Bois? Rapp by bydlel v nádherném pařížském paláci.'

VYRAZME TEDY VPŘED! ♦ 65

,Máte pravdu, Sire. Vaše Veličenstvo mě nerozmazluje. Pohodlí rezi-dence znám jen velice málo.'

Murat i Berthier setrvali v mlčení..."

I Napoleon se měnil. Takto jej viděl před pěti lety Děnis Davydov:

„Spatřil jsem muže male' postavy, vysokého přesně dva aršíny šest palců, poměrně tlustého (...), ačkoliv by jeho způsob života neměl vést k tloustnutí. Spatřil jsem muže držícího se zpříma, ale naprosto nenásilně, což je vlastnost, jíž se vyznačují lide' male' postavy jen velmi výjimeč-

ně. Pozoroval jsem však na něm jistou vznešenou důstojnost válečníka, která nepochybně pramenila ze zvyku vládnout lidem a cítit se nad ně morálně nadřazen. Stejně pozoruhodná byla nenucenost a volnost jeho chování, i nenásilná, přirozená obratnost, s níž si počínal, když byl něčím zaujat a uchvácen, ať už při tom kráčel nebo stál. Spatřil jsem muže čisté, lehce přisnědlé tváře a rysů velmi pravidelných. Měl nevelký rovný nos, u jehož kořene se sotva zračil nepatrný hrbolek. Vlasy na hlavě neměl černé, ale tmavohnědé; obočí a řasy vlasům co do barvy neodpovídaly; oči měl modré a ty ve spojení s téměř černými brvami činily jeho pohled nezvykle příjemným. Konečně nikdy, k d y jsem ho spatřil, nepozoroval jsem u něho toho zachmuřeného obočí, jímž jej tehdejší portrétisté -

pamfletisté obdařili."

Od té doby císař ztloustl a tělo poněkud ochablo, ve třiačtyřiceti letech jej už trápívaly jisté tělesné neduhy. Nepochybně zpychl.

Mozek a intelekt však fungoval stejně jako dříve. Napoleon byl

stále méně přístupný kritice a názoru jiných, stále v něm sílilo přesvědčení o výjimečnosti jeho osudu, poslání, hvězdy. A vojenského nadání. I když, po pravdě řečeno, za osm let císařství vnesl do strategie pramálo nového, jen rozvíjel a obměňoval svou ideu

generální bitvy. Byl však mimořádně charismatickou osobností,

symbolem vítězství, úspěchu, kombinací císařského majestátu,

pozůstatků muže z lidu a zdánlivě prostého „malého kaprála".

Pojížděl před vojáky bez pláště z šedého louvierského sukna,

který kvůli vedru odložil, oblečen přesně tak, jak jej Davydov

vylíčil u Tylže:

„Onoho dne, a ostatně i všechny další, měl na sobě tmavozelenou, rudě lemovanou uniformu jízdních myslivců s širokými klopami, přeloženými tak, aby bylo vidět bílou kašmírovou vestičku s maličkými knoflíky. Měl zlaté plukovnické epolety bez hvězdiček, podobné těm, jaké dnes nosí naši armádní generálové. Na uniformě měl hvězdu a kříž Čestné legie. Spodky měl bílé, kašmírové, vysoké jezdecké boty z měkké kůže sahaly mu až nad kolena..."

66 ♦ NĚMEN

Vojáci v Napoleona věřili a řvali nadšením všude, kde jej za-

hlédli. Byli ochotni poprat se o poctu vytáhnout první, vyrazit

v první řadě do útoku, první pro svého císaře zemřít...! Citujme, nikoliv naposledy, hraběte de Ségur:

„Dnes dosáhli pomezí Evropy, kde evropská armádu nikdy nebyla (...) Velikost podniku, pohyb cele'Evropy, která se na něm podílela, impozantní armádní soustrojí č t y ř set tisíc pěšáku a osmdesáti tisíc jezdců, tolik válečného hřmění, bojeclitivých zvukü, to vzrušovalo i veterány! I nej-chladnější z nich neodolali všeobecnému hnutí, hromadnému zanícení.

Ostatně, i bez těchto burcujících motivu bylo jádro armády dobré a každá dobrá armáda chce válku."

Armáda vykročila. Přešla Němen a začala pronikat do Litvy

i Volyně.

VYRAZME TEDY VPŘED! ♦ 67

II.

Smolensk

Únava přidává vrásky, slunce žlutavé odstíny

pleti a předčasné stáří brázdí třicetileté obliče-

je... Odříkání vojáka je těžší než kříž mučed-

níka. Člověk ho ale musí dlouho nosit, aby

poznal jeho velikost a tíhu.

Alfred de Vigny:

Vznešenost a bída vojenského života

♦ 70

Vojsko cara Alexandra

Imperátor vší Rusi Alexandr I. se dozvěděl o Napoleonově vpá-

du do Ruska večer 24. června. Car byl v Zakretě u Vilna, v domě

generála Bennigsena. Dum hlučel veselím, carovi pobočníci tu

pořádali ples na počest svého vladaře. V nejlepší zábavě k Ale-

xandrovi nenápadně přistoupil ministr policie Balašov a pošeptal mu, že starosta města Kovna Bistrom přinesl zprávu, podle níž

Francouzi překročili Němen. A že kozácké hlídky informaci po-

tvrdily. Car nařídil ministrovi mlčet, sám zachoval klid a teprve po hodině ples opustil. Celou noc pak horečné se státním sekretářem Šiškovém pracoval. Husí brk jezdil po papíře, na němž se

do řádek skládala slova rozkazu vojskům:

„Císař Francouzů začal úderem na naše vojska u Kovna jako první válku. (...) Není třeba připomínat velitelům, plukovníkům a vojínům povinnost a statečnost. V jejich žilách odedávna proudí vítězná slovan-ská krev. Vojáci! Vy bráníte víru, svobodu, vlast, já to vše hájím spolu s vámi. Trest Boží na toho, kdo začal."

Pak Alexandr udělal dvě další věci. Ministra policie Balašova

pověřil, aby se vydal k Napoleonovi s carovým osobním posel-

stvím. Sám vyrazil do Vilna, kam už cválal za vrchním velitelem

1. západní armády Barclayem de Tolly kurýr. Teď bylo otázkou,

co ruská vojska udělají. Budou se bít hned na hranicích, nebo

ustoupí?

Ruské vrchní velení mělo pro případ konfliktu s Napoleonem

připraveno několik plánů. První z nich vypracoval v lednu roku

1812 francouzský emigrant hrabě ďAllonville a prostřednic-

tvím admirála Mordvina jej předal ruskému ministru války Bar-

clayovi de Tolly. Spis obsahoval zajímavé rady, jak s Napoleonem

válčit:

„je tudíž záhodno zaplést jej do války pozvolné a zhoubné, z čehož plyne, že je důležité vystříhat se velikých bitev, couvat do nitra země a vtahovat protivníka za sebou, zachovat si síly pokud možno soustředě-

né, zaplavit kraje, které za sebou nepřítel nechá, kozáckým jezdectvem, jež by se bilo s francouzskými oddíly, vyslanými získávat potraviny...,"

radil hrabě.

♦ 71

VOJSKO CARA ALEXANDRA ♦ 67

DAllonvillův pamětní spis říkal: neustále nepřítele zneklidňo-

vat, unavit, oslabit, prodloužit maximálně jeho komunikace, proti proslulým Napoleonovým obchvatům se pojistit druhou armá-

dou, která by Francouzům operovala v týle:

„Zatím uplyne čtyři pět letních měsíců (...); s nástupem podzimu a zimy budou dlouhé noci pomáhat záměrům lehkých ruských jednotek a vadit činnosti Francouzů, kteří uvykli mírnému podnebí a utrpí od nečasu a mrazu víc než Rusové. (...) Na provedení tohoto válečného plánu je potřeba mít (...) všeho všudy od dvou set padesáti do tří set dvaceti pěti tisíc mužů."

Plán ovšem předpokládal široké diplomatické zázemí, diverz-

ní akce Rusů na Balkáně i na severu, ofenzivní vpád do Velko-

vévodství varšavského a východních Prus, obsazení linie na

Odře a pak, po tom všem, by eventuálně následoval ústup na

Vislu, Dněpr a dál na Moskvu. Byl to záměr velice komplexní,

účinný, avšak za daných okolností nerealizovatelný. Už s ohle-

dem na požadovanou sílu armády, kterou Alexandr neměl k dis-

pozici.

Smolensk 18. srpna (A. Adam)

V dubnu 1812 předal estonský Němec Karl Friedrich, hrabě von

Toll caru Alexandrovi prostřednictvím knížete Petra Michajloviče

Volkonského jiný plán. I ten počítal s dočasnou obranou. Upozor-

68 ♦ SMOLENSK

ňoval na to, že ruská vojska jsou roztažena v šíři 800 verst (versta

= cca. 1067 metru). Dvě ruské armády měly tedy manévrovat tak,

aby byly od sebe vzdáleny maximálně 176 verst, což by umožnilo,

aby se v případě potřeby během 25-70 hodin spojily. Toll důrazně

žádal, aby 1. a 2. armáda jednaly v součinnost a nenechaly se

rozdělit terénem, zejména močály na řece Připjati. Obranné boje

měly probíhat na čáře Kovno, Grodno, Volkovysk, Brest, což se

ovšem stalo už po prvních dnech francouzského vpádu fikcí.

Základní myšlenka Tollova plánu, nutnost spojení dvou armád,

však představovala, jak ukázaly první týdny války, pro carova

vojska otázku bytí či nebytí!

Existoval ještě další plán, který u cara Alexandra nabyl vrchu.

Autorem byl podivínský pruský generál v ruských službách, pěta-

padesátiletý Karl Ludwig von Phull, muž, který se stal Alexandro-

vým učitelem taktiky a strategie. Phull, nadutý ztřeštěnec (tak jej charakterizoval Clausewitz), byl znám vypracováváním zkostna-tělých a puntičkářsky komplexních plánů, které nikdy nevyšly,

což jej naprosto neodrazovalo. Ani jednou o svých plánech neza-

pochyboval. Byl si jist, že ztroskotaly jen proto, že je generálové špatně provedli... V roce 1806 zpracoval plán, jak Prusko rozdrtí Napoleona. Byl to tak skvělý plán, že Napoleon Prusy porazil

v šesti dnech!

1 Phull hovořil o obranné válce. Rusové ji měli vést dvěma

oddělenými armádami, jedna by zadržovala nepřítele čelně, dru-

há by působila do jeho boku. Válka se měla rozhodnout v prosto-

ru mezi Němenem na západě a Dněprem s Dvinou na východě.

Bylo vcelku logické, že Napoleon potáhne nejprve na Vilno. Od-

tud ovšem už mohl zamířit dvěma směry, buď přes Pskov na

Sankt-Petěrburg nebo přes Smolensk na Moskvu. Phull tedy mí-

nil, že je nutno Napoleonovi čelit v prostoru za Vilnem. V souladu s jeho plánem se na řece Dviné u městečka Drissa budoval mohutný opevněný tábor pro 120 000 mužů. Menší základny měly

být u Dvinska a Sebeže. Ležení u Drissy navrhl Phull osobně. Stá-

lo na špatném místé, obklopeno mizernými opevněními. První

ruská armáda se tu měla uzavřít a vzdorovat Napoleonovi, zatím-

co 2. ruská armáda o síle 80 000 mužů měla Napoleona napadnout

z boku. Kdyby se Phullúv plán uskutečnil, nejspíše by se u dris-

ského ležení opakovala historie rakouského generála Macka a ka-

pitulace Ulmu roku 1805.

Barclay de Tolly byl přesvědčen, že ruská vojska nemají tolik sil VOJSKO CARA ALEXANDRA ♦ 69

a nejsou koncentrována natolik, aby svedla s Francouzi bitvu

hned za Kovnem. Uvažoval o tom, co napsal už roku 1807:

„Kdybych měl vrchní veleni, vyhnul bych se rozhodující bitvě a ustoupil bych tak, aby Francouzi místo vítězství nakonec našli novou Poltavu."

Od té doby uplynulo pět let. U portugalského Torres-Vedras

zatím Wellington dokázal, jak je podobný postup účinný. Na

válečných poradách však rozhodoval car, a ten se v prvních vá-

lečných dnech rozhodl opustit Vilno a stáhnout se do opevnění

u Drissy. Tedy realizovat Phullúv plán.

Car odejel z Vilna 26. června, velitel 1. západní armády však

s vyklizením města nespěchal. Teprve když dorazil za potyček

s Napoleonovou armádou zadní voj ruského 3. sboru, zahájil Bar-

clay de Tolly ústup na severovýchod směrem k Svjencanům.

Jedenapadesátiletý Michail Bogdanovič Barclay de Tolly, rodák

z Livonska, původem Skot, byl vojákem od dvanácti let. Ve voj-

sku sloužil od hodnosti prostého vojína a bil se s Poláky i Turky.

V roce 1806 velel u Pultuska Bennigsenovu předvoji, v bitvě u Jí-

lového byl raněn, po bitvě jej car Alexandr jmenoval generálpo-

ručíkem. Znovu bojoval se Švédy, odvážným manévrem přes

zamrzlý Botnický záliv se přičinil o pád pevnosti Umea. Pak se

stal generálním guvernérem okupovaného Finska. Funkci minis-

tra války zastával od roku 1810. Měl jednu velikou smůlu: ruští

generálové jej stále považovali za cizáka. Neruský původ mu

roduvěrní Moskalové nikdy neprominuli. Nebyl geniálním voje-

vůdcem, zdaleka však nepředstavoval válečníka tak průměrné-

ho, jak jej, ve snaze vynést co nejvýše Kutuzova, líčila sovětská historiografie.

První západní armádu Barclaye de Tolly tvořilo šest pěších

sborů. Prvnímu sboru velel třiačtyřicetiletý generálporučík hrabě Ludwig Adolf Peter Wittgenstein. Pocházel z pruské generálské

rodiny, usazené v Rusku od doby Kateřiny II. V roce 1795 bojoval

proti povstalým Polákům, pak válčil na Kavkaze, v roce 1805 se

zúčastnil bitvy u Slavkova, poté opět bojoval s Turky a vzápětí

u Friedlandu s Francouzi. Třebaže nebyl oslnivým vojevůdcem,

utrpěl Napoleon právě kvůli němu v roce 1813 u Lipska největší

ztráty.

Jednapadesátiletý generálporučík Karel Baggovut, původem

Estonec, měl za sebou tažení, které pro Rusy skončilo, nikoliv jeho vinou, katastrofou u Friedlandu. Teď velel 2. sboru. Padne v bitvě u Vinkova.

70 ♦ SMOLENSK

Třetí pěší sbor podléhal generálporučíku Nikolaji Alexejeviči

Tučkovovi I., muži, který nalezne smrt v bitvě u Borodina.

Velitelem 4. sboru byl carův křídelní pobočník, generálporučík

hrabě Petr Šuvalov. Vzhledem k jeho chorobě však skutečné ve-

lení zastával dvaačtyřicetiletý generál hrabě Alexandr Ivanovič

Ostermann-Tolstoj.

Velení nad 5. záložním sborem měl carův třiatřicetiletý mladší

bratr velkokníže Konstantin Pavlovic. Pod Suvorovovým velením

prodělal italské a švýcarské tažení. U Slavkova, kde jej málem

zabil Napoleonův mameluk, velel carské gardé. Velkokníže byl

vcelku schopný stratég a taktik, proslul však spíše krutostí.

Poslední 6. pěší sbor podléhal osmačtyřicetiletému generálu

Dimitriji Sergejeviči Dochturovovi, u Slavkova veliteli první ko-

lony spojenecké armády. Byl to voják schopný a zkušený, velice

statečný a přitom skromný a ukázněný. Vojáci mu říkali Železný

generál.

K 1. západní armádě patřily tři jezdecké sbory (1. sbor generál-

poručíka Uvarova, 2. sbor generálmajora barona Korffa a 3. sbor

generálmajora hraběte Pahlena) a lehké vojsko generála jezdec-

tva atamana Plátová, tedy kozácké pluky.

Údaje o početních stavech 1. západní armády se různí, Buturlin

uváděl 127 000 mužů, Michajlovský-Danilevský 110 000 mužů

a 558 dél, Tarle 118 000. Zpráva plukovníka Stavrakova z 2.7.1812

říká, že bez 3. záložního jezdeckého sboru měl Barclay de Tolly

106111 mužů.

Druhé západní armádě velel sedmačtyřicetiletý kníže Petr Iva-

novič Bagration, Suvorovův žák. Tento gruzínský velmož byl

v armádě od svých sedmnácti let a za tu dobu bojoval s Turky,

Francouzi i Poláky. Proslavil se v tažení roku 1805, kdy zadržoval pětkrát silnější Francouze u Hollabrunnu, obelstil Murata a Kutuzovovi umožnil stáhnout se ke Znojmu. Pak se bil znovu s Tur-

ky a Švédy. Pohrdal nebezpečím, byl umanutě houževnatý k tvr-

došíjnosti, na válku se díval jako na zábavu urozených. Poněkud

přeceňoval praxi na úkor teorie, což se mu občas vymstilo.

Bagrationovu armádu tvořily dva pěší sbory (7. a 8.), jeden sbor

jezdecký a jeden kozácký. Sedmému armádnímu sboru velel ge-

nerálporučík Nikolaj Nikolajevič Rajevskij, jehož jménem pokřtí

Rusové u Borodina klíčové opevnění. Osmý pěší sbor podléhal

generálporučíku Borozdinovi. Čtvrtému jezdeckému sboru ve-

lel generálmajor hrabě Sievers, kozákům generálmajor Uovajskij.

VOJSKO CARA ALEXANDRA ♦ 71

I v případě Bagrationovy armády se údaje rozcházejí, Tarle ji od-

haduje na 35 000, Bogdanovič uvádí 37 00(1 mužů s 216 děly.

Tyto dvě armády představovaly hlavní síly na hlavním obran-

ném směru. Jak už bylo řečeno, stály na 900 kilometrů od sebe

a navíc je rozděloval i masiv litevsko-běloruského Polesí. Bagra-

tion navíc neměl Barclaye v lásce a nejednou si na něj carovi stě-

žoval.

Rusové disponovali ještě 3. záložní armádou Šedesátiletého ge-

nerála hraběte Alexandra Petroviče Tormasova. Tvořily ji tři pěší sbory, jimž veleli generál hrabě Kamenskij, generálporučík Markov a generálporučík baron Sacken, a jezdecký sbor generál-

majora hraběte Lamberta. Podle Bogdanoviče tvořilo tuto armá-

du 46 000 mužů se 164 děly. Pohybovala se na Volyni, na levém

ruském křídle proti Pozorovacímu rakouskému sboru knížete

Schwarzenberga.

Na počátku válečných událostí roku 1812 stála 1. západní armá-

da na Němenu v prostoru Svjencany - Ochmjany - Grodno -

Mereč, odkud se stahovala k Vilnu. Wittgensteinův 1. sbor (který

bude operovat na ruském pravém křídle a krýt cestu na Sankt-Pe-

těrburg) byl vysunut severně v prostoru Kejdany-Vilkomir. Bag-

rationova 2. západní armáda se nalézala mezi Némenem a Bu-

gem, jižné od armády Barclayovy. Síla dvou ruských armád byla

podstatně menší než síla Napoleonových vojsk na hlavním smě-

ru. Tarle ji odhaduje na 153 000 mužů včetně nepravidelných

jednotek kozáckých.

V roce 1812 se ruská řadová pěchota dělila na granátnické,

myslivecké a péší pluky. Divizi od počátku roku 1812 tvořily čtyři řadové pěší a dva myslivecké pluky. Péší divize o průměrné síle

10 500 mužů se skládala z 18 praporů, to jest ze čtyř řadových

pěších a dvou mysliveckých pluků. Pluk měl tedy tři prapory,

z toho však byly od počátku roku 1812 druhé prapory záložní,

cvičené v týlu. Jestliže se do té doby granátnický pluk skládal ze dvou fyzilírských a jednoho granátnického praporu, pěší pluk ze

dvou pěších praporů a jednoho granátnického a myslivecký pluk

ze dvou mysliveckých praporů a jednoho karabinického, pak od

roku 1812 byly v granátnickém pluku jen granátnické prapory,

v pěším pluku jen pěší prapory, atd. Prapor tvořily čtyři roty,

první rota byla vždy elitní. U řadové pěchoty se jmenovala gra-

nátnická, u myslivců karabinická.

Ruská pěchota měla předepsán (v závorkách jsou uvedeny

72 ♦ SMOLENSK

kroky za minutu) tichyj šag, pomalý krok (60-70), skoryj šag, zrychlený krok (100-110) zavedený hrabětem Arakčejevem, udvojnyj

šag, zdvojený krok (140-160) a pak ještě náročnější rychlý krok,

který používali v praxi téměř výhradně ostrostřelci. Udvojnyj šag, který zavedl velkokníže Konstantin, míval zpravidla za následek

pomíchání řad, jemuž nezabránili ani rytmus udávající tamboři.

Taktické pěší formace se příliš nelišily od formací užívaných

Velkou armádou. Kolona zpravidla útočila ve dvou proudech.

Proti jezdectvu se však používalo karé poněkud odlišné od obec-

ně užívaného čtverce. Kolona při jeho vytváření uzavřela roze-

stupy mezi rotami tak, že se prostřední roty rozdělily na púlčety a vyplnily mezery mezi rotami v čele, na bocích i vzadu. Spíše než francouzské karé, kde se obracely do boku a vzad celé roty, to

připomínalo rakouskou formaci Quarrc auf der Mittc.

Harcovnickou taktiku cvičili jen myslivci, nicméně v praxi,

když byla potřeba, si ji řadové jednotky i milice osvojovaly velice rychle.

V roce 1812 se v ruské pěchotě vyskytovalo osmadvacet ráží

pěchotní muškety a jedenáct druhů drážkovaných pušek. Maršál

Suvorov razil heslo, že bodák je chlapík a kulka hlupák, podle

čehož vypadal střelecký výcvik ruského vojáka. Barclay de Tolly

ale od roku 1810 prosadil střelbu na terč jako výcvikovou prioritu.

Ruské jezdectvo disponovalo stejnými druhy zbraní jako jez-

dectvo Velké armády. Nejpočetněji v něm byly zastoupeny dra-

gounské pluky. Kyrysnické a dragounské pluky měly pět, od kon-

ce roku 1812 však i šest či sedm eskadron, husarské a hulánské

pluky tvořilo dokonce deset eskadron. Tabulkové měl kyrysnický

pluk 864, dragounský 897, husarský a hulánský 1669 příslušníků.

Jezdce Velké armády překvapovala výzbroj husarských pluků,

kde byla vždy první řada první eskadrony vyzbrojena kopími!

Ruské jezdectvo provádělo půlobraty cvalem, nikdy ne po če-

tách jako Francouzi či Rakušané, ale v trojřadech jako Sasové či

Prusové. Mužstvo tento systém nutil k soustavnému rozpočítává-

ní na tři a zařazení muže se měnilo s každým padlým. U méně

vycvičených jednotek nebylo divu, když se pak bojové obraty

nezdařily.

Ruské dělostřelectvo (poziční, lehké a jízdní) tvořilo nejlepší

zbraň ruské armády. Organizačně se dělilo do brigád. Brigáda se

začleňovala do pěší divize. Měla jednu poziční a dvě lehké baterie.

Jízdní dělostřelectvo tvořilo samostatné jednotky, přidělované ope-VOJSKO CARA ALEXANDRA ♦ 73

rativně. Reforma hraběte Arakčejeva sjednotila roztříštěnost ráží.

Ponechala jen šesti- a dvanáctiliberní děla a tří-, deseti- a dvacetili-berní jednorožce, což byly houfnice s dlouhými hlavněmi a ovál-

ným ústím hlavně, které lépe usměrňovalo kartáče. Jednorožec

měl větší dostřel než houfnice francouzská. Vyvinuli jej roku 1757

Danilov a Martinov, ovšem podle ministra, který je zaváděl, se jim říkalo Šuvalovovy houfnice. Ruské dělostřelectvo bylo mohutné,

na tisíc vojáku připadalo sedm děl, u Francouzů jen čtyři.

Ruská armáda měla stejné jako francouzská gardové jednotky

pěší (granátníky a myslivce), jezdecké (kavalergarda, jízdní garda a gardoví kozáci, v letech 1809-1812 přibyli ještě gardoví kyrysní-

ci, dragouni, huláni a husaři), dělostřelecké a podpůrné (sapéři).

Kromě nepravidelného jezdectva, kozáků, Kalmyků a Baškirů

tvořilo velice specifickou sílu ruského vojska opolčeňje, domobrana či milice, organizovaná buď po družinách (Sankt-petěrburská

domobrana) či po plucích (Moskevská domobrana).

Ruská armáda se od poslední porážky u Friedlandu intenzívně

reorganizovala. Narážela však na některá slabá místa. Ruský dů-

stojník sice musel projít službou doslova od píky, od hodnosti

vojína, a tak měl obrovskou praxi, značné části důstojnického

sboru však zcela chybělo vojenské teoretické vzdělání. A v armá-

dě přetrvaly pruské kázeňské principy, od francouzských diamet-

rálně odlišné. Vládly lískovka, karabáč, dril. Dva ubij, třetí se vycvičí, říkávalo se. Voják se navzdory snaze Barclaye de Tolly

o uplatnění taktického a střeleckého výcviku u pluků cvičil pře-

devším k přehlídkám, ne k manévrování a boji. Voják nebyl člo-

věk, voják byla věc. Proto v ruských vzpomínkách najdeme tolik

chvály a láskyplných slov o velitelích, kteří vojáky nefackovali

a netrestali holí, o Kulněvovi, Bagrationovi, Rajevském, Konovni-

cynovi. Se slovem vděku se však kupodivu nesetkal Barclay, který

začal z titulu ministra války jako první tělesné tresty potlačovat.

Jemu naopak odpůrci předhazovali, že nebitý voják se stane ne-

dbalým a líným...

Ruské armádě vládl zlořád, který se tu rozšířil více než v armádách ostatních. Mnoho velitelů se obohacovalo na úkor vojáků. Úplat-kářství, kořistnictví a zpronevěry ruskou armádou doslova hýbaly.

Tato armáda teď měla zastavit nejostřílenější a největší armádu

světa s pomocí Phullova plánu, jednoho z nejšílenějších vojen-

ských zámyslů, jaký byl kdy vypracován. K Napoleonově smůle

se však proti Phullovu plánu postavila sama ruská generalita.

74 ♦ SMOLENSK

Dala carovi nepokrytě najevo, že tábor u Drissy mohl vymyslet

jen blázen nebo zrádce, že drisská opevnění se udrží jen pár dní

a že hlavní ruské armádě hrozí obklíčení a kapitulace i s carem.

Měli pravdu, kdyby se imperátor vší Rusi držel rad svého učitele

Phulla, vybojoval by Napoleon vysněnou generální bitvu během

prvních týdnů a tažení by pravděpodobné skončilo neuvěřitel-

ným vítězstvím. Kdyby...

Barclay de Tolly, velitel 1. západní armády a ministr války v jed-né osobě, dostal pod svou pravomoc i Bagrationovu 2. západ-

ní armádu a 3. armádu Tormasovovu. Tato pravomoc však byla

omezená a navíc mu ruce svazovala carova přítomnost. Barclay

věděl, že nejrozumnějším opatřením proti Napoleonovu vpádu

je ústup. Něco takového však nebylo radno říkal nahlas, alespoň

zpočátku ne. To byl i důvod, proč napsal 24. června knížeti Bag-

rationovi:

„Nebude-li mít í. armáda možnost svést pod Vilnem výhodný hoj, spojí se se sbory Wittgensteina a Dochturova, přijme u Svjencan bitvu..."

O čtyři dny později, dne 28. června ve čtyři ráno, zahájil Barclay de Tolly ve třech proudech ústup z Vilna. To už probíhaly první

srážky a bojové akce.

75 * SMOLENSK

První umírají koně

Velká armáda překročila Němen, jehož dva mohutné oblouky

vytvářejí obrácené písmeno S, vysoké takřka dvě stovky kilomet-

rů a tekoucí od jihovýchodu k severozápadu. Hlavní síly vpocho-

dovaly do carské říše ve vrcholech ohbí řeky. Ležel před nimi ne-

uvěřitelně rozlehlý prostor, v němž řeky, močály a lesy bez konce určovaly a současně omezovaly pohyby vojsk.

Už 25. června byl Napoleon v Kovnu a pokračoval dál přes

říčku Vilju, přes níž Rusové strhli mosty. Hrabě de Ségur barvitě vylíčil, jak polští huláni vjeli s úkolem najít brod do vody, jak je strhl proud a kterak před Napoleonovýma dojatýma očima stateční jezdci tonuli jeden za druhým s výkřikem „ Vivel'Empereur!"

na rtech. Paměti barona Marbota k tomu lakonicky poznamenaly:

„Bouře zvedla tomuto přítoku hladinu tak, že první Oudinotovy prů-

zkumníky voda zastavila. Císař dorazil ve chvíli, kdy jsem v čele pluku přijel i já. Polským kopiníkům nařídil prozkoumat brod: utopil se tu jeden muž, pamatuji si jeho jméno, jmenoval se Tzeinski. Zdůrazňuji tento detail, protože nehoda polských kopiníků u Vilji se nesmírné pře-hání."

O tři dny později dostihlo Muratovo jezdectvo ustupující Rusy.

Objevilo se kolem šesté ráno, napadlo zadní voj Tučkovova 3.

sboru a u Antokola se srazilo s kozáckým plukem a Těpfarským

jezdeckým plukem. Francouzský 8. husarský pluk se tu dostal do

prudkého střetu, byl obklíčen, a než se prosekal, padl do zajetí

velitel jedné z jeho eskadron, hrabě Octave de Ségur, bratr Napo-

leonova pobočníka. Ruské jezdectvo se po krátkém boji stáhlo.

Oudinotův II. sbor narazil před Vilkomirem na ruský 1. sbor

Wittgensteinův, jenž se opíral o město. Maršál Oudinot vyjel bez-

starostné se štábem vpřed a do suity vzápětí dopadly ruské kule.

„Naše lehké dělostřelectvo však zaujalo postavení na výšinách nad městem a jeho rychle sílící palba vnesla do nepřátelských řad zmatek. Ty se vrhly v nepořádku k mostu. Místo aby po překročení opět sevřely řady, viděli jsme je zmateně utíkat na protilehlou pláň a jejich ústup se rychle změnil v útěk! Jediný ruský pluk, Tulský, ještě pevně stál u vstupu na most z městské strany...," líčil střet komandant Marbot.

76 ♦ SMOLENSK

Napoleon doufal, že Barclayovu armádu přinutí k bitvě a roz-

drtí ještě před Vilnem. Vyslal za Rusy v čele 2. jezdeckého sboru dvaačtyřicetiletého generála Philippe-Pierra Montbruna, muže,

který ve španělských horách prorazil soutéskami, v nichž byli

jiní rozdrceni, veterána z bitev u Eckmuhlu, Busaca a Fuentes de

Oňoro.

Ve chvíli, kdy už byl Montbrunův sbor v sedlech, k němu dojel

velitel celého záložního jezdectva, neapolský král Murat. Mont-

brun mu podal hlášení o tom, jaký úkol od císaře dostal. Murat

vzplanul, cítil se dotčen, že císař nepovéřil přímo jej. A dal Mont-brunovu sboru rozchod s tím, že Vilno dobude on tak, jak uzná

za vhodné!

Montbrun odmítal Murata uposlechnout, hájil se, že dostal od

císaře striktní dispozice. Murat mávl rukou a opáčil, že císaře za-jímá výsledek a že on Vilno obsadí přinejmenším stejně dobře

jako Montbrun. Shromáždil Bruyěrovu lehkou jezdeckou divizi

a vyrazil. Prodleva, k níž došlo, se mu vymstila. Barclay už Vilno vyklízel. Před městem narazil 7. a 8. husarský pluk na kozácký

pluk. Došlo k menší potyčce, v níž kozáci ustoupili za městské

hradby, podpálili potravní sklad, projeli na druhou stranu, spálili mosty přes řeku Vilju a připojili se k ustupující Barclayově armá-

dě. Joachimu Muratovi tak Rusové vyklouzli a navíc zničili, co se dalo.

Napoleon zuřil a Montbrunovi před celým jeho sborem řekl, že

je k ničemu! Montbrun se chtěl hájit, císař však na něj vykřikl, aby mlčel. Murat stál vedle Napoleona a k tomu, jak se věci sběhly,

neřekl jediné slovo. Tehdy pohár Montbrunovy trpělivosti pře-

tekl. Vytasil palaš, uchopil jej za hrot, roztočil nad hlavou a mrš-

til s ním do dálky. Pak pobodl koné ostruhami a na Napoleona,

v němž by se krve nedořezal, i na Murata zařval:

„Táhněte všichni k čertu!"

Murat nakonec musel s pravdou ven, jinak hrozil generálu

Montbrunovi válečný soud.

Francouzi vstoupili do Vilna, zahaleného dýmem z hořící-

ho potravního skladiště, příliš pozdě. Car se ale nad jejich postupem zhrozil:

Jakže? Pět dní po začátku války ztratit Vilno? Dát se na útěk, přenechat nepříteli tolik měst a zemí? (...) Bože milosrdný! Horké slzy kanou na má slova."

Polské obyvatelstvo Vilna uspořádalo Francouzům vřelé přije-

PRVNÍ UMÍRAJÍ KONÉ ♦ 77

tí. Ulice byly plné lidi, ženy se vykláněly z oken, budovy zdobily koberce a květy. Napoleon se ubytoval v domě, v němž ještě ne-dávno bydlel Alexandr. Nařídil umístit na Zámecké hoře dělo-

střeleckou baterii a obnovit tři spálené mosty. Pak usedl na trám u řeky, pozoroval ženisty a odejel, až když byl první pontonový

most hotov. Na druhý břeh vyjel okamžitě jezdecký průzkum.

Za pět dnů od zahájení vpádu do Ruska překonaly sbory Velké

armády sto kilometrů a nenarazily na vážnější odpor. Přesto po

cestě mezi Kovnem a Vilnem leželo osm tisíc mrtvých koní. A po

silnicích i v polích podél nich se táhlo desetkrát víc opozdilců, než bylo na všech předchozích taženích obvyklé. Francouzskou ar-mádu totiž napadl zcela neočekávaný nepřítel, bláto, déšť a slu-

neční žár. Pryč byly dny vlídného léta, o nichž wurttemberský

jezdec Benedikt Peter napsal:

„Přilba byla mojí poduškou, kapesník přikrývkou přes obličej, nijak mi to neuškodilo..."

Sotva přešla Grande Armée Němen, začalo počasí kolísat z extré-

mu do extrému. Na dny 29. a 30. června zapomněl pramálokdo.

Ruské počasí poprvé ukázalo drápy.

„Bylo dusné' vedro," vyprávěl o prvních dnech tažení zástupce velitele 23. pluku jízdních myslivců Marbot, „k půlnoci přišla straš-

ná bouřka a liják splavil všechny cesty i pole na padesát mil kolem. (...) Nicméně bouře nesmírně zchladila ovzduší, čímž trpěli v leženích naši koně, kteří spásali mokrou trávu a spali na promáčené půdě. Armáda tak přišla vinou úporných kolik o několik tisíc zvířat."

A strážmistr Peter dodává:

„Měli jsme projít mohutným lesem, v němž jsme ještě narazili na spousty sněhu. Byla to nepříjemná změna, na pasekách jsme žnuli jetel, v lese ještě vládla zima."

Bouře zastihla jádro Velké armády v prostoru Kovna. Císař se

musel ukrýt v jednom klášteře. I garda, která mu byla stále nablíz-ku, zůstala podle líčení granátníka Bourgogne před živly nechrá-

něna:

„Za pár minut to uhasilo naše ohně, strhlo naše přístřešky a povalilo do pyramid složené pušky. Pádil jsem hledat útočiště směrem k blízké vesnici, kterou jsem zpozoroval ve světle blesků. V tomtéž záblesku jsem náhle spatřil cestu a potěšen, že najdu alespoň pevnou půdu pod nohama, jsem se k ní rozběhl. O chviličku později mi ta pevná půda pod nohama zmizela. Domnělá cesta byla rozvodněný mlýnský náhon.

Když jsem se zase vynořil, plaval jsem s proudem a dosáhl konečně vsi, 78 ♦ SMOLENSK

kde jsem došel k prvnímu stavení. Tápavě najdu dveře, otevřu je a spat-

řím, že světnici už obsadilo něco spících vojáků. Vklouznu dovnitř, narazím na ještě teplá kachlová kamna, u nichž, jak jsem zjistil, stála lavice.

Přesně to jsem potřeboval. (...) Když začalo svítat, oblekl jsem se. (...) V ležení jsem svou výstroj našel v děsném blátě. Naštěstí začalo ráno třicátého teplé počasí..."

Gardovému kapitánu Coignetovi připadala bouře méné hu-

morná:

„Umíral jsem zimou. Nemohl jsem to vydržet, otevřel jsem jednu kolesnu, což mi zachránilo život, všude byl jen led a snili. A ráno, jaký srdcervoucí pohled! Koně leželi mrtví všude kolem jak jezdecký tábor; přes 10 000 jich té strašlivé noci podlehlo.

Ráno za svítání jsem vylezl zkřehlý z furgonu. Mých třiadvacet zvířat, co zůstalo u čtyřech vozů, se chvělo zimou. (...) Koně vyrvali skálu a s ohlávkami pádili pryč. Zešíleli! Ubohá zvířata vyskakovala vzteky.

(...) Sotva jsme vjeli na silnici, narazili jsme na mrtvé vojáky, kteří nedokázali nad strašlivou bouří zvítězit..."

Pak opét zavládlo vedro k zalknutí, jen bláto na chvíli zůstalo,

a když za pár hodin vyschlo, vznášela se nad vojskem mračna

jemného zvířeného prachu. Picni vozy uvázly, hladoví koné pře-

žvykovali vodou nasáté zelené žito. Zanedlouho hynuli v křečích.

Malíř Adam vzpomínal, že jižnéji postupující sbor Eugéna de

Beauharnais zastihly lijáky za Pilony:

„Koně to snášeli hůř než lidi, mokrá zelená pastva jim způsobovala koliky, po nichž přicházela za pár hodin ošklivá smrt. (...) Pěší kolony postupovaly namáhavě a velice pomalu vpřed po deštěm rozbředlých, často bezedných cestách, skoro každou čtvrthodinu se muselo oddechovat.

Už předtím dost špatně živení vojáci se unaveně vlekli a mnohdy se zbavovali váhy výstroje. Šatstvo, výzbroj, vše bylo blátem dvojnásob těžké. (...) já sám jsem na jedné bahnité louce u cesty málem přišel o nejlepšího koně. Zpočátku to šlo dobře, znenáhla však můj kůň zapadal hlouběji a hlouběji, až stál v bahně po břicho. Svezl jsem se ze sedla a prodíral se z bažiny na cestu. Kdyby kůň musel nést váhu jezdce, přišel bych o něj a i tak to stálo obrovské úsilí, abychom se dostali na cestu zpět, což se mi nakonec s pomocí mnoha lidí podařilo..."

Po koních přišla řada na muže. Bahnité cesty, lijáky a vzápětí

sluneční žár, nedostatek přístřeší, začínající problémy se stravou, to vše si začalo vybírat svou daň. Důstojník zdravotní služby

Kerckhove, původem Vlám, o tom napsal:

TAK SE VÁLČIT NEDÁ! ♦ 79

„V těch neutěšených poměrech se nepřijala nižádná hygienická opat-

řeni, s důstojníky zdravotní služby se vůbec nikdo neporadil. V průběhu onoho osudového tažení se jich nikdo nezeptal na rady, tak důležitě v jakékoliv době a v čase války zejména, jak uchovat vojáku zdraví: myslelo se jen na pochod vpřed, o nemocné byl zájem pramalý."

Prořídla dokonce i císařská garda, těleso hýčkané a pečlivé

chráněné. Příčinu stručně popsal markvz de Caulaincourt:

„Mnoho mužů mladé gardy vypustilo po cestě duši vyčerpáním, zimou a hladem. Velitelé chtěli, aby se tito mladici vyrovnali starým tlupám, které přežily tolik námahy, strádání, nebezpečenství, a ona mládež se stala obětí nemístné horlivosti."

Vojáci, zejména mladí rekruti odvodních ročníků 1810 a 1811,

umírali však i z jiného důvodu. Příčinou byl chenaps, jak si po francouzsku zapsal baron Dominique Larrey, šéfchirurg gardy.

Slovo se četlo jako „šnaps" a znamenalo ruskou vodku, samohon-ku, mizerně vypálenou kořalku nejhoršího druhu, někdy mícha-

nou s omamnými bylinami, mnohdy jediný lék proti strádání

fyzickému i psychickému:

„Otužilý organismus veteránů otravě odolal, četným rekrutům však ztuhly končetiny, podlily se jim spojivky, objevily se na nich promodralé skvrny a oni se vbrzku zhroutili podél cesty."

Na hlavním směru byla cesta zlá, na vedlejším jižní směru se

ale vojákům nevedlo o mnoho lépe. Tady se jim postavily do cesty

močály Pripjati:

„První dny se kolony přesunovaly téměř neustále po hatích mezi vpravo a vlevo ležícími močály, v nichž jsme tu a tam viděli stát divokou zvěř, bohužel mimo dostřel. Samotné močály byly pro naše koně a muž-

stvo neprůchodné, později jsme v nich spatřili kozáky na lehkonohých koních, objevili se v porostu a zase zmizeli. (...) Nelze popsat, v jakém stavu mužstvo po takovém denním pochodu po hatích, v prudkém slunečním žáru, dorazilo večer k místu, kde jsme se rozhodli rozbít tábor.

Popadalo na zem a upadlo do hlubokého spánku, aniž by se obtěžovalo cokoliv si uvařit. Důstojníci a poddůstojníci rot a eskadron si museli sami stoupnout na hlídku a sami se co čtvrthodinu střídat, jinak by jistě celý sbor zaspal budíček...," napsal Karl Johann rytíř von Grueber, jezdecký důstojník a pobočník podmaršálka Siegenthala ze

Schwarzenbergova rakouského sboru.

Stav vojsk a roztaženost jednotlivých sborů byly důvodem,

proč císař Francouzů ve Vilnu zastavil. Dne 30. června mu sem

přivedli ministra carské policie Alexeje Dmitrijeviče Balašova, je-hož vyslal imperátor Alexandr před pěti dny s poselstvím. Pikant-

80 * SMOLENSK

ní bylo, že Balašov vyjel z Vilna, narazil na postupující Francouze a s nimi dorazil do Vilna zpět. Napoleon jej přijal v temže domě, z nějž se Balašov vydal na cestu! Ruský ministr policie císaři tlumočil carovo poselství:

„Dokud bude na ruské pudě jediný voják, zavazuji se, že nevyslovím ani nevyslechnu jediné slovo o míru."

Alexandr byl ochoten mluvit o míru pouze tehdy, stáhla-li by

se Velká armáda okamžitě za Němen. Napoleon reagoval podráž-

děně a poukázal na to, že jeho vojsko je trojnásobně silnější než ruské. Audience nicméně skončila poklidné, císař si až příliš věřil a po zbytek dne i ve dni následujícím rozmlouval s Balašovem

velice přívětivě. Napoleon se vyptával na ruské poměry a poně-

kud posměšné i na to, jak lze dojít do Moskvy:

„Do Moskvy vede mnoho cest. Karel XII. tam chtěl dojit přes Poltavu,"

odpověděl Balašov duchaplně s poukazem na porážku, kterou

kdysi Švédům zasadil Petr Veliký.

Bohužel si tuto proslulou odpověď nejspíše vymyslel až doda-

tečně.

Ve Vilnu na Napoleona znovu dolehla polská otázka. Ve Var-

šavě se sešel sněm, ve Francouzi dobytých (nebo osvobozených,

jak kdo chce) částech Litvy žádala deputace obnovu Velkopolska.

Napoleon se nátlaku obratné vyhnul. Chtěl, aby Poláci jako celek

nejprve povstali proti Rusům a vyhlásili jim boj, teprve pak byl

ochoten k obnově přistoupit.

Napoleon zůstal ve Vilnu až do 16. července, tedy plných osm-

náct dní. Teoretik strategie Jomini, v té době Neyův náčelník štá-

bu, později napíše, že to byl největší omyl, jaký Napoleon kdy

spáchal. Jenže císař musel počkat, až dojdou zbylé armádní sbory.

Až se doplní zásoby, až se připojí opozdilci a marodéři, až si po-

časím vyčerpaná vojska trochu oddechnou. A až získá přehled

o tom, kde je vůbec vojsko pod velením jeho bratra Jeróma, které

mělo jižněji, na pravém křídle, pronásledovat a zničit 2. západní armádu knížete Bagrationa dřív, než se gruzínský buh války spojí

s Barclayem.

TAK SE VÁLČIT NEDÁ! + 81

Tak se válčit nedá!

Kníže Petr Ivanovič Bagration, potomek gruzínských Bagrati-

dů, musel ustupovat a zalykal se zlostí. Napoleonův vpád přerušil spojení mezi jeho armádou a hlavními silami. Armáda Barclaye

de Tolly se stahovala na břehy Dviny k táboru u Drissy. Osma-

dvacátého června k Bagrationovi dorazil Bardayův kurýr. Zprá-

va, kterou doručil, nařizovala, aby se 2. armáda vydala na ústup

směrem na Minsk a snažila se při tom zachovat spojení jak s ar-

mádou Tormasovovou, tak i s Platovovými kozáky. Bagration

si po jejím přečtení nebral servítky a na Barclaye dštil oheň a síru:

„Člověk se stydí nosit uniformu, přisámbůh, že jsem z toho nemocen...

Co je to za hlupáka...? Ministr Barclay sám utíká, ale mně přikazuje bránit celé Rusko. Přihnali nás na hranici, rozstrkali nás porůznu jak kameny ve hře, stáli s otevřenou hubou, pak se na hranici zesrali a utekli... Tak se mi to hnusí, že se snad zblázním," psal svému příteli a současně náčelníku Barclayova štábu Jermolovovi.

Ustup směrem k 1. západní armádě však byl ze strategické-

ho hlediska nutný. Bagrationova sedmatřicetitisícová armáda, jíž

k plné síle scházelo 7000 mužů 27. divize, která dosud nedorazila, se dala do pohybu ještě téhož dne. Vytáhla z Volkovysk, 30. června se zkoncentrovala a kryta zadním vojem z granátnické divize

hraběte Voroncova a dvou jezdeckých pluků generála Vasilčiko-

va došla 1. července do Slonimi.

„Ruští vojáci! Je-li potřeba povzbuzovat vaši lásku k vlasti, když vás panovník vyzývá k obraně? Isme povinni jeho hlas vyslyšet, s vírou ve všemohoucího Boha a se slepou poslušností k veliteli statečně přinutit nepřítele, který se opovážil vtrhnout do naší země, aby se kál," tak stručně zněl rozkaz, který kníže den předtím své armádě vydal. Dne 3.

července se ke 2. západní armádě

připojila Néverovské-

ho 27. divize, která připochodovala z Moskvy, čímž Bagrationovy síly vzrostly na 44 000 mužů. V následujícím dni začala vojska s veškerým trénem přecházet u Nikolajeva přes horní tok Ně-

menu a chystala se pokračovat určeným směrem skrze minskou

oblast k hornímu toku Bereziny. Maršál Davout však vyrazil na Napoleonův rozkaz z Vilna vpřed a ve dnech 3.-5. července po-82 * SMOLENSK

stupoval usilovnými pochody směrem na Minsk. Vklínil se mezi

dvě hlavní ruské armády, rozdělené terénem, stočil se k jihu

a hnal se za Bagrationem seshora. Zdálo se, že jeho postup přetne 2. západní armádě cestu. Bagration měl v zádech většinu pravého francouzského křídla a jeho armádě tak začala hrozit zkáza.

Pravému francouzskému křídlu velel císařův bratr, vestfálský

král Jeróme Bonaparte. Formálně stál v čele VIII. armádního sbo-

ru, ve skutečnosti mu podléhal i V. sbor knížete Poniatowského

a VII. sbor hraběte Reyniera. Jeróme Bonaparte se vydal z Pultu-

sku směrem na Grodno za Bagrationem. Měl postupovat ve smě-

ru na Mohilev a napadnout Bagrationa zezadu či z boku. Kdyby

Jeróme jednal v součinnosti s Davoutem, byl by s 2. ruskou armá-

dou konec a Napoleonovi by v cestě zbývala už jen 1. západ-

ní ruská armáda, s níž by se vypořádal snadno. Tažení by bylo

u konce. Jak prosté!

O vestfálském králi kolovaly před začátkem tažení nejdivočejší

zvěsti. Ze prý se každý den koupe v mléce a víně nebo i rumu,

bylo z oněch řečí ještě to mírnější. Jisté je, že Jeróme vyrazil do války nerad, těžko se loučil s pohodlím, přepychem i pohlednou

mladou chotí, naříkal, že bude muset spát na zemi a v nepohodlí.

Do války vytáhl s průvodem povozů, plných nábytku (včetně tří

postelí), šatstva, nádobí, vín a dobrého jídla, v doprovodu počet-ného služebnictva. Nebyl jediný, Joachim Murat se do Ruska vy-

dal s podobným zaopatřením...

Horší než tyto výstřelky „zaječího králíčka" (jak mu říkal nejeden Polák) bylo, že Jeróme začal o své vůli odvolávat a vyměňo-

vat své velitele. Třiadvacáté (vestfálské) divizi velel generál Dominique-René Vandamme, jehož Jeróme nesnášel. Vandamme

(který de facto velel VIII. sboru místo Jeróma) proti Jerómem naří-

zeným změnám protestoval, nepochodil a nakonec složil funkci.

Vystřídal jej generál Tharreau.

Dalším kamenem úrazu se stalo, že vestfálský král měl v operaci

proti Bagrationové armádě spolupracovat s maršálem Davoutem.

Jeróme byl před lety Davoutovi podřízen a maršál, voják dokona-

le znalý svého řemesla, s ním tehdy jednal jako s podřízeným a ne jako s někým z rodiny Bonapartů. Už před začátkem tažení do

Ruska Jeróme na oplátku Davoutovi napsal:

„Budou-li vojenské akce vyžadovat součinnost dvou armádních sboru a bude-Ii mít jeden z nás převzít velení, nemyslete si pochopitelně, že se bude rozvažovat, komu připadne..."

TAK SE VÁLČIT NEDÁ! + 83

Jeróme Bonaparte byl nepochybně statečný a dokázal velet, ne

však tak velkým vojskovým tělesům. Mladík, který se musel ještě

mnohému učit, chtěl velet muži, jenž měl v knížecím a vévod-

ském titulu jména Auerstádt a Eckmuhl, názvy dvou význam-

ných bitev, které rozhodujícím způsobem vyhrál.

Na rychlém postupu Jerómova VIII. sboru nyní záviselo mno-

ho. Vestfálský král však dorazil do Grodna a zůstal tu šest dní stát.

Hlášení podával tak málo, až mu Napoleon rozhněvaně napsal:

„Nemohu než dál najevo nespokojenost s tím málem informací, které posíláte. Neznám ani počet Bagrationových divizí, ani jejich jména, ne-mám zprávy, že jste dobyl Grodno, nevím, co děláte. Takhle se válka vést nedá! (...) Hazardujete s úspěchem taženi na pravém křídle!"

Když se císař dozvěděl o Jerómově zdržení v Grodnu, rozzuřil

se. Chápal, že musí dát vojsku oddech, to mu však nemělo bránit,

aby hnal nejčerstvéjší síly dál vpřed. Náčelníku generálního štábu maršálu Berthierovi Napoleon nařídil:

„Uvědomte vestfálského krále, že jsem vrcholně nespokojen, že nepředal všechny své lehké jednotky pod veleni Poniatowského, který je Bagrationovi v patách, aby jeho sbor zneklidňoval a zastavil. (...) Řekněte mu, že snad nejde manévrovat hiiř, než to dělá on. (...) Veškeré výsledky mých pohybu a nejlepší příležitosti, které se naskytly, zmizely kvůli prostému opomenutí základních válečných pouček."

Napoleon se mýlil, když Jerómovi vytýkal, že dostatečně ne-

manévruje. Vestfálský král totiž nemanévroval prakticky vůbec.

Zpohodlněl, radovánky předchozích měsíců jej vyčerpaly, z vo-

jáckého života, Ruska a celého tažení mu bylo zle. Teprve 6. čer-

vence se rozhodl, že s VIII. sborem konečně postoupí z Grodna

vpřed. Postup však byl pomalý. Císař marné bouřil:

„Je třeba jit vpřed usilovnými pochody... Kdekoliv na Bagrationa narazí, musí za ním."

Kníže Józef Poniatowski, velitel V. armádního sboru, to dobře

chápal. Na rozdíl do vestfálského krále se hnal za Bagrationem ze všech sil a snažil se napravit to, co VIII. sbor promeškal. Jeróme mu měl dát k dispozici své lehké jezdectvo. Protože takový rozkaz pokládal za omezování své pravomoci, nedal mu nic.

Bagrationův průzkum zatím zjistil, že v cestě stojí Davoutův

sbor. Jeho sílu Platovovi kozáci odhadli na 60 000 mužů. Byl to

velice nadhodnocený odhad. Kníže z Eckmúhlu měl zhruba

o třetinu sil méně než Bagration. Tři divize (Morandovu, Gudino-

vu a Friantovu) musel nechat jako podporu Muratovu jezdectvu.

84 * SMOLENSK

Knížeti z Eckmuhlu zbyly jen Compansova a Desaixova divi-

ze spolu se sborovým jezdectvem. Navíc disponoval, stejně jako

celá Velká armáda, jen kusými informacemi o pohybech ruských

jednotek. Nebyl si vůbec jist, zda se už Bagration nespojil s Barclayem. Když zjistil, že má Rusy před sebou, opatrně postup

zpomalil.

Petr Ivanovič Bagration zatím změnil směr ústupu. Couvl ve

vlastních stopách zpátky na levý břeh Němenu a 6. července do-

šel do Miru. Odtud chtěl s ohledem na předpokládané rozmístění

Francouzů pokračovat dál na Bobrujsk.

Dne 8. července se Davout zmocnil Minsku a ovládl celý kraj

od Viljy na severu po prameny Bereziny na jihu.

„Když po té zprávě Napoleon zjistil, že Bagration a čtyřicet tisíc Rusů jsou odříznuti od Alexandrova vojska, zvolal: ,Máni je!'. A vskutku, k úplnému Bagrationovu obklíčení stačily tři denní pochody...," vyprá-

ví Philippe de Ségur.

Pro Bagrationovy Rusy byl pochod neméně namáhavý než pro

Francouze. 1 oni vlekli děla, povozy, celý trén. I oni potřebovali oddech. Petr Ivanovič vyslal Platovovy kozáky zpět k Miru. Ataman Platov tu vysunul své nepravidelné jezdce vpřed a ti se roz-

ložili po stovkách podél cesty do zálohy. Chtěli Francouze nalákat útěkem mezi sebe, pak na ně udeřit ze všech stran, přičemž by jim na pomoc přispěchal z Miru kozácký pluk Sysojevúv. Další pluky

by zasáhly podle potřeby.

Francouzským a polským jezdcům se ruské nepravidelné jez-

dectvo jevilo stejně jako Wúrttemberčanu Peterovi:

„Na těch po zuby ozbrojených ostřílených a tvrdých válečnících asij-ských stepí bylo vše barevné, jejich čilí koně, s nimiž byli jedno tělo, jejich válečný křik, spíše vřeštění, vše vypadalo jako z obrázku."

V otevřeném terénu nebralo francouzské pravidelné jezdectvo,

ba ani pěchota, kozáky příliš vážně. Pokud však dostalo kozác-

ké nepravidelné jezdectvo šanci zaútočit s překvapením, stával se z něho strašlivý protivník. A k tomu došlo u Miru.

Léčka se vydařila. Ráno 9. července se hnaly tři pluky Rozniec-

zkého divize polských hulánů z jezdeckého sboru generála La-

tour-Maubourga pod velením generála Tournoda neopatrné ku-

předu. Třetí hulánský pluk projel při pronásledování řídce

rozptýlených kozáků vsí, kde narazil na Sysojevovy kozácké plu-

ky. Z Poláků se jen s potížemi zachránilo pár jezdců, jejich pluk byl téměř vyhlazen.

TAK SE VÁLČIT NEDÁ! + 85

„Kozlíci nestříleli na nepřítele, ale chopili se chutě kopí," hlásil pak ataman Platov Bagrationovi, přičemž uváděl, že se Poláci bili velice statečně a zajati tak mohli být jen ranění.

S nocí poslal Bagration Platovovi na pomoc generála Vasilčiko-

va s šestnácti eskadronami pravidelného jezdectva. Následující-

ho dne se k těmto místům přiblížil král Jeróme. Historie se opa-

kovala. Francouzský předvoj, dychtící po odplatě za včerejší

porážku, vyrazil znovu vpřed. Šest hulánských pluků odhodlaně

a se zápalem zaútočilo na Vasilčikova. Za nimi postupovala celá

jezdecká divize generála Kaminského. Zdálo se, že se vítězství

kloní na polskou stranu. Jezdecké střetnutí nicméně zuřilo plných šest hodin a rozrostlo se do okolí. Srážku u Miru obě strany uvá-

děly jako své vítězství. Poláci přišli o 600 zabitých a raněných, ruské ztráty byly údajně znatelně nižší. V širších souvislostech

zvítězili Rusové. Král Jeróme nevyrazil vpřed, nerozvíjel útok

a Bagrationova armáda, jejíž jádro stálo čtrnáct mil od Miru, se

zatím vydala na další pochod ke Slucku.

Zakrátko, dne 15. července, došlo u Romanova k dalšímu jez-

deckému střetu. Polský 1. pluk jízdních myslivců, tvořící předvoj Latour-Maubourgova jezdeckého sboru, byl napaden předsunutými hlídkami atamana Plátová. Hlídky předstíraly útěk a vlákaly

Poláky do pasti, jíž měly sevřít dva pluky generálmajora Ilovaj-

ského a tři pluky generálmajora Kutějnikova. Velitel 4. jezdecké-

ho sboru generál hrabě Latour-Maubourg musel nasadit Lorgovu

kyrysnickou divizi, jinak by Poláci, jejichž řady Rusové rozrazili, jisté podlehli. Lorgovi do železa zakutí Sasové, Poláci a Vestfálci vyrazili vpřed jako beranidlo. Ani kozáci, ani pravidelné pluky

Archtyrských husarů, Kyjevských dragounů a Litevských hulánů

pro kyrysníky netvořili vážnější překážku. Jízdní dělostřelectvo

pak Rusy donutilo ustoupit za říčku.

Pár dní předtím Napoleon konečně dospěl k rozhodnutí, je-

muž se dosud vyhýbal. Maršál Davout dostal pokyny, aby pod-

nikl opatření ke spojení svého sboru s VlIl. sborem „bude-li

to prospěšné". V praxi to znamenalo, že se král Jeróme tímto rozkazem stával Davoutovým podřízeným. Vévoda z Auerstádtu

začal jednat se sobě vrozenou rozhodností a tvrdostí, přičemž

byl zjevně potěšen, že může Jerómovi splatit předchozí uráž-

ky i s úroky. Císařovo rozhodnutí dal vestfálskému králi na vědo-

mí. Jeróme reagoval jako uražené děcko. Zastavil postup VIII.

sboru.

86 * SMOLENSK

TAK SE VÁLČIT NEDÁ! ♦ 85

„V tomto opatřeni nemohu spatřovat než celkovou ztrátu císařovy důvěry, pevný úmysl mě ponížit zejména po tom, k čemu mezi mnou a knížetem z Eckmuhlu došlo... Prosím Vaše Veličenstvo, aby ráčilo schválit můj odchod. Jsem přesvědčen, že jednoho dne bude doceněn ten, jehož dnes beztrestně urážejí...," psal Jeróme uctivě, avšak uražené Napoleonovi.

Vestfálský král se rozhodl, že na císařovu odpověď nebude

čekat, a začal se chystat k odjezdu. Generálové Chabert a Allix jej marně přemlouvali, ať to nedělá. I Davout se mu snažil dětinský

nápad rozmluvit s poukazem na zájmy jeho vznešeného bratra.

Dne 16. července však Jeróme Bonaparte opustil VIII. armád-

ní sbor, aniž velitelům svých divizí předal poslední Berthierovy

rozkazy. Provázen vestfálskou gardovou jednotkou vyjel z le-

žení u Nesviže. Štábu sdělil pouze, že jej císař povolal na jinou funkci...

„Odložil s neuvěřitelnou bezstarostnosti velení vprostřed bitvy a svě-

řil je ne jednomu ze svých sborových velitelů, ale svému náčelníkovi štábu," napsal hrabě Ségur.

Napoleon bratra nepotrestal a tento fakt armáda ostře kritizo-

vala. Kdyby to udělal kdokoliv jiný, stanul by před válečným

soudem! Proč vůbec Napoleon bratrovi, kterého dost dobře znal,

svěřil velení celého sboru? Ze by jen proto, aby na válečném poli zazářil další Bonaparte? Z přehnaného smyslu pro rodinu, vrozeného mu už korsickým původem? Ze by opakoval omyl, s nímž

dal jinému bratrovi, Josefovi, španělskou korunu a vrchní velení

armád ve španělsku? Možná. Byl tu však i důvod strategický,

který nevyšel. Jeróme měl zjevně pověst průměrného stratéga. Co

když byl se svým sborem umístěn na pravé jižní křídlo jako váb-

nička? Kdyby se Rusové dali svést a vyrazili proti veliteli s tak malou reputací a velitelskými zkušenostmi, naskýtala se Napoleonovi možnost napadnout je z boku či z týlu...

Napoleon si na bratra trpce stěžoval ještě po letech. Nicméně si

za to mohl sám. Na ostrově Svaté Heleny řekl generálu Bertran-

dovi:

„Kdybych nesvěřil velení pravého křídla princi Jerómovi a místo toho jmenoval Poniatoiuského maršálem a křidlo dal jemu, byla by výprava možná jiná a Bagration by byl ztracen. Princ Jeróme nechápal z války vůbec nic, a přitom chtěl velet jiným."

Nicolas Davout zatím pochodoval dál od Minsku směrem k Be-

rezině tak, aby Bagrationovi stále bránil v cestě k 1. západní armádě. Od jihu postupoval, rovněž k Berezině, kníže Poniatovvski.

Davoutovi se sice nepodařilo Bagrationa zatlačit na jih do bažin

a močálů kolem Finska a Připjati, postavení gruzínského váleční-

ka však nebylo nijak skvělé. Od Barclaye de Tolly jej dělila obrov-ská vzdálenost a mohutné přírodní překážky.

♦ 89

Pochod k Vitehsku

Ruská 1. západní armáda se zatím stahovala ke Drisse, kde ležel

opevněný tábor. Budoval se řadu měsíců a nebyl k ničemu. Měl

chránit hlavní cesty říše, na Moskvu i na Sankt-Petěrburg. Nestál ani u jedné z nich a nechránil vůbec nic, dokonce ani vojsko

v něm ukryté. Osm kilometrů délky a šest šířky za třemi liniemi

lunet a redut, před nimiž zbudovali palisády a záseky, působilo

nicméně impozantně, stejně jako čtyři redutami chráněné mosty

přes Dvinu, které bylo nutno nejprve překonat. Kilometr vlevo se

však táhl les, nepřítel se tudy mohl pohodlně přiblížit k opevnění a pokojně se připravit na útok. Děla na valech se kvůli špatně

propočteným úhlům vzájemně nekryla, byla tu řada mrtvých

míst. Uvnitř tábora zůstala přírodní konfigurace terénu s roklemi, což bránilo pohotovému přesunu uzavřených jednotek na ohro-

žená místa. Vojska tu byla jak v pasti, to viděli mnozí, ne však Karl von Phull, jehož dítětem byl tábor i celý pošetilý obranný plán.

Napoleon táhl v čele hlavních sil za armádou Barclaye de Tolly.

Operace proti 2. západní armádě byly teď podružné. Chtěl 1. zá-

padní armádu zničit. V dané chvíli se spokojil tím, že Davout

Bagrationovi uzavřel ke Dvině a k Drisse cestu.

Neyův a Oudinotův sbor kráčely v celkové síle 60 000 mužů ke

Dvině přímo, Napoleonových 140 000 mužů se stáčelo poněkud

doprava, k Polocku, na levé křídlo Barclaye de Tolly. Císař spě-

chal. Zprávy, které do Vilna došly, nebyly nejlepší. Mír Rusů

s Turky se stal hotovou věcí a to uvolňovalo caru Alexandrovi

další síly. Dunajská armáda admirála Čičakova se mohla za pár

týdnů připojit ke 3. armádě Tormasovově a zaútočit proti Sasúm

a Rakušanům, operujícím na Volyni. To znamenalo hrozbu pro

Napoleonův pravý bok. Bylo třeba jednat rychle.

Barclay de Tolly dosáhl opevněného tábora u Drissy 10. červen-

ce. Jeho postavení nebylo jednoduché. Už dva dny před ním sem

přijel car. Alexandr byl odhodlán u vojska setrvat, odchod do

Moskvy či Sankt-Petěrburgu pokládal za nečestný. Válečná tažení

předchozích let, Slavkov, Jílové i Friedland ale dost jasné ukázaly, že zásahy imperátora vší Rusi mají na rozhodování velitelů a ná-

sledně

přijaté záměry dosti katastrofický vliv.

90 * SMOLENSK

„Zůstanu s vámi a nikdy se od vás neodloučím," stálo v závěru carova rozkazu vojsku, který imperátor vší Rusi diktoval státnímu

sekretáři Šiškovovi.

Šišková toto rozhodnutí přivádělo k zoufalství. Nakonec pře-

mluvil ministra policie Balašova a bývalého ministra války hrabě-

te Arakčejeva, aby všichni tři společně zpracovali všemi zdvo-

řilostními kličkami opletený spis, v němž carovi navrhli, aby

armádu opustil.

Trojice vysokých carských úředníku potřebovala k podobné-

mu návrhu dost odvahy, Alexandr byl nevyzpytatelný muž, na-

vzdory nesporné inteligenci, bystrému úsudku a zodpovědnos-

ti nábožný, plný předsudku, bažící po slávě, nedůtklivý, ješitný

a pomstychtivý. Napoleonův postup vpřed naštěstí zasadil caro-

vu sebevědomí takovou ránu, že zavrhl Phullův plán na obra-

nu Drissy, jehož se do té doby držel, na vojenské radě souhlasil

s opuštěním ležení a na návrh vévody Alexandra Wůrttember-

ského i s dalším ústupem k Vitebsku. Po nějaké době přistoupil

i na to, že odjede do Moskvy. Osmnáctého července se car rozlou-

čil. Šiškov později napsal:

„Radost má byla nepopsatelná, z mých úst linula se vřelá modlitba k dárci všeho blaha, Tvůrci nebeskému."

Krátce před odjezdem vydal Alexandr manifest, obracející se ke

šlechtě, duchovenstvu i měšťanům, v němž se nařizovalo budo-

vání domobrany a vyhlašovalo to, čemu se později začalo říkat

vlastenecká válka.

„Národe ruský! Chrabrý potomku dávných Slovanů. Nejednou jsi

rozbil zuby tygrům a lvům, kteří se na tebe sápali. Spojte se všichni.

S křížem v srdci a se zbraní v ruce vás žádná lidská moc neudolá.

K počátečnímu seskupení výše uvedených sil ukládá se šlechtě ve všech guberniích, aby sbírala lidi k obraně vlasti postavené, zvolila si mezi sebou náčelníky a podala o počtu zprávu do Moskvy, kde bude zvolen jejich vrchní velitel," říkalo se na závěr vzletné proklamace.

Barclayovi de Tolly se Alexandrovým odchodem do jisté míry

uvolnily ruce. Ovšem zodpovědnost, kterou na svých bedrech

nesl, byla obrovská. Věděl dobře, že kromě Francouzů musí čelit

i osobním nepřátelům ve vlastní armádě, kteří jej označovali za

Němce a cizáka, jemuž věc svaté matičky Rusi neleží na srdci.

Metodický a opatrný vojevůdce se nechtěl vystavovat riziku ge-

nerální bitvy a ustupoval, čímž se pro změnu vystavoval výtkám

svých oponentů.

POCHOD K VITHBSKU ♦ 89

Dodnes se vedou spory, zda by! tento ústup záměrný, či zda jen

vyplýval z nutnost. De Tolly věděl, jak je takový ústup u armády, dvora, šlechty i kupectva nepopulární. Už za to zaslouží být ozna-

čen za velkého muže. Byl si vědom, kolik má ve vlastních řadách

protivníku, a přesto šel za hlasem povinnosti proti proudu. Měl

to štěstí, že si jej car vážil a že v prvních měsících tažení stál spíše na Barclayově než Bagrationově straně.

Dne 14. července začala 1. západní armáda opouštět opevněný

tábor u Drissy, přešla na pravý břeh Dviny a po deset dní ustupo-

vala ve vedru a oblacích prachu. Francouzi to zjistili za pár dní.

Murat, jenž se stále hnal v čele, hlásil dne 17. července do hlavního stanu, že Rusové znovu ustupují.

Velká armáda se vydala za nimi. Vpředu postupovaly tři divize

Davoutova sboru spolu s Montbrimovým a Nansoutyho jezdec-

tvem. Za nimi jel zbytek Muratova jezdectva a s ním pochodoval

sbor Neyův. Oudinotúv sbor poněkud odbočil a 22. července zni-

čil opuštěné ležení u Drissy. Vpravo od Murata a Neye postupo-

val IV. sbor Eugěna de Beauharnais a císařská garda. K bojům

nedošlo, jen tu a tam se strhla bezvýznamná srážka, jen občas

zazněl výstřel.

„Dne 24. července jsme došli do Běšenkovič. Tady se k Velké armádě připojil Napoleon. Je nemožné tu kolosální lidskou směsici popsat. Shromáždilo se tu na jednom místě vše, co se za těžkých a únavných pochodů prodíralo měsíc nehostinným krajem. Teď to tu stálo téměř tělo na tělo, kam až oko dohlédlo, bylo vidět jen vojáky a nad těmi zaprášenými lidmi se blyštěly bodáky...," nezapřel Albrecht Adam oko malíře.

Teprve tady začalo pronásledování 1. západní armády. Mura-

tovo jezdectvo spolu s pěšími sbory maršála Neye a italského vi-

cekrále měly postupovat usilovnými pochody po silnici na Vi-

tebsk tak, aby Barclaye de Tolly předešly, zaútočily na něj zezadu a tlačily Rusy k severu. Francouzský postup byl ale mnohem pomalejší, než Napoleon očekával. Do jisté míry k tomu přispělo

počasí. Ledové deště vystřídala úmorná vedra. Vojáci šli krajem,

který připomínal pustinu.

„Co jsem viděl za čtrnáct dní bídy, je nepopsatelné. Většina domů je zcela prázdných a beze střech. V kraji, jímž procházíme, jsou střechy většinou doškové a ty staré došky slouží koním za potravu. Obydlí jsou 92 * SMOLENSK

v rozvalinách nebo vyloupená, obyvatelstvo uteklo nebo je tak slabé, že se sotva brání smrti hladem, vojáci jim skoro nic nenechají. Všechny cesty jsou plné mrtvých koní, což má v nastalých vedrech za následek strašlivý zápach, a koně padají, žc to přesahuje všechny meze, je to hnusná vál-ka...," psal o oněch dnech válečný malíř Adam své ženě.

Nejstrašnějším nepřítelem se stal prach. Byla ho mračna, a ta

neustále visela nad pochodujícími vojáky. Jejich krok, kola povo-

zů a děl i kopyta koní zdvihaly další oblaka, viditelná na míle

daleko. Jen zřídka vojáci narazili na ves či statek. Vzdálenosti mezi obydlenými místy byly v Rusku na rozdíl od evropských poměrů

nezměrné.

„Říkal jsem si sám pro sebe: .Tahle nehostinná země není k životu, zřídka tu narazíme na člověka, na lidské obydlí ještě méně a přírodní živly nás nakonec rozdrtí.' Můj pan plukovník, hrabě Salm, který si mé sa-momluvy všiml, mi náhle řekl: ,]e to pro vás také tak nesnesitelné?'"

zaznamenal si strážmistr Peter z Neyova armádního sboru.

Prach vysušoval kůži, pálil v očích, dráždil plíce. Vojáci šli s ob-ličeji zabalenými v šátcích. A slunce pražilo tak, že uniformy po šesti dnech zcela ztrácely barvu. Taková vedra nepamatovali ani

veteráni ze Španělska. Málokdy se narazilo na studnu či pramen.

Vojáci trpěli strašlivou žízní, někteří se v zoufalství vrhali, jak píše nejeden pamětník, na zem a pili koňskou moč! Nastal zoufalý

nedostatek mouky a chleba. Polní pekárny zůstaly vzadu, vylid-

něný kraj neposkytoval dost zásob pro všechny. K jídlu zbývalo

převážně solené maso, ve vedru zapáchající a vyvolávající jen

další žízeň... Hrabě de Ségur nepřeháněl, když napsal:

„Nejvíc trpěl hlavní proud, který šel vprostřed. Postupoval po cestě, kde Rusové vše zničili a na níž francouzský předvoj vše zhltl. (...) Ti otrlí a ozbrojení muži, trpící tolika neuspokojenými potřebami, nemohli zů-

stat mírní. K obydlím přicházeli hladoví, (...) ve své beznaději obviňovali obyvatelstvo, že je jejich nepřítelem, a mstili se na majitelích i majetcích.

Byli mezi nimi vojáci, kteří se raději zabili, než aby se takové krutosti dopustili, jiní tak učinili poté: to byli ti nejmladší. Přitiskli čelo na pušku a vprostřed cesty si vystřelili mozek. Mnozí se ale zatvrdili; jedna násilnost plodila druhou..."

Barclay de Tolly zatím dorazil 23. července přes Polock k řece

Lučece u Vitebsku. Rozhodl se, že vojsku poskytne oddych a poč-

ká na zprávy, zdali se 2. západní armádě podařilo probít přes

Mohilev. Pokud by takovou zprávu dostal, byl připraven vyrazit

Bagrationovi naproti k Sěnnu.

POCHOD K VITEBSKU ♦ 93

Barclayovy síly byly slabší než Napoleonovy a v posledních

dnech ještě zeslábly. Před Drissou, kde se hlavní ruské cesty roz-bíhaly na Moskvu a Sankt-Petěrburg, musel vyslat celou 1. Divizi pod velením generála Wittgensteina k obrané sankt-petérburské

silnice. U Vitebska mu teď zbývalo něco kolem 75 000 mužů. Dne

24. července průzkum ohlásil, že se Napoleon přiblížil na šedesát verst k Vitebsku a postupuje po obou březích Dviny. Bylo třeba

jednat a postup zbrzdit, aby se získal čas. Buď k obraně, nebo

k ústupu či ke spojení s Bagrationem. Barclay de Tolly vysunul

proti postupujícím Francouzům jako záštitu 4. pěší sbor generál-

poručíka hraběte Ostermanna-Tolstého (který převzal velení sbo-

ru poté, co jeho velitel hrabě Šuvalov odejel s carem), zesílený

dvěma dragounskými pluky (Ingermanlandským a Nižinským)

a dvěma pluky husarskými (Sumským a husary tělesné stráže).

Hrabě se vracel po silnici, po níž přijel do Vitebska, a sedm verst od města, u Ostrovna, narazilo jeho jezdectvo na jezdectvo generála Nansoutyho, přední voj Velké armády.

94 * SMOLENSK

Murat útočí

Joachim Murat, velkovévoda z Bergu, neapolský král a Napo-

leonův švagr, patřil mezi legendy Velké armády díky své stateč-

nosti, jezdeckému uméní, okázalosti i operetním uniformám, kte-

ré si sám navrhoval. Takto popsal své první setkání s Muratem na

tažení do Ruska malíř IV. sboru Adam:

„Spatřil jsem jednu nápadnou osobu v bleděmodrém, zlatem bohatě vyšívaném kabátu, v červených, zlatě lemovaných kalhotách, jejíž hlavu zdobila podivná, pery hustě posázená čepice, krátce osobu, s níž bych se netoužil stýkat. Bylo mi divné, že se ta osoba tak točí kolem císaře, který byl, stejně jako všichni okolo, opěšalý. Nakonec jsem se vedle stojícího důstojníka otázal: .Můžete mi vysvětlit tu záhadu, proč se císař tolik vybavuje s tamtím lamborinajorem. Důstojník se ale podivil a pravil:

,Co tím míníte?' Vyjádřil jsem se přesněji. ,Pane Bože,' zvolal, ,to je přece Murat, neapolský král.' Tak jsem spatřil onoho ztřeštěnce poprvé..."

Ráno 25. července převzal Murat velení nad Nansoutyho jez-

deckým sborem a vydal se proti Rusům.

„Uvedl jsem do pohybu 1. sbor záložního jezdectva a dva prapory lehké pěchoty. Delzonsova divize šla za nimi. Na nepřátelský zadní voj jsem narazil asi dvě míle před Ostrovnem. Nepřítel se výhodně kryl výšinou, měl četné dělostřelectvo a obě jeho křídla se tiskla k hustému porostu.

Vyměnili jsme si pár ran z děl. Pak postoupila pěchota vpřed, aby zadr-

žela nepřítele, který přinutil naše husary couvnout. Objevila se Delzonsova divize, jezdectvo už nemělo co na práci. Vicekrál vydal rozkazy a vyrazili jsme kupředu, překročili výšinu, brigáda cizineckého jezdectva, která stála podél Dviny a kryla náš levý bok, se rozvinula v krajině, zbytek lehkých jednotek vyrazil na cestu, zatímco se nepřátelská pěchota stahovala. Kyrysníci zůstali v záloze za výšinou..." začínalo hlášení, které podal Murat den po boji písemně Napoleonovi.

Ve skutečnosti neprobíhal boj u Ostrovna vůbec tak jednoduše.

Při postupu 4. brigády lehkého jezdectva generála Pirého narazil

v čele jedoucí 8. husarský pluk kolem šesté ráno asi pět kilometrů před Ostrovnem na dvě eskadrony pluku gardových husarů

s jízdní baterií. Pod palbou šestiliberek francouzští husaři couvli a pak znovu, společně s 16. plukem jízdních myslivců, zaútočili.

MURAT ÚTOČÍ ♦ 95

Zajali osm děl a 150 mužů. Hrabě Ostermann-Tolstoj vyslal proti

Pirého jezdcům Sumský husarský pluk, před nimi se však už

objevil celý Nansoutyho 1. záložní jezdecký sbor. Ruští husaři

se stáhli rychle zpět a Nansouty vyjel na výšinu, pod níž došlo

k předchozí šarvátce.

Postavení ruského zadního voje si poté vyjel s jednou brigá-

dou Bruyěrovy divize a se Saint-Germainovou kyrysnickou divi-

zí osobně prohlédnout Murat. Shora už spatřil k boji seřazené

Ostermannovy šiky. Stály napříč silnice, boky jim kryl močál a les, Čoglokovova 11. divize v linii s děly, Bachmetěvova 23. divize za ní v kolonách po praporech, na bocích kolony jezdectva. Ingermanlandští dragouni se přesunovali tak, aby mohli Muratovi

vpadnout do boku.

Murat postavil do první linie šestnáct eskadron Saint-Germai-

nových kyrysníků, v druhé linii stejný počet eskadron Bruyěro-

vých, zbylé dva polské hulánské pluky a pruský husarský pluk

z Bruyěrova jezdectva umístil na bocích. A hnal kurýra k veliteli IV. sboru Eugěnu de Beauharnais s žádostí, aby jezdectvu vyslal

na podporu Delzonsovu pěší divizi. Eugěnúv sbor zatím stál na

říčním břehu a šarvátka, jak vzpomíná malíř Adam, pro něj začala

stylem, který se obvykle do válečných pojednání nedostává:

„Přímo na opačném břclnt ležel dům se zahrádkou, v níž se procházel důstojník a pozoroval nás. Dragouni na něj dělali všemožné a výmluvné posuňky, jeden z nich však přišel na osudový nápad a vystrčil na něj nepěkně odvrácenou tvář svého těla. Kozácký důstojník zamával šavlí ve vzduchu a za malou chvíli se z druhé strany ozvaly výstřely z pušek.(...) Střelba stále houstla a já si řekl, že se raději vrátím do statku. Sotva jsem vešel do stáje, kde byl můj kůň, vlétla střechou dovnitř dělová koule..."

To už Muratovo jezdectvo tvrdě bojovalo. Sotva se Ingerman-

landský dragounský pluk objevil u lesa na levém francouzském

křídle, vyrazila proti němu celá 15. lehká brigáda, to jest oba pluky polských hulánů spolu s pruskými husary. Tyto tři pluky se v rozjezdu stočily a na Rusy udeřily z boku. Současně se na ruskou

pěchotu, stojící v prvním sledu u silnice, vrhly dvě Ornanovy

lehké jezdecké brigády ze sboru italského vicekrále. Nevedlo se

jim nejlépe. Rusové přivítali francouzské, italské a polské jízdní myslivce palbou a vztyčenými bodáky. Pak ale na Rusy udeřily

z boku ty pluky, které předtím zahnaly Ingermanlandský jezdec-

ký pluk. Boj nabýval na intenzitě.

Zdálo se, že onoho 25. července konečně dochází ke střetnutí.

96 * SMOLENSK

po kterém Francouzi dychtili. Generál Delzons chvátal Muratovu

jezdectvu na pomoc, pobízel své pěšáky ke spěchu a po cestě

narážel na stále patrnější stopy zuřivého boje.

„Pádili jsme tam co nejrychleji a vbrzku jsme se ocitli v lese, kterým vedla cesta do Ostrovna, v němž se odehrály zuřivé a velice krvavé boje.

Byly spíš náhodné než plánovité. Jednotky projížděly navzájem zcela promíchané a poznávaly se, až když si viděly téměř do tváří. Francouzi, dávno zocelení bitvami, napadli nepřítele s takovým zápalem, že sráželi vše, co se jim postavilo do cesty. Obzvláště se činil jeden z nejstatečněj-

ších, 8. husarský pluk, který vedl první úder. Tvořil předvoj a vtrhl na silnici zcela bezstarostně. Pak se ukázaly vlevo i vpravo v lese oddíly, které ale měl pluk za Francouze. Řítil se tak stále vpřed a náhle stál proti nepříteli. Pluk na něj vyrazil, nepřítel však postavil na silnici dělo, které mělo zpočátku strašný účinek, avšak pluk se vzpamatoval a panickým strachem zachvácené Rusy hnal pryč. Objevovaly se další a další jednotky, bojiště se značně roztáhlo a boj trval až do večera. Narazili jsme na mnohé ruské kolony, které stály na místě a statečně hájily své pozice...,"

tak viděl první den boje Adam, nalézající se v Delzonsové blíz-

kosti.

Ruskému 4. sboru hrozilo obklíčení. Pluky lehkého jezdectva

z brigád generálů Pirého a Jacquinota, jakož i Saint-Germainovi

kyrysníci, útočící zpředu, donutili k ústupu tři ruské prapory,

které se pokusily Murata obejít. Rusům nezbývalo než ustupovat

po silnici do lesů. Hraběti Ostermannu-Tolstému hlásili, že řady

některých pluků povážlivě prořídly.

„Tázali se ho, co rozkazuje udělat. On odpovídal: ,Nic nedělejte, stůjte a padněte.' leden z velitelů baterií mu přijel doložit, že je v jeho rotě mnoho dělostřelců mrtvých a některá děla že jsou rozbita. ,Co rozkazu-jete, Vaše Jasnosti?' ptal se Ostermanna.,Střílet z ostatních,' odpověděl hrabě...," vypráví Bogdanovič s odkazem na archivní zápisky jednoho dělostřelce.

Když však Delzonsova 13. pěší divize dorazila na bojiště, ne-

zbylo hraběti Ostermannu-Tolstému nic jiného než pokračovat

v ústupu na příznivější pozice těsně před Ostrovnem. Tma boje

přerušila a předpolí Ostrovna, jak je viděl Adam, neskýtalo po

bitvě hezký pohled:

MUKAT ÚTOČÍ 4 97

„Obzvlášť velké ztráty utrpěl 8. husarský pluk. Cestu pokrývaly roz-trhané údy. Viděl jsem husara, jehož celá pravá ruka byla až u ramene odťata i s kožíškem a ležela vedle něj. Jiný měl horní část lebky odseknutu tak čistě, jako by ji někdo pečlivě odřízl pilou. Obličej zůstal zcela netknutý. To nebyl důsledek kartáčů, tak často proti jezdectvu užívaných, ale plných kulí, jejichž účinek je tím strašlivější, čím bliž jezdectvo k dělům dojede."

V kalném ránu 26. července dorazila vyčerpanému Osterman-

nu-Tolstému posila, 3. jezdecká divize Pahlenova a Konovnicyno-

va 3. pěší divize, která nastoupila do prvního sledu.

Petr Petrovič Konovnicyn patřil k těm schopným ruským veli-

telům, kteří stáli v tažení roku 1812 zdánlivě mimo hlavní scénu, a přesto sehráli významnou roli. Muž, který upadl v nemilost

Alexandrova otce Pavla I. a musel armádu opustit, se do ní vrátil až v roce 1806. Výrazněji na sebe však upozornil teprve v ruském

tažení do Finska. Za ústupu před Napoleonem Konovnicyn ztratí

málem carovu přízeň znovu, neboť vydá rozkaz pomáhat oby-

vatelstvu a jeho jednotky s sebou povedou masu prchajících lidí

i s majetky.

Konovnicynovi mohl těžko někdo jeho úkol závidět. Měl totiž

Francouze mezi Ostrovnem a Vitebskem zadržet i za cenu oběto-

vání sebe a své divize. Boje propukly nedlouho poté, co zaujal

postavení. Kolem desáté hodiny dopolední se Konovnicynovi

muži za silné francouzské dělostřelecké palby střetli s pěší divizí Delzonsovou, která postupovala zčásti okrajem lesa tak, aby od-sud vypudila ostrostřelce a současně tlačila na ruské levé kříd-

lo. Konovnicyn zpočátku ustupoval, pak se však pevně zachytil

a opakovaný nápor 8. lehkého a 84. řadového pluku s ním nepo-

hnul. Rusové dokonce dokázali dobýt část území zpět.

„Byla to v pravém slova smyslu bitevní vřava, všichni se střetli na úzkém prostoru, Rusové své pozice hájili s bezpříkladnou odvahou, Francouzi se o ně rvali jako lvi. Boj se hodiny bezvýsledně přeléval z jednoho místa na druhé, jezdectvo, které Murat navzdory obtížnému terénu nasazoval v hojné míře, to mělo obzvlášť těžké...," vzpomínal malíř Adam, který se onoho dne poprvé ocitl přímo ve středu bitvy.

Z okraje strže postřeloval Rusy 8. lehký pluk. Rousseluv 1. pro-

zatímní chorvatský pluk s Huardovým 84. řadovým plukem za-

útočily podél Dviny, přes les se dral 92. řadový pluk. Palbu zahá-

jila děla generála ďAnthouarda. V lese byli Francouzi odraženi,

u Dviny zas ustupovali Rusové a Konovnicyn tam poslal zálohy.

Murat o tom v hlášení Napoleonovi referoval následovně:

98 * SMOLENSK

„Nepřítel, zatlačený do dalšího postavení, to jest k zálohám, se na nás náhle znovu vrhl. Třebaže byl odražen, zaútočil znovu a málem nám vzal děla, která projížděla soutěskou. Naše levé křídlo bylo zatlačeno, pravé se prohnulo, brigáda cizozemských jednotek byla téměř celá zahnána. Mohl pomoci jen útok jezdectva - a já se o něj pokusil..."

Maršál Murat osobně vyjel do čela 8. (polského) hulánského

pluku. Pravděpodobné jej chtěl způsobem sobě vlastním jen roz-

pálit a povzbudit do útoku. Poláci se rozvinuli do šiku v celé šíři terénu a tak se stalo to, co neměl původně neapolský král v úmyslu. Když vykřikl povel a za ním seskupené eskadrony vyrazily,

zjistil maršál, že už jim nedokáže uhnout z cesty. Poláci jej zcela jednoduše strhli s sebou. Třebaže to nebylo Muratovým úmyslem, podřídil se, věren své pověsti, situaci a cválal do útoku jako první jezdec polského pluku.

Do útoku se vrhla znovu i pěchota sboru italského vicekrále.

Generál Girardin, podporovaný děly generála ďAnthouarda,

vedl zálohu dvou praporů 106. řadového pluku. Povzbuzený

84. řadový pluk spolu s Chorvaty zatlačil Konovnicyna na před-

chozí pozici, zatímco generál Roussel s 92. řadovým plukem sou-

běžně rozvíjel útok k lesu, plnému ruských harcovníků a rozdě-

lujícímu ruské síly na dvě části.

Pirého lehkému jezdectvu se v téže době podařilo dostat Ru-

sům do levého boku, palba z lesního porostu však zastavovala

pěchotu, která se pokoušela postupovat za Pirého 4. jezdeckou

brigádou. Generál Roussel a Muratúv náčelník štábu Belliard se

postavili pěšákům do čela. Povedlo se jim konečně probít skrz

močálový les a Konovnicyna obejít. Boj se přenesl do středu rus-

kých postavení, kde Pernovský a Kexholmský péší pluk zuřivě

čelily jezdectvu, zatímco Černigovský pluk útokem na bodák do-

byl zpět ztracená děla.

Tento soustředěný nápor na ruské levé křídlo a střed zasta-

vil pohyb Konovnicynova pravého křídla. Muratovi, který útok

v čele polských hulánů přežil bez škrábnutí, to neuniklo. Neapol-ský král vytasil svou proslulou, diamanty posázenou šavli, kterou při většině útoků nechával zpravidla v pochvě, a s výkřikem: „Za

mnou, hrdinové!" pobodl koně. Ostermann-Tolstoj i Konovnicyn však včas hrozící nebezpečí zpozorovali a zahájili okamžitě další ústup. Malíř Adam měl tehdy ojedinělou příležitost vidět v akci

dva sborové velitele, kteří ztělesňovali dva protiklady

„Tady jsem z bezprostřední blízkosti spatřil Murata v celé jeho divo-kosti, rozpáleného zuřivým bojem a nepřátelským odporem. S klením MURAT ÚTOČÍ ♦ 99

a řvaním jezdil sem a tam, aby v boji jednotky povzbudil, byl hned tu, hned jinde, vypadal, že na ušlechtilém a zpěněném koni létá. Zvlášť výrazným protikladem mu byl vznešený princ Eugène. Viděl jsem jej v ohni tady a později i jinde nesmírně klidného a rozvážného..."

Eugène de Beauharnais i Murat váhali, zda se v lesnatém teré-

nu pustit do dalšího pronásledování Rusu. Ruští řadoví pěšá-

ci a myslivci už dostatečně ukázali, jak dovedou využívat terén

k obraně a mířené palbě. Murat dal nakonec přednost ostřelová-

ní předsunutých pluku Pahlenova jezdeckého sboru z děl. V té

době dorazil na bojiště osobné císař a převzal velení operací. Bylo kolem páté hodiny odpoledne. Rusům přicházely posily, Tučkovova divize a Stroganovova granátnická divize. Napoleon zasta-

vil postup jak pěchoty italského vicekrále, tak i jezdectva krále neapolského.

„Objevil se Napoleon a vojáci mu provolávali obvyklé .Vive l'Empereur!'. Eugène i Murat mu vyjeli naproti a všichni tři se společně rozjeli na vyvýšeninu. Napoleon pozoroval nepřátelské poostavení a vydával dispozice k novému útoku. Nechal si zavolat velitele dělostřelectva IV. sboru generála d'Antliouarda a poručil, aby všechna použitelná děla popojela kupředu.(...) S příchodem noci se rozvinula zuřivá dělostřelba, která přinesla očekávaný výsledek. Rusové povolili a stáhli se zpátky do lesa...

Spali jsme na bojišti, Murat a Eugène ve špinavém domě, Napoleon pod svým stanem," uzavřel Adam svědectví o dvoudenním boji u Ostrovna, v němž Francouzi ztratili 3000 mužů a Rusové o pět sto-

vek méné.

Týž Adam nicméně o odstavec dál právem konstatoval, že sráž-

ky o ničem nerozhodly:

„O výsledku boje však nemohlo být řeči, terén až k Vitebsku totiž tvořily vyvýšeniny, údolí, rokle a lesní porosty, které se Rusům nabízely jako výhodná postavení, v nichž se nepřítel skryl našim očím. Stálo nás mnoho úsilí jej z těchto pozic vypudit a každý krok vpřed se musel tvrdě vybojovat... "

Rusové se za tmy stáhli k vesnici Komárová. Tady se setkali

s 3. pěším sborem generála Tučkova I., který na Barclayův příkaz

převzal velení zadního voje. Vystřídaný Konovnicyn shromáždil

zbytky své divize i divize Ostermanna-Tolstého a přešel k Viteb-

sku, do druhého sledu. Své ženě mohl právem o dva dny později

napsat:

„Neutrpěl jsem před ostatními hanbu, byl jsem se střelci vpředu, měl jsem proti sobě dva sbory a samotného Bonaparta, ano, sám jsem ho viděl a ukazovali mi ho i zajatci, byl na malém bílém koníku bez chocholu. Od 100 * SMOLENSK

osmé ranní do páté po poledni jsem se bil se čtyřmi pluky a dvěma prapory granátníků proti, dovoluji si tvrdit, šedesáti tisícům lidí. (...) Naši se bijí jako lvi, ale spojeni nejsme. Bagration, Plátová Wittgenstein jsou od nás odtrženi. Jsme na tom zle..."

Ráno 27. července začali Muratovi jezdci postupovat znovu za

Rusy. Během noci z 26. na 27. července dorazil k Ostrovnu Neyův

sbor, Davoutovy divize i garda. Napoleon toužil po Vitebsku,

který ležel na dosah. Císař doufal, že boj u Ostrovna nebyl jen

potyčkou, že onoho rána dojde před Vitebskem k bitvě.

♦ 101

Jako loď bez kompasu

„ Proto se dalo s úsvitem sedmadvacátého vše do pohybu, ba i sám císař. Brzy jsme vyšli z lesů na zvlněný hřeben, z nějž se objevil Vitebsk a vskutku krásné panoráma. Město, zdobené řadou věži a kostelů, osvět-lovaných paprsky ranního slunce, leželo na jednom z pahorků a skýtalo příjemný pohled. Na roztažených a řadou roklí protkaných hřebenech jsme spatřili ruskou armádu, seřazenou k bitvě: pro Napoleona a jeho vojsko to byl potěšující pohled," tak se ono ráno jevilo válečnému malíři Adamovi.

Napoleon se však radoval zbytečně. Za úsvitu 27. července,

ve stejné době, kdy do Vitebska docházeli špinaví, zakrváce-

ní a k smrti unavení vojáci Ostermanna-Tolstého a Konovnicyna,

dorazil do Barclayova hlavního stanu kníže Menšikov se zprávou

od Bagrationa, že se 2. západní armádě nezdařilo probít skrz

Davoutova vojska. Z vitebských zdí už bylo vidět ohně francouz-

ského ležení. Co měl Barclay de Tolly dělat? Dokonce i jeho ná-

čelník štábu Jermolov radil:

„Chrání nás jen to, že naši armádu kryje Lučeca, kterou lze jen těžko přebrodit. Nepřítel bude hledat brody a my musíme neprodleně vyklidit svá postavení a začít ustupovat. Ne-li, hrozí nám, že bude naše armáda po částech poražena."

O málo později začali Rusové Vitebsk opouštět směrem na Smo-

lensk, kam podle Menšikovem doručené depeše mířil přes Bob-

rujsk i Bagration. Barclay de Tolly se znovu rozhodl bojovat na

zdrženou. Necelých deset kilometru za Vitebskem opět zanechal

zadní voj, tři tisíce pěšáků, čtyři tisíce jezdců a čtyři desítky děl.

Pirého průzkumné hlídky se snažily najít na pravém křídle

přechod přes říčku Lučecu, oddělující hlubokou roklí Napoleona

od Rusů. Na každý pokus o přechod zuřivé odpovídala ruská

děla, přes strž po sobě pálili harcovníci obou stran. Teprve k jedenácté dopoledne palba poněkud utichla. Napoleon zatím sesedl

na výšině z koně a s velkou chutí posnídal. Podle Adamova svě-

dectví jej nevyrušilo ani několik kulek, které dopadly nedaleko.

Pak se na císařův rozkaz pohnuly vpřed řady Broussierovy divize.

Sotva přešly rokli a dosáhly planiny za ní, začaly se formovaly do 102 * SMOLENSK

čtverců na obranu před jezdectvem. Za nimi následovala Delzon-

sova divize.

Přes most přejel i 16. pluk jízdních myslivců s několika děly.

Murat jej rozvinoval přímo proti mase ruského kozáckého jezdec-

tva, které zaútočilo dříve, než se francouzští jezdci stačili přeskupit. Jízdní myslivci se nejprve pokusili kozáky zastavit palbou

z musketonů. Pak došlo na šavle, které tasilo i šest desítek štáb-ních důstojníků kolem Murata. Lehcí jezdci museli ustoupit za

53. řadový pluk Broussierovy divize, stojící ve stupňovitých

čtvercích. Tím ale ruským kozákům odkryli dvě stovky voltižérů

9. řadového pluku. Tyto roty pod velením kapitánů Guyarda

a Savaryho neztratily hlavu a proti přesile se bránily s rozvahou ostřílených veteránů.

„Jejich velitelé nejprve za boje dosáhli zvrásněný a travinami porostlý terén, který lemuje Dvinu. (...) Ruští kopiníci, jimi terén překážel, marné natahovali svá dlouhá kopí. Jak se k nim pokoušeli proniknout, padali raněni kulkami, jejich těla a mrtvoly koni násobili terénní překáž-

ky...," líčil střet, který vstoupil do legend, hrabě de Ségur.

Seržant Bourgogne srážce přihlížel z výšin kolem hlavního

stanu:

„Měli jsme naše za ztracené, neboť jsme jim, odděleni řekou, nemohli přijít na pomoc. Dobře vycvičení a válkou ošlehaní muži, vedení zdatný-

mi důstojníky, se ale stihli semknout do karé a dokázali odrážet opakované útoky nepřátelského jezdectva, v němž byli i kopiníci. Brzy se navršila kolem malého houfce zeď mrtvých a zraněných koní i lidí, před níž nakonec Rusové všechny další pokusy o rozbití čtverce vzdali. (...) Statečný houfec klidně ustupoval, jen občas se zastavil a nabídl dalšímu nepřátelskému útoku čelo... "

Událost z propagandistických důvodů pochopitelně zazname-

nal 10. bulletin Velké armády z 31. července 1812. Na závér líčení dodal:

„Potěšen krásným vystupováním, dal se císař ptát, ze kterého pluku jsou. Odpověděli: ,Z 9. pluku a ze tři čtvrtin pařížské děti!',Řekněte jim, '

pravil císař, ,že jsou hrdinové a všichni si zaslouží kříž.'"

Rozpálení kozáci se nicméně přiblížili až k okraji rokle, na jejíž druhé straně stál Napoleon. Gardoví jízdní myslivci z císařovy

suity je zaháněli palbou do uctivější vzdálenosti. Předmostí Luče-cy nakonec zůstalo ve francouzských rukách a na druhou stranu

postupně přecházely další jednotky Muratova jezdectva, zbytek

IV. sboru italského vicekrále a detašované části Davoutova sboru

JAKO I.OĎ BHZ KOMPASU ♦ 103

pod velením Moutona de Lobau. Byl opět mimořádně parný den.

Zenisté zpevňovali, opravovali a rozšiřovali přechody přes Luče-

cu, Napoleon zkoumal terén a většina vojska oddechovala. Až do

západu slunce se nic podstatnějšího nedělo. Noc osvětlovaly pla-

meny Rusy zapáleného skladiště ve Vitebsku.

Druhý den ráno se obloha zatáhla, k zemi klesla mlha, viditel-

nost byla minimální. Francouzi se chystali vyrazit k bitvě před

Vitebskem, všude vládl hluk a shon. Vzápětí, jak zachytil Adam,

přišlo zklamání:

„Pak se mlha zvedla, ale nepřítele nebylo vidět. Zmizel, a to tak spořá-

daně, že jsme po něm nemohli čtyřiadvacet hodin najít stopu. Zdálo se, jako by se i příroda proti Napoleonovi spikla... Bez překážek jsme teď přešli rokli, ležící mezi námi, Vitebskem a hlavní silnicí. Napoleon se svou gardou vjel do opuštěného Vitebska..."

Když Francouzi postoupili k Vitebsku, nenarazili na odpor.

Prostí vojáci i velitelé neskrývali zklamání, překvapení a rozčaro-vání. Joachim Murat podal Napoleonovi hlášení, že Vitebsk je

prázdný, skoro liduprázdný, po vojsku není nikde potuchy, na

ulicích že je mrtvo, řadu domů obyvatelé opustili. Napoleon tomu

nechtěl zprvu uvěřit. Jezdecký průzkum vyrazil parným dnem

všemi směry pátrat po ruské armádě. V dálce byly spatřeny jen

drobné ruské jednotky, k nimž se nepodařilo přiblížit a které zůstaly neidentifikovány. Protivník zmizel.

„Po několik hodin jsme si museli počínat jako lovci, sledovat stopu všemi směry, jimiž šli. Která však byla správná? Kterou šla hlavní síla, děla? Nevědělo se to a nevědělo se řadu hodin, ježto stopy vedly všemi směry. (...) Nenarazili jsme na obyvatele, nepotkali jsme jediného opozdilce, neměli jsme zvědy, byli jsme vprostřed ruského osídlení, a přesto jsme byli, dovolíte-li mi přirovnání, jako loď bez kompasu, sami vprostřed pustého oceánu, nevědouce, co se kolem nás děje," říká Caulaincourt.

Barclay se opět odsunul mimo Napoleonův dosah. Generální

bitva se znovu odkládala a císař Francouzů se musel poprvé váž-

ně zamyslet, co dál. Podle Ségura v oněch dnech Napoleon uva-

žoval, že tažení zastaví:

„Tady, 28. července, když vcházel do císařského hlavního stanu, ode-pnul kord, prudce jej odhodil na mapami pokrytý stul a zvolal: ,Zde se zastavím, chci se rozhlédnout, soustředit, dát armádě oddech, zorgani-zovat Polsko. Tažení roku 1812 skončilo! Zbytek doděláme v roce 1813!"'

Který vojevůdce však ukončil tažení v létě? Autentická slova

pramenila nejspíše z nervozity a zlosti.

104 * SMOLENSK

Jednou z mála pro Napoleona potěšujících věcí bylo, že Davout

obhájil pověst válečníka a Bagrationovi zabránil ve spojení s Barclayem de Tolly, třebaže k tomu měl pramálo sil. Napoleon mu

pro tuto operaci ponechal jen torzo sboru. Když však 21. července narazil 3. jízdní myslivecký pluk u Daškovky na tři tisícovky Platovových kozáků, kníže z Eckmuhlu pochopil, že se Bagration

chce probít směrem na Mohilev. Davout nezaváhal, nejprve osob-

ně v čele 85. pěšího pluku odrazil kozáky, kteří dávali jízdním

myslivcům co proto, a vzápětí s přibližné 28 000 muži vyrazil po

cestě podél břehu Dněpru vstříc celé čtyřiceti tisícové ruské 2. zá-

padní armádě.

„Věda, že má co činit jen se slabým a maršálem narychlo shromáždě-

ným sborem, že jej navíc nikdo nepronásleduje, poslal Bagration knížeti z Eckmuhlu drze pobočníka, aby vyřídil, (...) že jej varuje před zbyteč-

ným bojem a že on bude spát nazítří v Mohilevu. Maršál místo odpovědi na urážku posílil svá postavení...," vypráví generál de Caulaincourt.

Následující den kníže z Eckmuhlu zaujal výhodné postavení

nad roklí vedle hustě zalesněného a strmého břehu Dněpru. Za-

barikádoval most ve Starém Byšově, přes nějž musel Bagration

přijít, strhl mosty a hráze dál ve směru na Saltanovku, čímž zúžil možnosti ruského postupu, a u vsi Fatova, mezi lesem a potokem

Selec, umístil pěchotu, za níž rozestavil jezdectvo.

„Davout si zvolil převýšený terén, chráněný roklí a sevřený dvěma lesy. Rusové se nemohli na tomto bojišti rozvinovat, nicméně bitím přijali. Počet jim k ničemu nebyl. Utočili jako muži, kteří si jsou jisti vítězstvím...," konstatoval deSégur.

Dne 23. července v sedm ráno zaútočil čelně přes ves Saltanov-

ka na francouzská postavení generál Rajevskij se 12. divizí a na

Davoutovo pravé křídlo u Fatova se vrhl s 26. divizí generál Pas-

kévič. O půl hodiny později už oba zatlačovali Francouze doza-

du. Jejich nápor usnadňovala souběžná palba harcovníků prince

Karla Meklenburského, k nimž se připojila děla, která nechal Bag-

ration navézt na výšiny. Davout byl nucen poslat posilu 85. a 105.

pěšímu pluku, stojícím na dvou hlavních obranných směrech.

Jednašedesátému řadovému pluku generála Guyardeta se sice

podařilo obrátit na ústup Poltavský pluk, sám byl však zastaven

dělostřeleckou palbou.

Celé postavení jako by se otáčelo kolem čepu, na druhé straně

u Fatova pro změnu postupovali Rusové. Pak ale plukovník

Achard s praporem 108. pluku ztekl s nesmírným zápalem

JAKO I.OĎ BHZ KOMPASU ♦ 105

a s podporou dalšího praporu 85. pluku ruská děla. Bagration

musel přeskupit síly a podniknout protiútok, který Achardovy

muže vrhl zpět. Poté dospěl gruzínský kníže k závěru, že spolu

s Paskěvičem podnikne rozhodující úder. Zformoval Smolenský

pluk, krytý dvěma mysliveckými pluky, do útočné kolony. Ke své

smůle nezaslechl dohodnuté dělové výstřely, které měly ohlásit,

že Paskěvič zaútočil, a vyrazil tudíž příliš pozdě.

Útočná kolona Smolenského pluku postupovala ve zničující

palbě, kterou na ni vedla děla velitele eskadrony L'oliniera. Čeř-

stvé Davoutovy síly pak dokonaly zbytek. Bagration musel začít

ustupovat na celé čáře. Na ruský střed u Saltanovky se vrhl

111. řadový pluk s podporou lehkého jezdectva generála Chaste-

la a Valencových kyrysníku, 61. a 85. řadový pluk zaútočily na

ruské levé křídlo, generál Desaix Rusy obešel a vpadl jim do zad

Kníže Petr Bagration musel až do tmy vést ústupový boj proti

generálu Compansovi, který Rusy pronásledoval s 61. a 111. řa-

dovým plukem. Rusové nechali na bojišti u Saltanovky 2548 mrt-

vých, jejich celkové ztráty na mrtvých a raněných přesáhly 4000

mužů.

„Tvrdě odražený Bagration byl donucen udělat čelem vzad. Vydal se u Nového Byiova překročit Dněpr a vstoupit do vnitřního Ruska, aby se li Smolenska konečně spojil s Barclayem," konstatoval Ségur.

Gruzínský kníže slovu nedostál a v Mohilevu nenocoval.

S oslabeným vojskem mohl děkovat Bohu, že Davout neměl víc

sil. Francouzský maršál jej donutil hledat k 1. západní armádě

novou cestu, která vedla oklikou na Černikov a Mstislav pro-

ti proudu po pravém břehu řeky Sož. Teprve o týden později,

2. srpna, přijel Bagration do Barclayova hlavního stanu ve Smo-

lensku a de Tolly mu vyšel vstříc. V následujícím dni vpochodo-

vala za knížetem Petrem do smolenských zdí i jeho 2. západní

armáda. Spojení se konečně zdařilo.

Napoleon na základě Davoutova hlášení očekával, že se dvě

ruské armády u Smolenska spojí. Bránit tomu už nedokázal. Roz-

tažená, pochody a počasím vysílená Velká armáda, jejíž řady po-

vážlivě prořídly, aniž zatím došlo ke skutečné velké bitvě, potřebovala shromáždit, přeskupit a doplnit vším potřebným. Chyběla

třetina sil, kolem 150 000 mužů. Situace byla podle Caulaincourta kritická:

♦ 106

„Část jezdectva byla už na pokraji sil, dělostřelectvo a pěchota unavené, cesty pokrývali opozdilci, kteří ničili vše a vším plýtvali. (...) Zděšeně lehl a zauvažoval, že Vitebsk změní v mohutnou pohraniční* pevnost, z níž pak vyrazí dál až příští rok:

„Uvnitř budou sklady a posádky. V roce 1813 uvidíme Moskvu, vroce 1814 Sankt-Petěrburg. Ruská válka je válkou na tři roky!"

Jenže císař Francouzů musel mít na zřeteli i jiné aspekty než

vojenské. Co by tomu řekla Evropa, všichni spojenci, o jejichž

věrnosti neměl valné mínění, kdyby tažení skončilo na mrtvém

bodě, bez míru, bez rozhodné bitvy, vítězství a pokoření Ruska?!

Napoleonovo váhání do jisté míry ukončil Barclay de Tolly. Ne-

činnost Velké armády vzbudila v Rusech dojem, že se její postup

ve Vitebsku zastavil. Už 3. srpna napsal Barclay imperátoru Ale-

xandrovi:

„Mám v úmyslu jít kupředu a udeřit u Rudni na nejbližší z nepřátelských sborů, což je pravděpodobně sbor Neyův."

Barclay de Tolly vyslal ze Smolenska Francouzům naproti tři

kolony, dvě ve směru na Inkovo, třetí, která je měla podpořit, na Narvu. Na Inkovo jdoucí kolony tvořili Platovovi kozáci a pravidelné jezdectvo Pahlenovo. Jedenašedesátiletý Matvej Ivanovič

Platov, generálporučík a současně ataman donských kozáků, se

s Francouzi bil už u Slavkova, pak u Jílového a prakticky od chví-

le, kdy Napoleon vtrhl do Ruska, bojovali jeho muži z celé ruské

armády nejvíce.

Dvanáct tisíc ruských jezdců vyrazilo 8. srpna a o den poz-

ději zaútočilo na předvoj, tvořený oddíly Montbrunova lehkého

jezdectva, jemuž velel generál Sébastiani, a na prapor 24. lehké-

ho pluku. Útok byl pro Francouze překvapivý. Maršál Ney, po-

horšený tím, že si král Murat přisvojuje jeho sborové jezdectvo

a pěchotu, jako by patřily pod Muratovo velení, čtyři hodiny před Platovovým výpadem stáhl z Montbrunova jezdeckého sboru

(podléhajícího Muratovi) brigádu generála Mouriera na prestižní

přehlídku...

„Očekávali přepad tak málo, že byli zajati dva plukovníci (jeden Špa-něl a jeden Wurttemberčan, hrabě Waldburg-Truclises) a přes 600 mu-

žů...," píše generál von Wohlzogen, štábní důstojník Barclaye de Tolly.

Sébastianimu nezbylo než zahájit ústupový boj a varovat Mu-

rata. Ney nepřítomnost Mourierových jezdců napravil rozkazem,

aby jeho 14. brigáda ihned vyrazila vpřed a Sébastianiho kryla.

SMOLENSKÉ PEKLO ♦ 107

Murat si později přesto na Neye stěžoval císaři. Kníže Elchingenský jen pohrdavě mávl rukou:

„Bez 14. brigády by Sébastianiho srovnali kozáci a Baškirové mnohem víc!"

Když Sébastianimu dorazily Muratovy a Neyovy posily, muse-

ly obě ruské kolony od Inkova za boje ustoupit; třetí kolona po-

stup vpřed zastavila. Kozáci bojovali jen do té doby, dokud mohli těžit z momentu překvapení. Svědectví o tom podal Wúrttember-

čan Peter, který se spolu se 14. brigádou přihnal Sébastianimu na pomoc:

„Pak vyrazili svůj válečný pokřik a zuřivě na nás zaútočili. My je nechali klidně přijet blízko, abychom je napadli střelbou. Poté byl dán povel k útoku, náš šik se dal do pohybu a po krátkém rozjezdu se cvalem na hordu vrhl. Když teď zjistili, že jsou v nevýhodě, vzdálili se tak rychle, jak se objevili..."

Poražený Platov Inkovo vyklidil. Byl to muž zbožný a pověrči-

vý, dokonce měl ve vojsku šamana, jenž mu zaručoval, že se

atamana netkne kulka. Nyní, třebaže si jeho kozáci v cizí zemi

nepočínali lépe, se na Francouze nesmírně rozhněval.

„Kladu si za povinnosti, abych uvedl Vaší Excelenci ve známost, jakým nebývale barbarským způsobem vedou Francouzi válku. Nejen že dran-cují vesnice, statkářské domy, zabíjejí obyvatele, ženy i jejich dcery zná-

silňují, nakládají nemilosrdně se stavem duchovním, (...) ale ani svatí pravoslavné církve nejsou vzteku francouzského ušetřeni. Ve vesnici Inkovo v kostele na snesených obrazech svatých Francouzové prali a vě-

šeli spodní prádlo...," psal rozhořčeně 8. srpna Barclayovi.

Pokus Rusů o protiútok vzbudil v Napoleonovi nové naděje, že

se Barclay de Tolly přece jen rozhodl přijmout u Smolenska bitvu.

Zapomněl na předchozí úvahu o přerušení tažení a vyrazil hlou-

běji do Ruska. Jedenáctého srpna se vydaly na pochod jezdecký

sbor Muratův, pěší sbory Neyův a Eugěna de Beauharnais i tři

divize Davoutova sboru, přidělené Muratovi. V jedenáct večer

12. srpna opustil Vitebsk, v němž setrvával dva týdny, i Napoleon s gardou.

Zdálo se, že štěstí Napoleonově armádě přeje. Po bídě a nouzi

narazila na kraje dosud nedotčené tažením vojska.

„Ze Suraže jsme šli pět šest dní pěknou, úrodnou krajinou, která stavěla na odiv své bohatství: skvostná a bujná obilná pole, pěkné louky, stáda dobytka, ovocné sady, včelstva, vše tu leželo doširoka a v hojné míře. Vcházeli jsme do vsí, kde se to hemžilo drůbeží všeho druhu, což

108 * SMOLENSK

přišlo vojákům přirozeně velice vhod. Nacházeli jsme spousty mléka a med, to ale vždy k prospěchu těch, kteří dorazili první. Taková vyhladovělá armáda vyjí vše, co najde, a vezme s sebou tolik, co utáhne...,"

vzpomínal na postup sboru italského místokrále od Vitebska ma-

líř Adam.

Císař Francouzů se rozhodl, že potáhne nikoliv cestou, kterou

ustupoval Barclay de Tolly, tedy přes Inkovo, ale jihovýchodně-

SMOLENSKÉ PEKLO ♦ 109

ji na Oršu, kde chtěl přejít na levý břeh Dněpru. Hodlal obejít

Smolensk obloukem, dorazit až za něj, do prostoru Valutiny Hory

a Prodičeva. Tím by se dostal Rusům do týla. Pokud by Barclay

zaváhal a pokusil se Smolensk bránit, uzavřel by mu Napoleon

takovým manévrem cestu na Moskvu.

Napoleon později tento plán považoval za jeden ze svých nej-

lepších záměrů. Buturlin jej nazval obdivuhodným a klasik stra-

tegie Clausewitz nepochopitelným. Hodnocení to jsou protiklad-

ná a zbytečná, Napoleonův plán totiž nakonec selhal!

♦ 110

Smolenské peklo

Po čtyřech bleskově zbudovaných mostech přešla ve dnech 13.

a 14. srpna Napoleonova vojska u Rasasny a Chomina Dněpr.

Přechod kryl Davoutův I. sbor, který se dostal na levý břeh už

předtím. Teď už byly jeho divize opět spojené a v plné síle. Velká armáda dosáhla silnice z Oršy na Krasnoje a valila se směrem na

Smolensk.

Před Barclayem de Tolly stála opět těžká volba. Blížil se čas, kdy se měl rozhodnout, zda přijme bitvu, či ustoupí. Muž, které-

ho později jedni označovali za klidného a metodického zastánce

„skythské taktiky" vyčerpávání nepřítele soustavným vtahová-

ním do země a jiní, mezi nimi i von Clausewitz, za člověka, který

„ztratil před Napoleonem hlavu", se zatím rozhodl hrát o čas.

„Udržet Smolensk by bylo velice krásné a užitečné. Tento cíl nás ale nesmí odpoutat od cílů důležitějších, od zachránění armády a prodlou-

žení války tak, aby byl uvnitř říše čas připravit těmto vojskům posily...,"

psal v té době Barclay Bagrationovi.

De Tolly vyslal ke Krásnému proti postupujícím Napoleo-

novým sborům sbor generálmajora Něverovského, celkem 7200

mužů pěchoty a 1500 jezdců. Něverovskij dostal za úkol Francou-

ze zdržet, což bylo od Barclaye rozhodnutí velice uvážlivé. Ruský generálmajor nechal v Krásném 49. pěší myslivecký pluk se dvě-

ma děly. S 50. mysliveckým plukem, jezdectvem a Apuškinovou

baterií zaujal postavení u Korytni na půli cesty mezi Smolenskem

a Krásným.

„Děti, pamatujte, co jsem vás naučil. Žádné jezdectvo nad vámi ne-zvítězí, jen se neukvapte s palbou. Střílejte rozvážně a dobře miřte. Nikdo ať nepálí bez mého rozkazu...," kladl prý Něverovskij na srdce svým vojákům, z nichž většina ještě nikdy v boji nebyla.

Z francouzského postupu vpřed se dala vytušit neznalost teré-

nu i sil před nimi. Vlevo jelo pomalu vpřed Chastelovo lehké

jezdectvo a La Houssayovi dragouni, uprostřed byl osobně Ney

s lehkým jezdectvem I. a II. pěšího sboru a 24. lehkým plukem,

vpravo se nalézaly dvě Montbrunovy kyrysnické divize a za nimi

celý Nansoutyho jezdecký sbor. Kolem třetí hodiny odpoledne

SMOLENSKÉ PEKLO ♦ 111

zaútočil 24. lehký pluk na ruský 49. myslivecký pěší pluk, vyhnal jej z Krásného a zajal mu dvě děla. Spořádané ustupující ruské myslivce se pokusil pronásledovat 9. (polský) hulánský pluk.

Když však vyrazili myslivcům na pomoc Charkovští dragouni,

stočili se Poláci proti nim, s pomocí Bordessoulovy brigády útok

odrazili a zahnali dragouny nazpátek.

Něverovskij své pěšáky uspořádal do dvou sevřených kolon

a začal s nimi ustupovat přes most za říčku Lošminu. Sotva se

ruská pěchota ocitla na planině za mostem, přeskupila se do jed-

noho jediného mohutného karé o straně téměř 120 metrů (!)

a hustotě šesti řad. Celý tento čtverec či spíše onen ruský obranný útvar, připomínající rakouský tvar Quarre auf der Mítte, se pak zvolna stahoval zpět.

Pluky francouzského jezdectva postupně přejížděly most a je-

den za druhým se na karé vrhaly. Ohnivý Murat dychtil po vítěz-

ství, které se mu jevilo snadným. Rusové však odrazili 4. pluk

jízdních myslivců a vzápětí 6. (polský) hulánský pluk. Nekoordi-

nované jezdecké útoky nikam nevedly a Murat se příliš nesnažil

získat situaci pod kontrolu.

„Když Něverovskij viděl, že je objeven, shromáždil své dvě kolony a vytvořil z nich karé tak vyplněné a tlusté, že do něj Muratovo jezdectvo několikrát vniklo, aniž jím dokázalo projet či je rozprášit. Je rovněž pravda, že naše první útoky ztroskotaly dvacet kroků od ruského čela.

Rusové se obraceli pokaždé, když cítili příliš náš tlak, pevně nám čelili a odráželi nás střelbou z pušek...," konstatoval de Ségur.

Wurttemberské dělostřelectvo sice rovněž přejelo most a za-

hájilo na Rusy kartáčovou palbu, Neyova pěchota však nebyla

schopna na Něverovského čtverec zaútočit. Důvod byl prostý.

Jednotlivé pluky Muratova jezdectva, které útočily, vracely se

a seskupovaly k dalšímu nájezdu, pěchotě překážely. A z Neyo-

vých baterií dokázalo bez nebezpečí, že zasáhnou vlastní, střílet do Něverovského jen šest děl.

„Takto nás stál boj spoustu lidí, účastnilo se jej přinejmenším devět jezdeckých pluku a na divizi se útočilo nepřetržitě ze tří stran. (...) Jejich generál byl duší kolony a vždy, když se útok obnovil, velel stát a útok očekával. Když se pak jezdectvo přiblížilo na dvacet až třicet kroků, velel pal a my byli mnohokrát s nemalými ztrátami odraženi. Než jsme se seskupili, oni už kráčeli znovu vpřed, až konečně dostihli silnice, kterou zleva i zprava lemují topoly a značně ji chrání...," vzpomínal Benedikt Peter.

112 * SMOLENSK

Ony topoly, o nichž se wůrttemberský jezdec zmiňuje, však

znamenaly překážku i pro Něverovského. Zadní část ustupující-

ho karé náhle zjistila, že jí v cestě stojí mohutné stromořadí. Před-ní část se tlačila stále vzad. V té chvíli najelo do čtverce wurttemberské jezdectvo a zčásti jej rozrazilo. Jak vzpomínal Peter, řady karé byly však tak husté, že tu koně doslova uvázli! Wůrttember-

čané couvli, aby získali prostor pro rozjezd, a najeli do čtverce znovu. Marně! Naštěstí pro jezdce proti nim stáli pěšáci, kteří

neměli dostatek bojových zkušeností a patřičný střelecký výcvik.

I tak ale zakusili Wúrttemberčané horké chvíle.

„Pravda, Rusové stříleli špatně, většina pálila do vzduchu a zmateně, avšak tak zblízka, že plameny výstřely a rámus tolika ran děsily wurttemberské koně a ti shazovali jezdce...," konstatuje Ségur.

Za topoly, vysazenými kdysi z příkazu knížete Potémkina, kle-

sala cesta, po níž Něverovskij ustupoval, do hluboké rokle s bah-

nitými břehy. Muratovi jezdci a Neyovi pěšáci už tu nemohli roz-

vinout síly tak, jako předtím na planině. Generál Emmanuel de

Grouchy se s šesti stovkami jezdců 8. mysliveckého a 6. husarské-

ho pluku sice vrhl na levý ruský bok, ani on však vinou terénu

neprorazil. Něverovskij se bil jako lev a odolal, třebaže u Krásné-

ho nechal 1500 mrtvých, 800 zajatců a sedm děl. Po šestihodino-

vém boji se, kryt 7. sborem generála Rajevského, který mu v ústre-ty poslal Bagration, stáhl ke Smolensku.

Francouze stál boj 500 mužů. Maršál Ney zuřil a na poradě si

na Murata trpce stěžoval. Srážka, kromě chyb na francouzské

straně, znovu potvrdila, jak houževnatý odpor jsou ruské jednot-

ky schopny klást.

„Když ruského vojáka zabijete, musíte do něj ještě strčit, aby padl!"

řekl Napoleon na adresu Něverovského divize, když ke Krásné-

mu onoho 14. srpna dojel.

Nazítří 15. srpna slavila armáda „svatého Napoleona", jak se ří-

kalo císařovým narozeninám, a všem připadalo, že vítězství u Krás-ného, jakkoliv nedokonalé, bylo případným dárkem, věští-

cím vytouženou velkou bitvu. Následujícího dne se francouzské

předvoje přiblížily ke Smolensku a Velká armáda zaujímala pozi-

ce tak blízko města, jak to jen bylo možné. Most sice Rusové strhli, řeka však byla po letních vedrech mělká a dala se bez potíží přebrodit.

Murat a Ney se domnívali, že Rusové město vyklidili. Wúrttem-

berčané, kteří se před Smolenskem objevili jako první, zahájili

SMOLENSKÉ PEKLO ♦ 113

postup na Krasenskě předměstí a smetli něco málo jednotek Pas-

kěvičova Orlovského pluku, které tu střežily přístup k městu.

Nikolaj Nikolajevič Rajevský sem musel spěšné poslat jediné dva

pluky 2. granátnické divize, které měl v záloze, aby Neyovým

vojákům zatarasil cestu.

Michel Ney cítil příležitost. Před ním ležela mezi Mstislavským

a Krasenským předměstím Královská bašta, jeden z klíčů k mo-

hutným smolenským valům, a zdálo se, že zůstala nechráněná.

Rusovlasý maršál hnal vpřed jeden prapor 46. řadového pluku,

a když viděl, jak postupuje, nadšeně zvolal:

„Tenhle útok jediného praporu na celou pevnost je nejodvážnější čin, jaký jsem viděl za dobu, co válčím!"

V té chvíli ale z hradeb zaburácela salva Rajevského záloh, které dorazily včas, a zasáhla postupující Wurttemberčany. Ti se dali ve zmatku na útěk. Vběhli do řad za nimi postupujícího druhého

praporu a strhli jej s sebou. Proti Neyovi, který až příliš odvážné vyjel za svými pěšáky vpřed, vyrazili z křovin v téže době kozáci.

Neye zasáhla do krku rána z pistole, kulka však nepronikla vyso-

kým tuhým límcem maršálské uniformy. Dommangetova brigá-

da přispěchala maršálovi na pomoc a kozáky zahnala. Citadela

Královské bašty však zůstala pevně v ruských rukách.

Zatím docházela ke Smolensku většina sborů Velké armády,

které postupovaly od Krásného. Razoutově pěchotě a dalším jed-

notkám se podařilo ovládnout hřbitov a několik předměstských

domů. Před očima vojáků Velké armády se objevil pohled na

jedno z posvátných měst ruského impéria, na první velké město,

ležící na území nikoliv rozlehlé říše, ale jejího historického územního jádra, moskevského carství.

„Smolensk samotný je město zdobené jedním obrovským a mnoha ma-lými kostely, pěknými budovami a skýtá velice malebný a zajímavý pohled. je obklopeno prstencem tlustých, střílnami posázených a mnoha věžemi zesílených zdí...," konstatoval malíř Adam.

„Leží na levém břehu Dněpru a prstencovitě jej obklopuje šest před-městí, z nichž nejvýznamnější Sankt-petěrburské se samo nalézá na pravém břehu a s vlastním městem jej spojuje most. Ostatní předměstí, Račenka, Nikolskoje, Rosslavské, Mstislavské a Krasenské, se nalézají dost daleko od vodního toku. Mezi předměstími a vlastním městem se táhne velmi hluboký příkop...," shrnul stručně tehdejší topografii města baron Wohlzogen.

Zdi z cihel a kamene, mohutné hradební valy z dob Borise Go-

114 * SMOLENSK

dunova, byly zesíleny příkopy a sedmnácti věžemi. I tri předměs-

tí u hlavních bran, Sankt-petěrburské, Krasenské a Mstislavské,

byla zčásti opevněna.

Velká armáda zaujala postavení na levém břehu Dněpru proti

Starému městu: Ney u řeky, Davout vpravo od něj na středu, sbor

Eugěna de Beauharnais a Muratovo jezdectvo v záloze, Ponia-

towski proti Nikolskému předměstí. Děla generála Eblého zahá-

jila na toto předměstí palbu. Eblé se ale brzy přesvědčil, že proti zdem o tloušťce až 5,5 metru nebude palba účinná. Navíc byl te-rén kolem Smolenska velice členitý: tři rokle vytvářely dvě výšiny, na nichž ležela předměstí, přes která se bylo nutno dostat.

V noci z 16. na 17. srpna zesilovali své pozice i Rusové, Rajevskij dostal posilu 6. Dochturovova sboru a Konovnicynovy 3. divize.

Na levém břehu Dněpru tak stálo za smolenskými valy 20 000

Rusů se 180 děly proti 183 000 Napoleonových vojáku s 300 děly

před hradbami. Na pravém dněperském břehu, v prostoru Sankt-

-petérburského předměstí, bylo dalších zhruba 56 000 Barclayo-

vých vojáku.

Francouzi doufali, že Rusové Smolensk nevyklidí. Spoléhali se,

jak vypráví Marbot, na to, že u Rusů měl Smolensk pověst posvát-

ného města:

„Stará proroctví říkala, že na Rus dolehnou velká neštěstí v den, kdy Smolensk padne. Tato vládou pečlivě živená pověra se vztahovala k do-bám, kdy Smolensk (...) tvořil nejzazší výspu moskevské říše, která se od oněch časů dobyvačně rozrostla."

Rozhodující střet u Smolenska si přála nejenom Velká armáda,

ale i ohnivý kníže Bagration, který se nad dosavadním ústupem,

z nějž vinil Barclaye de Tolly, užíral vztekem a hanbou. Před šesti dny dokonce napsal generálu Arakčejevovi, carově pravé ruce:

„Domníval jsem se, že sloužím caru a vlasti, nyní však vidím, že sloužím Barclayovi. Přiznávám se, že nechci!"

Kníže Barclaye prosil, aby už necouval. Sám si ovšem uvědo-

moval, že se Napoleon pokusí Rusy odříznout někde mezi Doro-

gobužím a Valutinou Horou od ústupové cesty na Moskvu a tak

ruské armády sevřít v kotli.

Ráno 17. srpna vše vypadalo, že se Barclay de Tolly rozhodl

Smolensk bránit. Ruské pluky, celkem na 12 000 mužů z posádky

Starého města, vyrazily ze smolenských zdí na přilehlá předměstí.

Na protilehlém břehu Dněpru se však Rusové nehýbali.Napoleon byl

nachystán na velkou bitvu. Už od čtyř ráno za-

SMOLENSKÉ PEKLO ♦ 115

hájili Neyovi Wůrttemberčané přestřelky s ruskými harcovníky,

do toho se zapojila děla a kolem šesté začaly tři roty 2. wůrttemberského pluku, následované dalšími, postupovat podél řeky

k méstu. Kolem osmé se rozvinuly prudké boje mezi jednotkami

Neyova sboru a divizemi Dimitrije Sergejeviče Dochturova, který

vystřídal na předměstích Rajevského. Dochturovovým úkolem

bylo uhájit předměstí stůj co stůj. Jeho 3., 7. a 24. divize, podporované jezdectvem, jakož i děly na hradbách a hradebních věžích

vzdorovaly Neyovu postupu tak zuřivě, že jej vbrzku zastavi-

ly. Ruská děla a především palba ruských harcovníku, ukrytých

v křovinách říčních břehu, se stávala pro obsluhu francouzských

baterií a postupující pěší jednotky velice zhoubnou.

„Mezi těmito ruskými střelci vynikal zvláštní statečností ruský myslivec, který si vybudoval stanoviště za vrbami na samém břehu řeky právě proti nám. Nedokázali jsme jej umlčet soustředěnou palbou pušek ani dělem, které mělo rozkaz střílet jen na něj. Dělová palba rozbila stromy, za nimiž měl kryt, ale on pálil dál. Teprve v noci umlkl. Když jsme druhý den přešli na pravý břeh, šli jsme si ze zvědavosti prohlédnout tu zvláštní pozici ruského střelce. Spatřili jsme tělo našeho protivníka, zabitého granátem, ležet tváří k zemi v hromadě větví roztříštěných stromů...,"

vzpomínal dělostřelecký důstojník Neyova sboru Faber du Faur.

Tehdy část francouzského jezdectva přebrodila pod velením

Muratova náčelníka štábu Belliarda na druhou stranu Dněpru,

kde se po dílčích střetech s kozáckými pluky ukázalo, že se Ruso-

vé vůbec na generální bitvu nechystají. Belliard v tomto smyslu

ihned informoval Napoleona. Císař poslal jezdectvo hledat brod

a vytvořit předmostí dál proti proudu Dněpru za Smolenskem,

aby tak Barclaye odřízl od ústupových cest. Znaveným jezdcům

na vyčerpaných koních však trvalo splnění tohoto úkolu příliš

dlouho.

Kolem jedné hodiny odpoledne vydal Ney rozkaz k novému

útoku. Postup von Hugelovy a Stockmayerovy brigády však na-

razil na ruskou dělostřelbu z pravého břehu. Wůrttemberčané

postupovali dál pod palbou, kterou zčásti odvracela děla, jež ne-

chal Hugel okamžitě přisunout a zaměřit na ruské baterie. Bruyě-

rově 1. lehké jezdecké divizi se podařilo vyhnat Rusy z návrší

před smolenským mostem a šestnáct děl, která sem byla okamžité

navezena, zahájilo palbu, na niž začalo odpovídat čtyřiadvacet

děl ruských.

116 * SMOLENSK

V téže době se daly krokem vpřed v kolonách vpravo od

Wúrttemberčanů Morandova a Gudinova divize. Postup podpo-

rovala lehká divizní děla. Kupředu se hnula i Desaixova divize,

následovaná Compansem. Z východní strany zaútočily na před-

městí Nikolskoje Poniatowského divize. Kolem páté se na výši-

nách u Smolenska objevil i Junotúv sbor a půlkruh kolem Starého

města se uzavřel. Když pak Napoleon zaměřil v pozdním odpo-

ledni na Smolensk a ruská postavení gardová déla i houfnice,

začalo pro obránce a město peklo. Velká armáda nicméně na před-

městích nepostupovala tak, jak by si císař Francouzů přál.

Útok Poláků ztroskotal přes zuřivý nápor v prostoru Malachov-

ské brány na nedostatku žebříků. Podle Soltykových pamětí tu

pod hradbami padl polský generál Grabowski, generál Zajaczek

byl odnesen raněný. Rusové se protiútokem zmocnili nejsever-

nějšího předměstí Račenka.

„Vpravo od té brány byl za předměstím roztažen Ufský pluk. (...) Nalezl jsem velitele tohoto pluku, generálmajora Cybulského, v parádní uniformě, na koni, v řetězu střelců. Pravil, že není v jeho silách zadržet zápal vojáků, kteří se po několika výstřelech vrhají bez povelu do bodáko-vého útoku proti Francouzům, usazeným na protějším hřbitově. Zatímco mi to líčil, ozvalo se z řetězce střelců .Hurá'.'. Cybulskij začal křičet a pokoušel se své střelce zahnat zpět, ale dařilo se mu to jen tam, kde osobně zasáhl," líčil ruský zápal na onom místě I. P. Liprandi.

Na Neyově úseku byly boje nejtěžší. Vévodovi Elchingenské-

mu se nakonec podařilo dobýt Krasenské předměstí, útoky 46. řa-

dového pluku na Královskou baštu však neuspěly. Postup Mar-

chandovy divize se tu zastavil a Ney se nepokoušel hradby dál

zdolat.

Morandově, Friantově a Gudinově divizi, všem z Davoutova

sboru, se vedlo poněkud lépe. Nemusely procházet palbou rus-

kých pravobřežních baterií jako Ney. Vtrhly do Mstislavského

a Rosslavského předměstí, odkud vytlačily Konovnicynovy jed-

notky.

„Vyřiďte Dimitriji Sergejevičovi, že na jeho statečnosti záleží záchrana celé armády," vzkázal v tomto kritickém okamžiku Dochturovovi Barclay a poslal mu na pomoc 4. divizi prince Evžena Wúr-

ttemberského, posílenou o myslivecký pluk tělesné stráže.

Šestatřicet francouzských děl však v téže době soustředilo pal-

bu na toto jediné místo valů a přivítalo příchod ruských posil

pod velením prince Evžena Wúrttemberského vražednou pal-

bou. Princ v čele 4. mysliveckého pluku a Konovnicyn v čele části SMOLENSKÉ PEKLO ♦ 117

své divize vyrazili do protiútoku. Konovnicyn utržil střelnou ránu do ruky, bil se však osobně dál. Poniatowského sbor protiútok

odrazil, Malachovská brána, odkud vedla cesta k ovládnutí opač-

ného břehu Dněpru v místech, kudy ze Smolenska vychází cesta

na Moskvu, nicméně zůstala Rusům.

Blížil se už večer a Napoleonovi začínalo být jasné, že se onoho

dne rozhodnutí nedočká. Císař Francouzů se odebral do svého

stanu a boj začal slábnout. Ne tak dělostřelecká palba! Z města

vystupovaly husté sloupy dýmu, skrze něž prošlehávaly plameny.

Navzdory dílčím úspěchům ruské obrany se celková situa-

ce v průběhu onoho krvavého dne zvolna měnila v neprospěch

Rusů. Nebezpečí, že bude odříznuta cesta k Moskvě, vzrůstalo.

Barclay de Tolly nakonec vydal rozkaz vyklidit Smolensk. Věděl,

že tím dává v sázku své postavení i pověst. Byl ale mužem, který

si zvykl Rusku sloužit, a rozhodl se podle svého svědomí. Dal

přednost ústupu na Dorogobuží, na cestu k Moskvě, dokud měl

tuto cestu volnou. A času mnoho nezbývalo. Bagration marně

prosil, nadával, vyhrožoval, zapřísahal, že se Francouzi útokem

na hradby vyčerpají. Přidal se k němu britský pověřenec ve štábu

plukovník Wilson, Barclay ale zůstal neoblomný.

Navečer ovládl Ney Sankt-petěrburské předměstí a Konovni-

cyn i Evžen Wúrttemberský se museli stáhnout do vlastního měs-

ta. Barclay podruhé onoho dne nařídil Konovnicynovi, že se musí

udržet stůj co stůj. Konovnicyn popadl pušku a spolu s plukov-

níkem Tollem vedl vojáky na zteč, která Neyův postup opět za-

stavila.

Děla ve Smolensku zmlkla. V noci ze 17. na 18. srpna vynesli

Konovnicynovi vojáci z Blagověščenského kostela zázračný ob-

raz Bohorodičky. K opatrování jej dostala 3. pěší divize (první

rota baterie plukovníka Gluchova). Ruská armáda bude před tím-

to obrazem poklekat na počátku všech bitev, počínaje bitvou na

řece Moskvě a znovuobsazením Smolenska v listopadu 1812 kon-

če. Zvony zvonily na poplach, městem projížděli kozáci a vybízeli obyvatelstvo k útěku. Starci, ženy a děti se uchýlili do katedrály.

Na mnoha místech hořelo a požáry, které nikdo nehasil, se šířily.

Planul cukerní sklad, do toho zazněly výbuchy vyhazovaných

pracháren. Žár v ulicích byl prý takový, že se v zahradách a měst-ských sadech na stromech peklo ovoce.

„Doma neuvěří, že jsme ve Smolensku trhali ze stromů pečená jablka,"

zapsal si hrabě Nikitin.

118 * SMOLENSK

Dým a oheň skrývaly ruské jednotky, opouštějící městské zdi

a chvatné se stahující po silnici na východ k Dorogobuží. Fran-

couzi tvrdili, že mnoho požáru založili Rusové úmyslně. Podle

Caulaincourta skýtalo město děsivý pohled:

„Požáry, živené nepřítelem samým, nijak nepolevovaly. Během noci ještě zmohutněly. (...) ,je to výbuch Vesuvu,' zvolal císař a poklepal mi na rameno, čímž mě vytrhl z chmur. .Krásné představení, není-liž pravda, pane vrchní štolbo?' dodal.

,Strašlivé, sire.'

,Pche!' pokračoval císař. .Pamatujte si, pánové, slova jednoho římského císaře: tělo mrtvého nepřítele vždy voní."'

V noci se maršál Ney dozvěděl, že do smolenských hradeb

proniklo trhlinou s vidinou kořisti několik francouzských vojáku

a že město je prázdné. Krátce nato prošli Malachovskou branou

bez odporu i Poniatowského Poláci. Ney zatím nechal probudit

své divize a nařídil postupovat údolím Dněpru vpřed. V pět ráno

hlásili kurýři II. a V. sboru Napoleonovi, že Smolensk je prázdný.

Ney se zatím dostal podél Dněpru až k místu, kde stál most,

spojující Staré město se Sankt-petěrburským předměstím. Šest

stovek Wúrttemberčanú spolu se dvěma rotami Portugalců pře-

brodilo kolem deváté hodiny ranní řeku, zaútočilo na ruský 30.

myslivecký pluk a smetlo jej z cesty. Celá von Kugelova brigáda

se vrhla za dobyté území. Barclay de Tolly na ohrožený úsek

osobně poslal několik mysliveckých pěších pluku, tři hulánské

a jeden husarský pluk, vše pod velením barona Korffa. To už však

byly jen boje na zdrženou, které měly udržet Sankt-petěrburské

předměstí na pravém dněperském břehu jen do doby, než je

Barclayova vojska opustí. Po zbytek dne se boje omezily na po-

kračující přestřelky harcovníků a myslivců.

Napoleon, který se usadil v domě statkáře Kachnovského, byl

spokojen. Dobytý Smolensk představoval přece jen vítězství a on

si věřil, že za Smolenskem, u Dorogobuží, sklapne past, z níž už

Barclay nevyklouzne. Pohled, jaký Smolensk skýtal, byl strašlivý, požár zachvátil zejména Staré město, kam Rusové umístili raněné

vojáky Něverovského a Rajevského:

„Síla útoku a rychlost pronásledování ponechaly Rusům sotva čas zničit most a nedovolily jim evakuovat raněné. A tak byli tito nešťastníci odsouzeni k hrozné smrti. V kouřících troskách mezi hořícími trámy zde ležely hromady zuhelnatělých mrtvol, stěží podobných lidem. Mnozí spočívali po marném úsilí uniknout před strašným živlem na ulicích SMOLENSKÉ PEKLO ♦ 119

proměněni v zuhelnatělou masu a jejich zkroucená těla dávala tušit strašná muka, která musili před smrti vytrpět. (...) Zdálo se mi, že jsem prošel peklem...," napsal plukovník Combes.

„Celá velká ulice z naší strany byla v plamenech a Rusové, ze strany druhé, na výšinách, zasypávali město kutemi a granáty. (...) Město je v politováníhodném stavu. (...) Všechny obchody v plameni, zejména však cukerní sklad. Takový požár si nelze představit, ty plameny všech barev...," vzpomínal na stará kolena Jean-Roch Coignet.

A Cesare Logie, voják sboru Eugèna de Beauharnais, který do

Smolenska vstoupil až v druhém sledu, si poznamenal:

Jedinými svědky našeho příchodu do města jsou kouřící trosky domů a porůznu ležící mrtvoly přátel i nepřátel, jež bez rozdílu národností házejí do společných jam. (...) Kolik lidí jen uhořelo a zadusilo se... Viděl jsem povozy plně naložené utrženými částmi lidských těl. Odváželi je někam zakopat...."

Nékteří Francouzi se však na plameny dívali jako na pěkné

představení.

„Požár byl pro nás tak nádhernou podívanou, že ačkoliv bylo již sedm hodin, nedbali jsme, že zmeškáme večeři (věc v takovémto městě jedineč-

nou), potlačili jsme strach z granátů (...) a sešli dolů (...) a ž k samému požáru a narazili tam na mnoho psů a několik koní, vyplašených všeobecným zmatkem ve městě. Byli jsme plně zaujati tak neobvyklým divad-lem...," psal 19. srpna jen zmeškanou večeří dojatý intendant v Daruho štábu Henri Beyle, který si bude později říkat Stendhal.

Pěší myslivci 3. a 17. divize (Konovnicynovy a Olsufjevovy)

však stále drželi obsazené Sankt-petérburské předměstí na pra-

vém dněperském břehu a strhli most i pontony, spojující před-

městí s břehem levým.

U brány městské citadely nedaleko Dněpru, právě proti tomuto

předměstí, se císař, obklopený sborovými veliteli Neyem a Da-

voutem, velitelem gardy Mortierem, velkomaršálkem paláce Du-

rocem a generálem hrabětem de Lobau zastavil a pozoroval od-

cházející nepřátele.

„Jaká to hanba pro Rarclaye, že vydal bez boje klíč ke staré Rusi! A jaké pole cti před ním leželo! Jak bylo pro něj výhodné! Opevněné město, aby se o něj opřel a ono mu pomohlo! To město a řeka, které by v případě porážky přijaly a ochránily zbytky!"

120 * SMOLENSK

ŠÍLENÝ JUNOT ♦ 121

Šílený Junot

Rusové, kteří vyklidili Smolensk, se naprosto necítili poraže-

ni. Obrana je stála (podle Bogdanoviče) 6000 mužů vyřazených

z boje. Napoleon uváděl na své straně 700 mrtvých a 3200 zra-

něných, což byly s největší pravděpodobností propagandisticky

podceněné ztráty. Vždyť jen Poniatowski měl 500 mrtvých a na-

příklad Gudinova divize (podle Nafzigerových statistik) se po

bojích u Smolenska ztenčila o 60 důstojníků a 1658 mužů...

Barclayovy jednotky vyrážely ze Sankt-petérburského před-

městí ve dvou proudech. Nejprve šly po petrohradské silnici

a pak bočními cestami přecházely na silnici moskevskou. V noci

se řada pluků promíchala a některé zbloudily. Části 4. a 2. sboru se ztratily tak dokonale, že se v šest ráno objevily opět u Gedeo-nova, pouhé tři kilometry od Sankt-petěrburského předměstí,

z nějž už slyšely povely francouzské myslivecké rojnice a bubny

i hudbu pochodujících pluků sboru maršála Neye. Náhodou se

v těchto místech objevil Barclay de Tolly. Poslal náčelníku štábu Jermolovovi naléhavý rozkaz, aby co nejvíce zrychlil ústup těch

částí, které už moskevské silnice dosáhly. Veliteli 4. pěší divize princi Evženu Wúrttemberskému nařídil, aby se na výšinách Ge-deonova v případě potřeby držel do té doby, než se armáda stáh-

ne a než mu dorazí posily.

„Teď je třeba ještě větší horlivosti než včera; jde tu o záchranu armá-

dy," řekl mu.

Ney nic z toho nemohl tušit a čekal, až mu průzkum ujasní,

kudy vlastně hlavní ruské síly táhnou. Ze smolenských předměstí

je bylo totiž vidět, jak ustupují dvěma směry a na třetím stojí.

A tak, třebaže byly Neyovy divize od čtyř ráno na nohou, setrvá-

vala francouzská vojska před postaveními zadní ruské záštity do

osmé hodiny ranní. Pak propukly přestřelky harcovníků a Ney se

hnul. Některé ruské pluky dosud bloudily v lesích a pozice u Ge-

deonova nemohla Francouze zdržet dlouho, třebaže k princi

Wúrttemberskému dorazily posily husarů generálů Korffa a Do-

chturova. Ruské lehké jezdectvo se vrhlo do útoku, což poskytlo

čas Gedeonov vyklidit.

122 * SMOLENSK

Fakt, že Rusové museli opět couvat, se obracel proti jejich vrch-

nímu veliteli. Barclayův kalich hořkosti se začínal plnit a jeho

podřízení do něj notně přilévali. Kníže Bagration si, aniž to tušil, s Napoleonem vzácně padl do noty.

„Ale ten padouch a hanebný ničema Barclay vydal nepříteli skvělou pozici. Prosil jsem ho osobně a psal jsem mu velice vážně, aby neustupoval, avšak jen jsem odešel k Dorogobuží, hned se vleče za mnou. (...) Přiznávám, že mám sto chutí nechat Barclaye Barclayem, přijet k vám a vstoupit raději do moskevské domobrany," rozčiloval se o sedm dní později v dopise moskevskému gubernátorovi Rostopčinovi.

Dopis byl později často uváděn jako příklad Bagrationova vlas-

teneckého odhodlání. Troufal si skutečně gruzínský kníže války

zastavit silnějšího Napoleona, když si sám u Saltanovky nepora-

dil se slabším Davoutem? Nebo to byl jen výkřik válečníka, pro

nějž je čest víc než úspěch tažení? Jak daleko dopředu Bagration

ve svém hněvu proti Barclayovi uvažoval? Toužil se po možné

porážce uzavřít v hradbách planoucího Smolenska a čekat?

Barclay de Tolly nemínil nic takového riskovat, z hlediska uváž-

livého stratéga představovalo něco podobného nerozvážnost.

Sotva se promíchané pluky dostaly na moskevskou silnici, ustu-

povaly dál na Valutinu Horu, směrem na Dorogobuží. Barclay si

byl vědom, že nebezpečí nepominulo. Mohla kolem něj sklap-

nout past, mohly jej sevřít kleště Napoleonových sboru. Ruské

vojsko bylo roztaženo do značné délky. Vpředu pochodoval ge-

nerál Tučkov I. s 2., 3. a 4. pěším sborem a 1. jezdeckým sborem.

Za ním šel generál Dochturov s 5. a 6. pěším sborem, jakož i s 2.

a 3. jezdeckým sborem, 1. kyrysnickou divizí a celým délostřelec-

tvem. Zadní voj pod velením barona Korffa tvořil 7. myslivecký

pluk, čtrnáct praporu myslivců 2. a 4. pěšího pluku, polští huláni, pluky Sumských a Mariu polských husaru a tři kozácké pluky.

Barclay de Tolly poslal generála Tučkova III. s Jelizavetgradský-

mi husary, třemi kozáckými pluky, dvěma pluky myslivců, Revel-

ským pěším plukem a jízdní baterií střežit životně důležité křížení moskevské a petrohradské silnice u Lubina. Tučkov III. se měl

navíc pokusit navázat dotek se zadním vojem Bagrationovy 2. zá-

padní armády, jemuž velel kníže Gorčakov a který stál u Ostrohu,

čtyři míle od Smolenska. Tomu však už zabránil postup Francou-

zů.

Maršál Ney obešel dosud planoucí Sankt-petěrburské před-

městí i město ze severní strany a vrhl se na východ. Osmý armád-

ŠÍLENÝ JUNOT ♦ 123

ní sbor, který po odjezdu Jeróma Bonaparta převzal generál Junot, stál na jihovýchodě v prostoru Prodičeva, pouhé dva kilometry

od mostu před Dněpr u Solovjeny, přes nějž museli Rusové ustu-

povat. Naskýtala se jedinečná šance Rusy uchopit, stisknout

a zničit. Konec tažení roku 1812 byl na dosah tak, jako nikdy

předtím! Vše záleželo na součinnosti francouzských sborů.

Michel Ney, vévoda Elchingenský, vyrazil se svými Wúrttem-

berčany na moskevskou silnici.

„Avšak poněvadž tato silnice lemuje Dněpr, je nutno přecházet jeho přítoky. Každý z nich si tu vyhloubil koryto, vytvořil dno údolí a jejich odvrácený břeh tvořil postavení, o něž se nepřítel opřel a které bylo třeba dobýt: první, to u Stabni, jej zastavilo jen na chvíli, avšak pahorek Valutiny, pod jehož úpatím teče Kolodňa, se stal dějištěm strašlivých střetu,"

popisuje krajinu hrabě Ségur.

V prostoru rozcestí silnic na Sankt-Petérburg a Moskvu byl te-

rén obtížný, plný lesů a mokřin. K soutěskám Bredychyna a So-

lovjeny u moskevské silnice vedly dvé boční spojovací cesty se

silnicí sankt-petěrburskou. Tvořily jakési zkratky. Tudy se poku-

sila část francouzských sil Barclaye dohnat. Soutéska u Bredychi-na, před návrším Valutiny Hory, vypínajícím se na dohled od

Smolenska, ústup Barclayovy armády zpomalovala, v cestě tu

překážel každý rozbitý povoz a každý padlý kůň. V Neyovi

vzrůstala naděje, že boční cestou Rusy předežene.

„Konečně se po namáhavém pochodu objevilo čelo nepřátelského konvoje na velké silnici právě ve chvíli, kdy Francouzům zbývalo k dosažení otevřeného terénu překonat pouze výšiny Valutiny a přechod přes Kolodňu. (...) Rusové se rvali, bránili vše, děla, raněné, zavazadla. Francouzi útočili, aby se všeho zmocnili...," pokračuje Ségur.

Pozici na říčce Kolodňa kryl od desáté hodiny ranní generál

Tučkov III., jemuž dorazily na Jermolovův rozkaz posily pluku

gardových granátníků a granátníků hraběte Arakčejeva. Ney sem

došel před polednem a zahájil útok Razoutovou pěší divizí, k níž

se, tak jak docházely, připojovaly divize další. Ke třetí hodině

odpolední se musel Tučkovův zadní voj stáhnout na říčku Stra-

gaň, kde už stálo připraveno dalších 8000 Rusů. Opírali se o svahy výšiny na jedné straně, les na straně druhé a mokřinu vprostřed.

Boje se postupně posunovaly mezi svahy Valutiny Hory a ná-

vrší před Lubinem, prošpikovaná děly. Ney musel pod jejich

palbou couvnout a žádat posily. Joachim Murat, který se přihnal

se svým jezdectvem, přibil třetinu ruské armády na několik hodin

124 * SMOLENSK

na místo. Jeho jezdce k páté hodině odpolední podpořily Gudi-

nova a Ledruova pěší divize. Maršál Ney je vyslal v kolonách po

silnici proti dělům, z boku je kryl postup 11. divize Razoutovy,

která rozbila Rylský pluk a ruské harcovníky. Protiútok granátní-

ků pluku hraběte Arakčejeva však Razouta zastavil. Gudinova 3.

divize zatím čtyřikrát zaútočila na děla a byla čtyřikrát odražena.

Rozlícený Ney vychrlil na Gudina několik slov, která se dotkla

generálovy cti.

„Za chvíli uvidíte, jak umí moje divize dobýt postavení, na které má rozkaz zaútočit," odsekl maršálovi.

Čtyřiačtyřicetiletý generál Charles-Etienne Gudin, hrabě de

la Sablonniěre, slezl z koně, postavil se do čela 7. lehkého pluku a vedl jej po mostě přes říčku vpřed. Ihned na mostku byl zasažen dělovou koulí. Muži, který u švýcarského Grimselu zahnal Suvo-rova do Svatobernardského prúsmyku, urvala jednu nohu a pře-

razila nárt druhé. Gudin zranění o den později podlehl. Velení

divize převzal velitel brigády generál Gérard a útok pokračoval.

Na místo boje, až do první linie, dorazil osobně Barclay de Tolly.

Okamžité rozkázal, aby Konovnicyn podpořil zadní voj. Násled-

kem toho se k Valutině Hoře začala přesunovat většina ruského

3. a 4. sboru a síla zadního voje vzrostla na 40 000 mužů. Barclay očekával generální bitvu a zastavil i postup Bagovutova2. sboru.

Ney útočil s 8000 vojáky. Víc jich tu neměl. Murat se pokoušel

obejít ruské pozice před Lubinem ze severu přes močály mezi

kopcem a říčkou. Chtěl zatlačit Barclayovy síly směrem k Junoto-

vu sboru. Jak napsal jeden z Francouzů, obě strany se doslova

držely za vlasy.

Teď měl Junot od jihozápadu vpadnout do boku bojem zaměst-

nané části Barclayových sil. Barclay by musel svůj zadní voj buď obětovat, nebo se mu s celou armádou vrátit na pomoc! Napoleon

s Beauharnaisovým sborem, Poniatowského Poláky a gardou by

pak mohl vyřknout nad ruskými armádami poslední slovo! Místo

toho se staly dvě nepochopitelné věci. Napoleon především usou-

dil, že srážka s ruským zadním vojem v rozhodující bitvu nepře-

roste.

„Ten zadní voj máme, když Junot zaútočí," pravil a vrátil se do Smolenska!

Jenže Junot nezaútočil. Na bojiště vůbec nedorazil!

Jednačtyřicetiletý Andoche Junot býval v Itálii pobočníkem ge-

nerála Bonaparta a vydobyl si jeho přízeň chladnokrevností i od-

ŠÍLENÝ JUNOT ♦ 125

vahou. Proslulá byla historka o tom, jak u Toulonu těsně vedle

Junota, píšícího depeši, dopadla kule a zasypala jej pískem. Junot tehdy prohlásil, že alespoň nebude potřebovat posýpátko na vy-sušení inkoustu...! Postavení ohnivého generála, jemuž se říkalo

Junot-Bouře, stoupalo s Bonapartem. Stal se vévodou z Abrantěs,

zůstal však průměrným velitelem, pramálo schopným velet vět-

ším tělesům. Z vojáka se v záplavě bohatství změnil v největšího

výstředníka v Paříži. Skandál střídal skandál, pitky, sexuální vý-

střelky, dluhy, to vše došlo tak daleko, že Napoleon převelel svého oblíbence do Portugalska. Junot tam zatoužil po portugalské koruně. To vše Napoleon věděl. Naprosto ale netušil, že za výstřední život platí Junot daň v podobě postupující paralýzy. U Smolenska

už byl velitel VIII. sboru na pokraji šílenství. Letní vedra a námaha tažení, jak se zdá, postup následků syfilidy jen urychlily...

Junot sice dorazil k Prodičevu a překročil Dněpr na tu stranu,

po níž vedla silnice Smolensk - Moskva, jakmile však uslyšel od

Valutiny Hory dunění děl, zastavil postup sboru. Předvoj dokon-

ce stáhl do Těbeňkovského lesa. Štáb sboru Junota přesvědčoval,

ať nestojí v místě, odkud nemá žádný přehled, ať vyrazí za děly.

Vévoda z Abrantěs se však tvářil, jako kdyby se nikde nebojovalo

a o nic nešlo.

„Za hřmění děl se nakonec neapolský král osobně rozjel k vévodovi z Abrantěs, jehož sbor měl před sebou. Vida, že by byl jeho útok prospěš-

ným a vévodovi by přinesl slávu, chtěl jeho přesun urychlit.

,Hněváš se,' řekl mu, ,že nejsi maršálem. Tohle je nádherná příležitost.

Využij ji. Bezpochyby si v ní dobudeš hůl,'" vypráví Caulaincourt.

Junot jen stupidně a zarytě opakoval, že k útoku musí mít císa-

řův rozkaz. Murat vyslal posla k Napoleonovi, znovu se pokusil

Junotovi domlouvat, nadával mu, třásl s ním. Marně. Napoleo-

nem poslaný generál Gourgaud nepořídil s Junotem o nic víc.

Murat se pokusil napravit, co Junot kazil. Vzal z jeho VIII. sboru dva prapory lehké pěchoty, vestfálské gardové granátníky, karabiníky a myslivce, jakož i pluk vestfálských gardových švališerů

a oba husarské pluky a zahájil postup na východ podél lesa sám.

Sotva se Murat s těmito silami objevil na otevřené planině nad

lesem, napadli kozáci vpředu postupující voltižéry. Ke kozácké-

mu útoku se přidali Izumští a Jelizavetgradští husaři. Voltižéři

mysliveckých praporů se zformovali do čtverců, z nichž jeden

kozáci rozdrtili. Velitel 24. jezdecké brigády vestfálského sboru generálmajor Hammerstein stupňovitě sešikoval pluky, které měl

126 * SMOLENSK

k dispozici, a vrhl se na přesilu ruského jezdectva. Rusy neodra-

zil, přesto ale umožnil zbylým voltižérum návrat. Pak začala pálit vestfálská děla a Muratem vedené torzo pěchoty Junotova sboru

vyrazilo znovu do útoku. Rusové se dali na ústup.

Severně odtud, nad silnicí mezi Valutinou Horou a Lubinem,

se Morandově 1. divizi podařilo obejít pravé křídlo pozic ruského zadního voje. V houstnoucím šeru, k deváté hodině večerní, vyrazil spolu s Morandovou divizí i generál Gérard a za ním zbytky

Gudinovy divize. Tento útok nakonec Rusy otřásl. Generál Tuč-

kov III., pod nímž padl kúň, se postavil do čela Jelizavetgradské-

mu granátnickému pluku, který zahájil s nasazenými bodáky

protiútok. Prapor 7. lehkého pluku spolu s praporem 12. řadové-

ho pluku nápor vydržely. Na Tučkova III. zaútočil poručík Etien-

ne, velitel voltižérú 12. pluku. Zasadil mu dvě rány šavlí do hlavy, a aniž si všímal ruských vojáku kolem, odvlekl generála do zajetí.

Ruský zadní voj začal ve zmatku ustupovat k Lubinu.

V té chvíli dorazil k Moutonovi de Lobau, velícímu Davouto-

vým divizím u Valutiny Hory, Napoleonův kurýr. Přivážel roz-

kaz, aby hrabě Lobau přerušil boj a vrátil se tam, odkud dopoled-

ne vyrazil do útoku. Naděje na sevření kleští, jejichž jednu čelist by tvořil Ney s Lobauem a druhou Junotúv sbor, s tímto rozkazem zmizela. Přitom situace byla zralá pro soustředěný poslední

nápor. Jenže císař nebyl na bojišti a nevěděl, že věci se mění v jeho prospěch... S postupující tmou boj slábl a Barclayovi začínalo být jasné, že dnes už se generální bitvy obávat nemusí.

Byl to mimořádně krvavý den. Mezi Valutinou Horou a Lubi-

nem stálo onoho dne 50 000 mužů Velké armády (z nichž bylo

nasazeno do bojů 37 000 mužů) proti 30 000 Barclayových vojáků.

Rusové odhadovali své ztráty na 5500 mužů, Francouzi přišli

(včetně raněných) o 8500 mužů. Jen Gudinova divize se onoho

dne ztenčila o 2297 mužů. Největší ztráty, 4000 mužů, utrpěl kníže Elchingenský.

„Ney, který vyplýtval síly i krev, vyčerpaný a obklopený mrtvými, umírajícími a tmou, se konečně stal pánem výšiny. Nechal zastavit palbu a sejmout bodáky. Rusové na víc nečekali, odmlčeli se rovněž a využili šera k ústupu," vypráví de Ségur.

Michel Ney u Valutiny Hory jako vojevůdce a schopný velitel

příliš nezazářil. Počínal si tu spíše jako Michel Sans-Peur, Nebojsa, což byla jedna z četných přezdívek, kterou dali vojáci rusovlasé-

mu maršálovi. Generál Marchand v dopise své ženě napsal:

ŠÍLENÝ JUNOT ♦ 127

128 * SMOLENSK

„Došlo k vražedným a podle mne zcela zbytečným bojům tím spíše, že nepřinesly jiný výsledek než notné pobíjení statečných mužů na obou stranách. Generál Gudin (...) je, zdá se, ztracen. Dostal se pod velení maršála Neye a zaplatil za to poněkud draze..."

Rusové se bránili statečné. Tučkov III. a princ Eugěne Wůrttem-

berský se stali stejnými hrdiny jako předtím Něverovskij, Rajev-

skij a Konovnicyn. Barclay de Tolly vydal rozkaz, aby vojska vy-

razila následujícího dne hned ve čtyři ráno na Dorogobuží. Dne

20. srpna, ničím nerušen, přešel u Solovjeny Dněpr a pokračoval

v ústupu. Napoleonův plán se nezdařil, Barclayův vyšel.

Třebaže císař vyznamenával hned následující den na Valutině

Hoře nastoupené bojovníky (z nichž Gudinovv prapory prý při-

pomínaly už jen pouhou četu), vynášel vítězství jako „nejkrásněj-

ší čin naší vojenské historie" a Gudinova nástupce Gérarda pový-

šil na divizního generála, byla na něm patrná nespokojenost.

„Junot nechal Rusy uniknout. Prohrál mi tažení," pravil podle Caulaincourta hořce Napoleon.

Chtěl Junotovi VIII. sbor vzít a velení předat generálu Rappovi:

„Junot nese vinu na tom, že ruská armáda nesložila zbraně. Možná že kvůli tomu budu nucen táhnout až k Moskvě: vy půjdete Vestfálcům včele."

Rappa překvapila podle jeho pamětí především zmínka o Mos-

kvě. Zaskočeně namítl:

„Vaše Veličenstvo mluví o Moskvě; s výpravou na Moskvu však armá-

da vůbec nepočítá..."

Císař Francouzů jen pokrčil rameny a pravil:

„Víno je nalito, musí se vypít!"

Junot ale nakonec velitelem VIII. armádního sboru zůstal. Při-

mlouvali se za něj Rapp i Davout, Napoleon sám cítil vůči vévo-

dovi z Abrantěs všemu navzdory přátelství. Rozsah Junotovy ne-

moci ještě nikdo úplně neprohlédl.

To, že Napoleon označil za další cíl tažení historické centrum

ruské říše, překvapilo i mnohé maršály a další generály. Víno sice bylo nalito, vojevůdci ale neměli příliš chuti pít. Naopak, s Muratem v čele císaře přemlouvali, aby u Smolenska tažení ukončil.

Neapolský král se dokonce vrhl svému švagru k nohám a zapří-

sahal jej, že Moskva bude jejich zkázou.

Všichni měli o čem přemýšlet. Požáry zničený Smolensk připo-

mínal jednu obrovskou nemocnici, přeplněnou raněnými a umí-

rajícími, pro které se nedostávalo prostředků k ošetření:

ŠÍLENÝ JUNOT ♦ 129

„Místo plátna na obvazy, které jsme spotřebovali, jsem používal papír, nalezený v archivu, jehož budova se stala nemocnicí. Z pergamenů se staly dlahy a z látek obvazy. Koudel a vlákna bříz (Mula alba) nahradily cupaninu, papír posloužil ještě lépe pro podloženi nemocných.. ., " zapsal si šéfchirurg gardy baron Larrey.

A Kerckhove, jeden z Larreyových kolegii, poznamenal:

„Ve smolenskýcli nemocnicích, či lépe řečeno v těch stokách bídy a infekce, se daly pozorovat veškeré zhoubné vlivy výparů, pramenících z ne-

čistot, stísněnosti nemocných a zejména raněných, kteří, jak známo, mi-mořádně znečišťují vzduch záněty svých ran."

Objevil se tyfus a úplavice. Napoleon váhal, má li táhnout dál.

V rozhovoru s generálem Tučkovem III., zajatým u Valutiny Ho-

ry, dal najevo touhu po míru, propustil jej ze zajetí a poslal po něm imperátoru Alexandrovi v tomto smyslu nabídku. Zastavit

tažení ale znamenalo riskovat pošramocení Napoleonovy pověsti

monarchy a vojevůdce. Velká armáda prořídla, stále však čítala

kolem 175000 mužu, vesměs už jen zocelených veteránu. Bylo to

více, než měli Rusové. Navíc císař obdržel povzbudivé zprávy

o situaci na bocích, o které si dosud dělal starosti. Kníže Schwarzenberg na pravém křídle porazil Tormasova a postupoval od

Bugu na Styr. Generál Gouvion Saint-Cyr na levém křídle odrazil

Wittgensteina a pevné držel pozice u Polocku.

130 ♦

Vítězství knížete Schwarzenberga

Jižní křídlo do nitra Ruska postupujícího jádra Velké armády

zajišťoval VII. (saský) sbor generála Reyniera a Pomocný rakous-

ký sbor knížete Schwarzenberga. Oba mély před zahájením taže-

ní krýt Velkovévodství varšavské, to pro případ, že by car Ale-

xandr zaútočil první. Pak však Napoleon vydal povel vyrazit

vpřed.

„Dny příjemně ubíhaly, když tu došel rozkaz dvorské válečné rady, aby se Pomocný sbor o 40 000 mužích dal z Lemberka Lvova na pochod k francouzské armádě a tady se zúčastnil polního tažení proti Rusům,"

vzpomínal na začátek tažení vojáku rakouského mocnářství, tedy

našich předků, Siegenthalúv pobočník rytíř von Grueber.

Rakouský pozorovací či pomocný sbor se zformoval na podkla-

dě rakousko-francouzské smlouvy. Velení chtěla dvorská válečná

rada svěřit arcivévodovi Karlovi, tento nadaný a schopný Napo-

leonův protivník od Aspern, Wagramu a Znojma ale jmenování

odmítl. Úloha sboru byla choulostivou věcí a do jeho čela se musel najít muž, který by měl kromě vojenského nadání i zvučné jméno,

diplomatické vlohy a styky na Napoleonově dvoře.

Velitelem pétatřicetitisícového sboru se stal od 15. května 1812

Karel Filip kníže Schwarzenberg, pán na Orlíku, předtím vysla-

nec v Paříži a muž, který podepsal francouzsko-rakouskou spo-

jeneckou smlouvu. Napoleon i náčelník štábu Berthier jej dobře

znali. Konzervativní aristokrat Schwarzenberg znal poměry

u Napoleonova dvora, který jej nijak neoslnil. Byl realistou, po-

kládal spojenectví s Francií za nutnost a o Napoleonové vítězství v tažení nijak nepochyboval. Velení plné vyzbrojeného sboru,

tábořícího v Haliči v prostoru Radymi, Lvova a Zločova, převzal

30. května. Podle rozkazu maršála Berthiera bylo těleso oficiálně přejmenováno na 1. rakouský sbor. Znělo to lépe a mohutněji než

přívlastky pozorovací či pomocný.

Podle rakouských pramenů sbor čítal 23 500 mužů pěchoty,

4500 jezdců a 2000 dělostřelců. Organizačně se členil na dvě divi-ze smíšené, jednu divizi pěší a jednu jezdeckou. Náčelníkem štá-

bu se stal pod maršálek Josef von Stutterheim. Velení 1. divize

VÍTĚZSTVÍ KNÍŽETE SCHWARZENBERGA ♦ 131

převzal podmaršálek Leopold Anton svobodný pán von Trauten-

berg, 2. divizi velel podmaršálek Heinrich Bessina svobodný pán

von Siegenthal, pěší divizi podmaršálek Friedrich svobodný pán

Bianchi, vévoda di Castelana, divizi jezdecké Johann Maria hra-

bě Frimont. Takřka všichni tito velitelé (včetně Schwarzenberga)

prošli ve vyšších velitelských funkcích ohněm Wagramu, Aspem

či Slavkova.

Sbor se vydal 10. června na pochod k dolnímu Bugu a o čtyři

dny později francouzský štáb Schwarzenberga uvědomil, že bude

působit v sousedství VII. sboru generála Reyniera. V Haliči se

ještě formoval třiadvacetitisícový rakouský sbor generála jez-

dectva knížete von Hohenzollem, který tu měl ale zůstat, neboť

s Ruskem sousedící Rakousko muselo své hranice přece jen krýt.

Schwarzenbergův sbor po většinu tažení úzce spolupracoval

s Reynierovým VII. sborem. Názor saského generála von Funcka,

velitele 2. divize Reynierova sboru, na generalitu sboru rakouské-

ho nepostrádá na zajímavosti. Byť jde o názor subjektivní, obsa-

huje postřehy, které v oficiálních rakouských dějinách Schwar-

zenbergova sboru nenalezneme:

„Kníže Schwarzenberg byl statný muž, vypadající víc než na čtyřicít-ku, avšak skvělý jezdec na skvělém koni. Jeho chování bylo mimořádně lidské. (...) ]eho náčelník štábu, generál Stutterlieim, byl chladný a uzav-

řený a pravděpodobně měl k věci, v níž jsme se spojili, odpor. Zdálo se mi, že má hlavu na správném místě. (...) Z generálů projevovali Mohr, kníže Liechtenstein a kníže Homburg ochotu statečně se bít. Bianchi a zejména Liechtenstein by mohli mít možná víc vojenského nadání.

Bianchi se choval, jak mu velela čest, byl však příliš uhlazený a uzavře-ný. .. Ze Siegenthala stejně jako z Lilienberga, raněného u Poddubna, vyzařoval při každé příležitosti smysl pro povinnost. Frimont dával otevřeně najevo neochotu a dělal jen to, co musel... Většinou nedochvilní Freilicli a Zeclimeister, jakož i jeden starší generál, jehož jméno mi vy-padlo (Pflacher), byli úplné nuly. (...) Znamenitým velitelem jezdectva byl plukovník, nyní generál Sclieitlier."

Rakouský sbor přešel 3. července u Drogyczina přes Bug a po-

stupoval na Siemiatyce a Kamenec. O týden později zaujal pos-

tavení u Pružan. Během přesunu zažil podobná strádání jako

většina Velké armády. Po osm dní pochodoval neschůdnými ces-

tami z hatí skrze husté lesy a močály. U vsi Siginewiczi poprvé

narazil na Rusy. Siegenthalova a Frimontova divize se vsi bez

problému zmocnila. Po dvou hodinách dalšího postupu narazily

132 * SMOLENSK

rakouské jednotky na dvě tisícovky Rusů, ty však ustoupily před

bodákovým útokem pluku Czartoryski, podporovaným OReil-

lyho dragouny.

Siegenthalúv pobočník von Grueber vzpomínal, jak na něj noc

před prvním bojem dopadla únava předchozích pochodu. Kurýr

se Schwarzenbergovými rozkazy, nařizujícími vyrazit ráno se

zvukem Frimontových děl a postupovat na stejné úrovni s jeho

divizí, dorazil do Siegenthalova stanu o půlnoci. Grueber Siegen-

thala nebudil, depeši přečetl, vložil ji do šavlové tašky pod hlavou a znovu usnul:

„Bylo osni ráno, když mého generála probudila zuřivá dělostřelba z našeho středu.,Pobočníku,' vzkřikl generál a třásl mi ramenem,,přišel dnes z hlavního štábu nějaký rozkaz?'

,Ne, Excelence,' vykoktal jsem ještě napiti ze spánku. Ordonanční poddůstojník, který rozkaz předal (...), přistoupil a řekl mi: ,Pane nadporučíku, já přece přivezl rozkaz, který jste si dal pod hlavu.'(...) Předal jsem otevřenou depeši generálovi, který byl mou lehkomyslností velice rozmrzelý, nařídil sedlat a troubit na poplach..."

Reynierův VII. (saský) sbor táhl po boku Rakušanu vpřed ve

směru na Slonim a Nesviž. V půli července však Napoleon rozká-

zal, aby Reynier převzal rakouská postavení u Nesviže a Schwar-

zenberg aby naopak zaujal postavení Reynierovo. Prakticky to

znamenalo výměnu rolí i postavení. O důvodech prameny mlčí,

obvykle se má za to, že Napoleon Rakušanům příliš nevěřil a ne-

chtěl si je nechat v týle. Schwarzenberg tak měl táhnout hlouběji do nitra Ruska. Jeho sbor vyrazil ostrými pochody na Slonim.

Okolnosti však zabránily, aby se Rakušané k jádru Velké armá-

dy připojili. Volyňskou oblast kontrolovala 3. západní (řeče-

ná také záložní či observační) armáda generála Tormasova o síle

45 000 mužů. Rusové, kteří uzavřeli mír s Turky, stahovali z turec-kého bojiště navíc kTormasovovi dvacetitisícovou Dunajskou ar-

mádu admirála Čičakova.

Šedesátiletý generál jezdectva Alexandr PetrovičTormasov byl,

podobně jako kníže Schwarzenberg, napůl voják, napůl diplo-

mat, i když trochu jiného druhu. V uplynulých letech prodělal tři tažení v Gruzii a na Kavkaze, kde velkou část svého umu věnoval

podněcování rozbrojů mezi těmi, kteří válčili proti němu. Vojska

generála Tormasova se rozhodla na Napoleonovo jižní křídlo za-

útočit právě ve dnech, kdy si Schwarzenberg s Reynierem měnili

pozice.

VÍTĚZSTVÍ KNÍŽETE SCHWARZENBERGA ♦ 133

134 * SMOLENSK

Saský sbor generála Reyniera čítal pouhých 17 100 mužů, dost

málo na to, aby střežil tři cesty z Polesí na Litvu a kryl Velkové-

vodství varšavské. Síly sboru stačily na krytí cesty jediné a francouzský generál zvolil trasu Luck - Brest - Slonim. Předpokládal, že právě sem bude mířit Tormasovův útok. Reynier, veterán řady

evropských válek, byl generál zkušený, klidný, schopný zachovat

v kritických chvílích chladnou hlavu. Platil za velice dobrého stratéga s takřka vědeckým přístupem, vzdělaného a znalého mnoha

řečí. Neměl bohužel nadání vzbudit u vojáku nadšení. Málo mlu-

vil, protože si byl vědom své řečové vady. A pochyboval, jestli

budou Sasové, kteří jej neměli rádi, bojovat tak, jak vyžadoval.

Rakušané opustili pevnost Brest na Bugu a postupovali na Slo-

nim. Reynier měl Brest obsadit místo nich. Vyslal tam saského

generála Klengela s jeho brigádou, plukem hulánů a osmi děly,

celkem s 1800 pěšáky a 300 jezdci. Na udržení pevnosti to bylo

velice málo.

Tormasov dostal carův rozkaz táhnout do týla Francouzům,

postupujícím za Bagrationem. Vyslal vpřed tři předvoje, každý

jiným směrem, což Reyniera mátlo. Generálmajor Lambert, Fran-

couz v ruských službách, velel jednomu z nich. Přesné podle Tor-

masovova plánu postoupil po obou březích Bugu k Brestu, jeho

5000 mužů vcelku bez problému proniklo dovnitř, pobilo či po-

zajímalo jediné dvě saské eskadrony, které sem zatím stihly do-

razit, a táhlo dál severovýchodním směrem na Kobryn.

Generál Reynier zatím postupoval Rusům vstříc. Domníval se

však, že Tormasov bude útočit směrem na Antopol, a tak postou-

pil z Ostrova místo ke Kobrynu na Bezdziez. Když omyl zjistil,

nařídil okamžitě hledat silnici Kobryn - Pinsk a vyrazit po ní.

V Janově jej zastihla zpráva, že Brest padl do ruských rukou:

„ Ve štábu způsobila zpráva velký zmatek. Členové štábu (...) svalovali vinu na Rakušany, mluvili otevřeně o zradě a ujišťovali, že ti vyklidili Brest o den dříve, než měli," píše von Funck, dodává však, že náčel-ník Reynierova štábu Langenau zbytečně zdržel odchod Klenge-

lova odřadu, který měl v Brestu Rakušany vystřídat!

Dne 27. července ve čtyři ráno vyrazil saský sbor dál a po osmi-

hodinovém usilovném pochodu došel do Gorodců. Směrem od

Kobrynu bylo od rána slyšet kanonádu. Pak k Sasům dojela vy-

děšená markytánka a s ní několik Klengelových jezdců. Ti Rey-

nierovi referovali o dramatu, k němuž v Kobrynu došlo.

VÍTĚZSTVÍ KNÍŽETE SCHWARZENBERGA ♦ 135

Generál Klengel neměl o obsazení Brestu Rusy potuchy. Postu-

poval s Královským a Niesemeuschelským pěším plukem přes

Kobryn na Brest, jak měl nařízeno. Ráno 27. července však jedna

eskadrona hulánů z pluku hejtmana Heymanna zjistila, že cesta

před nimi je plná kozáků. To už se všechny tři eskadrony, které

měl Klengel k dispozici, bily s Lambertovým kozáckým předvo-

jem a hulány ruskými. Z napadeného saského jezdeckého před-

voje uniklo jen šest desítek mužů, kteří pádili zpět ke Kobrynu.

Varovaný Klengel začal spěšně budovat obranu.

Kobryn byla bídná ves s dřevěnými chalupami a kamenným

kostelíkem uprostřed, ležící v odkrytém terénu, obklopeném

mokřinami říčky Muravec. Než se Sasové nadáli, ruské jezdectvo

ji zcela obklíčilo a kolem desáté začaly na chudé kobrynské cha-

lupy dopadat ruské kule. Klengel si uvědomoval vážnosti situace,

a tak přikázal plukovníku Zechwitzovi, aby se s hulány pluku

prince Clemense pokusil prorazit cestu zpět na Pružany a přivést

od Reyniera posily.

Brzo nato dorazil ke Kobrynu další Tormasovův předvoj pod

velením generála Caplice. Dvě eskadrony Alexandrijských husa-

rů a hulánů překročily říčku Muchavec, přítok Muravce, aby Sasy odřízly od ústupové cesty na Pružany. Sasové zahájili z levého

břehu palbu dvěma děly, Rusové přitáhli dva jednorožce a u Kob-

rynu začalo být horko. Obklíčení Klengelovi muži vzali ruská děla bodákovým útokem a snažili se probít na jih. Opéšalí ruští dragouni je zahnali zpět. Nezbývalo než se bránit stavení od stavení.

Ve směru od Antopole vzdorovaly dvě roty Královského pluku,

na jihu šest rot Niesemeuschelského pluku. K polednímu však byl

major von Schlieben s Královskými zatlačen na rynk, kde se opev-

nil v kostele a v rozvalinách staré švédské reduty za mostem. Po

další hodině k nim couvli i Niesemeuschelští. Obráncům dochá-

zela munice.

„Když musel jednu část vyklidit, držel další a nakonec obsadil kostel, o nějž se pevně opřel," vyprávěl podle svědectví poručíka Lieber-skinda generál Funck, do jehož divize Klengelův odřad patřil,

a pokračoval:

„Protože pušky už byly zčásti k nepotřebě a děla buď nepoužitelná nebo ustupovala, byl zbytek jednotky, včetně hulánů asi 1900 mužů, přemožen a zajat! Ztráty Rusů přesáhly počet celé saské jednotky. Odvaha, s níž byl Klengel, věren danému rozkazu, nucen čelit od čtyř ráno pěti tisícům a od pěti dvanácti tisícům nepřátel až do dvou odpoledne, (...) by si za statečnost a vytrvalost zasluhovala lepši osud. Generál 136 ♦ SMOLENSK

Tormasov s nimi jednal s veškerou úctou. Byli ošetřeni, jak jen bylo možno, důstojníci si mohli ponechat kordy a zčásti koně."

Von Funck byl přesvědčen, že saský štáb Klengela obětoval.

Naznačil mu to prý sám Reynier ve chvíli, kdy jej Funck žádal,

aby byl do Kobrynu poslán místo Klengela on sám:

„Naliju vám čistého vína. To velení není cestou ke cti, spíš je to prostředek, jak se generála Klengela zbavit, třebaže je to správný muž.

Měl si dávat pozor. Vše bylo nařízeno z Drážďan."

Po srážce u Kobrynu nezbylo Reynierovu sboru než se dát na

ústup od Antopole k Pružanúm. Ke knížeti Schwarzenbergovi

vyslal francouzský generál cvalem důstojníka s naléhavou žádos-

tí o podporu. A Sasové se modlili, aby Rakušané z jedenadvacet

mil vzdáleného Slonímu zatím nevyrazili na další pochod. Tor-

masov naštěstí zastavil 29. července své unavené a hladové vojá-

ky u Antopole a za Sasy dál nešel.

Kníže Schwarzenberg se v té době vzdaloval od Reyniera jen

zvolna. Snažil se nejprve zjistit, jaké síly vlastně Tormasov má.

Posílal na všechny strany početný průzkum a zdá se, že útok

ruské 3. armády očekával. Na Reynierovu žádost o pomoc reago-

val neprodleně. Přesunem k minské oblasti ale plnil Napoleonův

rozkaz. Kdyby se striktně držel subordinačního postupu, musel

by čekat, až Napoleon na jeho žádost vydá rozkaz nový. Kníže si

však byl jist, že Napoleon bude souhlasit. Vyrazil zpět a do Napoleonova štábu vyslal pro formu francouzsky hovořícího důstojní-

ka, který měl císaři objasnil situaci a žádat příslušnou změnu dispozic:

„.Řekněte vašemu maršálovi,' řekl mi císař na závěr francouzsky, ,aby se se svým sborem rychle obrátil a spojil se u Kovelu s generálem Reynierem. jeďte co nejrychleji, je to naléhavé.' Potě jsem byl propuštěn,"

vzpomínal na své poselství k Napoleonovi rytíř Grueber.

Na Napoleona udělala Schwarzenbergova iniciativa dojem.

Knížete jmenoval vrchním velitelem nad oběma sbory, jak sas-

kým, tak rakouským. To už byli Rakušané dávno na pochodu.

Rychle prošli skrze Slonim a dne 3. srpna se spojili se Sasy. Načež vyrazili společně proti 3. ruské armádě. Na hlavních obrysech

ofenzívy se Schwarzenberg s Reynierem shodli bez problému.

Vycházeli spolu dobře, taktní Schwarzenberg ponechal francouz-

skému generálovi široké pole působnosti a neváhal dát na mnohé

z jeho rad. Rakušané měli útočit čelně, Sasové by Rusy obešli

z boku.

VÍTĚZSTVÍ KNÍŽETE SCHWARZENBERGA ♦ 137

Jednotky saského i rakouského sboru tak pochodovaly odděle-

ně a nijak nechvátaly. Skýtaly podivný pohled, dosti odlišný od

představ o mužích v bílých rakouských uniformách či bělostných

kabátcích s červenými revéry, jaké nosila saská pěchota.

„Pláště tábořením zplesnivěly, mnozí je odstřihli až ke kyčlím a nosili je teď jako spencery. Jen málokteří měli celé kalhoty, většině zbyly lněné spodky a i ty byly zčásti rozedrané a kůže z nich prosvítala zkrz. Ještě hůř vypadaly boty, kamaše a punčochy a není přehnané, když tvrdím, že u každého praporu šlo jen 30 až 40 mužů obutých," vypráví o oněch dnech von Funck.

K prvním bojům s Rusy došlo 11. srpna dopoledne u Pružan.

Reynier se střetl s Tormasovem, který se jej u Velkého Sela pokusil obklíčit. Generál von Trautenberg, velitel 1. divize rakouského

Pomocného sboru, vyslal vpřed k Reynierovi část Kienmayerova

husarského pluku a sám s kolonou vyrazil za zvukem dél. Překro-

čil poslední terénní vlnu před Pružanami, rozvinul 5. myslivecký

prapor a Svatojiřské hraničáře, kteří společně začali čistit les od Rusů. Nechal rychle opravit stržené mosty a kolem čtvrté odpolední zaútočil na Kozebrod. Kolem páté začala postup hraničá-

řů podporovat rakouská děla, jim však odpovídala na výšinách

u Gorodečna mnohem výhodněji postavená děla ruská. Do jejich

kartáčové palby se dostaly tři roty majora Franquena z pluku

Beaulieu. Trautenberg jim poslal na pomoc roty další a část Du-

kova pěšího pluku. Nakonec vše rozhodl bodákový útok roty

rakouského poručíka Pausnera, který Rusy konečně vypudil ze

statku v Kozebrodu.

Boj se posunoval dál a Rakušané v něm mařili všechny ruské

pokusy vyrvat jim dobyté pozice zpět. Kolem osmé večer měla

Trautenbergova divize přechod přes řeku u Kozebrodu ve svých

rukách. Zatím se ale nejednalo o nic víc než srážku předcházející většímu střetu. Trautenberga stál boj devadesát mrtvých a de-větadevadesát raněných.

Poté Schwarzenbergův sbor postoupil až před rozcestí, ležící

na poloviční cestě mezi Kozebrodem a Gorodečnem. Trautenber-

gova divize, zajišťovaná Frimontovou jezdeckou divizí, se vysu-

nula před hlavní síly. Sašové, pokračující stále vpravo od Rakuša-nů, došli až ke vsi Poddubno. Tormasov couvl ke vsi Zavnice, kde

se opřel o terén mimořádně výhodný pro obranu, a čekal.

Krajina, v níž došlo následujícího dne k bitvě, byla víc než po-

divná. Podél toku Muravce a mezi vesnicemi Zabin a Zavnice se

138 ♦ SMOLENSK

prostíraly močály, jimiž se dalo projít jen po hrázích. Tudy vedly cesty, jedna od západu na východ ve směru Pružany - Kobryn

(po níž přišli Rakušané), druhá sedm kilometru východně od

Poddubna, třetí nad Poddubnem. Nad pravým břehem potoka se

rovinatá půda měnila v husté zalesněné výšiny. Tyto výšiny na

úrovni Poddubna přetínal úvoz, který se táhl kolmo na Muravec

k Zavnicím.

Tormasovovy síly stály na výšinách mezi Muravcem a silnicí

Pružany - Kobryn, zepředu kryty močálem, zezadu strání úvozu,

z levého boku močálovitým údolím potoka. Lambertovo jezdec-

tvo umístil Tormasov na pravé křídlo u Zavnice, střed zaujal sbor generálporučíka Markova (9. divize Udomova). Postavení levého

křídla ze sboru generála pěchoty Kamenského (18. divize prince

Červatova) tvořilo nad svahy takřka pravý úhel.

Schwarzenbergův plán se nezměnil. Kníže se chtěl vyhnout

krvavému frontálnímu útoku, a tak síly rozložil. Rakouský sbor

měl útočit čelně s důrazem na ruské pravé křídlo, Reynier, rozlo-

žený na cestě přes Poddubno, chtěl obejít levé ruské křídlo lesem a napadnout je z týlu.

„Na straně Rakušanů, před pravým křídlem Rusů, přechází bažiny v široký pás pevné půdy a na konci levého ruského křídla je pohodlná široká hráz, kterou měli Rusové obsazenu... Mezi těmito dvěma body byly lesy, pokládané za neprůchodné," líčí pozice generál von Funck.

Už za noci se začaly Reynierovy jednotky, zesílené rakouskou

Zechmeisterovou jezdeckou a Lilienbergovou péší brigádou, od

Poddubna přesouvat lesem na stráně nad úvozem, tedy do Tor-

masovova levého boku a týlu. Do Poddubna, které Sasové tímto

přesunem z větší části opustili, se přesunula rakouská Siegenthalova divize.

Reynier, který pozoroval Rusy kukátkem ze střechy zabinské

krčmy, nejprve čekal, že se Tormasov hne. Pak dal povel vyrazit.

Po sedmé ráno však postoupili vpřed rakouští harcovníci a s nimi

popojela děla. Ruské baterie začaly pálit a chalupy v Poddubnu

vzplanuly.

Schwarzenbergův plán se zpočátku dařil. Sašové s částí Raku-

šanů vyšli z lesa v místech, kde je Rusové nečekali. Tormasovovi

hrozil obchvat, čemuž nasvědčovala vzápětí zahájená palba šest-

nácti saských děl. Hrabě Lambert poslal na ohrožený úsek har-

covníky a jejich mířená střelba dokázala, jak jsou tyto jednotky

délostřelectvu nebezpečné. Saské baterie musely ustoupit.

VÍTĚZSTVÍ KNÍŽETE SCHWARZENBERGA ♦ 139

Francouzský generál se rozhodl nasadit do protiútoku jezdec-

tvo, rakouský Hohenzollernův dragounský pluk a saský švališer-

ský Polenzův pluk. Pavlogradskýni husarům se povedlo bojem

rozpálené dragouny vlákat do léčky a jezdecký útok skončil bez

úspěchu. Tehdy vyrazily na výšiny přes les dvě brigády saské pěší divize Funckovy. Jednu vedl von Funck osobné, druhé stál v čele

von Sahr. Spolu s nimi postupovala na jejich pravém křídle Lili-

enbergova rakouská pěší brigáda. Postup byl zastaven dělostře-

lectvem, harcovníky a protiútoky Kaminského. Sašové s Rakuša-

ny se museli vrátit k lesu. Zraněného Lilienberga vystřídal osobně velitel divize Bianchi.

Kníže Schwarzenberg přesunul po cestě od Poddubna k Mu-

ravci Siegenthalúv sbor a nyní nasadil Funckovi na pomoc pěší

pluk Colloredo. Jeho útok si vydobyl u Sasii veliký respekt. Po-

stup nicméně vázl, Rusové kladli na ohbí výšiny houževnatý

odpor, Tormasov obrátil čelem k Sasům část Markovových pluků

a Reynier, místo aby své síly zkoncentroval, musel jednotky stup-

ňovitě roztahovat. Dvě hodiny po poledni se zuřivě střílelo a na

obou stranách rostly ztráty. Do kritického místa mezi postavením

saské von Sahrovy brigády a rakouské Lilienbergovy brigády za-

útočili ruští dragouni Starodubského a Tanganrogského pluku.

Von Angerův a von Spiegelův prapor se stihly zformovat do karé,

rakouští myslivci bleskové vytvořili klumpen, obranné hloučky, ti z myslivců, kteří nebyli ohroženi nájezdem přímo, pokračovali

v mířené palbě v rojnici:

„Dělové koule prorazily ve čtvercích mezery. Hned byly vyplně-

ny. Trubači a tamboři lehké pěchoty, kteří přišli o nástroje, popadli pušky padlých a pálili...," líčil tuto fázi Funck, který přiznal, že už držel les jen s vypětím posledních sil.

Zechmeister napadl ruské dragouny a kozáky Polenzovými sas-

kými i rakouskými Hohenzollernovými a O Reillyho švališery,

zahnal je, získal sto padesát zajatců a pak jel dál k ruskému levé-

mu křídlu. Tady se srazil s Pavlogradskými a Alexandrijskými hu-

sary. Von Sahrova pěší brigáda, podporovaná Alviziniho pěším

plukem z Lecoquovy saské divize a rakouským plukem Collo-

redo-Mansfeld, zformovaným do útočné-obranné bataillonmasse,

současně obnovila nápor na ruské pravé křídlo. Tyto jednotky po-

stupovaly za podpory rakouské půlbaterie poručíka Austa a Frei-

lichova jezdectva, to jest rakouských pluků Kaiser Hussar a Blan-

kensteinských husarů.

140 ♦ SMOLENSK

141 ♦ SMOLENSK

Na středu, kde stála rakouská divize Trautenbergova spolu

s jezdeckou divizí Frimontovou, se po celou dobu bitvy mnoho

nedělo. Rakušané tu spíše naznačovali postup po silnici a ostře-

lovali Rusy z děl, teprve k páté hodině odpolední postoupili jak

Frimont, tak Trautenberg přes mokřinné koryto Muravce za Go-

rodečnem a chystali se zaútočit na Zavnice od severu. Nicméně

Rjažský pluk, stojící na cestě Pružany - Poddubno - Kobryn Ra-

kušanům nejblíže, se tu udržel až do večera.

Reynierovi se útokem na pravé ruské křídlo zatím podařilo

přinutit Rusy k ústupu z výšin před lesem. Funckovi Sašové se

opět ocitli na dotek s Lilienbergovými Rakušany, vedenými nyní

Bianchim. Nad lesem se v tom okamžiku rozlehlo mohutné „Vi-

vat!". Bylo kolem šesté večer. Když pak rakouské pluky prošly úvozem, zaútočilo celé křídlo znovu. Rusové ustupovali. Spořá-

daně, za boje. Začínalo se šeřit, palba utichala.

Ztráty byly na všech stranách značné. Tormasov hlásil, že přišel

0 1300 mužů, ve skutečnosti měl na 4000 mužů vyřazených z boje

a 500 zajatých. Rakušané přišli o 2000 mužů (včetně raněných),

Sasové uváděli 169 mrtvých, 660 raněných a 6 nezvěstných.

„Nepřítel se za noci stáhl a jeho zadní voj jej následoval, sotva po něm naše jízdní dělostřelectvo vypálilo. Šel jsem později do míst, kde se Rusové bránili. Nechali tu spoustu mrtvých i raněných, o které jsme se postarali, jak to bylo možné. Ztráty Rakušanů byly značné, zejména u pluku Colloredo...," uzavírá Funck.

Po mlhách předchozích dní přišly deště. Reynier přenechal

pronásledování Rusů Rakušanům a svůj sbor rozmístil v Brestu,

odkud po čtyřech dnech začal postupovat až do prostoru Lubom-

li. Rakušané se s Rusy střetli ještě u Ratna. Ruský zadní voj tu

Schwarzenberga zadržoval tak dlouho, až Tormasov s hlavními

silami prošel úžlabinou. K posledním boji této fáze tažení došlo

u Lubomli. Tormasov se pokusil zastavit a napadnout rakouský

I saský sbor odděleně. Postupující Rakušané ale u Wyžvy donutili

Tormasova ustupovat dál. Schwarzenberg však za ruskou 3. ar-

mádou nijak nepospíchal.

„Dík pomalosti Rakušanů, kteří se uměli lépe bít než pochodovat, získal Tormasov čas dojít na Volyň a dostat se až k posilám," konstatoval po pravdě von Funck.

Sasko-rakouské síly došly až k řece Styru, ruská vojska se stáhla za řeku, zničila mosty a zaujala obranu na druhém břehu, opřena

o opevnění Lucku. Francouzským spojencům zabránily deště

142 ♦

a v jejich důsledku rozvodněný Styr v dalším postupu. Sasové

zaujali postavení u Torczyna, Rakušané se utábořili vlevo od nich u Kyselina. Až do poloviny září se žádná z bojujících stran nepo-hnula.

Nedalo se říci, že by Rakušané se Sasy vybojovali u Poddubna

rozhodné vítězství, a nebylo možné tvrdit, že tu byl Tormasov

poražen. Strategickou výhodu však získal Schwarzenberg a Na-

poleon to ocenil.

„Novina o úspěchu, dobytém na Rusech knížetem Schwarzenbergem, oživila císařovy naděje.

,To dává,' pravil, ,spojenectví nové barvy. Ty výstřely uslyší až v Sankt-Petěrburgu, v trůnním sále mého bratra Alexandra. ]e to dobrý příklad Prusům. Popíchne to jejich čest.'

Ptal se mě, je-li kníže Schwarzenberg v Petěrburgu hodně znám...,"

zaznamenal vévoda z Vicenzy a dodal, že císař knížete hned od-

měnil půl miliónem franků z fondu na tajné výdaje.

Napoleon doufal, že Schwarzenbergovo vítězství přinese ráz-

nější vstup Rakouska do války a ovlivní i ruský dvůr. To ovšem

neznal svého tchána, „dobrého tatíka Františka", a zejména jeho ministra, knížete z Metternichů. Císař Francouzů listem z 24. srpna požádal Vídeň o ocenění rakouského sboru. Výsledkem byla

maršálská hůl pro knížete Schwarzenberga.

VÍTĚZSTVÍ KNÍŽETE SCHWARZENBERGA ♦ 143

Boje u Kljastic a Polocku

V Sankt-Petěrburgu vládl z Napoleonova vpádu do Ruska

zmatek. Počínaje carovou matkou nevěděl dvůr, zda má balit

a ujet, nebo zůstat. Teprve příjezd cara z Moskvy do sídelního

města situaci poněkud uklidnil. Hrozba, že se Napoleon či část

jeho armády vydají na pochod k Sankt-Petěrburgu, však přetrvá-

vala. Místní domobrana na obranu prvního města impéria zdale-

ka nestačila. Nebezpečí hrozilo Sankt-Petěrburgu nejen ve směru

od Dviny, tedy z jihozápadu. Na severu u Tylže překročil Ně-

men X. sbor, jemuž velel maršál Macdonald, 30. června se objevil

před Rossienou a přiblížil se k Rize, bráněné generálem Essenem

a anglickými dělovými čluny.

Barclayovi de Tolly nezbylo než dát u Drissy veliteli 1. sboru generálu Wittgensteinovi s těžkým srdcem rozkaz, aby vedl svých

25 000 mužů na sever a pokusil se chránit Rigu i hlavní město

carství. Napoleonovi neuniklo, že se Wittgenstein odpojil, a po-

slal za ním II. sbor maršála Oudinota, podporovaný o něco poz-

ději VI. sborem generála Gouviona Saint-Cyra.

Generál Wittgenstein bývá posuzován jako podprůměrný

a nerozhodný vojevůdce. S ohledem na síly, které měl k dispozi-

ci, se ale zhostil svěřeného úkolu dosti dobře. Nejprve rozmístil od Dvinska ke Drisse řetěz hlídek a poté vyslal odřad plukovníka

hraběte Sieverse obsadit nově vybudovaný most u Dvinska. Tady

se Wittgensteinovy a Oudinotovy síly střetly poprvé. Podle veli-

tele 23. pluku jízdních myslivců Marbota to bylo střetnutí plné

chyb na obou stranách:

„Dvinsk leží na pravém břehu. My k němu přišli ze strany levé, která je chráněna silným opevněním, hájícím hlavní most a přístupovou cestu mezi městem a řekou, v onom místě velice širokou. Čtvrt míle před opevněními, o nichž Oudinot tvrdil, že jsou bez děl, jsem narazil na ruský prapor, jehož levý bok se opíral o řeku a jehož čelní stranu chránily prkenné baráky opuštěného ležení. K takto postavenému nepříteli se nedalo dostat blíž..."

Oudinot dal přesto Marbotovu pluku rozkaz k útoku:

„Sotva však pluk ujel v dešti kulí ruských pěšáku pár kroků, zahřměla 144 ♦

BOJEUKLJASTICAPOLOCKU ♦ 145

z pevnostních hradeb děla, jejichž přítomnost maršál popíral. Byli jsme tak blízko, že bomby nad našimi hlavami svištěly, aniž měly čas vybuch-nout. Jedna z nemnoha plných kulí prorazila rybářskou chatrč a roztříš-

tila nohu jednomu z mých nejstatečnějších trubačů, který právě troubil po mém boku do útoku...!"

Poté poslal maršál kupředu pěchotu. V čele jdoucí portugalský

prapor si počínal vlažné a teprve po novém náporu rozptýlené

útočících jízdních myslivců začal nepřítel zmateně ustupovat do

opevnění. Obránci vlastním vojákům zavřeli brány před nosem

a Rusové prchali po rozkmitaném mostě na druhý břeh. Francou-

zi však neměli vyhráno, na mostě se dostali do dvou ohňů, mezi

palbu z městských zdí a střelbu z opevněného předmostí. Nako-

nec museli ustoupit před ruskými granátníky, které Wittgenstein

na ohrožený úsek vyslal.

Oudinotův sbor se poté hnul vzhůru proti proudu Dviny, zničil

drisská opevnění a 26. července obsadil bez odporu 1'olock. Pak

zamířil na sever k toku Drissy, přes niž přešel brodem u Sivočiny, a směřoval dál proti proudu říčky Nisva ke vcelku bezvýznamné

vsi a poštovní stanici Kljastice. Dorazil k ní ráno 30. července.

Cesta na Vjazniu (A. Adam)

146 ♦ SMOLENSK

Ke stejnému místu spěchal i Wittgenstein, který musel II. sboru

přetnout cestu na Sankt-Petérburg. Stihl dojít jen do blízkosti vsi Jakubovo, z níž vedla sankt-petěrburská silnice dál na Kljastice.

Chtěl Jakubovo obsadit, Oudinotúv průzkum ale jeho manévr

prohlédl. Francouzi zabrali Jakubovo dvěma pěšími a jedním jez-

deckým plukem, přičemž 23. pluk jízdních myslivců z Castexovy

jezdecké brigády přeťal Rusům cestu na Sebež. Wittgensteinovi

nezbylo než se pokusit zaútočit na Kljastice. Cestu mu však za

Jakubovem zastupovala Legrandova a Verdierova divize.

Ruský předvoj o síle 3700 mužů s dvanácti děly zahájil útok

31. července kolem páté hodiny odpolední. Jeho velitel gene-

rál Kulněv vyhnal předsunuté francouzské ostrostřelce ze vsi

Ochovka a hnal se dál po cestě na Jakubovo tak nečekaně a prud-

ce, že to Legrandovu divizi zaskočilo. Silná kolona ruských gra-

nátníků porazila a rozehnala 3. portugalský pluk dřív, než mohli

velitel divize Legrand i velitel brigády Pamplona vydat jakýkoliv rozkaz. Situaci musel zachraňovat Marbotův 23. pluk jízdních

myslivců:

„Pluk vyrazil cvalem, já dal zatroubit do útoku, zleva jsme obje-li nepřátelskou sestavu. (...) Už jsme je zuřivě bili, v jejich řadách již vládl zmatek, když tu buď instinktivně či na povel svého velitele udělali čelem vzad a doběhli k širokému příkopu, přes který utíkali sem.

Všichni tam naskákali a tady, kryti až pobradu, na nás zahájili vražednou palbu!"

Kulněvovy jednotky, posílené o 23. a 24. myslivecký pluk pod

velením generála Berga, prorazily na planinu před Jakubovem,

sevřenou z obou stran lesy, a chystaly se k dalšímu náporu na tři pluky Legrandovy divize. Ty se stáhly zčásti vpravo, zčásti za

Jakubovo, ves samu obsadili střelci z 26. lehkého pluku. Část bri-gády generála Maisona (19. řadový pluk s dělostřelectvem) však

postup tří ruských pluků odrazila zpět až ke Kazačovského divizi, která právě došla na bojiště. Boj pak už pokračoval jen přestřel-kami harcovníků a občasnou palbou děl. Se soumrakem vyslal

Oudinot z Kljastic přes říčku Nisvu Verdierovu pěší divizi, která zaujala spolu s Castexovou jezdeckou brigádou postavení za divizí Legrandovou. Merleho pěší divizi, která setrvávala dosud v Kljastici, poslal Oudinot spolu s Doumercovou kyrysnickou divizí dozadu na silnici k Polocku.

S prvními ranními paprsky 1. srpna propukly boje znovu. Leg-

randova divize vyrazila proti ruskému středu navzdory palbě

BOJE UKLjAsnc A POLOCKU ♦ 147

148 ♦ SMOLENSK

ruských baterií, které rozrušily její řady. Nakonec museli Rusové déla připřáhnout a stáhnout je. Do protiútoku nastoupily Kaluž-

ský a Sijevský péší pluk, které dobyly ztracené pozice a znovu

zatlačily Francouze k Jakubovu. Na síle nabyla palba harcovníku

obou stran. Oudinot, jemuž se nepovedlo prorazit ruský střed,

vrhl silné pěší kolony na ruské levé křídlo. Jejich postup zastavily Wittgensteinovy baterie a 5. divize generála Berga se okamžité

vrhla do protiútoku: Sijevský a Kalužský pěší pluk vedl úder pod

velením generálmajora Kazačovského spolu s Grodneskými hu-

sary na střed, Permská a Mohilevská pěchota pod velením gene-

rálmajora knížete Sibiřského na křídlo.

Rusové útočili zuřivě na bodák, Francouzi pod jejich tlakem

ustupovali a teprve soustředěnou dělostřelbou podpořená Verdi-

erova pěchota je na nějaký čas zastavila. Pak ale museli Francouzi znovu začít ustupovat od Jakubova k říčce Nisva. Činili tak zvolna a spořádaně, přičemž neustále odráželi jak nápor pěchoty, tak

nájezdy Grodneských husarů a Rižských dragounů. Podél říčky

Nisvy se rozpoutala opět z obou stran dělostřelba a palba ostro-

střelců.

Wittgenstein se pokusil postavit přes Nisvu most a napadnout

ležení v Kljastici z boku. Zenijní roty však hlásily, že pontony

nelze pod strmými břehy použít. Pavlovští granátníci se tedy

pokusili rázným útokem dobýt onen most, který představoval

pro Francouze jedinou spojnici mezi Jakubovem a Kljastici. Při-

nutili tím Francouze zrychlit ústup natolik, že Rusům padla do

rukou část Oudinotova trénu. Pavlovské granátníky podporovali

palbou ostrostřelci z břehu, lehká déla i střelba z pušek vojáků

Permského a Mohilevského pluku. Most padl do ruských rukou

a granátníci začali navzdory palbě francouzského jízdního dělo-

střelectva obsazovat kljastické chalupy.

Grodneští husaři, Rižští a Jamborští dragouni se pustili do pro-

následování Francouzů, ustupujících po cestě k Polocku. Oudi-

not prohrával a Kulněv zajal na polocké silnici na 900 mužů.

Legrandova divize se stahovala jako poslední a po celou dobu

musela dotírající ruské jezdce odrážet. Baron Marbot vzpomínal,

že tíha tohoto boje ležela především na brigádě generála Alberta, který vedl prapory v koloně s osmi děly na konci, z nichž za za-stávek do nepřátelského předvoje pálil.

BOJE U KIJASTIC A POLOCKU ♦ 149

Oudinot ustupoval lesy směrem na Sivočino a dál na Polock.

Přešel sivočinský brod přes Drissu a došel až ke vsi Běloje, kde se terén zužoval v prúsmyk. Na Francouze neustále dotírající ruský

předvoj přešel sivočinským brodem za nimi a utábořil se s řekou

za zády, což se mu stalo osudným.

„Onomu předvoji velel generál Kulněv, muž velice iniciativní, jenž si podobně jako většina ruských důstojníku té doby osvojil špatný zvyk pít příliš mnoho kořalky. Zdá se, že onoho večera si přihnul ještě o něco více, neboť jinak si nelze jeho chybu vysvětlit. S pouhými osmi prapory se utábořil kousek od armády o 40 000 mužích, a to v podmínkách pro něj zcela nepříznivých. Ruský generál měl dvě stovky metrů za svými liniemi Drissu, která se s výjimkou brodu nedala přejít ne kvůli síle vodního toku, ale pro ostře spadající břeh..."

Tato pasáž z pamětí barona Marbota líčí Jakova Petroviče Kul-

něva poněkud zkresleně. Kulněv byl odvážný a schopný muž,

který se proslavil ve Finsku a jehož ruští vojáci milovali. Nepouží-

val totiž důtky, zavrhoval kruté tělesné tresty a navíc žil zvláštním způsobem života, který, jak říkají Bogdanovičovy Dějiny vlastenecké války, „měl mnoho vlastností povahy národní". Nelpěl na jmě-

ní, neokrádal, vše dokázal rozdat. Bohužel byl i zbrklý. Charakte-ristiky ruských velitelů, vypracované francouzským štábem před

tažením roku 1812, jej označovaly jako ruského Lasalla. Kulněv

byl stejně zvláštní a šíleně odvážný jako tento legendární velitel francouzského lehkého jezdectva. A u Kijastic padl stejné nesmyslně, kvůli vlastní chybě, jako Lassalle u Wagramu.

Následujícího rána Oudinot na Kulněvův tábor zaútočil Leg-

randovou a Verdierovou pěší divizí s podporou Marbotových jíz-

dních myslivců. Útok stál Rusy 1000 mrtvých, z nichž se převážná

část utopila v Drisse, a 1500 raněných. Mezi mrtvými byl i Jakov

Kulněv, o jehož smrti existují nejméně dvě verze.

Bogdanovič cituje ruské hlášení, v němž se praví:

„Přiveden jsa v zoufalství nezdarem, jenž byl následkem i jeho vlastní neopatrnosti (...), Kulněv slezl z koně, šel v posledních řadách couvají-

cího vojska a v téže chvíli, kdy se zastavil u jednoho svého děla, byl smrtelně raněn kulí, která mu utrhla obě nohy. Vypravují, že umíra-je strhl si z krku kříž sv. Jiří a řekl vojákům, kteří jej nesli: ,Odneste tento kříž, aby nepřítel nevěděl, že se mu podařilo zabít ruského generála!'"

Tato verze se pak opakuje ve většině děl o tažení do Ruska po-

čínaje Ségurovými vzpomínkami přes Tarleho práci až po reno-

mované Nafzigerovo dílo Napoleon's Invasion of Russia, které říká, 150 ♦ SMOLENSK

že Kulněv byl zabit dělovou kulí ve chvíli, kdy se pokoušel shromáždit zpanikařené Grodneské husary. Všechna tato díla však

ponechala zcela stranou svědectví velitele 23. pluku jízdních myslivců Marbota:

„Napůl probuzený generál Kulněv nicméně kolem sebe shromáždil skupinu 2000 mužů, z nichž asi třetina měla pušky. Nechal se strhnout poděšeným davem a dostal se k brodu. Jenže já, sotva jsem do tábora vtrhl, jsem toto důležité místo obsadil s pěti- až šesti sty jezdci, k nimž patřila i elitní rota, rozzuřená smrtí svého kapitána. Ta se vztekle na Rusy vrhla a většinu jich pobila...! Opile se na koni kymácející generál Kulněv napadl staršího četaře Legendra. Ten mu vrazil šavli do krku a mrtvého jej srazil ke svým nohám. Pan de Ségur ve svém vyprávění o tažení roku 1812 vkládá umírajícímu generálu Kulněvovi do úst řeč hodnou Honté-

rova hrdiny. Byl jsem od poddůstojníka Legendra na pár kroků, když Kulněvovi vrazil šavli do krku, a mohu dotvrdit, že ruský generál padl, aniž pronesl jediné slůvko!"

Marbotův pluk ukořistil v půtce u Sivočiny devět děl, která pak

skvěle posloužila při obraně Polocku.

Wittgenstein, který poslal Kulněvovi na pomoc zálohy, po zprá-

vě o porážce předního voje jejich postup zastavil a svůj sbor přeskupil. Velení nově vytvořeného předvoje se ujali kníže Jašvil

a generál Helfrich. Oudinot se pokusil využít úspěchu u brodu

a zaútočil na ně Verdierovou divizí s 26. lehkým plukem v čele.

Ostrostřelci obsadili Staryj Dvora začali odtud ostřelovat Sijevský pluk, který pod palbou poněkud ustoupil.

Na Verdierův útok, mířící na ruský střed a pravé křídlo, odpo-

věděl generál Berg protiútokem na francouzskou pravou stranu,

v čemž jej vydatně podporoval generál Kazačovský. Francouzské

pravé křídlo se pod tímto náporem začalo bortit, a když ve směru

na Oudinotův střed nastoupil do útoku druhý ruský sled, zahájil

Verdier ústup k lesu. Gardovým a Rižským dragounům se poda-

řilo jednu francouzskou kolonu odříznout a značnou část z ní

pobít a pozajímat. Hrabě Wittgenstein, který osobné tento útok

vedl, byl lehce raněn.

Maršálu Oudinotovi nezbylo než zahájit ústup k Polocku, při-

čemž několik eskadron Doumercových kyrysníků bylo neustále

připraveno odrazit dotírající gardové hulány a dragouny. Dne

2. srpna se však Wittgenstein a Oudinot odpoutali. Ve třídenních

bojích mezi Kljasticemi, Jakubovem a Sivočinou přišli Francouzi

o 4000 mužů, Rusové o 3000 mužů a k tomu o 1300 zajatců. Fran-

couzský maršál mířil dál k Polocku, ruský generál se vrátil ke vsi

BOJE U KLJAST1C A POLOCKU ♦ 147

Běloje, odkud mohl pružněji reagovat jak na pohyby Oudinotova

sboru, tak na možné přesuny sboru Macdonaldova z prostoru

Rigy.

Oudinotuv ústup Napoleona nepříjemné překvapil, a proto

poslal generálu Saint-Cyrovi rozkaz, aby s VI. sborem táhl II. sbo-ru na pomoc. I Wittgensteinovi dorazily posily, k podstatnějším

válečným akcím ale nedošlo.

„Popsat ony boje by bylo dlouhé' a nudné' tím spíše, že to k ničemu nebylo, jen zcela zbytečně umírali vojáci, přičemž oba armádní velitelé 152 ♦ SMOLENSK

dávali najevo pramálo rozhodnosti," napsal výstižné Marbot.

Posila o síle osmi až deseti tisíc mužů, která dorazila 8. srpna

do Polocku, by Oudinota potěšila, nebýt právě Gouviona Saint-

Cyra. Tento generál byl zvláštní muž. Patřil k odchovancům re-

volučních generálů Hochea, Klébera a Moreaua, velel armádní-

mu křídlu v časech, kdy byl Oudinot jen plukovníkem. A velet

uměl! Syn drobného sedláka se vypracoval na vzdělaného straté-

ga. Vypadal prý spíše jako profesor a místo uniformy nosíval

modrý redingot. Byl ledově klidný, samotářský, mlčenlivý, o pot-

řeby vojáků se prakticky nestaral. Neměli jej rádi ani vojáci, ani generálové a maršálové. Nerad spolupracoval, dovedl však za-sáhnout v pravou chvíli, mnohdy na úkor jiných, kteří krváceli,

přičemž vavříny vítězství pak sklidil on!

Po řadě přesunů došlo 11. srpna u valensujského kláštera na

břehu říčky Svolné k prvnímu vážnému boji. Říčka dělila obě

strany, její bahnité břehy přechod jakéhokoliv vojska znesnadňo-

valy. Bylo vcelku jasné, že ten, kdo zaútočí, utrpí větší ztráty. Střet se od počátku omezil jen na palbu harcovníků a na dělostřelecký

souboj, v němž měly ruské jednorožce nad francouzskými děly

typu Gribeauval navrch. K přímým srážkám došlo u dvorce Svol-

ná. Plukovník Ljalin tu s dvěma prapory Tenginského a Estonské-

ho pluku vyhnal bodákovým útokem Francouze, pak se granát-

nická rota podporučíka Družinina pokusila proniknout přes most

na druhý břeh, k svému neštěstí právě ve chvíli, kdy na most vjeli francouzští kyrysníci. Granátníci se však skryli za ploty, dělostřelectvo zasypalo kyrysníky palbou, a ti nakonec s velkými ztrátami ustoupili. Rusové přišli o 700 mužů, francouzské ztráty prý byly

vyšší.

Oudinot od Svolné ustupoval dál k Polocku, z nějž před časem

proti Wittgensteinovi vyrazil. Dne 16. srpna předložil veliteli VI.

sboru k úvaze, zda se Wittgensteinovi postavit už před řekami

Dvinou a Polotou a bránit hliněné valy Polocka, nebo zanechat

ve městě posádku a ustoupit za vodu. Vše podle Saint-Cyrova

názoru záviselo na tom, zda Wittgenstein zaútočí.

Polock ležel na pravém břehu nad Dvinou a ze strany, od níž

se blížili Rusové, jej krylo klikaté a na mnoha místech hluboce

zaříznuté koryto Poloty, vinoucí se vzhůru kolem Spasského klášte-ra až k lesům, z nichž vycházely cesty k Sankt-Petěrburgu a Drisse.

Tyto lesy byly v celé severozápadní polosféře velice husté, a tak se bojištěm stala jako stůl rovná planina mezi nimi, Spasským

klášterem a korytem Poloty.

154 ♦ SMOLENSK

BOJE U KLJASTIC A POLOCKU * 155

BoiEUKI.IASTICAI'OLOCKU ♦ 149

Pravé francouzské křídlo, rozmístěné před klášterem směrem

ke statku Presemenica, kryly bavorské divize generálporučíků

von Deroye a von Wreda ze Saint-Cyrova sboru. Na středu se

rozvinula Legrandova divize, na levém křídle divize Verdierova.

Za nimi pak stálo jezdectvo, Corbineauova a Castexova lehká bri-

gáda a Doumercova těžká divize.

Ráno 17. srpna zaútočily na spojené síly dvou francouzských

sboru přes louky směrem ke Spasskému klášteru jednotky gene-

rála Helfricha, podporované knížetem Sibiřským. Bavorská děla

je soustředěnou palbou přinutila couvnout zpět do lesa. Wittgen-

stein, který dorazil na bojiště teprve v této chvíli, znovu rozvinul levé křídlo a nechal postoupit s podporou odřadu plukovníka

Vlastova. Současně vydal ženistům hraběte Sieverse rozkaz bu-

dovat dvě míle pod Polockem přes Dvinu most, po němž by

pronikl Francouzům do týlu. Načež zahájil znovu útok levým

křídlem na Spasský klášter.

Část ruské 5. divize generála Berga se znovu vrhla na klášter

s cílem oddělit Bavory od Francouzů. Navzdory bavorským dě-

lům se Rusům povedlo část klášterních budov dobýt. Pak je Ba-

voři začali vytlačovat.

Oudinot stáhl blíž k řece část Legrandovy divize a ta spolu

s divizí Merleho pro jistotu obsadila polocké hradby, či spíše pra-málo strmé hliněné valy před městem. Na opačnou stranu Dviny

převedl i část jezdectva a dělostřelectva, které tak mohlo pálit

Rusům do boku. Francouzský maršál si s Wittgensteinem nevěděl

rady a Saint-Cyr, jak tvrdí Marbot, mu mnoho neporadil:

„Co v těch krvavých nástupech a ústupech dělal generál Saint-Cyr?

Mlčky se držel u Oudinota, a když se jej mámil ptal na mínění, uklonil se a pravil jen: ,Pane maršále...!', což vypadalo, jako když říká:, Vy jste maršál, vy tomu musíte rozumět lépe než já, obyčejný generál; tak si pomozte, jak umíte!'"

Situace se dramatizovala. Přechod části jednotek z levého fran-

couzského křídla na protilehlý břeh Dviny si podle Marbota ně-

které pěší útvary vyložily jako ústup, začaly kolísat a couvat k Polotě:

„Francouzská, bavorská a chorvatská pěchota se bila statečně a měla i jistou převahu, avšak portugalská legie a zejména dva švýcarské pluky před Rusy prchaly a zastavily se, až když jim voda v řece sahala po kolena...!

156 ♦ SMOLENSK

Tady musely volit: buď nepříteli čelit, nebo se utopit. Dobře mířenými salvami přinutily Rusy o něco couvnout. Velitel francouzského dělostřelectva, který právě s jezdectvem překročil Dvinu, se chopil příležitosti a obratně jim přispěl na pomoc. Popojel s děly k řece, vypálil přes vodu a nepřátele na druhém břehu skosil..."

Nejhorší chvíle vzápětí prožili von Wredeho Bavoři. Vrchní

velitel Wittgensteinova dělostřelectva kníže Jašvil se snažil krýt ustupující ruské levé křídlo. Pálil do von Wredeho pěchoty tak

účinně, že její řady rozvrátil. Ruští granátníci, prapory 24. mysliveckého pluku a prapory Mohilevské a Permské řadové pěchoty

vyrazily s bodáky do protiútoku. Bavoři vzdorovali statečně, nic-

méně nyní museli ustoupit oni. Oudinot se jim pokusil odlehčit

útokem Legrandovy divize na ruský střed, i on však byl odražen

protiútokem Tenginského pluku. V tomto boji byl maršál Oudi-

not raněn kartáčovou kuličkou do ramene. Gouvion Saint-Cyr

převzal velení.

Bitva se stále více koncentrovala kolem Spasského kláštera, kde

střídavě útočily obě strany, aniž to přineslo jakýkoliv výraznější výsledek. V těchto bojích byl u kláštera ošklivě zraněn generálmajor von Vincenti, velitel 1. brigády Wredeho 20. divize. S nad-

cházejícím soumrakem ustoupily francouzsko-bavorské jednotky

na polocká předměstí. Rusové ovládli klášter i statek Presemeni-

ca, v němž si Wittgenstein zřídil hlavní stan. Bylo pravděpodob-

né, že bitva bude pokračovat až následujícího dne.

Gouvion Saint-Cyr přes noc dospěl k názoru, že vzhledem

k únavě vojska nezaútočí před polednem. Chtěl zahájit boj teprve

po čtvrté hodině odpolední. Bojovat se dalo jen do soumraku a na čtyř- či pětihodinový střet ještě jeho mužům síly zbývaly. Otázkou bylo, zda Rusové nezačnou dřív.

Wittgenstein ráno nezaútočil. I on byl vyčerpaný. Neměl tolik

sil, jak se Francouzi domnívali. Včera utrpěl značné ztráty, vojsko potřebovalo odpočinek a jídlo. Domníval se, že Francouzi jsou na

tom podobně. Když se ani po poledni nic nedělo, nabyl přesvěd-

čení, že jej Francouzi už nenapadnou. Mýlil se.

Kolem půl třetí se začala Verdierova divize pod velením gene-

rála Valentina, následována Merleho divizí, přesunovat přes Dvi-

nu. Legrandova divize kryla její postup z údolí Poloty, za ní po-

stupovala k Spassu děla generála Aubryho, Corbineauovi lehcí

jezdci a Doumercovi kyrysníci.

Ve čtyři třicet vypálila 6. bavorská baterie smluvený signál a po ní zahřmělo šedesát francouzských a bavorských děl. Von Wredeho 20. divize se vrhla směrem k lesu a statku, Deroyova 19.

divize vyrazila do útoku na stavení u kláštera. Palba děl se sou-

středila především na statek Presemenica. Jedna kule vlétla ok-

nem do místnosti, v níž Wittgenstein se štábem právě jedl, do

boku Rusů kolem Spaského dvora vpadla Verdierova divize,

z druhé strany útočila Legrandova a Deroyova péší divize. Fran-

couzští voltižéři tvrdili, že ruský generál se před nimi spasil jen skokem z okna. Nechal přitom večeři večeří a na jeho tabuli si

pochutnali oni. Rusové se nicméně z nenadálého útoku vzpama-

tovali.

„jejich náhle přepadené prapory, odtržené naším prvním útokem jedny od druhých (neboť jsme vnikli skrz jejich první sled) nepodlehly panice a bily se dál za nesmírně pomalého ústupu a s obranou na všechny strany tak mužnou, jaká je, a to zdůrazňuji, vlastní jen Rusům...," napsal Gouvion Saint-Cyr ve svých pamětech.

Ruští dělostřelci bránili děla před náporem Legrandovy pěcho-

ty vytěráky a tesáky tak, že Legrandova divize dobyla jen sedm

děl. Generál Hamen shromáždil pomíchané jednotky a s Eston-

ským a Tulským plukem vyrazil na nejohroženějším místě v rus-

kém středu u Presemenice na bodák. Francouze tu na chvíli od-

razil. Na francouzské pravici zase hnal 9. bavorský řadový pluk

s bezpříkladnou odvahou útočným krokem Rusy nazpět. V čele

své divize padl generálporučík Deroy, i von Wrede byl v čele 20.

bavorské divize raněn. Před statkem však útok uvázl. Saint-Cyr

posílil Legranda Siebeinem, který zaujal místo padlého Deroye.

Pod jeho velením se začali Bavoři opět drát kupředu.

Před Presemenicí generál Hamen, posílený dalšími pěšími pra-

pory, dál rozvíjel před chvílí úspěšné zahájený protiútok. Vpadl

Verdierové 8. divizi (po Verdierově zranění pod velením generála

Maisona) do boku. Na příliš kupředu vysunutý 26. řadový pluk

dopadly navíc palaše dvou eskadron kyrysníků plukovníka Pro-

tasova. Maisonovi muži začali ve zmatku ustupovat.

Situaci se pokusila zachránit Legrandova divize, která se Ha-

menovi postavila do cesty, když se však pokusila o protiútok,

zastavil ji plukovník Harpe v čele Navažinského pěšího pluku.

Francouzi zvolnili nápor a na ruský střed soustředili palbu dé-

lostřelectva II. sboru. V blízkosti baterií se srazilo Corbineauovo jezdectvo s Grodneskými husary. Zdálo se, že francouzské lehké

jezdectvo nad ruským zvítězí. Pak se ale nečekané do jezdeckého

158 ♦ SMOLENSK

střetu zapojily eskadrony kyrysníků pluků cara a carevny spolu

s eskadronou Rižských dragounů. Tyto jednotky se pod velením plukovníka Jeršova hnaly na pomoc ruskému středu, kde generál

Balk povážlivě kolísal. Když však spatřily těžce zkoušené Grod-

neské husary, vrhly se na pomoc jim.

Corbineauovi jízdní myslivci se s ruským těžkým jezdectvem

nemohli měřit a zatroubili k ústupu. Projeli před hlavněmi vlast-

ních děl, čímž svým dělostřelcúm zabránili na kyrysníky pálit.

Jezdci s železnými pláty na prsou toho využili. Vpadli mezi dě-

la, a kdo se z dělostřelcú nestihl ukrýt pod lafetami a kolesnami, toho rozsekali. Vedle děl stály 1. a 2. švýcarský pluk. Těm se povedlo vytvořit karé, které jako zježená skála kyrysníky odrazilo.

Ruské těžké jezdectvo, teď už prořídlé a pomíchané, se však hna-

lo cvalem dál. Zasévalo zmatek, některé jednotky před ním hle-

daly spásu v útěku. Shodou okolností se dostal Rusům do cesty

i Saint-Cyrúv štáb:

„Kavalergardisté, roztažení na rozlehlém prostoru, se řítili vpřed, na nic se neohlíželi a v očích prchajících vzrostli na mohutný jízdní sbor.

Zmatek rostl a panika zachvátila i švýcarský prapor, v jehož řadách se skryl generál Saint-Cyr. Dav se na něj tlačil tak, že mu kůň spadl do přikopu.

Generál v prostém modrém redingotu bez distinkcí zůstal ležet na zemi a při příjezdu kavalergardistů se nepohnul. Ti mysleli, že je mrtev, nebo jej pokládali za pouhého úředníka, projeli kolem a pronásledovali dál prchající plání. Těžko říci, kde by se panika zastavila, kdyby v čele 4.

kyrysnického pluku nepřispěchal chrabrý a chytrý generál Berckheim.

Vrhl se na kavalergardisty a skoro všechny je navzdory statečné obraně pobil či zajal. Padl i jejich hrdinný major."

Oním mužem, jehož jméno Marbot neznal, byl major kavaler-

gardy Semeka, velící dvěma kyrysnickým eskadronám. Gouvion

Saint-Cyr skutečné spadl, ne z koně, ale z kolesky, na níž jel, protože mu lehké zranění ze včerejšího dne bránilo velet ze sedla.

Semeka se poté pokusil odvézt děla, přes která těžké jezdectvo

před okamžikem projelo. U hřbitova na polockém předměstí stihl

napadnout stovku mužů 3. švýcarského pluku, kteří bleskurychle

vytvořili čtverec a chladnokrevně kyrysníkům nastavili bodáky.

V té chvíli na Semeku zaútočil Berckheimuv 4. kyrysnický pluk

a palbou jej zasypal 3. švýcarský řadový pluk plukovníka Loren-

ceze. Francouzští kyrysníci pak Semeku se zbylými jezdci dostihli mezi domky a zeleninovými zahrádkami polockého předměstí,

kde je všechny pobili...

Zatímco se pod Polockem bojovalo, vyrazila po loukách podél Dviny Merleova pěší divize, podporovaná jezdeckou brigádou

generála Castexe. Její dva pluky jízdních myslivců útočily rozvi-

nutě vedle sebe. Srazily se s gardovými kozáky, ruskými dragou-

ny a Grodneskými husary a navíc vjely do palby děl jízdní baterie podplukovníka Suchozaněta. Castexovým myslivcům přicválaly

na pomoc dva Corbineauovy myslivecké pluky a 8. švališerský

pluk. Rozvinul se zuřivý boj dvou jezdectev, vedle nějž probíhal

neméně urputný boj pěšáků generála Ameye z Merlovy divize

s Pavlovskými granátníky a 23. plukem myslivců. Pak se proti

Castexovým a Corbineauovým lehkým jezdcům rozjely smíšené

pluky kavalergardy. Nebýt včasného zásahu Berckheimových

kyrysníků, jejichž náporu ruští kyrysníci neodolali, vedlo by se

jízdním myslivcům více než špatně.

Ruské útoky a protiútoky začínaly ztrácet na síle. Saint-Cyr

nabýval nad Wittgensteinem vrchu a ruský generál se rozhodl, že

zahájí pozvolný ústup ve směru na Sivočino. Jeho zadní voj spolu

s jezdectvem držel postavení u statku Presemenica až do noci,

teprve pod rouškou tmy ustoupil i on. Francouzi jej pronásledo-

vali jen do chvíle, než měli celé bojiště pevně v rukou. Pouze

neúnavní Bavoři generála von Wreda pronásledovali Vlastovův

odřad až do vsi Běloje, u níž se bili před pár týdny. Po menší

srážce, v níž nechali Bavoři pět stovek a Rusové pouhých 94 mu-

žů, se Wrede stáhl.

U Polocka přišel Wittgenstein o 3000 mužů včetně zajatců

a o 14 děl. Francouzi měli 2000 mrtvých a raněných a 500 zaja-

tých. Za jiných okolností by se boje u Polocku považovaly za

velkou bitvu. V měřítcích ruského tažení však šlo jen o jednu

z mnoha srážek, navíc bez velkého následného efektu. Saint-Cyr,

jehož spojené síly se zmenšily na 30 000 mužů, nepomýšlel na

postup a zůstal u Polocku. Napoleon přesto poslal Saint-Cyrovi

maršálskou hůl. Wittgenstein ustoupil k Sivočiné. Po dva měsíce,

od 23. srpna do 16. října, se na této frontě kromě drobných srážek hlídek nic nedělo.

Třebaže ani na severu u Dviny, ani na jihu mezi Bugem a Sty-

rem nepadlo zásadní rozhodnutí, mohl Napoleon po bitvách na

obou křídlech pokládat své boky za zajištěné. To do jisté míry

rozhodlo o další fázi tažení hlavních sil od Smolenska. Císař Francouzů začal chrlit rozkaz za rozkazem, zajišťovat si týl a přisunovat čerstvé síly. Maršál Victor měl s třicetitisícovým IX. sborem přejít z Německa přes Litvu, obsadit Smolensk a být podle potře-160 ♦ SMOLENSK

by připraven pomoci křídlům, ať už Gouvionovi a Macdonaldovi,

či Schwarzenbergovi a Reynierovi. Maršál Augereau a jeho XI.

sbor se měl z Pruska posunout za Němen a kontrolovat oblast

Vilna. V Itálii se začal tvořit sbor generála Greniera, který by

přešel Alpy a nahradil Augereaua v Prusku. Toto přisunování

a vytváření posil připomínalo posunování figur na šachovnici.

Políčka, představující Německo a Itálii, se tím ale nebezpečné

vyprazdňovala.

Císař Francouzů se rozhodl, že potáhne od Smolenska dál do

hloubi ruské říše. Potřeboval výrazné vítězství, které by Evropu

přesvědčilo, že je stále vojenským géniem. Bitvu, která by cara

donutila k míru. Zatímní bilance tažení nic z toho neobsahovala.

Albrecht Adam to vyjádřil jednoznačné:

„Co po osmi měsících namáhavého života, při ztrátě poloviny armády, Napoleon vykonal? Nemohl se pochlubit žádnými trofejemi. Pár děl a zhruba pět stovek zajatců - to bylo vše! Ctižádost a vojácký duch, jímž tato armáda žila, vzpomínka na vykonané slavné činy, to obé stále drželo celek pohromadě a hnalo jej vpřed. Avšak mnozí šli onou cestou dál s potřásáním hlavou, prsa sevřená tušením, že tato válka vezme nešťastný konec."

III.

Borodino

„Jen nejasné si vzpomínám, co následovalo.

Bojovali jsme muž proti muži, vprostřed

dýmu tak hustého, že jsme na sebe téměř ne-

mohli vidět. Myslím, že jsem sekal, neboť

moje šavle zkrvavěla. Nakonec jsem slyšel vo-

lat ,Vítězství!', kouř se rozplýval a já spatřil

krev a mrtvé, pod nimiž půda reduty zmi-

zela."

Prosper Mérimée: Dobyli reduty

162 ♦ SMOLENSK

♦ 163

A tak jsme se hnali za slávou...

Po boji u Valutiny Hory se Barclay de Tolly stahoval dál po

moskevské silnici na Vjazmu. Císař Napoleon za ním vyslal jez-

dectvo neapolského krále a Davoutuv pěší sbor, který Muratovi

podřídil. Murat jednal jako velitel jezdectva a ne jako vojevůdce.

Hnal se ohnivě za Rusy a pranic se neohlížel na námitky zkuše-

ného maršála Davouta.

„Ruská armáda pochodovala spořádaně bez přílišného chvatu, jako lidé, kteří nechtějí nic opustit a kteří jsou ochotni v případě nutnosti terén bránit. Král se domníval, že spatřuje ve spořádanosti jejich pochodu záměr svést bitvu. Není známo, proč jej napadlo, že Barclay zaujal postavení za Uží a že před Dorogobužím buduje valy, aby tu svedl onu bitvu, předmět císařových tužeb...(...) Neapolský král před císařem rozestřel další sny a naděje...," napsal Caulaincourt.

Caulaincourt Muratovi křivdil, neapolský král si vše nevysnil.

Barclay de Tolly cítil nespokojenost vojska, dvora i špiček ruské společnosti. Čím víc se blížil k Moskvě, tím víc hledal příhodné místo k bitvě. Byl by ji musel svést, jinak by jej označili za zrádce a zbabělce. Hrabě von Toll napsal, že štábní důstojníci taková místa vybrali: jedno za říčkou Uží, druhé u Careva Zajmišče.

Von Toll sám zastával názor, že postavení za Uží by bylo nejpří-

hodnější.

Právě v těchto místech se 23. srpna střetl Murat s Platovém.

Kozáci se stáhli za vodní tok, Murat zahájil palbu z dél a vcel-

ku snadno zjistil, že za Platovovými nepravidelnými jezdci stojí

rozloženy ruské hlavní síly. V tomto smyslu poslal Napoleonovi

hlášení. Napoleon napsal 24. srpna v 9 hodin ráno vicekráli Eu-

gěnovi:

„Neapolský král mi hlásí, že armáda je na dotek a že nepřítel má celé své vojsko sešikováno k bitvě u Dorogobuží."

Tím bylo definitivně rozhodnuto o dalším postupu Velké armá-

dy směrem na Moskvu. Vojska se dala na pochod, císař spěšně

opustil s gardou 25. srpna v jednu hodinu po půlnoci Smolensk.

O tom, že nepřítel vyrazil, už Barclay věděl dík průzkumným

oddílům Wintzingeroda a Krasnova. Francouzské přesuny ostat-

164 + BORODINO

ně nevyžadovaly namáhavé sledování, v oněch parných dnech

se nad pochodujícími sbory zvedala doslova oblaka prachu.

Barclay de Tolly přesto znovu ustoupil, tentokrát kvůli veliteli

2. západní armády. Bagration, jindy ohnivé nabádající k boji, ná-

hle shledal, že jeho pozice na levém boku 1. armády není dobrá,

a radil couvnout. V noci z 23. na 24. srpna ruské síly odpochodovaly z první vyhlédnuté pozice u Uže na druhou pozici u Dorogobuží.

První západní armáda stanula před Dorogobužím, 2. západní

armáda se rozvinula na jejím levém boku asi o pět kilometrů

vzadu, u vsi Bražina. Tentokrát byl o nevhodnosti terénu pře-

svědčen Barclay, s čímž později souhlasil i von Clausewitz. A tak hned následující noci z 24. na 25. srpna ustoupili Rusové dál na

Vjazmu.

Napoleon dorazil do opuštěného Dorogobuží 25. srpna a zjistil,

že se velká bitva opět nebude konat. Zpět do Smolenska se nevrá-

til, uvažoval nejspíše tak, jak to napsal Caulaincourt:

„Rukavice byla vržena znovu a císař nebyl mužem, který by se vracel ve svých stopách. Pohled na vojska, na všechno to válečné hemžení, mu zrychloval tep, všechny ty rozumné úvahy, probírané ve Smolensku, ustoupily volání slávy ve chvíli, kdy se viděl vprostřed jednotek. (...) Shledával stejně tolik dobrých důvodů k postupu vpřed, jako jich měl před osmačtyřiceti hodinami k setrvání ve Smolensku, a tak jsme se hnali za slávou či spíše za osudem..."

V císaři zvítězila touha po rozhodné bitvě. Velká armáda se

vydala 26. srpna dál. Dorogobuží stálo v plamenech, požár vznikl

už v noci od táborových ohňů, rozdělaných příliš blízko u domů.

Vojsko postupovalo téměř v jednom šiku: po silnici Muratovo

jezdectvo, garda, Davoutův I. sbor a Neyúv III. sbor, vpravo Po-

niatowského V. sbor s Latour-Maubourgovým jezdectvem, vlevo

vicekrál Eugěne de Beauharnais s jezdectvem Grouchyho.

Dne 27. srpna se u vsi Bělomirská střetl Muratův předvoj s rus-

kým zadním vojem. Po sedmihodinových potyčkách dostal

rozkaz, aby se s vysílenými jezdci stáhl. Barclayovy síly stály

tou dobou kolem Vjazmy, odkud následujícího dne pokračovaly

v ústupu k Carevu Zajmišči. Na okraji Vjazmy došlo 28. srpna

k dalším zuřivým bojům mezi neapolským králem a s ruským

zadním vojem. Konovnicyn, který opět přejal velení ruského zad-

ního voje, kladl Muratovi překážku za překážkou. Na každém

vhodném místě postavil pár dél, krytých v otevřeném terénu jez-

dectvem a v krytém terénu harcovníky. Než tudy Murat jezdec-

A TAK JSME SF. HNALI ZA SLÁVOU... ♦ 165

tvem či pěchotou a palbou mohutnějšího dělostřelectva prorazil,

stálo mu už o něco dál v cestě nové ohnisko odporu.

U Careva Zajmišče se znovu zdálo, že k očekávané bitvě do-

jde. Podle vojenské komise, která tudy po roce 1812 procházela,

to byla nejlepší obranná pozice na celé trase mezi Smolenskem

a Moskvou. Cesta k tomuto postavení vedla po hrázi dlouhé asi

800 metrů skrze močál o rozměrech zhruba čtyři na dva a půl

kilometru. Za jejím vyústěním se „jako duhový oblouk" vypínaly příkré výšiny. Jenže, jak konstatovali jiní, v onom parném sklonku léta 1812 byly bažiny či spíše mokřady vyschlé a pěchota po

nich mohla postupovat bez problémů. Barclay dokonce uvažoval,

že se Napoleonovi postaví na rovině před těmito sluncem vyprah-

lými mokřinami! Kdyby tu bylo mokro, určitě by si nenechal

močály za zády! Pozici u Careva Zajmišče posilovalo několik re-

dut, umístěných na středu a bocích. Přesto ani zde k bitvě nedo-

šlo! Vinu nenesl tentokrát Barclay ani Bagration. Stalo se tak v dů-

sledku změny vrchního velitele.

Velká armáda pochodovala za Rusy kupodivu vcelku nadšeně.

Vyrazila na další tažení s určitou radostí možná i proto, že na

území historického Ruska, tedy za Smolenskem, padly ohledy,

které bral Napoleon v Litvě. Vojáci už směli plenit, počínat si jako v dobyté zemi. Nadšení však začalo slábnout. Od Němenu ke

Smolensku postupovala Velká armáda jen výjimečné ve stopách

Rusů. Od Smolenska k Moskvě šla toutéž trasou, jakou šli Rusové.

A ti za sebou nechávali zemi podobnou pustině a spáleništi. Velká armáda nepotkávala nic než prázdnou zem. Nikde nezůstal jediný ruský raněný, dezertér, marodér, opuštěný povoz, rozlámaná

kolesna, odhozená výstroj. Nikde nezůstala střecha. 1 na civilní

obyvatelstvo narazili vojáci jen občas. Barclayova vojska za sebou nenechávala naprosto nic! Pálila skladiště, stáje i větší domy. Napoleonovi vojáci si nejprve mysleli, je to zčásti dílem ruského

zadního voje, tvořeného většinou kozáky, zčásti pak dílem před-

voje francouzského.

„Přiznávám, že jsem toto mínění sdílel, nevěda z jakých důvodů by měli Rusové ničit veškeré nevojenské budovy, ba i soukromé domy, které nám nemohly být k velkému užitku. Císař (...) přikázal mému bratrovi, aby si nazítří vzal silný odřad gardy, sevřel nepřítele co nejtěsněji a vstoupil do Vjazmy v dotyku s ruským zadním sledem, přičemž by se osobně přesvědčil o tom, co se děje a zda Rusové skutečně zakládají ohně,"

vzpomínal Caulaincourt.

166 + BORODINO

Bratr vrchního štolby vnikl do Vjazmy bojem, jeho gardisté

pálili na ruské myslivce a naopak. Mésto už na několika místech

hořelo a generál osobně spatřil kozáky, jak podpalují domy. Jeho

vojáci pak objevili porůznu rozmístěné zápalné látky. Ta hrstka

Rusů, která ve vylidněné Vjazmé zůstala, mluvila o svých souse-

dech, kteří před odchodem zapálili vlastní domy jen proto, aby

v nich Francouzi nemohli spát.

Potravinové příděly, které vojáci Grande Armée dostávali, se tenčily, zásobování vázlo. Jen I. sbor představoval výjimku.

Organizace, kterou mu vštípil maršál Davout, dokázala shromáž-

dit zásoby a železnou kázní vojáky donutila, aby v tornách nesli

přesně stanovená množství jídla.

„Po stranách byly uloženy čtyři suchary, vážící každý šest uncí, uvnitř vespodu úzký a podlouhlý plátěný pytel, naplněný deseti librami mouky (...). Každý voják nesl v bandalíru plátěný pytel s dvěma chleby, jeden po třech librách...," vypočítává přesně de Ségur a na jiném místě dodává, že Davoutovi důstojníci přísně kontrolovali, aby železnou zásobu vojáci někde z pohodlnosti nezahodili.

Provinilce trestali tak, že jim nařídili naložit si do toren pytle s pískem o stejné váze.

Mohlo by se zdát, že dík taktice spálené země začal Velkou

armádu sužovat hlad. Tak jednoduché to však nebylo. Ve Vjazmě

nalezli vojáci hojnost zásob včetně vína a pálenky. Barometrem

nálad vojáků se za všech tažení a za tažení do Ruska zejména

stával jejich žaludek. V okolí Vjazmy byla v tomto ohledu nálada

na výši, mnohem lepší než předtím ve vyjedené Litvě. Navíc

oplýval Napoleonův voják vynalézavostí. Většina družstev nesla

s sebou po chalupách posbírané ruční mlýnky. Vojáci dokázali

umlít obilí, upéci chléb bez polních pekáren, ba i uvařit pivo.

Pokud někoho zajímá recept, nalezne jej ve vzpomínkách seržan-

ta Bourgogne.

A TAK JSME SF. HNALI ZA SLÁVOU... ♦ 167

„Počínaje Dorogobužím vše hořelo, avšak ve skladištích a sklepích se nacházelo bohatství, ba i luxus. Domy, v nichž se vzápětí objevovaly četné skrýše, obsahovaly zásoby všeho. Vojáci plenili, nedalo se jim to zakázat, denní dávky už téměř nedostávali, žili ze dne na den, pochodovali bez povozů, nebylo z čeho dávat. Většina vojáků si ale žila dobře, dokonce velmi dobře. Jen vyšší důstojníci či generálové trpěli občas nedostatkem. Vcházeli do už vyrabovaných obydli, nemohli páchat stejná neřádstva, a tak píval takový generál či vyšší důstojník vodu a jídal kus černého chleba. Vedle něj v ležení vojáci opékali drůbež spolu s ovcemi, šunku připravovali se stovkami vajec na všechny způsoby...," vylíčil paradoxy v zásobovací situaci Caulaincourt.

Zdá se, že ruští i sovětští autoři silné přeceňovali účinnost taktiky spálené země. S rostoucí blízkostí Moskvy bylo potravin víc, v opuštěných domech se objevovaly i dražší věci. Zvláštní bylo,

že pokud někdo trpěl hladem, pak to byla ustupující ruská vojska.

Pramálo ruských velitelů se zajímalo, čím se vlastně jejich vojáci živí. Jídlo bylo k dostání pouze u markytánek za peníze, příděly

zcela zmizely v hrabivých prstech zlodějských armádních inten-

dantů. V Tolstého Vojně a míru je pramálo zmínek o tom, jak ruská armáda rekvírovala a násilím vymáhala potraviny na ruském

obyvatelstvu. A přesto tu bylo zabavování potravin bez náhrady

či na směnky na denním pořádku. I v ruské armádě se množily

případy drancování a kořistnictví.

„Dnes bylo za krátký čas pochytáno na 2000 toulajících se vojáků. (...) Sklon k tuláctví se stal kvůli nedostatečnému působení velitelů na mo-rálku vojáků takřka obyčejem, který se musí vykořenit co nejpřísnějšími opatřeními. (...) Příště pak budou přistižení potrestáni losem na hrdle,"

píše se v Kutuzovové rozkazu č. 2 z 18. srpna (ruského kalendáře).

O tři dny později vydaný rozkaz č. 5 nařizoval, že voják, chy-

cený půl versty od hlavní trasy pochodu, bude potrestán jako

zbéh.

Čím víc se ruská armáda blížila k Moskvě, tím bylo její zásobo-

vání jídlem horší. Netýkalo se to jen mužstva, ale i důstojnického sboru a generality.

„Náš generál Miloradovič nemá ani groše. Často se stává, že po usilovné práci požádá o něco k jídlu. Poněvadž však zpravidla sami nic nemáme, uléhá hladov bez výčitek a bez reptání," napsal Miloradovi-

čův štábní důstojník.

Ruští vojáci strádali a jejich řady řídly stejně jako řady Velké armády. Náčelník ruské armádní zdravotní služby Villiers odeslal

hraběti Arakčejevovi 24. září dopis, v němž napsal:

168 + BORODINO

„Příčiny zvýšení počtu nemocných v armádě dlužno hledat v nedostatku vydatné stravy a teplého odění. Většina vojáků nosí ještě teď letní kalhoty a pláště tak vetché, že je nemohou chránit před vlhkým, chladným počasím."

To už bylo v době, kdy se Rusové utábořili u Tarutina, v úrod-

ných krajích jižně od Moskvy...

Velké armádě nechybělo v důsledku taktiky spálené země ani

tak jídlo a přístřeší (v té době se teploměr vyšplhal na 33° Celsia) jako zprávy. Nenacházela zajatce, informátory, z místního obyvatelstva narážela jen na starce a ženy, jichž bylo v osadách stále méně. Málokdo ukázal cestu, natož aby podal zprávu o okolním

terénu. Napoleonovi generálové a důstojníci, ba ani císař mnoh-

dy neznali jména vesnic, osad, řek a kopců, kolem nichž šli. Na-

razili-li na nevolníka, neměli tlumočníky. Jen zcela výjimečné se našel člověk, který mohl posloužit za průvodce alespoň císaři. I to bylo na pováženou.

„jeden nás dokonce vedl tři či čtyři dny krajem, který neznal o nic více než my," konstatoval Caulaincourt.

Tíha všech průzkumných úkolů tudíž ležela na lehkém jezdec-

tvu. Jezdci byli na pokraji vyčerpání. Trávili v sedle čas od tří ráno do deseti večer. Hlídky a průzkum, vysílané do boků, se často

nevracely, o to se na svých lehkých koních postarali kozáci. Ko-

zácké jednotky naopak přinášely Barclayovi čerstvé a podrobné

informace o francouzských přesunech. Řady francouzských jíz-

dních myslivců a husarů řídly. Pro nedostatek odpočatého lehké-

ho jezdectva se muselo sáhnout k nebývalému řešení. Do před-

vojů a na rekognoskace začalo být zařazováno těžké jezdectvo,

kyrysníci a karabiníci, tedy zbraň pro tento účel povýtce ne-

vhodná.

„Na konci dne byli naši koně tak vyčerpaní, že nás sebemenší střet připravil vždy o několik statečných, jejichž zvířata už nemohla. Když musely naše eskadrony podstoupit boj, spatřili jste vprostřed bitky jezdce, co sesedají a táhnou koně za uzdu s sebou, jiní je museli opustit a spasit se pěšky..." vzpomíná Caulaincourt.

Vojska postupovala stále liduprázdnéjším krajem. V osadách

už zůstávali jen starci a mrzáci. Mnozí vojáci začínali tušit, že Rusové chápou válku jinak, než byl Napoleon zvyklý. Že ji mění

v národní válku, kterou jsou odhodláni vést za cenu největších

obětí. Tak se choval car, který ponechával bez odpovědi veškeré

listy, jež mu Napoleon či Berthier po zajatých ruských generálech a parlamentářích posílal. Tak se chovali vznešení i prostí až po

♦ 163

poslední mužiky, houfně se hlásící do spěšně konstituované

do-

mobrany.

Car vyhlásil císaři Francouzů svatou válku a přísahal, že s Na-

poleonem mír neuzavře! Imperátorův manifest z poloviny čer-

vence, vyhlašující vytváření domobrany a hlásající celonárodní

boj, se setkal s mohutným ohlasem. Car navštívil po odchodu od

armády Moskvu, v níž se všude ozývalo volání:

„Vladaři, vezmi si vše, i statky, i život náš!"

Imperátor uzavřel v půli července dohodu s Velkou Británií.

Tato smlouva otevřela anglickým lodím přístavy a anglickým půj-

čkám ruskou pokladnu. Teď, ve dnech, kdy Napoleon pochodo-

val k Moskvé, přenechal Alexandr starost o Sankt-Petérburg brat-

rovi a odcestoval do Abó, kde se sešel se švédským následníkem

trůnu, bývalým Napoleonovým maršálem Bernadottem. To už

Alexandr nemyslel jen na zajištění fronty od severu, ale na bu-

doucí porážku Napoleona a vpád do německých zemí...

„Tato změna postojů a politiky sankt-pelérburskeho kabinetu měla cí-

saři otevřít oči. Ona pýcha poražených nad vítězi mu měla ukázat nebezpečenství vpádu.. .," zamýšlel se nad měnící se situací Caulaincourt.

Gžatsk, kam Napoleon vstoupil 1. září po poledni, opět shořel.

Řada stavení už jen doutnala a dohořívala. Armáda tu zastavila

na dva dny, aby ji dohonili opozdilci, dojela děla a aby si k smr-ti unavené jezdectvo vydechlo. Tady Napoleona zastihla zpráva

o změně ve velení ruské armády a jmenování nového vrchního

velitele ruských vojsk.

170 ♦

Nejjasnejsi

Ruská armáda ustupovala stále blíž k Moskvě, pokládané v du-

ších pravověrných Rusů za srdce říše, „matičku" a historické hlavní město. Nespokojenost s dosavadním průběhem tažení rostla

všude, nejvíc ve vojsku, v němž začala upadat morálka.

„Ústup je těžký a škodlivý. Lidé klesají na duchu, subordinace a všechno ostatní přestává fungovat. Jestliže nevyrazíte kupředu, pak ty vaše moudré manévry nechápu. Já jsem pro to vyhledávat a bít," psal Barclayovi jeho nesmiřitelný odpůrce kníže Bagration.

Napoleonův postup do nitra Ruska rozhořčil dvorské kruhy,

starou ruskou šlechtu i kupectvo. Hlasy volající po Barclayově

odvolání sílily a imperátor vší Rusi je nemohl nechat bez povšim-

nutí. Situace dozrála pro personální výměnu v čele ruských ar-

mád a de facto i pro vytvoření zcela jednoznačně pojaté funkce vrchního velitele. Na tom se shodl Výbor ministrů už v den, kdy

Barclayova vojska vyklízela Smolensk. Předseda Státní rady mar-

šál Saltykov, vrchní velitel Sankt-Petěrburgu Vjazmitinov, gene-

rál Arakčejev, tajní radové kníže Lopuchin a hrabě Kočubej i mi-

nistr policie Balašov společně konstatovali, že z hlášení Barclaye de Tolly zaznívá jistá nerozhodnost a beznaděj. Pak probrali de-nunciantské listy, které kníže Bagration posílal hraběti Arakčejevovi, a dospěli k názoru, že je třeba jednat. Výbor, který reprezen-tovali, se shodl, že vrchním velitelem musí být jmenována osoba

zkušená, důvěryhodná, s patřičnou řádkou služebních let. Na

poradě padla jména Bennigsena, Kutuzova, Bagrationa, Torma-

sova či Pahlena. Na Kutuzovovi se shodli všichni zúčastnění. V tom smyslu předložili návrh imperátorovi.

Alexandr neměl Kutuzova nijak v lásce a o návrhu výboru se

rozhodoval tři dny.

„Car svolil nerad, neboť osobně neměl ke Kutuzovovi žádnou důvěru a nejednou jím opovrhoval jako osobou amorálního, intrikánského, ba nebezpečného charakteru," konstatuje Wohlzogen.

Uvědomoval si však, že rodilý Rus ověnčený jistou vojenskou

slávou a pokládaný za Suvorovova nástupce obnoví v armá-

dě i společnosti potřebnou důvěru ve vedení války. Proto pone-

NEJJASNĚJŠÍ ♦ 171

chal osobní pocity stranou a 20. srpna podepsal jmenovací dekret.

„Ke jmenování sedmašedesátiletého jednookého Kutuzova vrchním velitelem ruských armád byl car donucen spíše vysokou ruskou šlech-tou než vlastní svobodnou volbou. (...) Barclay ztratil opakovaným ústupem u této vrstvy kredit a mnozí jej měli za zrádce...," konstatují von Wohlzogenovy vzpomínky.

Michail Illarionovič, hrabě Goleniščev-Kutuzov, pobýval na

svém statku Gorški, kam se odebral po skončení rusko-turecké

války a svém propuštění. V červenci mu sice car udělil knížecí

titul, spojený s oslovením Nejjasnější, k vojsku do války s Napo-

leonem jej však nepovolal. Kníže Kutuzov tedy oblékl unifor-

mu generála pěchoty a vyjel do Sankt-Petěrburgu sám. Navštívil

předsedu Výboru ministrů Saltykova a odešel od něj se jmenová-

ním do funkce velitele Narevského sboru v kapse. O několik dní

později byl jednomyslně zvolen velitelem sankt-petěrburské do-

mobrany, vytvářené na základě carových manifestů.

V čele sankt-petěrburského opolčeňja odvedl Kutuzov za krátký čas notný kus práce. Jeho „Řád sankt-petěrburské domobrany"

vštěpoval zcela nevycvičeným a v jádru nevolnickým družinám

základní organizaci, hlavní prvky taktické přípravy (místo ve tva-ru, obraty, postup v koloně a rojnici) i střelecký výcvik. Stal se platným řádem veškeré ruské domobrany.

Po jmenování vrchním velitelem přijal Alexandr Kutuzova jen

na okamžik. Nechal mu však zcela volné ruce. Sestře Kateřině

Pavlovné později car napsal:

„V Petěrburgu jsem se přesvědčil, že úplně všichni byli pro jmenování starého Kutuzova do funkce vrchního velitele, bylo to jejich jednomyslné přání. Protože toho člověka znám, zpočátku jsem s jeho jmenováním nesouhlasil, ale když mi Rostopčin v dopise z 5. srpna sdělil, že si celá Moskva přeje, aby armádě velel Kutuzov, protože si myslí, že Barclay a Bagration k tomu nemají předpoklady, a navíc Barclay vyváděl u Smolenska samé hlouposti, nezbývalo mi než tomuto jednomyslnému přání ustoupit a Kutuzova jmenovat. Za daných okolností jsem nemohl jednat jinak. Musel jsem potvrdit volbu toho, na koho ukázal hlas všech."

Barclayovi de Tolly, Bagrationovi, Čičakovovi a Tormasovovi

odváželi kurýři carovy reskripty, v niž se pravilo:

„Nejrůznější vážné události, vzešlé ze spojení dvojí armády, mě nutí k nevyhnutelné povinnosti určit nade všemi jediného velitele. Vybral jsem k tomu generála pěchoty, knížete Kutuzova, jemuž podřizuji všechny

čtyři armády..."

172 + BORODINO

Pro Barclaye de Tolly muselo představovat vystřídání Kutuzo-

vem strašlivou ránu. Téměř jej zničila. Stálo ho obrovské úsilí, aby to nedal najevo.

„Kdyby mě vedla slepá a nesmyslná ctižádost, snad by bylo Vaše cí-

sařské Veličenstvo ráčilo ode mne dostávat zprávy o bitvách, nepřítel by však byl přesto před branami Moskvy, neboť nebylo dostatek sil, které by mu v tom mohly bránit," to byla jediná slova, jimiž si carovi postě-

žoval.

Teprve za devět dní, po bitvě před Moskvou, se svěřil Jermolo-

vovi, že hledal v boji smrt.

„Poněvadž jsem měl dosti příležitosti poznat jeho tvrdý charakter a neobyčejnou trpělivost, s údivem jsem pozoroval v jeho očích slzy, jež se mamě snažil skrýt. Jeho zármutek musel být velký...," napsal týž Jermolov, který si na Barclaye ještě nedávno stěžoval Bagrationovi.

Barclay de Tolly sloužil Rusku ze všech sil. V posledních týd-

nech sklízel jen nadávky a opovržení. Přesto zaťal zuby a přijal

velení 1. západní armádě, kterou mu Kutuzov svěřil. Požádal cara

jen o zproštění z funkce ministra války.

„Barclay se ukázal ve zbytku tažení ještě větším. Tento vrchní velitel a ministr války, jemuž vzali velení a dali jej Kutuzovovi, chtěl podléhat jclw rozkazům; bylo jej vidět poslouchat tak, jak velel, se stejnou horli-i>ostí," napsal obdivné Philippe de Ségur.

Za tři dny po jmenování vrchním velitelem se Kutuzov vy-

dal k ustupující armádě. Předtím žádal knížete Corčakova o sou-

hrnný přehled, týkající se počtu, soustřeďování a vyzbrojení zá-

loh. Odpověď zněla, že v dané chvíli lze do zbraně postavit

maximálně dalších 120 000 mužů. Zálohy měl poskytnout u Ka-

lugy formovaný Zvláštní sbor pod velením bývalého kyjevského

vojenského gubernátora, generála pěchoty M. A. Miloradoviče.

Měl mít podle ministerských údajů 55 pěších rot, 26 eskadron

jezdectva a 14 dělostřeleckých rot. Gorčakovův přehled uváděl

dál dvě divize knížete Lobanova-Rostovského (byly na Ukrajině

a pochodovaly ke Kaluže) a moskevskou domobranu.

NFJJASNĚIŠÍ ♦ 173

Kutuzov chtěl z Miloradovičovy armády vytvořit před Mosk-

vou druhý sled, na němž by se v případě porážky jeho vojska

zachytila. Miloradovičovy zálohy něčeho takového nebyly schop-

ny. Mohutně vypadaly jen na ministerském papíře. Jejich roz-

troušené části se dosud nespojily, některé se dokonce teprve tvo-

řily. Miloradovič nakonec dovedl v posledních srpnových dnech

174 + BORODINO

do Gžatska pouhých 15 000 vojáku s nedokončeným výcvikem.

Ze 75 000 domobranců, slibovaných moskevským gubernátorem

Rostopčinem, dostal Kutuzov necelých 26 000 mužů. Místo záloh

knížete Lobanova dostal Nejjasnější cariiv list, v němž stálo, že tyto síly nejsou dosud připraveny.

Kutuzov se snažil koncentrovat všechny armády. Během cesty

k vojsku odeslal 26. srpna rozkaz admirálu Cičakovovi, veliteli

Dunajské armády, aby se spojil s hlavními silami. Téhož dne psal

podobný pokyn i veliteli 3. armády Tormasovovi. Snaha spojit co

nejrychleji všechny armády na hlavním operačním směru však

narážela na nedostatek času. Velká armáda postupovala, ruská

vojska ustupovala. Nejjasnější dorazil 29. srpna do Gžatsku a od-

tud vyjel ihned k hlavním silám do prostoru Careva Zajmišče.

Všude překypoval rozhodností a odhodláním bít se.

„Nepotřebujeme mít za armádou žádná obranná postavení, beztoho jsme už ustoupili příliš daleko," řekl Barclayovým důstojníkům, kteří kontrolovali postup obranných prací v prostoru Gžatsku.

V Carevu Zajmišči jej uvítal dosavadní velitel Barclay de Tolly.

Před

čestnou stráží Kutuzov zvolal:

„]ak je možno dál ustupoi>at s takovými chlapíky!"

Avšak hned následujícího dne nařídil Kutuzov armádě další

ústup. Z postavení, na němž chtěl Barclay přijmout bitvu! Pře-

svědčil se přes noc o pravém stavu véd? Nebo věděl už předem,

že ustoupí a všechna jeho odhodlaná vystoupení byla jen divad-

lem protřelého lišáka, který věděl, jak na vojska zapůsobit, a jenž si uvědomoval, že tak musí mluvit kvůli těm, kteří jej do čela

vojska prosadili?

Jednání knížete Goleniščeva-Kutuzova tvoří jednu z nejproble-

matičtéjších a nejchoulostivějších otázek tažení roku 1812. Je až zarážející, s jak protikladnými hodnoceními se lze setkat. Práce

ruských autorů vynášejí jeho nadání a národní charakter. Práce

sovětské jej jednoznačné stavějí mezi největší ruské a světové

vojevůdce, přičemž mnohá íakta zamlčují. Dobové německé me-

moáry hodnotí Kutuzova velice kriticky, mnohdy s despektem.

Anglický přidělenec mu nemohl přijít na jméno. Francouzské

vzpomínky i historická díla v něm však spatřují důstojného Na-

poleonova protivníka.

Kutuzovovo postavení nebylo snadné. Carovo pohrdání a ne-

chuť musel vycítit. Knížete podpořila šlechta, církev, měšťanstvo i armáda. Ti všichni ale čekali, že dojde k obratu ve vedení války.

NEIIASNĚJŠÍ ♦ 175

Že zastaví Napoleona, zachrání Moskvu a vyžene útočníky ze

zemé. To vše pouhých 150 kilometrů před Moskvou. A Kutuzov

stál před nejobávanějším protivníkem a nejzkušenější armádou

té doby.

Nejjasnéjší hodnotil situaci střízlivé a zdá se, že s ústupovou

taktikou Barclaye de Tolly souhlasil. V mnohém mu tato taktika

připravila cestu. Chtěl-li uspět, musel zkoncentrovat síly a sou-

časně stále mohutnou Grande Armée oslabit. Vyčerpat ji, a přitom připravovat podmínky na přechod z defenzívy k ofenzívě.

S Moskvou za zády na nic z toho neměl ani prostor, ani čas. Ve-

řejné mínění volalo po rozhodné bitvě, jíž se Barclay vyhýbal.

Musel se mít na pozoru přede všemi, před Napoleonem stejné

jako před vlastními. Přetvařovat se. Přímý a čestný Barclay byl

odvolán. Radou nepěkných morálních vlastností obdařený kníže

Goleniščev-Kutuzov měl veškeré předpoklady uspět s taktikou,

která se Barclayově velice podobala!

Suvorov Kutuzova označoval za člověka velice jemného rozu-

mu, kterého nikdo neošidí. Byl lstivý, vychytralý, dvořansky pro-

třelý. Navenek přívětivý, dobrosrdečný, povolný, prospěchářsky

podlézavý, zdánlivě lenivý, uvnitř tvrdý jako skála - bezohledně

šel za svým, nedovolil nahlédnout do svého nitra a v případě

nutnosti dokázal nepřátele s rozmyslem a zvolna ničit.

„Koho měl v podezření, že chce pro sebe ubrat z jeho slávy, proti tomu pracoval tak neviditelně jako červ, když pod zemí užírá kořínky útle rostlinky...," napsal generál Majevskij, který sloužil v jeho štábu.

Nejjasnéjší říkal jedno a myslel druhé. Neodporoval mocněj-

ším. Sotva dorazil k armádě, musel přijmout řadu rozhodnutí

ohledně velitelského sboru, mimo jiné i vytvořit funkci vrchního

velitele délostřelectva. V rozhovoru s Majevským byl Kutuzov

pro generála Rězvého. V té chvíli k němu přišel carův důvěrník

hrabě Arakčejev, jeden z nejvlivnějších a nejobávanějších mužů

impéria. Pravil, že car by si na tuto funkci přál dosavadního ná-

čelníka Barclayova štábu Jermolova.

„Zeptejte se ho," ukázal Kutuzov prstem na Majevského, aniž hnul brvou, „právě jsme o tom mluvili a já sám chtěl cara prosit, aby jmenoval Jermolova. Možno-li volit lépe?"

U Careva Zajmišče jako by stáli dva Kutuzovové v jednom. Ten

první vzbuzoval důvěru a nadšení, získával si lidi a říkal to, co od něj čekali vojáci, generálové, bojaři, dvůr, car... Ten druhý se skrýval uvnitř. Zvažoval všechny výhody a nevýhody následují-

176 + BORODINO

cích kroků. Byl zvláštní kombinací velitele, diplomata a dvořana.

Ten první sebevědomě prohlásil:

„Ztráta Moskvy znamená ztrátu Ruska!"

Ten druhý necelé dva týdny poté řekl:

„Moski'a, to ještě není Rusko!"

Vojevůdce, který sliboval, že druhé sídelní město Francouzům

nevydá, napsal 31. srpna Anně Michajlovně Chytrovové, jedné ze

svých dcer, aby ihned odejela do bezpečí, daleko pryč za Moskvu.

Pobývala v té době na jihozápadě od Moskvy, mezi Kalugou

a Serpuchovem. Od Moskvy dělilo ruskou armádu onoho dne,

kdy byl dopis napsán, sto padesát kilometrů. Kutuzov věděl, jak

je takové varování nebezpečné. Na závěr připojil:

„Žádám však, aby vše, co jsem tu řekl, bylo uchováno v nejhlubšim tajemství, neboť jestliže se to rozhlásí, velmi mi uškodíte."

Skoro se chce věřit, že kníže s vydáním Moskvy od počátku

počítal...

177 ♦

Ševardinská reduta

V prostoru Gžatsku došlo k ostřejším, z celkového hlediska však

nepříliš významným střetům s Muratovým jezdectvem. Zadní

ruský voj Gžatsk vyklidil 31. srpna.

„Od Kutuzovova příjezdu kroužily kozdcké oddíly stále kolem čela našich kolon. Murat se rozčiloval, když viděl, že jeho jezdcům brání v postupu překážka tak cliabá. Někteří tvrdí, že onoho dne se vrhl v náh-lém hnutí mysli, hodným rytířských časů, sám a nečekaně proti jejich linii, zastavil několik kroků od ní a že jim s mečem v ruce nařídil ustoupit z cesty gestem a vzezřením tak vladařským, až ti barbaři uposlechli a udiveně couvli...," vypráví Ségur.

Generál Konovnicyn opét velel ruskému zadnímu voji. Pokaž-

dé, když byl napaden, zaujal urputnou obranu. Rusové bojovali

nesmírné obětavě. Major Kreuz dostal 2. září od Konovnicyna

rozkaz držet most za Gžatskem i za cenu, že s celou jednotkou

padne. Bavorské jezdectvo jej napadlo a obešlo, Kreuz se i s děly probil přes říčku Gžař do polí, nepřítele opět předjel a položil se zálohou v úvoze u vsi Maškova. Na postupující Bavory pak vyrazil s dragouny Irkutského pluku a kozáky tak nečekaně, že je

donutil ustoupit, přičemž získal řadu zajatců.

Do Gžatsku vstoupil Napoleon 1. září. Čekalo jej tu Muratovo

hlášení, v němž informoval, že se Kutuzov stal vrchním velitelem

Rusů.

„Dozvěděv se o Kutuzovově příjezdu, učinil hned se zjevnou spokojeností poznámku, že Kutuzov nemohl přijít jen proto, aby pokračoval v ústupu, že nepochybně svede bitím, že ji prohraje a vydá nám Moskvu, neboť je příliš blízko města, než aby je zachránil, že tudíž lze imperátoru Alexandrovi jen poděkovat za změnu v této chvíli provedenou. Vyjádřil se pochvalně o Kutuzovově duchu, avšak mluvil i o jeho neschopnosti u Slavkova a manéi'rech onoho maršála v Turecku...," vylíčil reakci císaře Francouzů Caulaincourt.

Císař vycítil, že se konečně dočká tolikrát odkládané bitvy. Za-

čal chrlit rozkaz za rozkazem. Na silnici dostaly přesuny dělostřelectva absolutní přednost před všemi ostatními povozy. Vše, co

dělům překáželo v cestě, mělo být bez milosti spáleno a rozbito.

178 + BORODINO

Tři dny byly potřeba, aby na místa soustředění došly zadní jed-

notky, aby si pluky trochu odpočinuly, aby koně nabyli sil... Ty

tři dny Napoleon setrvával v Gžatsku, zcela pohlcen rolí voje-

vůdce.

Úmorná vedra vystřídal náhle chlad a deště změnily ruské ces-

ty v blátivé stoky. Depresivní počasí prý dolehlo na Napoleona

i některé maršály. Ustaraný náčelník štábu Berthier, na němž le-

žela tíha veškeré přípravy, si dovolil několik poznámek o smyslu

celého tažení do Ruska, za což sklidil od svého pána bouři nevole.

Nevrlý Napoleon se dal slyšet, že kníže z Neuchátelu může klidně

odejet zpět do Paříže. Berthiera se to mimořádně dotklo. Poukázal na svůj titul vicekonétabla, po vladaři vrchního velitele francouzských vojsk.

„Konétabl od francouzských vojsk neodchází. Vezme pušku a zařadí se mezi prosté vojáky," prohlásil důstojně a pak se uraženě stáhl do sebe.

Vzápětí dal císař najevo nelibost maršálu Neyovi. Byla opráv-

něná, Ney se o své Wůrttemberčany příliš nestaral. Jednotky vé-

vody Elchingenského měly největší procento marodérů a kořist-

níkú, čímž se síla sboru ztenčila. Prchlivý Rudý lev rozhořčeně

namítl, že v takovém stavu je celá armáda a pochodovat dál zna-

mená záhubu. Týž názor prý měl i Murat.

„Nu což! Jestli se počasí nezmění, nepotáhneme dál!" pravil Napoleon.

Tato věta nejspíš patří do říše legend. Je nepravděpodobné, že

by si císař, jenž měl na dosah generální bitvu, nechal ujít příležitost zkřížit s Kutuzovem zbraně! Tak či onak, následujícího dne

vyšlo slunce a začalo cesty vysušovat.

Kutuzov ustoupil 2. září ke Kolockému klášteru. Další den se

stáhl až k ohbí říčky Koloča, na jejímž břehu ležela zcela bezvý-

znamná ves Borodino. Lesnatý a zvlněný terén, protkaný řadou

roklí, neskýtal ideální pozici, bylo to však nejlepší postavení před Moskvou. Ruští sapéři začali na kamenité půdě, v níž se nedaly

vyhloubit patřičné základy, budovat obranná postavení, dřevěné

a hlínou sypané valy.

Konovnicynův zadní voj zatím ustoupil ke Gridněvu, kam za

ním hned zrána 4. září postoupil Murat s jezdectvem a pěší Com-

pansovou divizí. K pravému Konovnicynovu křídlu se blížil i celý

sbor Eugěna de Beauharnais. Ruskému zadnímu voji hrozil za

dané situace obchvat a jeho velitel ustupoval k říčce Koloči.

ŠEVARD1\SKÁ REDUTA ♦ 179

V té chvíli zaútočili proti Izjumskému pluku a kozákům italští

jízdní myslivci 3. pluku. Ruští autoři tvrdí, že husaři tři eskadrony tohoto pluku porubali, francouzští překvapené konstatovali, že

se kozákům povedlo rázným útokem proslulé Italy na malou

chvíli zastavit... Hrabé Ségur tuto srážku okořenil líbivou histor-kou o tom, jak byl vedle atamana Plátová raněn jeden z jeho

důstojníků, za což pak Platov notně vyčinil svému šamanovi,

který kouzly neodvracel kulky tak, jak měl přikázáno...

Muratovo jezdectvo, Compansova pěchota i Eugěnův sbor se

poté stočily vpravo od tzv. nové smolenské silnice, vedoucí k Bo-

rodinu. Murat a Compans stanuli nad Koločou proti vsi Fomkino.

Křoviny a rokle Koloči, tekoucí od Fomkina k další vsi Alexinky,

hustě obsadili ruští myslivci. Jezdci spolu s pěšáky myslivce zatla-

čovali a postupovali proti proudu potoka, vlévajícího se ve Fom-

kinu do Koloči, na planinu mezi roklí vodního toku a jedlovým

lesem. Tím usnadnili postup Friantově a Morandově divizi, které

došly po silnici až do Alexinek. U Alexinek se obě divize stočily vpravo a přebrodily poněkud vyschlou Koloču.

Jižně od nové smolenské silnice vedla táhlým průsekem přes

hustý les silnice stará. Ústila u vsi Jelňa. Po ní postupovali Poláci knížete Poniatowského. Kvůli ruským ostrostřelcům na okrajích

lesního průseku byl jejich postup pomalejší a na otevřeném teré-

nu se Poniatowského sbor začal objevovat až v době, kdy Murat

a Eugěne ovládli Alexinky.

Murat a Compans prošli Fomkinem a směřovali dál po cestě

přes vyvýšenou planinu. Vlevo a před sebou měli rokli s korytem

potoka. Vpravo planinu lemoval týž jedlový les, jímž o pár kilo-

metrů níže procházel kjelni Poniatowski.

V rokli, do níž planina na konci klesala, se rozkládala vesnička

Dorodino. Na opačné straně rokle ležela několika pahrbky zvlně-

ná výšina a na její hraně ruské předsunuté opevněné postavení,

reduta před vsí Ševardino. Za Ševardinskou redutou a vsí Ševar-

dino už byly mezi starou a novou smolenskou silnicí rozloženy

hlavní ruské síly. Podle některých zpráv chtěl Kutuzov redutu

jako příliš izolované postavení vyklidit. Boje o ni však vzplanuly dříve, než k tomu došlo.

Prostor u nedokončené pětiboké a dvanácti děly vyzbrojené

Ševardinské reduty obsadily jednotky generálmajora knížete An-

dreje Ivanoviče Gorčakova II., muže, který bojoval proti Francou-

zům po Suvorovově boku už v tažení do Itálie a za ústupu přes

180 + BORODINO

Alpy. Kolem Ševardinské reduty zaujala postavení Něverovské-

ho 27. divize, celkem osm praporních kolon složených z pěších

plukü Vilenského, Simbirského, Tarnopolského a Oděského.

Vpravo od pěchoty byly dragounské pluky Charkovský a Čemi-

govský s jízdním dělostřelectvem, vlevo v plukovních kolonách

jedna kyrysnická divize a s ní Achtyrští husaři. Myslivce u lesa za Jelňou měly krýt vlevo vysunuté dragounské pluky Novorosijský

a Kyjevský. Vše dohromady dávalo kolem 11 000 mužů. Celé Gor-

čakovovo obranné postavení navíc kryli myslivci 5., 49. a 50. mysliveckého pluku, rozptýlení mezi Fomkinem a Alexinkami.

Generál Compans dostal od Napoleona rozkaz, aby na redutu

zaútočil se svou 5. divizí a s podporou Nansoutyho a Montbru-

nova jezdectva. Compans postavil nad novou smolenskou silnicí

u Valujeva děla a začal Rusy ostřelovat. Ukázalo se, že cíl je příliš daleko. Dělostřelci museli zapřáhnout a přesunovat se do postavení na pláni mezi Alexinkami a Fomkinem. Ruská děla z reduty

zatím zahájila zuřivou palbu plnými kulemi i kartáči.

Pod palbou ruských voltižérů a dél se francouzská pěchota vy-

dala k rokli u Dorodina. U jelni zatlačovali polští voltižéři ruské myslivce z 5. pluku. Knížeti Gorčakovovi hrozil obchvat po jeho

levém křídle. Ruský generál Sievers poslal 5. pluku na pomoc nej-

prve Kyjevský dragounský pluk, který voltižéry donutil ustoupit.

Rotmistr Alexandrovič napadl s částí Achtyrských husarů přesu-

nující se francouzská děla. Pak zaútočil podél jižní strany Doro-

dina Novorosijský dragounský pluk a vnesl do dvou postupují-

cích francouzských kolon zmatek.

Poniatowského sbor se v té době vynořoval z lesa u Jelni v plné

síle a ohrožoval ruské jezdce z boku. Dorodino se za daných okol-

ností udržet nedalo a Sieversovy jezdecké pluky se vrátily tam,

odkud vyjely. Compans Dorodino ovládl a francouzský i polský

proud se tak spojily.

„Compans obratně využil terénních vln, jejich vyvýšeniny sloužily za základnu jeho dělům, prohlubně za úkryt pěchotě, formující se do útoč-

ných kolon. Jednašedesátý pluk šel první, reduta byla dobyta jediným útokem na bodák...," líčí boj Ségur, bohužel se však hrubě mýlí.

Šest voltižérských rot s podporou jednoho praporu 61. řadové-

ho pluku vzalo útokem pahrbek nad Dorodinem, asi 250 kroků

vpravo (ve směru svého postupu) od reduty. Odtud začali fran-

couzští voltižéři oplácet Rusům to, co ruští myslivci ještě před chvílí tropili Compansově divizi. Mířenou palbou zasazovali

ŠEVARD1\SKÁ REDUTA ♦ 181

obráncům reduty citelné ztráty. Jednašedesátý pluk za nimi vy-

tlačil na pahrbek déla a postavil je do palebného postavení. Déla zahájila na redutu palbu kartáči, pěší kolony 61. pluku se však

ukryly za baterii a terénní zlom.

Generál Compans pak zaútočil na pěší divizi Něverovského.

Zprava postupovaly 61. a 57. řadový pluk pod velením generála

Duppelina, zleva 25. pěší pluk. Na nejzazší levé straně zahájil

111. pěší pluk obchvatný manévr. V téže době se začaly přes Ale-

xinky blížit Rusům do boku Friantova a Morandova divize.

Útoky se střídaly s protiútoky, boj se však většinou odehrával

okolo reduty a ne v ní.

„Třikrát ji 61. pluk vyrval Rusiím a třikrát byl vyhnán, nakonec se tu i>šak zachytil, celý krvavý a napůl zničený. Nazítří, když císař tento pluk přehlížel, ptal se, kde je třetí prapor.,Leží v redutě,' odvětil plukovník,"

vypráví Ségurova kniha.

Bojiště ti Ševardinské reduty 5. září (A. Adam)

ŠEVARD1\SKÁ REDUTA ♦ 182

Hrabě Ségur se opět zmýlil. Ne 61. pluk Compansovy divi-

ze, ale 57. pluk nakonec donutil Rusy skvělým bodákovým úto-

kem definitivně opustit pahrbek u reduty, čímž padla i reduta

sama. Boje tím zdaleka neskončily. Bagration poslal Gorčakovovi

2. granátnickou divizi knížete Karla Meklenburského. Měla posí-

lit a vystřídat Něverovského divizi, zmocnit se reduty a udržet ji

♦ 183

do tmy, která by boj přerušila. Kníže Bagration vedl tuto divizi

osobně.

Do pravého boku postupujících sil knížete Bagrationa zaútočily

dvě pěší kolony. Kníže proti nim vyslal Maloruský a Gluchovský

kyrysnický pluk pod velením plukovníka Tolbuzina. Kyrysníci

donutili francouzskou pěchotu ustupovat a zmocnili se i fran-

couzské baterie nad Dorodinem. I'o nich udeřili dragouni Cerni-

govského a Charkovského pluku na 111. pěší pluk, nalézající se

osaměle mimo francouzské levé křídlo. Tento pluk Compansovy

divize se okamžitě přeskupil do karé. Podle Ségura pluk zachrá-

nili Španélé:

„Zejména houževnatost španělského pluku nepřítele odrazila. Nepřítel ustoupil a ta reduta, která tvořila jeho předsunuté postaveni, nám padla do rukou."

Vojáci 111. pluku se však bili poměrně daleko od reduty. Pluk

Josefa Bonaparta (týž, z nějž bylo pro výstrahu popraveno něko-

lik desítek mužů), patřící k Friantově divizi a postupující od Alexinek, mu statečně vyrazil na pomoc, palba 111. pluku, semknu-

tého do čtverce, však ruské jezdectvo odrazila o něco dříve, než

se u něj Španělé objevili.

Poláci na staré smolenské silnici se chystali zaútočit na Karpo-

vovy kozáky a Karpov byl připraven jejich náporu čelit. V té době však už dostal Bagration rozkaz, aby se stáhl zpět, a začal ustupovat, krytý 2. kyrysnickou divizí a praporem Oděské pěchoty,

ustupovat. Táhlo na jedenáctou hodinu večerní. Bojiště zaplňo-

valo stále více pluků Grande Armée. U Ševardina, na jehož zkrvavené návrší se snesla milosrdná tma, zaujímaly jednotky přiděle-

né prostory k táboření. Rozstřílené, ohořelé a místy sesuté valy

Ševardinské reduty byly definitivně v rukou napoleonských

vojsk.

V boji o Ševardinskou redutu se střetlo 35 000 mužů Velké ar-

mády s 18 000 Rusy. Ztráty obou stran odhadoval Wohlzogen na

1000 mužů na každé straně, což byl údaj velice podceněný. Bern-

hardi, který sepisoval vzpomínky plukovníka von Tolla, uváděl

francouzské ztráty v počtu 6000 mužů a ruské ve výši 4000 mužů.

Pečlivé moderní statistiky G. Nafzigera dospěly k závěru, že kaž-

dá z bojujících stran přišla o 80(H) mužů včetně raněných.

Navzdory nastávající noční tmě se tu a tam ozýval hluk boje

a střelba.

„jeden Davouti'w pluk hledal své místo v prvním sledu. Zmýlen tmou 184 + BORODINO

padl rovnou do středu ruských kyrysníku, kteří jej napadli, uvrhli do zmatku, vzali mu tři děla a zajali či pobili 300 mužů. Zbytek se semkl po četách, vytvořil jednolitou masu, zježenou ohněm a železem, do níž nedokázal nepřítel vniknout, a oslabená jednotka mohla zaujmout sve'bojové postavení," píše Ségur.

V noci se v Kutuzovově štábu bouřlivě diskutovalo. Jermolov

bez obalu prohlásil, že Ševardinská reduta představovala nesmy-

slnou a neudržitelnou pozici mimo dostřel děl ze Tří fleší, dalšího opevnění, které se budovalo daleko za ní. Barclay de Tolly měl

podobný názor. Jermolovova kritika popudila Bagrationa, neboť

právě on osobně obranné postavení u Sevardina vybral.

Tolstého Vojna a mír zpopularizovala názor, že původně se ruská linie měla táhnout v přímce mezi Ševardinskou redutou a vsí

Borodino a že teprve boj o Ševardinskou redutu tuto linii jaksi

celou pootočil na čáru Borodino-Utica. Je to mylné tvrzení. Pokud měl ruský štáb vybudování takového postavení v úmyslu, nezbyl

mu na to čas. V den bitvy u Ševardina zůstával celý prostor mezi

redutou a Borodinem nekrytý a Ševardinská reduta představo-

vala, jak napsal von Wohlzogen, jen osamělou předsunutou ob-

rannou pozici, která se nedala bránit.

Ruská vojska nicméně už nemínila ustupovat. Po boji u Ševar-

dina zaujímala postavení mezi starou a novou smolenskou silnicí.

Na poleona konečné čekala vytoužená generál ní bitva. Obé strany se horečně připravovaly na střetnutí, které si až do roku 1914

udrželo smutný primát nejkrvavější bitvy světových dějin.

„Otcovský dům byl zahalen dýmem tábořišť; řady bodáků problesko-valy úrodou, pokrývající pole, a masy vojsk se hromadily na rodných chlumech a v dolinách. Tam na pahorku, kde jsem kdysi dováděl a snil, kde jsem lačně hltal zprávy o dobytí Itálie Suvorovem a o hřmění ruských zbraní na francouzských hranicích - tam právě zakládali baterii Rajevského...," vzpomínal husarský důstojník a pozdější partyzánský velitel Děnis Davydov, který v těchto místech prožil dětství a teď tu měl bojovat.

♦ 185

Zítra vám bude teplo!

Před Kutuzovem stál nadlidský úkol porazit Napoleona. Do té

doby se to podařilo jen arcivévodovi Karlovi u Aspern a Esslin-

gen. Jeden příbuzný se jednookého generála zeptal, zdali si myslí, že císaře Francouzů rozdrtí.

„To ne, ale doufám, že ho obelstím," odpověděl Kutuzov.

Zatím ale měl Nejjasnéjší dost starostí s tím, aby obelstil své

generály a všudypřítomné carovy lidi, před nimiž musel dávat

okázale najevo nezdolný optimismus a víru ve vítězství. Nejjas-

nějšímu nezbývalo než bitvu před Moskvou svést. Proto byl jme-

nován a Barclay sesazen...

Volba postavení před řekou Moskvou (podle níž budou bitvu

nazývat Francouzi), se středem u vesnice Borodino (podle níž

pojmenují bitvu Rusové) byla kombinací výběru, provedeného

náčelníkem štábu generálem Bennigsenem a plukovníkem Kar-

lem von Tollem. Rusové horečně budovali na linii vesnic Maslovo

- Borodino - Utica opěrné body, opisující vyklenutou kruhovou

výseč směrem k Francouzům.

Krajina v tomto prostoru vypadala na první pohled jako pís-

čito-kamenitá náhorní planina s řídkou travní vegetací. Bylo to

však jen zdání. Prostor protkávaly četné rokle, terén přes ně klesal a stoupal, místy pozvolna, jinde v prudkých zářezech. Skrze dna

několika roklí se vinuly potoky a potůčky. Tehdy, na konci léta

roku 1812, v nich bylo vody málo nebo zcela vyschly. Pohyby

větších vojenských těles znesnadňovaly četné lesy a křovím po-

rostlé mokřady. Nebyl to terén, v němž by si mohutné vojenské

sbory mohly vybírat, kudy půjdou a kde se rozvinou.

„Celek se dal přirovnat na obou stranách k rozlehlému amfiteátru, nepřítel stál však přece jen výše než my. Od nás až k dole ležící linii, ohraničené úpatím nepřátelských výšin, se terén zvolna vlnil vzhůru, načež náhle klesal směrem k nepřátelům," popsal základní terénní charakteristiku saský poručík von Meerheim.

Prostor, v němž se většina bojů odehrála, vymezily na severu

nová smolenská silnice, na jihu stará smolenská cesta. Nová smo-

lenská silnice se táhla od Kolockého kláštera, ležícího na západě, 186 + BORODINO

ke vsi Valujevo. Sledovala tok Koloči. Až k Borodinu se tato říčka vinula močálovitým údolím, jehož překročení nepředstavovalo

problém. V Borodinu se do Koloči vlévaly tři potoky. Shora, tedy

po proudu z levé strany, těsně před vsí to byl potok Vojna, zprava před Borodinem potok Semenovka, v němž bylo tehdy jen pár

louží, a dál za vesnicí pak potok Stonec. Před Borodinem přešla

Koloča na druhou stranu nové smolenské silnice, pokračova-

la mnoha meandry, minula ves Gorký a její koryto se stále více

zařezávalo do hloubky. Nad Máslovém Koloča vtéká do Moskvy.

Údolí vyschlé Semenovky, směřující takřka kolmo na kory-

to Koloči, tvořilo jakousi dělicí čáru mezi francouzskými a ruský-

mi liniemi. Semenovka pramenila nedaleko odtud, u malého le-

síka nad Uticou. Zhruba v polovině jejího toku se zleva připojoval potok Kamenka, začínající nedaleko Ševardina. Koryto Semenovky bylo v horní části toku od lesa ke vsi Semenovskoje poměrně

ploché a nevýrazné. Za vsí, ležící od potoka vpravo, už ale tekla Semenovka, spojená s Kamenkou, roklí, jejíž stráně byly směrem

k ruským pozicím dost strmé.

Terén na jihu podél staré smolenské cesty tak členitý a rozekla-

ný nebyl. Pokrýval jej ale masiv Velkého litického lesa, jímž silnice od Jelni na Možajsk procházela. Převládala tu jiná vegetace než

na výšinách nad Borodinem. Poměrně plochý terén kryly olšové

a březové porosty, ne vyšší než keře a křoví. Tento prostor před-

stavoval nejslabší místo v ruském postavení.

Moskevská domobrana a zákopníci začali mezi Máslovém a vsí

Semenovskoje urychleně budovat opevněné body. Byly čtyři, dva

z nich však měly v průběhu bitvy jen dílčí význam. Nejvíce na

severu leželo maslovské opevnění. Orientací palebného sektoru

mělo bránit Napoleonovi v obchvatu ruského pravého křídla. Na

stráních nad Koločou, u vsi Gorký, prakticky těsně vpravo od

nové smolenské silnice, bylo navršeno další opevnění, redans, do

jehož stěsnaného vnitřního prostoru najela pouze tři děla. Zhruba šedesát metrů před ním, blíž k Borodinu, ale stál redans větší,

obsazený baterijní rotou majora Dietrichse o devíti dělech.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! ♦ 187

Nejsilnéjší opevnění vzniklo jižně od Borodina na planině nad

sráznou strání pravého břehu Semenovky. Původně tu chtěli Ru-

sové postavit mohutnou baštu, zpevněnou na bocích příkopy

a kolišti. Začali ji však stavět pozdě. Ženijního materiálu měli

nedostatek a kamenité podloží silně znesnadňovalo zákopnické

práce. Podle Bogdanoviče začali domobranci toto opevnění vršit

188 + BORODINO

až odpoledne 6. září, tedy den před bitvou. Obranná hodnota

takto vzniklého redansu, jemuž všichni mylně říkali reduta, spo-

čívala spíše v postavení za hřebenem stráně než ve vlastních va-

lech. Měl tvar kupředu obráceného „V" s nízkou, do boku obrá-

cenou a k hlavnímu valu přiléhající předprsní tvaru „V" na každé straně. Opevnění bylo vzadu zcela otevřené, plánovanou palisádu už zákopníci nestihli začít budovat. Ani valy nebyly zce-

la hotové, Moskevská domobrana, kterou Rusové na stavbu na-

sadili, neměla rýče ani krumpáče, neuměla plést proutěné koše,

které se plnily při stavbě takovýchto valů hlínou, a navíc byl nedostatek prken a trámu. Střílny se dohotovovaly teprve v časných

ranních hodinách 7. září, kdy do opevnění, kombinace redansu

a lunety, najelo deset děl do středu a šestnáct do boků. Velel jim plukovník Schulmann. Podle mohylové výšiny Rusové pokřtili

toto opevnění na Kurhanovou baterii, podle Rajevského sboru,

stojícího u reduty na Rajevského baterii. Francouzi jí říkali Velká reduta.

Jižně od Rajevského baterie, na svazích ve vidlici, kterou tvořil soutok Semenovky s Kamenkou, se narychlo vystavělo poslední

dělostřelecké opevnění. Byly to tři lunety, z nichž dvě stály nad roklí Kamenky a jedna vprostřed za nimi. Francouzi je pojmeno-vali podle šípovitého tvaru Tři fleše, Rusové jim říkali Bagrationovy fleše.

Linii ruských pozic tu a tam zpevňovaly nedokončené předprs-

ně, část obranných postavení nevalného charakteru se nacházela

i u dřevěného borodinského mostu přes Koloču. Na víc nezbyl

čas.

Rusové zaujímali pozice v prostoru Borodina už od 5. září. Pěší

sbory nakonec stanuly jeden vedle druhého, s pluky v kolonách

po praporech ve dvou sledech, s nezbytnými mezerami pro roz-

vinutí praporů do linie. Lehké myslivecké pluky vytvořily před

řadovými jednotkami takřka souvislý střelecký řetěz. Téměř za

každým pěším sborem stál sbor jezdecký, rozvinutý ve dvou sle-

dech. Vznikla tak hluboká obrana ve čtyřech sledech, která pos-

kytovala prostor k bočním přesunům sil i k účinným zásahům na

ohrožených úsecích. Vojsko však bylo nakupeno v malém pros-

toru a poskytovalo vděčný terč francouzským dělům.

Pravou stranu a střed ruských obranných pozic zaujala 1. zá-

padní armáda pod velením Barclaye de Tolly. Ruské pravé křídlo,

rozmístěné vpravo od vsi Gorký a nové smolenské silnice směrem

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! ♦ 189

k Maslovu, tvořily 4. pěší sbor Baggovutúv a 2. pěší sbor hraběte Ostermanna-Tolstého, podporované Uvarovovým 1. jezdeckým

sborem (tvořícím zálohu) a 2. jezdeckým sborem barona Korffa.

V lese nad soutokem Koloči s Moskvou se skrývali Platovovi ko-

záci. Celému tomuto uskupení velel dvaačtyřicetiletý generál Mi-

chail Andrejevič Miloradovič, kterého charakterizoval Děnis Da-

vydov takto:

„Hrabě Miloradovič byl v naší armádě znám neobyčejnou zmužilostí a v boji nevzrušivou chladnokrevností. Jeho schopnosti nebyly příliš veliké, byl nevzdělaný a neměl mnoho zkušeností; byl znám svou marno-tratností, v lásce byl chytlavý, strašně rád hovořil francouzsky, ač ten jazyk vůbec neznal, a rád tančil mazurku. (...) V jednotkách, jimž velel, panovala vždy strašná nekázeň..."

Střed od vsi Gorký až k pravé straně Velké reduty podléhal ge-

nerálu Dochturovovi. Vlevo od Gorek stál, zčásti opřený o stráně

nad ústím Stonce, 6. pěší sbor Dochturovúv, podporovat jej měl

3. jezdecký sbor hraběte Pahlena, nyní nemocného, takže i nad

ním převzal velení baron Korff.

Dál na jih už začínal úsek 2. západní armády knížete Bagratio-

na. Od Velké reduty po ves Semenovskoje bylo postavení 7. pěší-

ho sboru generála Rajevského, podporovaného 4. jezdeckým sbo-

rem generála Sieverse. Od Semenovského po Tři fleše se měl

bránit 8. pěší sbor generála Borozdina I. Terén tu byl příliš členitý, a tak se Karel Meklenburský s 2. granátnickou divizí Borozdinova

sboru postavil až za Semjonovskoje a 27. pěší divize Něverovské-

ho za Tři fleše. Za těmito silami si Bagration ponechal zvláštní

zálohy v podobě granátnické divize hraběte Voroncova a kyrys-

nické divize generála Duky, jakož i záložního dělostřelectva 2. zá-

padní armády.

Dál vlevo, směrem ke staré smolenské cestě a Utici, se táhl po-

měrně plochý a nekrytý terén, představující pro levý ruský bok

slabé místo. Podél této cesty se za Uticou rozestavil ve skrytu

3. pěší sbor generála Nikolaje Alexejeviče Tučkova I. s kozáky generálmajora Karpova.

Zálohu pravého křídla a středu tvořil za vsí Kňazkovo, vlevo

od potoka Stonec a nové smolenské silnice, 5. pěší sbor generál-

poručíka Lavrova s 1. kyrysnickou divizí generálmajora Borozdi-

na II. Před Psarevem stálo 306 děl dělostřelecké zálohy generál-

majora Lówensterna. Úplně vzadu, na staré smolenské silnici

daleko za Uticou a Utickým kurhanem, rozmístilo ruské velení

190 + BORODINO

moskevskou a smolenskou domobranu. Tvořili ji narychlo a jed-

nostranně vycvičení dobrovolníci-nevojáci, vyzbrojení zčásti

puškami, většinou však píkami. Byli oblečeni v hrubých selských

kaftanech, s neforemnými klobouky a nezbytnými křížky na

nich. Neměli valnou bojovou hodnotu a počítalo se s nimi spíše

k zastavení možných utíkajících či ustupujících. V bitvě samotné

se však překvapivé ukázalo, že opolčeňje dovede napoleonské ar-mádě houževnatě vzdorovat.

Klasik strategie a přímý účastník bitvy von Clausewitz později

kritizoval Kutuzovem zaujaté postavení. Tvrdil, že by bylo účin-

nější opřít pravé křídlo o koryto Koloči hned u vsi Corky. Rozvi-

nutím až k Maslovu se zbytečně roztáhlo skoro až k řece Moskvě.

Clausewitz tvrdil, že samotný terén kolem Gorek do značné míry

vylučoval Napoleonův obchvat ruského pravého křídla.

Clausewitzova kritika se snesla i na zbytečné nakupení vojsk,

které poskytlo francouzským dělům až příliš kompaktní terč. Jez-

dectvo stálo za pěchotou pouhých 300-400 kroků, zálohy byly za

jezdectvem 1000 kroků. Preobraženský a Semjonovský gardový

pěší pluk tak například ztratily 273 mužů, aniž měly příležitost

vypálit jedinou ránu. V té době už byly známy zkušenosti ze

Španělska a Portugalska, kde Wellington rozmisťoval do krytu na

odvrácené svahy tolik svých dalších sledů, kolik jen mohl. Nejjas-nější vystavil sevřené kolony Napoleonovi přímo před oči. Nafzi-

ger v práci Napoleon's Invasion of Russia dospěl k závěru, že Kutuzov, který evropské válčiště viděl naposledy u Slavkova, ztratil od roku 1805 kontakt s rozvojem vojenské vědy a novými poznatky

z bojů.

Slabé místo ruské obrany tvořilo levé křídlo. Tady se nebudo-

vala žádná opevnění a Nejjasnější sem poslal pouze slabé síly,

8000 mužů Tučkovova sboru, 1500 kozáků a 70(K) dobrovolníků

milice. Kutuzov nařídil, aby se pěchota skryla v porostu a myslivci aby před nimi vytvořili v otevřeném terénu řetěz. Myslivečtí dů-

stojníci protestovali a Bennigsen bez vědomí Nejjasnéjšího dispo-

zici změnil: v porostu se skryli myslivci a pěchota zaujala postavení na otevřené planině...

Pokud by Napoleon založil plán na širokém obchvatu ruského

levého křídla (o čemž císař Francouzů uvažoval), dostala by se

celá Kutuzovova armáda nejspíše do složité situace. Takový ma-

névr patřil k Napoleonovu oblíbenému repertoáru. Kutuzov buď

musel být génius, přesně odhadnout důvody, kvůli nimž Napo-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! ♦ 191

leon obchvat neprovede, a na tyto důvody vsadit. Nebo Napole-

onovu strategii od Slavkova nestudoval.

Císař Francouzů své síly rozmisťoval od prostoru nad novou

smolenskou silnicí západné od Borodina po horní okraj Velkého

utického lesa severně od staré smolenské silnice.

Levé křídlo tvořil IV. armádní sbor Eugěna de Beauharnais,

posílený pěšími divizemi generálů Moranda a Gérarda, detašova-

nými od Davoutova I. sboru. Tyto dvě divize tvořily pravé křídlo

Eugěnových sil. Gérard stál na nové smolenské silnici, Morand se

zády opíral o ves Alexinky. Za Gérardem stál 3. jezdecký sbor

generála de Grouchyho.

Střed v prostoru vsi Ševardino obsadil III. armádní sbor maršála

Neye. Za ním stál VIII. sbor Junotův. Od Ševardina na jih k sever-nímu okraji Velkého utického lesa se rozkládala postavení neúpl-

ného I. sboru maršála Davouta. Kníže Poniatowski s V. sborem

byl šikmo za Davoutem a tvořil nejzazší pravé křídlo.

Za Davoutem a šikmo vlevo před Poniatowským stály všechny

tři zbývající sbory Muratova záložního jezdectva, 1. Nansoutyho

sbor, 2. sbor Montbrunův a 3. sbor Latour-Maubourgův. Zálohu

vrchního velitele za Ševardinem tvořila jako obvykle císařská gar-da. Blíže k bojišti byla mladá garda, za ní čekala stará garda, vpravo v otevřenějším terénu pak gardové jezdectvo.

Generálové Lariboisiére a Chasseloup dostali rozkaz vybudo-

vat proti ruským postavením tři hlavní baterie, které by mířily na Tři fleše a Rajevského baterii. Další dělostřelectvo včetně gardového mělo zasáhnout operativně.

Kolik mužů proti sobě v bitvě na řece Moskvě stanulo? Napo-

leon měl k dispozici 120 000 až 130 000 mužů. Ruské prameny

říkají, že Kutuzovovy síly činily 130 000 mužů, z toho však 7000

představovalo nepravidelné kozácké jezdectvo a 10 000 mužů

oddíly domobrany. Vojenští historikové se shodli na desetipro-

centní početní převaze Velké armády. Rusové však měli převahu

v počtech dél (640 : 587) a mnohem více děl těžších ráží.

Oba vrchní velitelé se usilovně snažili, každý po svém, povzbu-

dit morálku a zápal vojsk. Napoleon přejížděním z pozice na po-

zici, bodrými pozdravy starých grognards a pověstnou všudy-přítomností. Kutuzov způsobem, nad nímž současníci pohrdavě

kroutili hlavou, v němž se však odrážela jedna z geniálních vlastností tohoto vojevůdce. Napoleon dokázal oslovit duši vojáka,

Kutuzov dovedl zase posoudit duši ruského člověka!

192 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! ♦ 193

„Kutuzov učinil ze své strany onoho dne všechno možné, aby své vojsko povzbudil, a nechal kromě jiného všemi řadami svých bojovníku nosit ve svátečním procesí kolem dokola zázračný mariánský obraz, který byl zachráněn a vzat s sebou ze Smolenska. Rovněž vojáky ujišťoval, že když se probudil, kroužil nad jeho hlavou orel, a vydával tuto báchorku za znamení nepochybného vítězství," píše baron Wohlzogen.

Napoleon strávil většinu dne v sedle. Objížděl pozice a rekog-

noskoval terén. Vsedl na hřebce Embelli, projel podél Koloči, pak k Ševardinu, prohlédl si bojiště předchozího dne, zavítal k Poniatowskému nad Velkým utickým lesem, po obědě si nechal osedlat

Ernira a znovu vyrazil směrem k Borodinu, přičemž po něm vy-pálilo několik ruských dél. Chrlil zdánlivě kusé a neuspořáda-

né rozkazy, jimž dával náčelník štábu Berthier definitivní písem-

nou podobu, rozmisťoval děla proti ruským opevněním (bohužel

však tak, že řada děl tří francouzských velkých baterií na tato

opevnění nedostřelila a musela se na druhý den přisunovat blíž).

Maršál Davout si prý dovolil Napoleonovi radit, aby jeho sbor

přesunul na pravé křídlo. Z tohoto křídla chtěl kníže z Eckmuhlu

spolu se sborem Poniatowského provést široký obchvat na Uticu

a vpadnout Rusům do boku. To by umožnilo ruské levé křídlo

obklíčit. Naskýtala se obdobná šance, jakou Junot promarnil u Va-

lutiny Hory. „Výsledkem by se s velkou pravděpodobností stalo

zničení Rusů," říká v už citované knize o tažení do Ruska G. Nafziger.

„Avšak Napoleon, který byl opačného názoru, jej přerušil výkřikem:

,Vy byste pořád nepřítele obkličoval; tohle je příliš nebezpečný manévr!'"

Odmrštěný maršál zmlkl, pak se vrátil na své místo a potichu žehral na nepřiměřenou opatrnost, na kterou nebyl zvyklý. Nevěděl, čemu ji při-soudit, leda tomu, že se Napoleon s věkem stával méně podnikavým...,"

vyprávěl de Ségur.

Účinnost Davoutem navrhovaného manévru je sporná. Na-

poleon netušil, že u Utice má Kutuzov necelých 17 000 mužů,

z nichž téměř polovinu tvoří domobranecké jednotky. Byl si vě-

dom, že by se navrženým manévrem Velká armáda neúměrně

roztáhla a její linie by zaslábla. Poniatowski sice hlásil, že narazil na pravém křídle jen na slabý odpor, císaři Francouzů ale chyběly informace o terénu. Napoleon musel zvažovat i to, že bočním

manévrem ohrožený Kutuzov bitvu nepřijme a ustoupí novou

smolenskou silnici. Stejně tak ale mohl převzít v době přesunů na křídle iniciativu, zaútočit první a zastihnou Velkou armádu v dů-

194 + BORODINO

sledku rozsáhlého manévru nepřipravenou. Napoleon se nako-

nec rozhodl pro frontální útok, o jehož krvavosti nemohlo být

pochyb. Strategické simulace nicméně naznačují, že Davoutův

záměr mohl vést ke skutečné rozhodujícímu vítězství, které by

navíc stálo podstatně méně životu. Co se stalo, že dal génius

strategie přednost otřepanému řešení před rizikem, které nejed-

nou podstoupil?

Císař Francouzů byl onoho dne nervózní. Z několika důvodů.

Předně se obával, že se Kutuzov v noci z 6. na 7. září znovu stáhne.

Navíc dostal špatné zprávy ze Španělska. Do hlavního stanu do-

razil pobočník Charles Fabvier se zprávou o Marmontově poráž-

ce u Arapiles. Svědci se však shodují, že si císař porážku ve Špa-nělsku příliš nepřipouštěl. Caulaincourtovi krátce poté řekl:

„Angličané tam jsou zaměstnáni; nemohou opustit Španělsko a tro-pit mi ve Francii či v Německu nepříjemnosti. Tohle je pro mne důležité."

Ubohý Fabvier na sobě přesto pocítil císařskou nevoli. Chtěl

dokázat, že vojáci za Pyrenejemi nejsou o nic méně stateční.

U Arapiles (Britové této bitvě říkali bitva u Salamanky) byl zra-něn, přesto čtrnáct dní po bitvě vyrazil na cestu napříč Evro-

pou. Nyní císaře požádal, aby se mohl nadcházející bitvy zú-

častnit. Uchopil pušku a zařadil se mezi obyčejné střelce lehké

pěchoty.

Radost udělal Napoleonovi na druhé straně prefekt Bausset.

Od císařovny Marie Louisy přivezl portrét Římského krále, Na-

poleonova syna. Gérard namaloval dojemně andělskou tvářičku

hošíka s plavými kučerami, mistrovské dílo oficiálního malířství.

Napoleon nechal obraz pověsit před stanem, načež (podle svě-

dectví generála Gourgauda) pronesl jednu z těch patetických vět

pro historii:

„Odneste jej. Příliš brzy vidí bojiště!"

Starý Kutuzov se před bitvou příliš nehýbal, jeho aktivita však

nebyla o nic menší. Divadlo se smolenskou Bohorodičkou, ono

procesí s praporci, svícemi, popy a ikonami, padlo na úrodnou

půdu. Nejvétším fyzickým výkonem Nejjasnějšího bylo, že se 6.

září poklonil až k zemi před zraky celého štábu a vojáků, přežeh-

nal se křížem a obraz políbil.

„Onen generál nechal své popy a arcimandrity obléci skvoucí a majestátní řízy, dědictví to po Řecích. Šli před ním se svatými církevními ostatky. (...) Když Rus viděl, že toto mimořádné představení vojáky patřičně dojímá, mluvil k nim zejména o nebi, jediném domovu, který ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 195

otroci mají. A ve jménu náboženské rovnosti se pokoušel povzbudil raby, aby bránili statky svých pánů. (...) Pak Rusům poukázal na města pře-měněná v popel, připomněl jim jejich ženy děti, dodal pár slov o carovi a skončil apelem na zbožnost a vlastenectví..."

Hrabě Ségur, autor výše uvedené pasáže, se na podobné divad-

lo díval s despektem, neboť je nechápal. Na ruské straně však

padaly tisíce a tisíce soldátů ve svatém nadšení na kolena. Kníže pak kázal rozdat vojákům, jimž kručelo v břiše snad víc než Francouzům, dvojitou dávku jídla a vína. Stala se divná věc, příznačná pro ruský charakter. Vojáci víno odmítali se slovy, že se nehodí

pitím chystat na zítřejší den.

Velké armádě četli důstojníci pozdě večer před bitvou Napole-

onův rozkaz. V podání wurttemberského kavaleristy Petera zněl

následovně:

„Vojáci!

Dnešní den je dnem odpočinku. Každému pěšáku bude vydáno šest-náct nábojů a tři křesací kameny, jeden k nasazení a dva záložní. Rovněž zbraně a výstroj uvedete do dobrého stavu. Každý jezdec dále obdr-

ží třicet patron, nabrousí si šavli a uvede do dobrého stavu výstroj, výzbroj a postroje pro koně. Ambulance, zavazadla a markytánské vozy se postaví za frontou, aby nepřekážely pohybu vojsk po bitevním poli a uvolnily je."

Malíř Albrecht Adam strávil většinu dne až do večera skicová-

ním krajiny. Ruským délostřelcům padla do oka nápadná barva

jeho hřebce.

„Náhle padl z ruské Velké reduty výstřel, kule mi prolétla kolem uší a urazila levou ruku statnému kanonýrovi, který stál za mnou a s velkým zájmem sledoval mou práci."

Adam sbalil skicák, v němž s dokumentaristickou věrností za-

chytil svahy, rokle a kopce nad Semenovkou. Dojel do ležení s po-

vzdechem:

„Mnozí, na které onoho šestého přívětivě svítilo slunce, se mohli sami sebe ptát:, Uvidím také zítra slunce zapadat?'"

Některé jednotky, jako wurttemberský švališerský pluk, v němž

sloužil Benedikt Peter, se však přesunovaly ještě na začátku noci.

„V noci na sedmého, k jedenácté hodině, rozkázali uhasit ohně a tiše vstát. Měli jsme za to, že musíme nepřítele přepadnout. (...) Brzy jsme museli znovu do sedel a dostat se na druhý břeh Moskvy [Peter se mýlil, byla to Koloča, pozn. aut.] a přejít brod, kde nám voda sahala až k tělu.

Zmáčeli jsme se, trochu jsme se roztřásli, a když jsme později přišli do

196 + BORODINO

ležení francouzských gard, řekl generál tohoto sboru: Je vám zima? Zítra už vám bude teplo.' My opáčili:, Vypadá to, že zítra bude svatba a svatebčané už se strojí,' neboť gardistése za našeho průjezdu holili, měnili si spodní prádlo a zčásti si i chystali uniformy a fedrpuše."

Zítra mělo být všem víc než horko!

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 197

První salvy

Noc prožil každý po svém. Zkušení veteráni, uvyklí všudypří-

tomnosti smrti a otupělí vůči strachu, většinou ulehli a spali. Pro nováčky a vnímavé bytosti nastaly hodiny obav. Švališer Peter

tyto těžko popsatelné pocity vylíčil se syrovou upřímností:

„Zhruba po tisíci stopách bylo veleno sesedat, každý voják se mohl uložit vedle koně a odpočívat, aniž však pustil uzdu z ruky! Lehl jsem si před koněm, dal uzdu pod paži, přilbu pod hlavu, zachumlaný do pláště jsem si přetáhl límec přes hlavu a usnul docela spokojeně a bezstarostně, až mě probudil jeden kamarád..."

Jako mnoho jiných nemohl ani Peterův druh jménem Rosch

nervozitou usnout. Peter mu poradil, aby věřil ve Všemohoucího

a spal, že obavami stejně nic nevyřeší. Když jej však kamarád

probudil podruhé, válkou ošlehaný Peter mu vyčinil:

„Ty nedochůdče, tolik lpíš na životě? Co tě k němu poutá? To naše krásně povolání, to mordýřské řemeslo? Teď jsme osm set hodin daleko od vlasti a vtáhli jsme zhruba čtyři stovky hodin hluboko do ruské říše, za celou tu dobu jsme jedinkrát nepřespali v lidském obydlí, jen na zakrvácených bojištích, živili jsme se jako lišky a vrány, k pití jsme měli kalnou vodu. Opravdu ti na tomhle životě tak záleží? Nevěříš všemohoucímu Bohu, který nás do života povolal? Co se týče mne, zúčtoval jsem se sebou: přiznávám, že jsem hříšník, ale docela obyčejný a žádný zločinec; umřu rád, bude-li to ]eho vůle, a mám jen jedno přání. Přijde-li na mne zítra řada, nechci zůstat ležet zmrzačený ve vlastní krvi. Ať zemřu hned!"

Noc, jak zaznamenal malíř Adam, byla chladná a tichá:

„K páté hodině, třebaže byla ještě tma, klid skončil. Brzo před šestou jsme vsedli na koně. Rozpustil jsem si předtím u táborového ohně ve vodě jednu tabulku masového vývaru, trochu jsem se vnitřně zahřál a pozřel k tomu něco chleba. Byla to veškerá moje strava na dalších osmnáct hodin.

Psychické vzrušení dne, jako bylo 7. září, je příliš veliké, aby se dalo myslet na jídlo..."

K šesté hodině ranní měly být už všechny jednotky nastoupe-

ny. Všude nastával ruch a shon.

„A přesto naši pozornost, upřenou na to hemžení, upoutalo něco jiné-

198 + BORODINO

ho. Z francouzské intendantury dorazilo totiž pro naše mužstvo množ-

ství brandy, které se muselo chvatně rozdělit, neboť jsme každým okamžikem očekávali císaře. (...) Mužstvo požilo jen malou část, (...) a kromě toho se mnozí dali slyšet, že jejich duch takového povzbuzení nemá zapotřebí," můžeme číst ve von Meerheimových vzpomínkách, překypujících nespočetnými podrobnostmi a postřehy.

Ani Napoleon se v noci z 6. na 7. září mnoho nevyspal. Podle

svědků se neustále budil, ptal se, zdali už bude ráno a jestli Rusové neodtáhli. Ve tři ráno vstal a vyjel se na koni přesvědčit. V doprovodu maršálů Berthiera a Davouta dojel až na svah proti Třem

fleším. Všude ležela hustá mlha. Pak se vrátil do císařského stanu.

„Ve čtyři ráno (...) na Napoleona dolehlo velké tělesné vyčerpání, měl lehkou zimnici, avšak bez horečky; padl na postel. (...) Od jisté doby měl velikou rýmu, již poněkud zanedbal a která onoho památného dne znásobila jeho únavu. K tomu se přidružil zánět hlasivek, který léčil způsobem zcela vojáckým; pil lehký punč...," zapsal si Napoleonův komorník Constant.

Krátce nato se císař vzpamatoval, nechal si přinést další punč,

načež lehce posnídal.

„,Tak dnes ráno budeme mít co činit s tím famózním Kutuzovem,' řekl mi. Jistě si vzpomínáte, jak to bylo, když za slavkovského tažení velel u fíraunau. Zůstal v Braunou tři týdny, aniž jedinkrát opustil světnici, ani jednou nevylezl na koně, aby si prohlédl opevnění,'" pravil ke generálu Rappovi, kterého přizval ke stolu.

Touto ironií skrýval starosti.

.„Štěstí není nic než děvka. Tvrdil jsem to často a začínám tomu věřit.

(...) jak jen se armáda ztenčila,' vzkřikl Napoleon. ,Ale to, co zůstalo, je dobré... I moje garda je tím, čím byla, stále je to stará garda."'

Císař nechal zavolat Berthiera a až do půl šesté chrlil na náčel-

níka štábu pokyny.

„Poté se vyhoupl na koně: trubky zazněly, zavířily bubny, zvuky se mísily s nadšeným křikem mjáků.

,Je to stejné nadšení jako u Slavkova. Rappe, nechte přečíst armádní rozkaz!'"

Onen armádní rozkaz obsahoval jen několik vět. Říkal vojákům

to, co slyšeli nejraději. Že budou slavní, že se najedí, odpočinou si a vrátí se domů:

„Vojáci, nadchází bitva, kterou jste si tolik přáli! Od této chvíle závisí vítězství na vás: nutně jej potřebujeme. Poskytne nám hojnost, dobré zimní ubytování a neprodlený návrat do vlasti! Počínejte si jako u Slav-ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 199

kova, Friedlandu, Vitebska, Smolenská a sebevzdálenější potomstvo si s pýchou připomene vaše činy v tomto dni. Ať o vás řeknou:,Byl v té veliké bitvě pod hradbami Moskvy!'"

Po měsících námahy, strádání a nekonečných pochodu nadešel

den, kdy se mělo vše rozhodnout. Tažení měl být za pár dní konec.

Pokud přežijí, čekala vojáky bohatá Moskva, konec útrap, mír.

Tak si to alespoň mnozí představovali. Byly ovšem jednotky, které na patetická slova císaře Francouzů pohlížely s despektem. Pokud jim vůbec rozuměly.

„Pro naše mužstvo to bylo zcela zbytečné, neboť uvyklo bezpodmínečné poslušnosti a ne řečnění, a já si ještě vzpomínám, že jsem musel objas-

ňovat obsah té proklamace druhům, kteří nerozuměli francouzsky," konstatoval důstojník saských kyrysníku von Schreckenstein.

Do bitvy se chystal každý po svém. Garda dostala už včera

rozkaz obléci slavnostní uniformy, což ostatně činila před každou bitvou. Mnohé jednotky ji napodobily.

„Generál Latour-Maubourg vydal rozkaz, že 4. jezdecký sbor musí následujícího dne rovněž nastoupit en grande tenue [ve slavnostních oděvech ]... Generál Lorge se časně ráno strojil velice pečlivě...." pokra-

čoval Schreckenstein.

Velitel 7. kyrysnické divize Lorge se ráno pečlivě umyl, oholil,

učesal, oblékl čistou košili, spodky a navlékl velkou generálskou uniformu.

„Nejen nádherný slavnostní oděv, v kterém se se suitou objevil, ale i jeho obličej, držení a celá bytost dotvrzovaly do očí bijící změnu chová-

ní," konstatoval von Meerheim.

Generál Lepel stanul v čele své 2. vestfálské jezdecké brigá-

dy „na malém neustadtském hřebci mimořádné pečlivě oblečen,

jako na velké přehlídce v Kasselu". Vojáci se chystali „k muzice", což ve vojenském argotu znamenalo do bitvy, a velitelé šli příkladem, oblečeni do svátečního, aby mohli, bude-li jim to souzeno,

předstoupit před Boha čistí. Podvědomě tím snižovali i riziko

infekce při možném zranění.

„Mezitím nám dole pod řečenou výšinou blýsklo vstříc hemžení kolosální masy obrněného jezdectva, ozářeného prvními slunečními paprsky.

(,..)V téže chvíli se dala naše divize do cvalu. Už zdaleka nás vítal divoký pokřik francouzských kyrysníků, mávajících s výskotem palaši na pozdrav ránu," líčil poručík von Meerheim od Zastrowových kyrysníků obraz, který jakoby vyšel z Myrbachových či Detaillových

pláten.

200 + BORODINO

Vojenské hudby vyhrávaly do kroku nejen hymnu Veillons au

salut de l'Empire, ale i pochody od Marenga či Slavkova, Císařský marš nebo populární Chant de départ.

„Tu předjel před naše čelo generál de Murie [tj. velitel divize generál Mouriez, pozn. aut.] a my pochodovali před francouzské gardy, jejichž hudba právě vyhrávala pěknou písničku z Alp. Mužstvo to notně povzbudilo, dokonce i můj sklíčený přítel se znovu rozveselil a vypadal, jako by se chtěl k písni přidat. Otočil se na koni a křikl: ,Petere, teď umřu rád!'"

I ruský tábor byl již na nohou. Vojáci se žehnali křížem, zaují-

mali určená postavení a očekávali, kdy Francouzi začnou. Pro

Rusy, užívající pravoslavný kalendář, měl onen den datum 26.

srpna.

„Generál Barclay se nalézal se svou suitou před úsvitem na pahorku, ležícím před Gorkami, když tu se náhle kolem půl šesté roztrhala hustá mlha, dosud zakrývající slunce, a my zpozorovali útok francouzského levého křídla, vedený 106. řadovým plukem z divize Delzons na ves Borodino. Ve vsi měli postavení ruští gardoví myslivci, které útok doslova přepadl. Málem se s Francouzi promíchali a byli vbrzku vrženi zpět za koločský most," zaznamenal počátek první bojové akce Barclayův pobočník baron Wohlzogen.

To už nad krajem duněly výstřely velkých francouzských ba-

terií Fouchera a Sorbiera proti vsi Semenovskoje a Třem fleším,

k nim se přidala děla generálu Pernettiho a Fouchého. O něco

později zahřměla i třetí baterie prince Eugena na návrší pod le-

sem nad soutokem Koloči s Vojnou. Ruské baterie jim začaly od-

povídat.

„Dělostřelba na levém křídle započne, sotva bude slyšet dělostřelbu z pravého křídla. Střelci divize Morandovy a divize místokrálovy zahájí prudkou palbu při spatření útoku pravého křídla.

Místokrál se zmocní vesnice, přejde po svých třech mostech a bude postupovat na úrovni s Gérardovou a Morandovou divizí, které budou pod jeho velením směřovat na redutu a při tom dosáhnou čáry jednotek prvního sledu," určovala Berthierem podepsaná směrnice č. 1. ze včerejšího dne.

Nevlastní Napoleonův syn Eugène de Beauharnais, jinak ital-

ský místokrál, měl podle ní zahájit útok po levém křídle přes

Borodino na Velkou redutu, což vůbec nebylo snadné. Musel buď

projít vsí, překročit Koloču a vyrazit do svahů hned nad ní, čímž by se dostal k Velké redutě z boku, nebo se dostat do údolí Seme-ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 201

novky a šplhat tudy proti Velké reduté čelně. Podporovat jej měl

3. jezdecký sbor generála Emmanuela de Grouchyho.

Dělostřelba chvílemi na některých místech utichala, na jiných

zase sílila. Důvod byl prostý. Baterie proti Třem fleším stály daleko a křoviny, stromy i terénní vlny jim neposkytovaly potřebný palebný sektor. Nebyla to ani Napoleonova chyba, ani neschopnost

jeho generálů. Zaujetí odpovídajících palebných postavení prostě

neumožnil hustý řetěz ruských myslivců. Napoleonův rozkaz č.

1 něco takového do jisté míry předpokládal:

„Za úsvitu začnou dvě nové baterie, postavené v noci na rovině kní-

žetem z Eckmuhlu, pálit na dvě protilehlé baterie nepřátelské.

V tomto okamžiku postoupí velitel dělostřelectva I. sboru generál Pernetti s třiceti děly Compansovy divize a všemi houfnicemi divize Desai-xovy a Friantovy vpřed. (...) Velitel dělostřelectva III. sboru generál Fouché umístí všechny houfnice III. a VIII. sboru, celkem 16, po stranách baterie, která má střílet na levé opevnění. Generál Sorbierat je na rozkaz připraven vyrazit se všemi houfnicemi gardového dělostřelectva proti jednomu nebo druhému opevnění..."

Na 1600 stop od Tří fleší se tedy přesunulo 102 děl a houfnic!

Třicet děl z tohoto počtu se zaměřilo na Tři fleše, další tři desítky hlavní začaly pálit do pozic jednotek 2. západní armády. Pod

ochranou této palby se vydaly vpřed divize I. armádního sboru

maršála Davouta. Compansova 5. divize směřovala okrajem Vel-

kého utického lesa, přičemž 25. a 57. pluk pod velením brigádní-

ho generála Testa čistily les od harcovníků knížete Šachovského,

ukrytých mezi flešemi a Uticou. Desaixova 4. divize kráčela ze

svahu do údolí vlevo od ní. Obě mířily na nejjižněji umístěnou

fleš. Asi 800 stop před valy zasáhla sevřené řady kartáčová palba děl plukovníka Boguslavského a mířená střelba myslivců knížete

Šachovského. Pěchota musela několikrát couvnout, pak se ale

brigádě Teste podařilo prodrat lesem blíž ke krajní z fleší. V té chvíli byl kartáčovou střelou raněn divizní generál Jean-Dominique Compans a Testova péchota zakolísala. Ruská dělostřelba pá-

chala strašlivé škody i mezi vyčkávajícími jezdeckými pluky:

„První salva byla hrozná a způsobila by nám strašliivé škody, kdyby přes nás ntepřelétla. Řekl jsem kamarádovi:, Tenhle rachot musí být slyšet až v Německu!' Pak následovaly houfnice a dvanáctiliberky. Jedna jejich kule přilétla k mému příteli, kterého celou noc předtím sužovaly zlé předtuchy. (...) Kule před koněm naposledy poskočila, ustřelila mu vrch hlavy a kamarádu Roschovi (...) roztrhla pravou stranu horní části těla.

202 + BORODINO

Oba padli, jako by je sklál hrom. Přítel ležel koni na krku, střeva mu vyhřezla z boku, přesto se namáhal, aby je vstrčil zpět. Popojel jsem k němu a řekl: ,Nech to být, střeva už nebudeš potřebovat'.', načež on se zeptal: ,Myslíš, že musím umřít?',Podíváš se, jak to vypadá nahoře!'

odpověděl jsem a ukázal prstem k nebi," vyprávěl s děsivou upřímností válkou ztvrdlý Benedikt Peter.

Maršál Davout pozoroval postup svých divizí z výšiny u Sorbie-

rovy baterie a usoudil, že nazrála chvíle pro osobní příklad. Vyrazil k Testově brigádě, převzal přímé velení a v sedle koně vedl 57.

pěší pluk na granátníky hraběte Voroncova za nedalekým valem.

To, co viděl francouzský maršál, neuniklo ani knížeti Bagratio-

novi. Okamžitě poslal na ohrožené místo pěší prapory z 27. divi-

ze, které francouzskou pěchotu srazily zpět. Ustupující Francou-

ze mělo vzápětí rozvrátit Sieversovo jezdectvo, Achtyrští husaři

plukovníka Vasilčikova, Novorosijští dragouni majora Terenina

a Litevští huláni. Ruské jezdectvo se zmocnilo tuctu děl, pak však zasáhl 2. a 4. wurttemberský jezdecký pluk.

„Vlevo se drala kupředu ruská pěchota, před níž ustupoval francouzský pěší pluk. Francouzi začali několikrát utíkat, ale jejich neohroženému generálovi se je podařilo pokaždé zastavit. Klobouk měl prostřílený kulemi, což mu dodávalo vzezření vskutku vojácké, a jak hýbal hlavou, povlá-

val mu všelijak na hlavě...," utkvělo v mysli Wurttemberčana Petera, jehož pluk se v tom okamžiku rozjížděl k útoku.

„V jedné chvíli se Rusové dostali až k našim dělům a jejich střely porážely náš šik. Jedna z nich smrtelně zasáhla generála de Murie, další trefila do ruky našeho velitele nadporučíka Munchingena...," pokračoval Peter, který jméno generála Mourieze stále komolil.

Davoutovy divize byly odraženy a nepřátelská palba natropila

nebývalou spoušť mezi velitelským sborem. Raněn kulkou do

ruky byl divizní generál Desaix, zranění utržil i brigádní generál Teste. Střela srazila pod Nicolasem Davoutem koně, maršál padl

k zemi a všichni kolem mysleli, že je velitel sboru mrtev. V tomto smyslu zpravil generál Sorbier i Napoleona. Císař okamžitě vyslal svého pobočníka generála Rappa, který převzal velení po Compansovi. Z Napoleonova rozkazu vyrazil maršál Murat, aby se

ujal velení nad Davoutovým I. sborem.

„Poté, co jsme se rychle seskupili, vyrazili jsme znovu na nepřítele a po celé délce linie se rozhořel zuřivý boj - a já do té doby nikdy neviděl takovou řež," konstatoval generál Rapp, který už zažil desítky tvrdých bojů.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 203

Armádní sbor italského vicekrále v téže době rozvíjel útok na

levém křídle směrem na ves Borodino, spíše shluk několika bíd-

ných chalup. Divize sedmatřicetiletého Alexise Delzonse se do

ruské vsi drala dvěma směry: přes most potoka Vojna novou

smolenskou silnicí a obchvatem poněkud severněji. V čele útočící

106. pěší pluk přepadl a pobil gardové myslivce plukovníka Bis-

troma. Ti, kteří přežili, prchali po mostě přes Koloču. Delzons

pokračoval podél silnice, stoupající rovně vzhůru ke Gorkám.

V cestě mu stálo několik valů a za nimi se ukrýval Barclayův štáb.

Barclay vyslal z valů baterie v Gorkách proti Delzonsové divizi

1. myslivecký pluk plukovníka Karpenka a mysliveckou brigádu

plukovníka Vuiče. Boj netrval víc než čtvrt hodiny. Karpenkův

útok 106. plukem otřásl tak, že musel ustoupit a znovu se sešiko-

vat pod ochranou 92. pluku. Delzonsovu 13. divizi připravili Ru-

sové o velitele jedné z brigád, generála Plauzonna.

„Bylo děsivě vzrušující vidět, jak doširoka roztaženou linii prorážejí a ničí nepřátelské kule. Hned poté, co výstřel prolétl řadami, zvedl se za linii do vzduchu mrak prachu, rozvířený kartáčem. Když se rozplynul, ležely na zemi celé šiky. Jejich řady tak byly stále řidší, až už se nedokázaly sevřít a nakonec zbývaly jen ojedinělé shluky. Generál sám padl jako jedna z prvních obětí. Na ten zběsilý útok nahlížel jako na neproveditelný, nebyl však schopen bitevní vřavou rozpálené vojáky zastavit. Nakonec jim přišel na pomoc princem Eugénem zvlášť oblíbený 92. pěší pluk a odvedl malou hrstku přeživších zpět," vzpomínal na útok před Gorkami a na Plauzonnovu smrt malíř Adam.

1 ruské ztráty byly nemalé, řady myslivců ze ztenčily na po-

lovinu. Tělo plukovníka generálního štábu Gaverovského našli

Francouzi až po bitvě. Ruští gardoví sapéři a námořníci rozebrali s obdivuhodným klidem Francouzům před očima most přes Ko-loču. Borodino, odříznuté tak od Gorek, zůstalo v rukách Delzon-

sovy divize. Místokrálovy sbory se musely přeskupit, přejít Kolo-

ču výše proti proudu a jejím údolím se po opačném břehu dostat

k soutoku této řeky s potokem Semenovka. Teprve pak mohl útok

IV. sboru proti Velké redutě pokračovat.

204 + BORODINO

Tři fleše

Maršál Murat se v operetním kostýmu přihnal tryskem, obklo-

pen svým štábem a nejšviháčtěji oblečenými pobočníky v celé

Velké armádé, k divizím Davoutova sboru. Davouta našel živého

a relativně zdravého! Velitel I. sboru byl jen omráčený a probral se na rukou svých pěšáku, kteří chtěli domněle mrtvého odnést

z bitevního pole. Měl sice obvázanou hlavu, poněkud se potácel

následkem úderu a pádu ze zabitého koně, bláto jej pokrývalo od

hlavy k patě, maršálský klobouk někde ztratil, stál však na svých, s kordem v ruce dodával odvahu plukům, které zakolísaly,

a chystal se znovu vyšplhat do sedla. Když mu Murat stručně

vysvětlil svoji přítomnost, Davout vcelku ochotně předal neapol-

skému králi velení a odejel se dozadu trochu vzpamatovat.

Táhlo na osmou hodinu ranní. Po cestě od vsi Sevardino pospí-

chal na pomoc Davoutovým divizím celý III. sbor maršála Neye.

V téže době postoupil vpřed od Sevardina i sbor Junotúv. Za Da-

voutúv sbor popojel jezdecký sbor Nansoutyho. Do útoku nastu-

pujícího Neye měl podporovat jezdecký sbor Montbrunúv, do-

sud trpně vystavený ruské dělostřelbě.

„Naše brigáda zaujímala při ochraně děl po celý den nebezpečné postavení. Postřelovali a decimovali nás tak, že pluky stály už jen v dvojstu-pech. Náš velitel vyjížděl do čela, vracel se zpět a velel semknout řady, což se nedalo, neboť mezi druhou a třetí rotou ležely hromady mrtvol a zabitých koní, které sevření tvaru bránily. Když dojel ke mně, viděl, jak velká mezera je vpravo i vlevo, a zeptal se mě: ,Nic vám není, žádné zranění?' A já odpověděl: ,Teť nevím, jestli už patřím Bohu, nebo ještě císaři,"' vypráví Peter.

Jezdecký sbor Latour-Maubourgův zatím setrvával v postave-

ní, z nějž mohl podpořit podle potřeby buď Neye či italského

vicekrále.

V boji nastala krátká přestávka, vyplněná na francouzské straně

přisunováním nových sil a děl ve směru na Tři fleše i konsolidací Davoutových divizí. Knížeti Bagrationovi poskytla čas připravit

se důkladně na útok, který na sebe nenechal dlouho čekat. Pos-

tavení ve valech Tří fleší, rozmístěných ve tvaru písmene V, posí-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 205

lila divize generála Něverovského. Na nejohroženější úsek, kam

mířil předchozí Compansův útok, se přesunulo osm praporů

z Rajevského sboru, druhý bok směrem ke vsi Semenovskoje

měly krýt granátnické divize knížete Karla Meklenburského a ge-

nerála Duky. Velitel 2. západní armády současně žádal, aby mu

Tučkov I. neprodlené poslal 3. divizi Konovnicynovu. Bagration

navíc hnal pobočníka k Barclayovi de Tolly do Gorek s prosbou,

aby na levé křídlo, kam nade vši pochybnost mířil hlavní nápor,

přesunul i část 1. západní armády.

Barclay dal Bagrationovi za pravdu. Z pravého ruského křídla

na levé se začal na jeho rozkaz okamžité přemisťovat 2. sbor

generála Baggovuta. Vzápětí po 2. sboru byly přesunuty na levé

křídlo části záloh, pěší gardové pluky Izmajlovský, Litevský a Finský, tři pluky 1. kyrysnické divize, děla a kombinovaná granátnic-ko-dělostřelecká brigáda.

Jedna okolnost na tomto přeskupení ruských sil zaráží. Kníže

Bagration se obrátil, alespoň s první žádostí, ne na vrchního velitele Kutuzova, ale přímo na Barclaye de Tolly. Kutuzov byl in-

formován až dodatečně. To by se dalo ještě pochopit vzhledem

k nebezpečí z prodlení. Kde se však nacházel Kutuzov, o němž

sovětští a ruští autoři tvrdí, že měl hlavní stan v Gorkách, tedy na témže místě jako Barclay? Pokud by byl Nejjasnéjší zhruba v tém-

že prostoru jako Barclay, nemusel by se gruzínský kníže obracet

s tak zásadním rozhodnutím na generála podřízeného vrchnímu

veliteli!

Tato okolnost dává za pravdu tvrzení, které ruští historikové

vehementně popírali a o němž historikové sovětští nechtěli ani

slyšet: že kníže Goleniščev-Kutuzov během bitvy na bojišti vůbec

nebyl a strávil celý den daleko za ním, u Tatarinova! Nechrne však zatím tento velký otazník stranou.

K deváté hodině ranní, dřív než mohli Rusové dokončit přesu-

ny zprava doleva, zaútočili Francouzi proti Třem fleším podruhé.

Útok zahájila Ledruova 10. divize z Neyova sboru. Ney, věren

své pověsti Nejstatečnějšího ze statečných, vedl osobné divizi

vpřed mimořádně hustou kartáčovou střelbou a palbou z pušek.

Jel v čele 24. pluku lehké pěchoty a s sebou strhl i 57. řadový pluk z divize padlého Companse. Rusovlasý maršál se dral od severu

či severozápadu k fleši, ležící nejblíže k Velkému utickému lesu, 57. pluk se k ní probíjel od jihu. První ze tří valů tomuto útoku neodolal a 2. smíšená granátnická divize fleš neuhájila.

206 + BORODINO

Další brigády divize Ledru vyšly do svahu a vnikly do fleše,

ležící vpředu vlevo. Zbývala třetí fleš vprostřed za předchozími

dvěma. O její existenci se prý pěšáci dověděli až ve chvíli, kdy se probili z údolí na pláň. Francouzská řadová pěchota v této třetí

fleši doslova vybila granátníky hraběte Voroncova. Hrabě sám se

zhroutil po ráně bodákem do boku. Tři fleše byly ve francouz-

ských rukách, první z klíčových ruských opevnění padlo!

Nebezpečí, které z toho plynulo pro celé ruské levé křídlo, bylo

zjevné. Kníže Bagration hnal k deváté hodině celou 27. divizi

Něverovského do protiútoku. Do boje s Francouzi se zapojilo vše,

co u Tří fleší stálo: čtyři roty Vasilčikovovy 12. divize, zbytek Vo-roncovových granátníkú, 2. granátnická divize prince Karla Mek-

lenburského. Do toho zaútočilo ruské jezdectvo: 2. kyrysnická

divize generálmajora Knorringa, Achtyrští husaři, Litevští huláni a Novorosijští dragouni ze Sieversovy 4. jezdecké divize. Proti

nim vyrazilo lehké jezdectvo Bruyěrovo a Beuermannovo. Nasta-

la vřava, v níž všichni ztratili přehled.

„Kolona vypochodovala s pohrdáním smrtí, které se nedá popsat, na krátkou vzdálenost ji však srážely a kosily kartáče tak, že mrtvoly vytvá-

řely barikády. Živí se však nedali zahnat, nechávali se raději postřílet, neboť reduty O a P byly klíčem k jejich pozicím. Vsadím se, že popi prohlásili předem za mučedníky a světce všechny, kteří do té války šli...,"

podivoval se Benedikt Peter.

Murat vedl osobně Beuermannovy wurttemberské jízdní mys-

livce proti ruské pěchotě, lehké jezdectvo však smetli Dukovi

Gluchovští, Novgorodští a Maloruští kyrysníci. Neapolský král

Murat prý musel seskočit z koně a skrýt se v řadách wurttember-

ské pěchoty, která se držela v jedné z fleší. Pak ruští kyrysníci napadli Desaixovu 4. pěší divizi a zahnali ji zpět. Švališeru Peterovi utkvělo z těchto horkých chvil v hlavě pár dojmů:

„V jednu chvíli nás poslali podpořit naše pravé křídlo, kde se sám Murat dostal do největšího nebezpečí a byl by málem zajat, kdyby se neuchýlil pod ochranu wurttemberského generála von Schellera, který právě dobyl zpět redutu před Semjonovským, kterou předtím Francouzi vyklidili. (...) jakmile generál von Scheller s černými myslivci [pluk

„König Karl", pozn. autora] ovládl před Semenovským redutu O, vyrazili Rusové, jakkoliv prořídlí, aby ji dostali zase zpět. Naši myslivci se drželi tak odhodlaně, že na ně Murat zakřičel: .Chlapíci myslivci! Sráči, myslivci!' a oni se museli při střelbě smát."

Ruské jezdectvo ukořistilo Desaixovi šest děl. Pak se ale proti

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 207

útočícím Dukovým kyrysníkům rozjela pouhá stovka dobrovol-

níků 6. (polského) hulánského pluku v čele s majorem Suchar-

zewským. Překvapené ruské těžké jezdectvo se zastavilo a pod

soustředěnou palbou francouzských baterií zatroubilo k ústupu.

Fleše měnily majitele, půda v nich se pokrývala krví a mrtvými.

Kolem desáté museli Rusové i s raněným knížetem Gorčakovem

a generálem Něverovským valy vyklidit. Ney však stále neměl

vyhráno. V té době docházely na ohrožená místa z pravého křídla

přesunované jednotky Konovnicynovy 3. divize, podporované

Sumskými a Mariupolskými husary, jakož i Kuronskými a Oren-

burskými dragouny. Tři fleše se znovu ocitly v ruských rukách.

„Sotva ty pluky přišly, ihned byly poslány k opanováni důležité a ne-přítelem obsazené výšiny. To také úspěšně vykonaly. Dotyčné pluky pohrdaly prudkou nepřátelskou palbou, vztyčily bodáky, s výkřikem ,urá skrze silného nepřítele prorazily, zasely do jeho kolon velký zmatek a obsadily výšinu, bráněnou statečně od začátku bitvy," napsal Konovnicyn v dodatečné zprávě Kutuzovovi z 19. září (ruského kalen-

dáře).

Napoleon, který dostal zprávu, že Tři fleše jsou ve francouz-

ských rukách, začal okamžitě přesunovat Junotův sbor směrem

na Uticu ke sboru Poniatowského. Když dorazil další kurýr se

zprávou, že Bagration Neye z opevnění vyhnal, neměl císař po

ruce potřebné posily. Po krátkém váhání nakonec Neyovi poslal

Friantovu divizi, která stála už od rána v záloze za divizemi Compans a Desaix. Čas rychle utíkal, ručičky hodin se blížily k jede-nácté. Kolem Tři fleší se znovu rozpoutal boj zhruba 26 000 Fran-

couzů a jejich spojenců s přibližně 18 000 Rusy.

„Jak přicházely Bagrationovým šikům posily, draly se s neobyčejnou odvahou po hromadách padlých dobýt zpět ztracené pozice. Ruské kolony se valily před našima očima pod velením svých vůdců jako hradby, blyš-

tící se ocelí a plameny. V otevřeném terénu je kosily naše kartáče. Rusové postupovali tu jezdectvem, tu pěchotou, utrpěli nesmírné ztráty, avšak stateční vojáci sbírali všechny síly a doráželi na nás jako předtím, " napsal Neyův náčelník štábu generál Pelet.

Francouzi útočili. Murat sebral 72. řadový pluk z brigády gene-

rála Brunyho a prapory wurttemberských König Jägers z brigády generálmajora von Bruxelles. Vpadl do jižní fleše. Ruští kyrysníci se rozjeli proti nim a obklíčili je. Wurttemberská divize se vrhla ohroženým na pomoc. Bitva se změnila takřka v boj muže proti

muži. Fjodor Glinka, který tyto chvíle zažil, si zapsal:

208 + BORODINO

„Kníže Bagration zpozoroval hrozivý manévr francouzských sil a okamžitě vystihl úmysl maršálů. Neprodleně se rozhodl k velkolepé akci.

Zazněl povel a celé naše levé křídlo vyrazilo rychlým krokem k bodáko-vému útoku."

Proti Rusům, útočícím na bodák, se vrhli vpřed pěšáci 57. pluku.

Neohlíželi se na ruskou palbu, šli přímo proti místům, kde stál

Bagration. Nezastavovali se, neztráceli čas palbou, neohlíželi se na vlastní ztráty, s nasazenými bodáky vrazili do ruské kolony

s takovou odvahou, že Petr Bagration obdivné a nahlas několik-

rát vykřikl:

„Bravo!"

Chvíli poté zasáhla knížete Bagrationa kartáčová kulička do

holeně a roztříštila ji. Těžce raněný kníže vydržel ještě chvíli před-stírat, že se mu nic nestalo, pak se mu ale začalo kalit vědomí.

Sesunul se z koně na zem. Jeho vojáci jej pokládali za mrtvého.

Odnesli tělo gruzínského válečníka, jehož jméno si po svém vy-

kládali jako Bog rati on, On je bohem války, do zadních řad.

„Mžikem roznesla se po vojsku zpráva o jeho smrti a nikdo nemohl zabránit zmatku. Všude vládl pocit zoufalství. Okolo poledne byla druhá armáda v takovém stavu, že bylo nutno stáhnout některé jednotky z palebné čáry, aby mohly být znovu uspořádány," vzpomínal generál Jermolov.

V zadních liniích přišel Bagration k sobě. Seděl tu prý s obliče-

jem začouzeným prachem, pobledlý, ale klidný, odmítal se nechat

odnést na obvaziště, zajímal se jen o osud bitvy. Jejího konce se dočkal, zranění podlehl až 24. září.

Bojiště musel opustit i zraněný náčelník Bagrationova štábu,

francouzský emigrant Guillaume Guignard de Saint-Priest, padl

velitel smíšené granátnicko-dělostřelecké divize kníže Kanta-

kuzen.

Zranění vojáky zbožňovaného ohnivého Gruzínce vyvolalo

v ruských řadách bolest a zmatek. Velení převzal Konovnicyn,

poslal zprávu Nejjasnějšímu a požádal, aby 2. armádu převzal

Rajevskij. Kutuzov na Bagrationovo místo jmenoval knížete

Wurttemberského. Ten vyrazil převzít funkci. Nejjasnéjší si vzá-

pětí vše rozmyslel a určil velitelem 2. západní armády generála

Dochturova...

U Tří fleší se zatím zuřivě bojovalo dál a Konovnicyn, mistr

obranného boje, odolával. Raněn byl kníže Karel Meklenburský,

velitel Moskevského pluku Šatilov, velitel Astrachaňského plu-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 209

ku hrabě Buxhovden, velitel Revelského pluku generálmajor

Tučkov IV. Na místa padlých velitelů pluků nastupovali majoři

a po nich kapitáni...

Michel Ney se však už nehodlal nechat připravit o vítězství.

S kordem v ruce, stejně rozběsněný, nádherný a pohrdající smrtí,

jako ještě před chvílí Bagration, vedl osobné své divize a pokaž-

dé, když mu kolem uší zahvízdaly kulky, zařval, jak měl ve zvyku:

„Táhněte, mizerové!"

Do boje se z obou stran zapojily i jezdecké pluky.

„]ezdecké útoky následovaly po sobě ráz na ráz a byly tak prudké, že na sebe narážely celé masy vojsk za hrozných ztrát. Po bojišti pobíhali v celých stádech koně, jejichž jezdci byli zabiti," konstatoval ruský generál Nikitin.

Konovnicynovi, rovněž zraněnému, nezbylo než fleše jednu za

druhou vyklízet, opustit prostor mezi nimi a za boje se stahovat

šikmo na střed, k údolí Semenovky a směrem na ves Semenov-

skoje. Maršál Ney využil slábnoucího odporu a nechal si prostřít

ke svačině. Štáb vybídl, ať se připojí. Po vyhladovělých důstojní-

cích nezbyl v pár minutách ani drobet. Pak Rudý lev znovu zave-

lel do sedel.

Na další výšině nad úvozem zatím Konovnicyn zformoval pod

ochranou baterií gardové pluky Izmajlovský, Litevský a Finský.

O jednu stranu vesnických chalup opřel svoji 3. divizi a o druhou to, co zbývalo z 2. granátnické a 27. pěší divize. Statečnému ruskému generálovi se podařilo něco podobného jako u Ostrovna

a Krásného. Přibil rudovlasého Neye i s jeho divizemi na místo!

Nadešla chvíle pro těžké jezdectvo! Ney se na tom rychle s Mu-

ratem shodl. Neapolský král Murat se postavil do čela Nansouty-

ho jezdeckému sboru, dosud vyčkávajícímu na okraji lesíka, od-

kud vyrážely Neyovy divize do útoku. Současně se měl dát do

pohybu jezdecký sbor Latour-Maubourgův.

Oba mohutné sbory se hnuly cestou, kudy šla předtím pěchota:

ze stráně do úvozu Kamenky a Semenovky. Hlavní úder jezdec-

kého sboru generála Etienna Marie Antoina Championa, hraběte

de Nansoutyho, měly vést kyrysnické divize generálů Saint-Ger-

maina a Valence. Těžko popsat masu v blyštivých leštěných dvoj-

dílných kyrysech, v přilbách s vlajícími chocholy z koňských žíní.

Jezdci přecházeli z kroku do klusu, pak do cvalu, nabírali rychlost, splývali s šíjemi robustních normandských koní, pro které se spí-

še hodil název oř, napřahovali strašlivé oboustranně broušené

210 + BORODINO

a skvěle vyvážené palaše, které dokázaly jediným sekem ode-

tnout hlavu. Spolu s kyrysníky, jimž francouzští vojáci přezdívali Železné vesty, se rozjížděla lehká jezdecká divize Bruyěrova. Ruská děla železné kolony nezastavila, třebaže skrze ně prorazila

mezery. Nansoutyho kyrysníci se řítili na šest karé, do nichž se

stihly Izmajlovský a Litevský gardový pluk přeskupit. Ve středu

jednoho z nichž byl i Konovnicyn. Mezi čtverci pěchoty stály v ši-cích zbytky smíšené divize, trochu za nimi pak Finský pluk.

Kyrysníci najeli do nepřátelských čtverců třikrát. Rusové chlad-ně čekali a salvou pálili až z bezprostřední blízkosti, ve chvíli, když takřka rozpoznávali bělma v očích jezdců. Klasická čtvercová obrana pěšáka opět slavila nad jezdectvem vítězství. Vzadu

stojící Litevský pluk se s bodáky a výkřiky „urá" vrhl vpřed. Když do něj jezdci najeli, padali Rusové na zem. Tam palaše dosáhly

hůř, na zemi měli pěšáci šanci, že je koně přeskočí. Sotva k nim byli jezdci zády, pěšáci vstávali a znovu zahajovali palbu! Prořídlá Saint-Germainova a Valencova divize se nakonec musela od Semenovského vzdálit.

Latour-Maubourgův sbor, jehož pluky předtím zasáhly do bojů

o Tři fleše, se potýkal při přechodu údolního koryta s obtížnějším terénem. Na svahy u Semenovského se dostal o něco později, až

v době, kdy byli Nansoutyho kyrysníci téměř odraženi. Teď na-

stupoval do útoku, který měl rozhodnout další fázi bitvy v Napo-

leonův prospěch.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 211

Horký den saských kyrysníků

Čtyřiačtyřicetiletý generál Marie-Victor-Nicolas Fay, markýz

de Latour-Maubourg, velel 4. jezdeckému sboru. Tento příslušník

rodové francouzské šlechty byl v době pádu Bastílly poručíkem

osobní gardy krále Ludvíka XVI. a sympatiemi k revoluci neop-

lýval. Naopak, spíše mu hrozilo, že skončí na lucerně či že jeho hlavu ponese rozvášněný dav nabodnutou na kopí pařížskými

ulicemi. V roce 1792 byl plukovníkem a spolu s Lafayettem, je-

muž se revoluce vymkla z rukou, přešel k nepříteli. Do Francie se vrátil až v roce 1797. S generálem Bonapartem prodělal tažení do

Egypta, s císařem Napoleonem táhl do Pruska a o rok později do

Polska. Patřil mezi velitele jezdectva, které mužstvo milovalo.

Latour-Maubourgův sbor zajišťoval onoho 7. září od sedmé

hodiny ranní jednu z baterií pálících na ruská opevnění. Během

tažení zasáhl zatím do bojů jen zřídka. Představoval mohutnou

údernou sílu, skládající se ze sedmi hulánských pluku 4. (polské) divize lehkého jezdectva a ze 7. kyrysnické divize. V 1. brigádě

této divize byly elitní saské kyrysnické pluky Garde du Corps, von Zastrow a polský kyrysnický pluk. Druhou brigádu tvořily dva

kyrysnické pluky vestfálské.

Latour-Maubourg sledoval z výšin, jak se do útoku vrhl pěší

sbor maršála Neye, za nímž zvolna následoval 2. záložní jezdecký

sbor Montbrunův. Před desátou se 7. kyrysnická divize generála

Lorga dala zvolna do pohybu vlevo od zuřivě bojujících Ney-

ových pěšáku:

„Teď, když už jsme byli na dosah kartáčové palbě, viděli jsme vřavu, v níž se pod námi nacházela francouzská pěchota (...), a to, co zahaloval dým střelného prachu, prozrazoval alespoň divoký křik bojujících: s ne-přítelem se bojovalo tělo na tělo. Krátce nato se tato pěchota objevila po obou stranách naší kolony a couvala značně rychle zpět, aniž by ji nepří-

tel, který poznovu obsadil výšiny, pronásledoval," vzpomínal důstojník saských kyrysníků von Meerheim.

Nejblíže k této pěchotě se nalézala 1. (saská) brigáda generál-

poručíka von Thielmanna: v čele pluk Garde du Corps, za ním

pluk von Zastrow a nakonec polský kyrysnický pluk. Palba baterií

212 + BORODINO

z ruských šancí houstla navzdory tomu, že se děla nalézala daleko a šikmo vpravo. Kule dopadaly nejvíce do řad polských hulá-

nu generála Roznieckého. Trpěly ale i poslední jednotky Latour-

-Maubourgova sboru, dva vestfálské kyrysnické pluky 2. brigády.

Jejímu veliteli generálu Lepelovi jedna z kulí urvala hned v prv-

ních minutách paži u ramene, jako by ji někdo odřízl pilou. Pod

generálem Latour-Maubourgem padl v téže době první kůň.

Po pádu Bagrationových fleší měl další útok Friantovy pěší

divize vést na ruský střed, na vesnici Semenovskoje. Latour-Mau-

bourgovi jezdci je měli podporovat z jedné a Nansoutyho sbor

z druhé strany. Útok začal po desáté hodině a předcházela mu

dosti silná dělostřelecká příprava. Ruské dělostřelectvo se stáhlo ze Semenovského a zaměřilo se na francouzské jezdecké sbory,

které se dávaly spolu s pěchotou do pohybu.

Latour-Maubourgův sbor projel po proudu údolím Kamenky

a zformován po půleskadronách do dvou kolon (pravá ze 7. těžké

divize a levá ze 4. lehké divize) přejel přes louku zasypávanou

dělostřelbou, překročil říčku Semenovku a stoupal na výšinu,

táhnoucí se asi 150 metrů před nimi. Dvě a půl eskadrony pluku

Garde du Corps obklíčily ruskou baterii a napadly ruské granát-

níky ze 2. smíšené divize generálmajora Voroncova, kteří se se-

skupili ihned do karé. Velitel saských kyrysníků generálporučík

von Thielmann vedl první eskadronu osobné. Stupňovitě za ním

vyjížděly eskadrony další na čele s velitelem pluku Garde du

Corps von Leyserem. Jeden granátnický čtverec byl rozražen,

další se stahovaly.

Sotva von Thielmann a von Leyser přes Rusy přejeli, narazili

na ruské dragouny Sieversova 4. jezdeckého sboru, podporované

2. lehkou gardovou baterií. Ruských dragounů nebylo tolik, aby

Leyserův pluk zastavili. Jezdci Garde du Corps za okamžik hnali

Sieversovy muže podél vsi Semenovskoje. Z venkovských sta-

vení a stodol, které dosud nehořely, pálili po kyrysnících ruští

pěšáci.

Mužstvo i důstojníci z Garde du Corps byli v jisté nevýhodě.

Neměli totiž na prsou obvyklé jednodílné černé železné kyrysy.

Ty nechali na začátku tažení ve Varšavě. Když hlásili den před

bitvou Latour-Maubourgovi, že povozy s prsními pláty dosud

nedorazily, pokrčil francouzský generál rameny a řekl:

„Pluk s takovou pověstí jako váš se obejde i bez kyrysůl"

Hned za plukem Garde du Corps vyjeli na planinu u Semenov-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 213

ského i kyrysníci pluku von Zastrow. Narazili na pěchotu Izmaj-

lovského a Litevského pluku, která krátce předtím odrazila útok

Nansoutyho sboru.

Sedmačtyřicetiletý velitel 1. brigády 7. kyrysnické divize gene-

rálmajor Johann Adolph, svobodný pán von Thielmann byl muž

mimořádně statečný a schopný. Během tažení roku 1809 si ve

francouzských řadách vybojoval povýšení z majora až na gene-

rálmajora. Teď se postavil do čela 2. a 3. eskadrony Zastrowových kyrysníku a vedl je na čtverce pěchoty Izmajlovského a Litevské-

ho pluku.

„Zpozoroval jsem však, že se část pěchoty vrhla na zem a sotva jsme přes ni i skrze ni přejeli, vstala a znovu na nás pálila. Nejvíc na ráně byla poslední eskadrona pluku von Zastroiva, neboť směřovala více doleva a narazila na semknutý houf (čtverec) nepřátelské pěchoty, který Garde du Corps buď dosud nenapadly nebo nerozprášily. (...) Saská brigáda dvěma čtverci z velké časti projela a zle je zřídila," komentoval později útok von Schreckenstein.

Útok Zastrowových kyrysníku byl strašlivý, neméně strašným

se však stal odpor ruských pěšáků, kteří dokonce vyrazili proti

jezdectvu na bodákový útok! Něco takového se stávalo jen zcela

ojediněle a vlastně to umožňovala jen obranná formace ruské

pěchoty, vycházející z rakouského tvaru Quarre auf der Mitte. Do toho pálila kartáče děla 1. gardové lehké a dvou gardových po-zičních baterií.

„Začala krvavá řež, vedená se zuřivým odhodláním. Bodáky srazily řadu našich lidí, pak se pustily do díla naše palaše a trojnásob to oplatily.

Sotva padlo jedno karé, bylo už druhé tak blízko, že jsme z vražedné práce nevyšli. Nejvčtší překážku ale tvořila sevřená masa, která sama o sobě poskytovala takovou sílu k odporu, že to málem přesáhlo naše odhodlání zvítězit. (...) Mohutné karé bylo proraženo, sraženo na zem, rozsekáno palaši a v čase, který je potřeba k pár nadechnutím, proměněno v bezbranné nic," popisuje boj von Meerheim.

Zatímco pluk von Zastrow vítězil za cenu značných ztrát, pla-

tily první eskadrony Garde du Corps za zápal, s nímž pronásle-

dovaly kolem Semenovského hrstky ruských dragounu. Do zajetí

padl i velitel Garde du Corps plukovník von Leyser.

„Prchající kyrysníci a dragouni (...) se teď vmísili mezi kozáky, Baš-

kiry a miliční jezdectvo. V krvavé vřavě se o nešťastném boji rozhodlo rychle, neboť náš prořídlý houf byl rychle obklíčen. Nedaleko ode mne jsem spatřil padat z koně několikanásobně zraněného plukovníka von 214 + BORODINO

Leysera, major von Hoyer padl brzy mrtev mezi trámy a řadu druhů stihl podobný osud. Tak jsem se ocitl obklopen mrtvými a umírajícími kamarády. .., "vyprávěl von Meerheim, který si proklestil cestu ke svým.

Situace kolem vsi Semenovskoje se přiostřovala. Na scéně se

objevila 1. kyrysnická divize generála Borozdina II. Kyrysnické

pluky Astrachaňský, carův a carevny se čelné vrhly na Thielman-

novy unavené jezdce. Pod štábním důstojníkem von Schrecken-

steinem, který cválal s Thielmannovým rozkazem, aby se eskad-

rony Garde du Corps okamžitě vrátily, padl kůň:

„Rychle jsem se rozhlížel po jiném koni; nejblíže stojící byl však raněný a ruský kůň, na nějž jsem se už vyhoupl, se nehnul z místa, i když jsem mu zasadil ostruhy, pročež jsem byl nucen s pistolí v ruce odtáhnout pěšky, aniž jsem tušil, kam se uchýlit, neboť jsem všude viděl nepřátele.

(...) Slastnou náhodou přiběhl s jednotkou Garde du Corps kůň bez pána..."

Jeden oddíl ruského jezdectva vpadl neuspořádanému pluku

Garde du Corps do boku, druhý zaútočil zezadu, hlavní síla rus-

kých eskadron se ale pustila vstříc pluku von Zastrow, který byl

v té chvíli značně rozptýlen:

„Ruské jezdectvo narazilo na pramálo uspořádaný šik, načež každý musel bránit svou kůži, jak nejlépe dovedl. (...) Nakonec střet rozhodl ve prospěch velké ruské přesily útokem na levé křídlo nepřátelský husarský pluk, vyzbrojený kopími..."

Saští kyrysníci byli Achtyrským husarským plukem sraženi do-

zadu až k polské kyrysnické brigádě téhož sboru. Generál von

Thielmann málem padl do ruského zajetí. Ruské jezdecké pluky

však Sasy pronásledovaly vlažně a skvěle vycvičení Thielmanno-

vi muži se sami semkli. Vestfálská kyrysnická brigáda spolu se

4. lehkou jezdeckou divizí jim přicválaly na pomoc. Nyní obrátili koně Rusové. Vestfálci, dosud plní vzteku nad ztrátou svého velitele generála Lepela, se rozjeli do svahu k Senienovskému. I Sasové zasadili koním ostruhy a vyrazili znovu vpřed. Vestfálská

brigáda při tomto útoku ztratila plukovníka von Gilsu, který před pár hodinami nastoupil na Lepelovo místo. Útok dvou vestfál-ských kyrysnických pluků však poskytl dvěma plukům saským

čas, potřebný k „odpočítání na tři", tedy na uspořádání do základní sestavy ke všem změnám tvaru.

Vpravo od kyrysníků bojovala o hořící dřevěné chalupy Seme-

novského s ubývajícími silami prořídlá Friantova 2. pěší divize.

Louis Friant byl v té době už raněn a musel opustit bojiště. Rusové ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 215

dostali posily, jimiž zacelili mezery, a francouzský 15. lehký

a 48. řadový pluk začínaly kolísat.

„Friantovi vojáci odrazili u Semenovského prim i útoky, pak je ale zasáhla smršť kartáčů a oni zakolísali: jeden z jejich velitelů ztratil odvahu a nařídil ústup. V té kritické chvíli k němu dojel Murat, popadl jej za límec a křikl na něj: ,Co to děláte?' Plukovník ukázal na zem z poloviny pokrytou těly jeho vojáku a odvětil:, Vidíte sám, že tady se nelze udržet.'

,No a co! Co se mne týče, já tady zůstanu!' zvolal král. Ta slova důstojníka zarazila; upřeně se na vladaře zadíval a pak chladně opáčil: ,Tak to má být! Vojáci, hlavu vzhůru! Pojďme se nechat zabít!'"

Ségurovo heroické líčení je možná jednou z dalších legend,

Friantovi pěšáci se nicméně vzpamatovali.

„Tato divize se však znovu objevila semknutá a vskutku velice brzy útok opakovala, načež do deseti či dvanácti minut obsadila vstup do vsi a rozvinovala se vlevo od něj. (...) Ves Semenovskoje napravo od nás hořela. Přímo ve vsi stála nepřátelská baterie, která nás ostřelovala už při průjezdu údolím. Vpravo se nalézaly tři nepřátelské prapory, které se právě měnily ve čtverce a chystaly se nás uvítat. Jasně se dali rozeznat jejich důstojníci a mohli jste pozorovat jejich snahu mužstvo uspořádat,"

vzpomínal baron von Schreckenstein.

V té chvíli přicválal k vestfálským a saským plukům Latour-

-Maubourg a rozkázal, aby se stáhly za pěchotu a za pravé křídlo

polské divize lehkého jezdectva Roznieckého. Polský hulánský

pluk, který se tak ocitl na čele, se rozjel, založil kopí a pod Latour-

-Maubourgovým velením se vřítil na ruskou pěchotu. Společný-

mi silami francouzské řadové pěchoty, převážně Friantovy divize,

a Latour-Maubourgova jezdeckého sboru padla vesnice Seme-

novskoje, jedno z klíčových postavení mezi Třemi flešemi a Ra-

jevského baterií, do francouzských rukou.

„To Dufoura 15. lehký pluk první ztekli svah. Vypudili Rusy z vesnice, jejíž trosky byly pramálo opevněny. Friant je podpořil, využil jejich úspěchu, a třebaže zraněný, tu ves udržel," konstatuje Ségur, který ostentativně v celém líčení mlčí o saských jezdeckých plucích.

Maršál Ney okamžitě nařídil, aby děla pálila Rusům do levého

boku. Celému ruskému středu začalo hrozit vážné nebezpečí.

Vítězství se tu klonilo na Napoleonovu stranu.

„Druhá armáda (...) byla vržena zpět v největším zmatku, všechny valy i s částí baterií padly do rukou nepřátel, jen 26. divize ještě držela postavení kolem výšiny, nacházející se v popředí středu, a již dvakrát odrazila nepřítele. To se stalo kolem jedenácté hodiny ranní. Pěchota byla 216 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 217

rozptylem v malých kolonách až k hlavnímu stanu na Možajskč silnici, tři gardové pluky ustupovaly zcela neuspořádaně a přibližovaly se k ostatním gardovým plukům...," konstatoval později v popisu tažení 1. západní armády Barclay de Tolly.

Latour-Maubourg dostal nový rozkaz: převést svůj sbor do

druhého sledu. Krokem stahoval jezdce vlevo dozadu od Seme-

novského, čímž se mimoděk dostával blíže k Velké redutě. Po

celou tu dobu byl sbor vystaven palbě ruských děl.

„Vestfálská brigáda, u níž se nalézal generál Lorge, byla stále za námi a prováděla souběžně tytéž přesuny. Vykonávali jsme je krokem, neboť šlo pouze o to, dosáhnout terénní vlnu, která by nás kryla před dělostřelbou. Většinou jsme se ale dostávali z deště pod okap a generál v jedné chvíli pravil:,Taháme se tu jako kočka s koťaty. Tady se dá buď jen klidně stát, nebo se do toho pořádně opřít.'

Polskému pobočníkovi generála von Thielmanna roztříštila v téže chvíli kule rameno a ztráty divize na lidech a koních se stále zvětšovaly...," musel konstatovat von Meerheim.

Jedna kule zasáhla Thielmannova koně. Než se generál vy-

houpl do sedla koně dalšího, dorazil Latour-Maubourgův poboč-

ník s rozkazem a pluk Garde du Corps vyrazil bez Thielmannova

vědomí. Dopálený Thielmann se nejprve obořil na pobočníka,

který se nešikovně omluvil, že generála neviděl. Rozkacený Thi-

elmann vytrhl šavli a nebožáka div nerozsekal. Pak saský velitel

pobodl koně, vyrazil tryskem k veliteli sboru a na francouzského

generála se rozkřikl, že už se nenechá komandovat pobočníky.

Rozvážný Latour-Maubourg jej vzal stranou a uklidnil, načež se

Thielmann zvolna rozjel ke svým plukům zpět.

„Při té příležitosti byl zastřelen jeho pobočník, rytmistr hrabě von Seydwitz. Táž kule ještě srazila štábního trubače a tři koně. Mého ryzáka švihla kule do krku, že mu hlava odpadla od těla, a já udělal mohutný kotrmelec. Když jsem otevřel oči, ležel hrabě von Seydwitz nedaleko mne a ještě dvakrát řekl:, Pomoz mi! Pomoz!', načež vypustil duši. Kule mu úplně odervala spodní půli těla...," vzpomínal Thielmannův poboč-

ník von Schreckenstein.

Slunce už se přehouplo před zenit, bylo kolem druhé hodiny

odpolední a saští kyrysníci sbírali ve druhém sledu síly. Generál Thielmann vyjel před pluk Garde du Corps a sledoval dráhy střel

z Rajevského baterie. Schreckenstein v té chvíli zaznamenal

i drobné detaily, které se v líčení velkých bitev objevují jen výji-mečně:

218 + BORODINO

„Mužstvo už bylo hladové a jedlo v prudké palbě, v níž padali dál smrtelně zasažení lidé, suchary, co jsme s sebou měsíce vozili po kapsách plášťů a až do této chvíle pečlivě šetřili."

Nejnamáhavější útok však měli Latour-Maubourgovi Sasové,

Westfálci a Poláci teprve před sebou.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 219

Podívej se tam, holoubku...

Boj nezuřil jen na spojnici mezi ruskou 1. západní a 2. západní

armádou. Dílčí útoky probíhaly i na obou křídlech. Na levém

francouzském křídle postupoval V. sbor knížete Jozefa Poniatow-

ského z Velkého utického lesa po staré smolenské silnici směrem

na ves Utica. Postupoval pomalu, nejprve hustým lesem, kde jej

brzdili ruští myslivci, a pak háji, táhnoucími se až k Utici. První výstřely tu padly kolem osmé hodiny ranní, to když Poláci narazili asi jeden a pul kilometru jižně od Tří fleší na Stroganovovu 1. granátnickou divizi, stojící vpravo od Utického kurhanu.

Tady se pluky granátníků hraběte Arakčejeva a tělesné stráže

opřely o nevelký pahrbek se čtyřmi děly a zůstaly stát. Za nimi

byla záloha z Pavlovského granátnického pluku, vlevo od kopeč-

ku pak Jekatěrinoslavští a Petrohradští granátníci s dvanáctidělovou baterií. Linii mezi Uticou a Třemi flešemi zpevňovaly rojnice myslivců spolu s šesti mysliveckými pluky Něverovského a kní-

žete Šachovského. Za myslivci stály čtyři tisícovky mužů píkami

vyzbrojené a narychlo vycvičené Moskevské domobrany, posíle-

né šestatřiceti děly.

Poniatowski neměl jasnou představu o silách proti němu stojí-

cích a k ráznému útoku se odhodlal, až když k němu dorazil Na-

poleonem přesunutý sbor Junotův.

„Vestfálci, jež Napoleon poslal Poniatowskému na pomoc, prošli ledy lesem, který tohoto knížete odděloval od zbytku armády; tyto jednotky spatřily v prachu a dýmu, kterak Poláci ustupují. Podle směru jejich chůze však usoudily, že jde o nepřítele, a vypálily po nich. Toto nedorozumění, k němuž došlo, znásobilo zmatek," píše Ségur.

Napoleonův pobočník ve své knize opét poněkud dramati-

zoval, pořádek zavládl poměrně rychle. Poté, asi kolem půl jede-

nácté, Poniatowski zahájil palbu nejméně z dvaadvaceti děl na

pahorek a jednotky kolem něj. Postavení sil generálporučíka Tuč-

kova I. u Utického kurhanu se tím stalo velice povážlivým a veli-

tel 3. sboru žádal Kutuzova o podporu. Nejjasnéjší mu nechal

poslat Olsufjevovu 17. divizi a týž rozkaz poslal i 4. divizi Evžena Wůrttemberského. Obé tyto divize tvořily součást Baggovutova

220 + BORODINO

2. pěšího sboru. Baggovut se měl vrhnout v případě potřeby Tuč-

kovovi I. na pomoc s celým svým sborem, to jest kromě 17. a 4. divize ještě s divizemi obou Bachmetěvu.

Baggovut, který dosud nezasáhl do boje, nechal na místě, které

zatím zaujímal, dva pluky 17. divize a část dělostřelectva. S ostatními jednotkami zamířil na jižní křídlo. Jeho poziční baterie dojely k Utickému kurhanu ve chvíli, kdy sem Poniatowského děla za-

čala posílat první salvy. Po dělostřelecké přestřelce vyrazili Poláci na Bělocerkevský pěší pluk, který bránil pahrbek. I tady se, stejně jako na ostatních místech bojiště, rozpoutaly urputné boje.

Na křídle pravém si zatím baterie prince Eugena de Beauhar-

nais vyměňovala salvy s ruskými bateriemi, stojícími na ostrohu

nad soutokem Koloči se Semenovkou, a s Rajevského baterií ve

valech. Ruský generál Miloradovič v té době pohrdavě prohodil

k suitě, že se nenechá ohromit Barclayovou chladnokrevností.

Poté vyjel do nejprudší dělostřelecké palby, kde se křížily palebné sektory obou stran, a prohlásil, že tu posvačí. Kromě děl po sobě zuřivě pálili na jedné straně myslivci Morandovy divize a na straně druhé myslivci 18. pluku plukovníka Vuiče.

Místokrál Eugéne, jehož sbor od ranních hodin ovládal Boro-

dino, nechal nad vsí proti proudu Koloči zbudovat pontonové

mosty. Po nich přešly tři pěší divize na druhý břeh a nyní se

šikovaly k útoku na Rajevského baterii: Broussierova divize

v úvozu koryta Koloči proti Borodinu, divize Morandova v údolí

Semenovky přímo pod Velkou baterií, Gérardova divize za Mo-

randem. Za valy Velké baterie a na bocích šancí je čekaly ty jed-

notky Rajevského 7. pěšího sboru, které Barclay neposlal Bagra-

tionovi: Paskěvič s částí 26. divize a Vasilčikov s části 12. divize.

Rajevský dostal ještě několik pluku Dochturovova 6. sboru. Mys-

livecké pluky vytvořily před seřazenými pluky řadovými masivní

rojnici střelců. Obranu zesilovalo šest polních baterií.

První útok Broussierovy divize, podniknutý kolem desáté do-

polední, se nezdařil. O hodinu později nastoupila do boje divize

Morandova: pět praporu 30. řadového pluku v linii a po praporu

2. (bádenského) pluku v koloně po stranách. Tato síla začala pod

velením brigádního generála Bonamyho ztékat svahy přímo pod

Velkou redutou. Bonamy měl štěstí, Rusům v té době docházela

munice jak pro pušky, tak pro děla a chvíli trvalo, než byla přisunuta nová. Děla Velké baterie nedokázala krýt prostor těsně pod

valy a brigáda zdolala svah až překvapivě lehce. Na planině pře-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 221

šla do pas de charge, tedy do útoku poklusem, a v krvavém boji muže proti muži hnala zpět přes úvoz za redutou ty ruské dělo-střelce, kteří útok na bodák přežili. Rusové se snažili redutu zuřivě bránit a dvakrát bodákem raněný náčelník štábu 6. sboru Monachtin na ně ještě řval:

„Chlapci, představte si, že tohle je Rusko, a braňte ho svými těly!"

Pak jej srazila kule do břicha.

Bylo to neuvěřitelné, nejsilnější ruská pozice, klíč ke Kutuzovo-

vu středu, se ocitla ve francouzských rukách po náporu pouhé

jedné pěší brigády! Zbytek Morandovy divize se hnal vzhůru za

ní. Teď Morand potřeboval součinnost Broussiera i Gérarda. Ti

však byli dole v úvozech a zčásti i za říčkou Semenovkou. Štěstě-

na, kterou Napoleon přirovnal den před bitvou k děvce, se právě

obrátila k Velké armádě zády.

V době, kdy se Bonamyho divize vyšplhala k Velké redu-

tě, chvátal planinou nad postaveními ruského středu směrem

k ohroženému Bagrationovu křídlu náčelník štábu 1. armády Jer-

molov. Spěchal na Kutuzovův rozkaz. Nejjasnější jej tam poslal

po zprávě, že byl Bagration raněn a že se 2. armáda hroutí.

„Holoubku, podívej se tam, co se dá učinit, aby se vojsko rozjařilo,"

nařídil mu svým nenapodobitelným způsobem Nejjasnější.

Jermolov cestou sebral tři eskadrony jezdectva plukovníka Ni-

kitina, dvě roty jízdního dělostřelectva a generála hraběte Kutaj-sova.

„Byli na cestě, když náhle zpozorovali vpravo na redutě Rajevského velký shon: reduty se zmocnili Francouzi, nenašli však v ní munici, a proto proti nám nemohli obrátit dobytá děla; Jermolov se plným právem rozhodl, že místo toho, aby jel ke 2. armádě, kde se mu s neznámým vojskem sotva podaří změnit vývoj událostí, udělá lépe, když zde obnoví boj a vytlačí nepřítele z reduty... Dal proto Nikitinovi rozkaz, aby otočil doprava k redutě, kde už nenašli Paskěviče, ale zraněného plukovníka 26. divize Savoiniho s různorodým houfem vojáků," líčil tento okamžik Děnis Davydov.

Vládla tu panika a ruští vojáci prchali od Rajevského baterie

pryč. Jermolov okamžitě velel dělům zaujmout palebná postave-

ní. Pak spatřil majora Děmidovova, který velel vlevo v koloně

stojícímu 3. praporu Ufského pluku:

„Dal mu rozkaz, aby nastoupil do útoku s rozvinutým čelem, aby se tak celý řetěz vojsk zdál delší a aby se vojáci mohli snadno zmocnit co nejvétšílio počtu prchajících. Aby vojáky co nejvíce rozohnil, za-222 + BORODINO

čal házet směrem k redutě svatojiřské kříže, které měl náhodou v kapse..."

Rozvinutý prapor vyrazil se vztyčenými bodáky. Ustupující

jednotky se přidávaly k Jermolovovu útoku.

„Třetí prapor Ufského pluku a 18. myslivecký pluk se vrhly přímo na baterii, 19. a 40. myslivecký pluk vlevo, a za čtvrt hodiny byla nepřítelova smělost ztrestána. Baterie byla v naší moci, celou výšinu a pole pokryly mrtvoly...," napsal v pozdějším hlášení Jermolov.

„Naši shazovali z valů s nepřítelem i děla; nikdo nebyl ušetřen; do zajetí upadl jediný generál Bonamy, který utržil dvanáct ran...," pokračuje Davydov.

Ruské pluky se dokonce rozeběhly ze svahu, aby Francouze

pronásledovaly, avšak Jermolov, který si byl vědom, že dole čeká

čerstvá Morandova divize, postup zastavil. Musel k tomu použít

dragouny barona Kreuze, kteří předjeli ruské pěšáky a řvali na

ně, ať se stáhnou, jinak nebylo možné rozvášněné pěšáky zadržet.

Kreuzovi jezdci, Sibiřský, Irkutský a Orenburský dragounský

pluk, se při tom střetli s francouzskými karabiníky a jednotkami

Montbrunova jezdeckého sboru. Baron Kreuz tento odvážný

útok zaplatil dvěma střelnými ranami, teprve zásah kartáčové

kuličky jej však srazil z koně. Padl osmadvacetiletý velitel dělo-střelectva 1. západní armády generál hrabě Kutajsov, jeden z na-

dějných a vzdělaných ruských vysokých důstojníků.

„Zmužilý a neuvěřitelně chladnokrevný Barclay, na jehož vysokém čele se zračil hluboký zármutek, se sem dostavil osobně a podporoval Jermolova vojskem i dělostřelectvem. V té době zmizel hrabě Kutajsov, který byl zabit nedaleko reduty; jen jeho kůň se vrátil. Jakýsi důstojník, který nebyl s to odnésti jeho tělo, sňal z jeho mrtvoly řád sv. Jiří třetí třídy a zlatou šavli," zaznamenal Děnis Davydov.

Rusové rychle upevňovali otřesené a prořídlé pozice. Baggovu-

túv 2. sbor kryl teď levé křídlo a princ Evžen Wúrttemberský se

4. a 17. divizí nevěděl, co si počít dřív. Měl bránit prostor mezi Rajevského baterií a vsí Semenovskoje. Současně jej netrpělivý

Baggovut volal k sobě na jižní křídlo k Utici. A Barclay nařizoval, aby jedna brigáda okamžité vyrazila podpořit Miloradoviče na

pravém křídle.

Divize sboru italského místokrále se šikovaly k novému útoku

na Rajevského baterii a Evžen Wurttemberský nakonec v čele

17. divize stanul za valy. Chtěl své síly rozvinout do protiútoku, tu však zjistil, že na něj útočí s podporou lehkého jezdectva tři kyrysnické a čtyři dragounské pluky Grouchyho 3. jezdeckého

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 223

sboru. Třebaže se ruská pěchota okamžité semkla do karé, způso-

bili jí Grouchyho jezdci téžké ztráty. Pěšákům 17. divize se vrhl na pomoc Kreuzúv 3. jezdecký sbor. To ale na zastavení Grouchyho, valícího se jak jarní příval, nestačilo. Teprve když Jermolov obrátil proti Grouchymu hlavně děl z valů Rajevského baterie,

museli kyrysníci a dragouni zatroubit na ústup.

Palba opět na chvíli utichla. Princ Wurttemberský, pod nímž

dělová koule zabila jednoho koně a kartáč vzápětí druhého, se

musel spokojit s tažným koněm dělostřelců. Nezlomen vedl oka-

mžitě druhou brigádu, tvořenou Kremenčugským a Minským

pěším plukem, na pomoc Bagrationovu křídlu. Jermolov, kterého

zasáhla kartáčová střela do krku, v téže době předal velení uvnitř Rajevského baterie veliteli 24. divize generálmajoru Lichačevovi.

Zuřivé boje se rozvinuly kolem pahrbku za Uticou, na nejzaz-

ším ruském levém křídle, kde se 3. sbor generála Tučkova I. zvedl k protiútoku a zahnal Poláky knížete Poniatowského z pahrbku,

který nedávno dobyli, až k Utici. Za tento dílčí úspěch zaplatili Rusové smrtelným zraněním generála Tučkova I., který vedl na

zteč Pavlovský granátnický pluk. Velení převzal generálporučík

Baggovut.

Poniatowského děla bušila téměř další tři hodiny do ruského

postavení. Pak polský velmož zahájil útok dvěma kolonami. Pra-

vá měla obejít Utický kurhan a s ním pluky Baggovutova sboru

i moskevská domobrana. Druhá měla odpoutat pozornost od

první. Baggovut podniknul protiútok s Karpovovými kozáky,

granátníky 1. divize a Olsufjevovou 17. divizí. Tato akce polský

postup zastavila, nicméně Baggovut shledal pozici ruského jižní-

ho křídla choulostivou a začal část jednotek stahovat dozadu.

Bylo kolem poledne a bitevní vřava se bleskem přesunula na

opačnou stranu, na levé francouzské křídlo. Ataman Platov na

nejzazším pravém ruském křídle objevil dosud neznámý brod

přes Koloču a plukovník kníže Ernest von Hesse-Philippstahl,

německý šlechtic sloužící ve štábu Uvarovova 1. jezdeckého sbo-

ru, navrhl diverzní útok do francouzského pravého boku. Plu-

kovník von Toll nápad podpořil a Kutuzov přikývl. Na 2500

jezdců 1. jezdeckého sboru generálporučíka Uvarova a 5000 ko-

záků se kolem jedenácté hodiny dopoledne hnulo vpřed. U vsi

Maloje překročily tyto síly Koloču a nikým nepozorovány postu-

povaly k postavením, která zaujímal nic netušící sbor Eugěna de

Beauharnais.

224 + BORODINO

Kolem jedné začala přisunutá děla Sorbierovy baterie, zesílená

o dalších šestatřicet děl gardových a devětačtyricet děl od jezdec-kých sborů Latour-Maubourga a Nansoutyho, opět bušit do rus-

kých pozic mezi vesnicí Semjonovskoje a prostorem Rajevského

baterie. Velká armáda se chystala k útoku, o němž se velitelé do-

mnívali, že bude generální. V té chvíli zaútočili na levé křídlo

Uvarovovi jezdci. Gardový husarský pluk se vrhl na 84. řadový

pěší pluk, držící dosud Borodino. Pěšáci se přeskupili do karé

a ustupovali za potok Vojna, což Rusům otevřelo cestu na bavor-

ské a italské sborové jezdectvo generála Ornana.

Těžké jezdectvo u velké reduty (A. Adam)

Ornananovy jednotky, tvořené jízdními myslivci a švališery, se

stačily přesunout po mlýnské hrázi u vsi Bezzubovo za potok

Vojnu, 84. řadový pluk zatím zůstal stát u hráze v karé, v jehož

středu stál italský místokrál.

Pěchota ve čtverci třikrát odrazila Jelizavetgradské husary a za-

čala se stahovat až ve chvíli, kdy ruské jízdní délostřelectvo najíž-

dělo do palebného postavení. Pod italským vicekrálem sice padl

kůň, vedle něj byl raněn pobočník Méjean, ale poté, co pěchota

ustoupila za hráz, bylo ruské lehké jezdectvo s rozumem v koncích.

V té době už na ten břeh Koloči, na němž leží Borodino, přešla

11. brigáda generála Gauthrina z Grouchyho 3. záložního jez-

deckého sboru. Francouzský 8. pluk jízdních myslivců a 6. husar-

ský pluk se divoce vrhly na Uvarovovy husary, dragouny a hulá-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 225

ny. Grouchy svým lehkým jezdcům přisunoval na pomoc La

Houssayovu divizi dragounů, na pomoc svému princi chvátala

i italská garda.

„Strašlivá masa kozáku se nesmírně zprudka vrhla na bavorské jezdectvo (3., 4., 5. a 6. švališerský pluk), ale divokost těchto útoků ztroskotala na klidném počínání oněch ostřílených jednotek, které vyčkaly se založe-nými karabinami. Rovněž italské gardy, právě pochodující na bojiště a nalézající se v blízkosti, nastavily najíždějícím kozákům čelo a jejich úder, který nebyl ničím menším než útokem do týla levého křídla, zmařili.

Kdyby se tento manévr podařil, byly by padly do nepřátelských rukou dokonce princovy a císařovy ekvipáže...," vzpomínal malíř Adam, který se ocitl ve vřavě.

Uvarovův a Platovův útok uvázl a ruské jezdectvo se na Bar-

clayův rozkaz začalo stahovat zpět. Ale sám fakt, že se Rusové

objevili tak nečekaně a málem pronikli do týlu, přinutil Napole-

ona vysunout vlevo Poláky z Viselského legionu, který dosud

držel spolu s gardou v záloze. Císař navíc přesunul Roguetovu

pěší divizi po proudu Kamenky k břehu Koločy a do těchto míst

nasměroval i generála Claparéda. A v důsledku nevyjasněné si-

tuace odložil generální útok proti Velké redutě. Sám pak vsedl na koně a v doprovodu eskadron osobní ochrany vyjel na novou

smolenskou silnici, aby obhlédl situaci. Uklidnén tím, že Uvaro-

vův útok byl odražen a že kozácké pluky ustupují, se vrátil zpět

na velitelské stanoviště u Ševardinské reduty.

Eugéne de Beauharnais mohl konečně pokračovat v přípra-

vách na ztečení centra ruské obrany. Osobně se přemístil na pravý koločský břeh, následován jezdeckou divizí La Houssayovou.

Pěší divize Broussierova, Morandova a Gérardova se shromažďo-

valy ve východištích při ústí Semenovky a na jejím soutoku s Ko-

ločou. Podporovat je měla Chastelova 3. divize lehkého jezdectva

ze sboru Emmanuela de Grouchyho. V důsledku postupu dalších

francouzských sil ke vsi Semenovskoje i s ohledem na přesuny,

které vyvolal nájezd Uvarova a Platova, se ale vpravo od sboru

italského vicekrále vytvořila mezera. Nezbylo než sem přesunout

urychleně od Semjonovského Latour-Maubourgův 4. záložní jez-

decký sbor. Současně se do tohoto prostoru přemisťoval i 2. zá-

ložní jezdecký sbor Montbrunův. Blyštivé měděné kyrysy De-

francových karabiníků přilákaly pozornost ruských dělostřelců

a do oněch míst vzápětí létaly střely všeho druhu.

Philippe-Pierre, hrabě Montbrun v té chvíli zjistil, že kousek za 226 + BORODINO

potokem je terénní vlna, která by mohla poskytnout jeho sboru

částečnou ochranu před ruskou dělostřelbou. V tom okamžiku

přecházely přes potok jednotky Neyova sboru, které měly navá-

zat dotyk se sborem italského vicekrále. Montbrun pobodl koně

a s náčelníkem štábu Séruzierem vyjel k Neyově pěchotě. Požá-

dal, aby pěšáci s přechodem posečkali a uvolnili jezdcům prostor

v terénu, v němž bylo místa jako v hodinkách. Náhle zaslechl

děsivý zvuk. Otočil se a viděl, že dělová koule rozpárala břicho

Séruzierova koně. Sehnul se, aby svému podřízenému a příteli,

otřesenému úderem a pádem, pomohl vstát. V tom okamžiku byl

zasažen sám. Nedaleko odtud operoval plukovní chirurg von

Roos:

„Chodili jsme si omýval ruce a nástroje do sousedního potoka. Nepřá-

telské kule se občas zaryly do svahu planiny či se kutálely až na dno. (...) Třicet kroků ode mne jsem náhle spatřil generála Montbruna zblednout a spadnout z koně. Pospíšil jsem si vpřed, avšak dva francouzští lékaři dorazili přede mnou. Generál byl smrtelné raněn střepinou kule do ža-ludku. jeho rána krvácela jen málo. Pobledl a zcžloutl. Živý pohled vy-hasl..."

Dvaačtyřicetiletý Montbrun, veterán z válek s Rakušany, Rusy,

Španěly, Portugalci i Brity, stihl ještě ve chvíli, kdy jej ruská střela srazila z koně, na adresu Rusů říci:

„Dobrá trefa!"

Zemřel kolem páté odpoledne.

Přibližně v téže době byli zraněni i velitel péší divize Morand

a velitel 2. lehké jezdecké divize Montbrunova sboru divizní ge-

nerál Pajol.

Přesuny v údolí potoka Semenovka nemohly uniknout veliteli

1. armády. Barclay de Tolly se ze všech sil snažil zpevnit prořídlá místa obrany kolem reduty. Vlevo za redutu, na stranu k vesnici

Semenovskoje, poslal spěšně 4. pěší sbor generála hraběte Oster-

manna-Tolstého, který tak zaujal místo po prořídlém 7. sboru,

přesunutém do druhého sledu spolu s Preobraženským a Seme-

novským plukem. Za touto pěchotou se měl rozvinout 2. a 3.

jezdecký sbor, oba pod velením barona Korffa. Jenže 2. jezdecký

sbor se zdržel přechodem potoka Stonec a do začátku dalšího

francouzského náporu nedorazil. Velká část 3. jezdeckého sboru

byla přesunuta už předtím pod Dorochovovým velením na po-

moc Bagrationovu křídlu. Pěchotu tedy musely spěšně posílit

pluky kavalergardy a jízdní gardy.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 227

Obé strany silné trpěly dělostřeleckou palbou. Montbrunův

i Latour-Maubourgüv jezdecký sbor zažívaly peklo. Joachim Mu-

rat, vrchní velitel jezdectva, byl v té chvíli nedaleko saských kyrysníku, vystavených zbytečné kulím i kartáčům ruských děl.

„Změřit čas, po který jsme tu klidně stáli, se dá těžko, (...) i pro nejstatečnější to byla příliš dlouhá doba. Murat, neapolský král, tvořil výjimku. Poté, co jsme se dostali pod jeho přímým velením k nepřátelskému středu, rozvinulo se zčásti vedle nás, zčásti za námi, těžké jezdectvo Nansoutyho, Montbruna a Grouchyho do téže sestavy. Král se nacházel nějaký čas přímo v naší blízkosti a bezprostředně před naším čelem. Když pak, jak se zhusta dělo, se nepřátelské kartáče se suchým praskotem vrývaly do našich řad, sršely jeho oči nejvyšší měrou porozu-mění a on posílal, možná jako pochvalu našemu vojáckému klidu, směrem k naší brigádě čile rukou spoustu polibku...," vzpomínal von Meerheim na Murata, který přestával být v ohni boje divadelním krá-

lem a stával se symbolem neohroženosti.

Ruské síly zaujímaly postavení pod palbou sto sedmdesáti fran-

couzských děl, přetažených už předtím k Semjonovskému a do

pozic podél Semenovky. Plukovník Nikitin, velitel jedné z rus-

kých jízdních baterií, přišel během hodiny o 93 mužů z celkového

počtu 235 a ztratil 113 koní... Za těchto okolností se schylovalo k rozhodujícímu útoku na klíčovou pozici, k náporu, který mohl

rozhodnout o výsledku celé bitvy. Ve dvě hodiny odpoledne vy-

dal Napoleon princi Eugěnovi rozkaz, aby jeho pěší divize vy-

razily.

228 + BORODINO

Buď budeme triumfovat,

nebo se nechám zabít!

Pěchota Eugéna de Beauharnais vyrazila do příkrých strání

pod Velkou baterií. Ve směru od Semenovského ji mělo podpořit

jezdectvo Montbrunova sboru.

„Útok byl skvělý, avšak hrůzyplný, váleční běsi se urvali z řetězů, všechny zbraně se činily: meč, bodák, veškeré druhy střel. Strašlivě řádily v útočících řadách zejména kartáče. Vzhůru se zvedala příšerná mračna prachu a mísila se s oblaky střelného prachu," napsal malíř Adam.

Štěstěna se přikláněla tu na jednu, tu na druhou stranu. Pěchotě

se stále nedařilo k Rajevského baterii prorazit. Děla Velké reduty chrlila kule a kartáče do několika stran, rozsévala smrt, zkázu

a zmatek. Na valech, zahalených dýmem a ohněm, dál vlál pra-

por se svatoondřejským křížem.

„Na strmém okraji výšiny (...) ležela reduta uzavřeného tvaru, obklopená značně širokými příkopy, naštěstí však ne kyprou zeminou a nekrytá palisádami, patrně spěšně postavená. Ze strany obrácené k nám tento opevněný pahorek obepínala jako druhý příkop těsně k ní přiléhající rokle, jejíž soutěskou se muselo projet, teprve poté mohl začít útok na vlastní korunu. V samotných valech mohlo být kolem dvanácti děl, kromě nich vyplňovala všechny okolní prostory pěchota. Podobně byly pěchotou vystlané příkopy a rokle. (...) Za šancemi stála v pramalých rozestupech pěchotní karé značné síly...," popsal klíčové opevnění von Meerheim.

Napoleon se rozhodl, že ta prokletá baterie musí být dobyta za

každou cenu. Rozhodl se nasadit na podporu Eugěnovy pěchoty

těžké jezdectvo. Nechal si zavolat generála Augusta Caulaincour-

ta, bratra vévody z Vicenzy.

„,Jděte,' řekl mu císař,,převezměte velení 1. jezdeckého sboru. Čiňte se jako u Arzobispo.'

Princ z Neuchátelu mu dal písemný rozkaz, uvědomující divizní generály o jeho jmenování. Bratr mi stiskl ruku se slovy:

,Je tam horko tak, že tě bezpochyby už neuvidím. Buď budeme triumfovat, nebo se nechám zabít.'"

Budiž vévodovi z Vicenzy odpuštěno, že se ve vzpomínce na

poslední setkání s bratrem Augustem dopustil omylu. Napoleon

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 229

předal generálu Caulaincourtovi nikoliv 1. sbor Nansoutyho, ale

2. sbor smrtelné zraněného generála Montbruna.

Pětatřicetiletý Auguste-Jean-Gabriel de Caulaincourt si vydo-

byl hodnost divizního generála v srpnu 1809 při přechodu řeky

Tejo. Tehdy dragouni 5. a 2. sboru projeli pod jeho velením bro-

dem a vrhli se na opevněný most Arzobispo, přičemž rozprášili

všechny síly vévody z Albuquerque, které se jim pokusily čelit,

a zmocnili se levého břehu. Byl čerstvě ženatý, Blanche ďAubus-

son de la Feuillade mu řekla své „ano" v den, kdy vyšla z kláštera.

Auguste de Caulaincourt vsedl hned po obřadu na koně a vyrazil

do války proti Rusku.

Montbrunův sbor nepřivítal Caulaincourtovo jmenování nad-

šeně. Místo osvědčeného velitele je měl vést do útoku muž,

v němž kyrysníci viděli v prvé řadě dvořana a komořího nad cí-

sařskými pážaty. Caulaincourt, jako kdyby to tušil, vyjel před

2. kyrysnickou divizi generála Wathiera de Saint-Alphonse,

stoupl si ve třmenech a zvolal:

„Pánové, už nad Montbrunem neplačte! Pojedeme ho společné pom-stít!"

Pak se postavil v generálské uniformě do čela 5. kyrysnického

pluku a zavelel vpřed. Je pravděpodobné, že vyjížděl s přáním

zemřít. Od španělského a portugalského tažení byl nemocen, nej-

spíše ho stravovala zvolna postupující rakovina, v tažení do Rus-

ka se jeho stav zhoršoval a generál trpěl nejednou tak silnými

bolestmi, že volal po smrti, která by jeho utrpení zkrátila.

Ruské pěší pluky se za Rajevského baterií semkly do karé. V té

době se s ustřelenou nohou zhroutil velitel 23. divize generál

Bachmetěv. Montbrunúv sbor projel podél Kamenky a dospěl ke

vsi Semenovskoje. Pak se Caulaincourt stočil doleva a rozjel se

proti ruskému 6. sboru.

„Před chvílí byli vidět, jak se cvalem blíží, přejíždějí kolem centrální Velké reduty, vrhají se prudce do ní a vbrzku mizí v propasti prachu a dýmu. Náhle se na opačném konci reduty zablesknou bodáky prince Eugéna. Vulkán, útočící ze všech stran, řve, vybuchuje, vrhá sloupy ohně, sílí a náhle vyhasne. Generál Lichačev odevzdal svůj kord, jeho vojáci se však dali pobít...," líčí boj o Velkou redutu takřka čítankově patetickým stylem baron Fain.

Wathierovi kyrysníci si s Caulaincourtem v čele prorazili cestu

až k týlové straně Velké reduty, k neuzavřenému vjezdu do valů,

a s tasenými palaši vjeli dovnitř. V sevřeném prostoru nastal

230 + BORODINO

BUĎ BUDEME TRIUMFOVAT, NEBO SE NECHÁM ZABITI 223

strašlivý masakr. Velitel ruské 24. divize generál Lichačev, muž

starý, takřka kmet, se nevzdal dobrovolně. Jako velitel Rajevského baterie povzbuzoval vojáky k obraně, navzdory věku se statečně

bránil a Francouzi jej zajali zraněného bodákem. Lichačeva při-

vedli s dalšími zajatci císaři a Napoleon přikázal, aby mu vrátili osobní zbraň. Starý muž pak zemřel v zajetí po cestě do Královce.

Francouzským kyrysníkům se nevedlo lépe než Lichačevovým

pěšákům a délostřelcúm. Auguste de Caulaincourta zasáhla střel-

ná rána právě v onom úzkém hrdle Velké reduty. Vévoda z Vi-

cenzy tuto chvíli vylíčil těmito slovy:

„Myslím, že bylo ke třetí hodině, když jeden pobočník přichvátal císaři oznámit, že můj bratr dobyl Velkou redutu a že nepřítel na všech místech ustupuje. Chvíli pote pan Wolbert, pobočník mého ubohého bratra, který jej neopustil, referoval císaři podrobněji. Potvrdil nám, že můj bratr byl zabit kulí. Ta jej zasáhla pod srdcem ve chvíli, kdy vyjížděl z již dobyté reduty, aby pronásledoval nepřítele, který se shromáždil nedaleko a chystal se k protiútoku..."

Wathierovi kyrysníci neútočili tryskem jako železem opásaná

lavina. Těžcí oři, na nichž seděli nepřetržitě od časného rána, byli znaveni, divize se rozjížděla klusem, při němž kyrysy s bolestivou pravidelností dopadaly na otlačená ramena mužů. Ostruhy přinutily koně sotva do cvalu.

„Caulaincourt, který zvolna vyjel s kyrysnickou divizí na výšiny, aby tu vše smetl, se stočil doleva a mínil se vrhnout mezi dvoje valy. Byl ale uvítán takovou kartáčovou palbou, že kyrysníci museli utéci a svého vůd-ce nechat ležet mrtvého," konstatoval wurttemberský jezdec Peter.

Generál Caulaincourt sice splnil, co slíbil, redutu však nedobyl!

Caulaincourtova mladá choť, která nestihla prožít ani svatební

noc, se z panny stala vdovou... Druhý jezdecký sbor se vzápětí

obrátil na útěk. Rusové poté smetli pěšáky Eugena de Beauhar-

nais a Rajevského baterii znovu vítězně ovládli. Přesto řada pa-

mětí i současných francouzských historiků tvrdí, že klíčové ruské postavení dobyl 2. jezdecký sbor! Jde o houževnatě přetrvávající legendu, která vznikla záměrnou Napoleonovou dezinformací.

Do bulletinu Velké armády, nazvaného Victoire de la Moscoiva, Vítězství u Moskvy, napsal, že Velkou redutu dobyli na Rusech

francouzští kyrysníci pod Caulaincourtovým vedením. Úmyslně

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 231

pominul, že po ústupu Wathierových kyrysníků následoval ještě

jeden jezdecký útok, a teprve ten byl úspěšný. Tento útok vedli

saští kyrysníci. Císař Francouzů to v zájmu slávy francouzských zbraní nepřiznal! Ne nadarmo se ve Velké armádě říkalo: „Lže

jako bulletin!"

Jak to vlastně bylo? Po odražení Caulaincourtových kyrysní-

ků a vicekrálovy pěchoty poslal císař k Neyovi a Eugěnovi kurý-

ry s rozkazem dobýt Velkou redutu zpět. Zchvácení, špinaví

a bůhví pokolikáté už na zteč vyrážející péšáci vykročili vpřed už jen jako stroje.

„Často jsem slýchával nejstatečnější důstojníky říkat, že jste-li příliš dlouho vystaveni nebezpečí, unaví vás a vyčerpá až na pokraj sil. (...) Princ Eugéne nařídil nový útok. Kolony se vydaly nesmírně odevzdaně na prokletý pahorek, za mrtvolami mnoha statečných kamarádu, jejichž osud měly vzápětí sdílet. Naštěstí to byl poslední těžký úkol onoho dne...," vzpomínal z pohledu diváka Adam.

Neapolský král se v okamžiku, kdy začaly pěší kolony postu-

povat kupředu, obrátil k náčelníkovi štábu Belliardovi.

.„Pospíchej k Latour-Maubourgovi,' křikl na něj Murat,,řekni mu, že musís kyrysnickou brigádou [s Francouzi a Sasy] prorazit roklí, všechno rozsekat, dostat se šancím do týlu a zatlouct děla. Jestli se mu to nepodaří, ať se tou samou cestou vrátí. Vezmeš si baterii čtyřiceti děl a část záloh, abys kryl možný Latourův ústup,"' líčí onu chvíli generál Rapp.

Latour-Maubourgovi Sasové, Vestfálci a Poláci měli Velkou re-

dutu před očima.

„Proti nám na zvýšeném terénu ležela silná nepřátelská linie s četný-

mi bateriemi a vlevo v popředí vyčnívala ve značné vzdálenosti děly zježená vysoká reduta mohutného obvodu, jejíž palba, třebaže jsme dosud tvořili značně nejistý cíl, se už zaměřovala. Bylo to, počítáno od Borodina na pravém křídle, druhé hlavní opevnění nepřátelských pozic. (...) Dosud jsme nepomyslili, že to pro nás představuje nejvýznamnější místo onoho dne, které bude korunovat a vzápětí uzavře naši takřka jepičí existenci,"

povzdechl si von Meerheim.

Generál Latour-Maubourg obdržel Muratův rozkaz. Okamžitě

rozeslal pobočníky ke svým divizím, stojícím tak nehnuté, že to

vzbudilo, jak vzpomíná von Meerheim, u Rusů obdiv:

„Klid, s nímž divize snášela nepřerušovanou a čím dál tím vražednější palbu, zvedl dokonce nepřítele, jak později vyprávěli zajatí ruští důstojní-

ci, k domněnce, že proti nim nestojí pozemské bytosti."

232 + BORODINO

Nečinné čekání na smrt, strašlivější než záhuba v zuřivém úto-

ku, mělo za okamžik skončit. Začínal třetí útok na krvavé šance

Rajevského baterie.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 233

Pád Velké reduty

„Tehdy, asi kolem třetí po poledni, k nám náhle dojel Latour-Maubourgův jednoruký štábní důstojník a generálu von Thielmannovi hlásil:

,Císař vám přikazuje zaútočit na Velké |tj. Rajevského] valy.' Generál vyjel okamžitě klusem před střed pluku Garde du Corps a pár slovy dal majoru Loffelholzovi rozkaz k útoku. Major však neviděl na ony strašlivé šance, ležící ještě dost daleko vlevo od nás, a nepochopil hned rozkaz. ,Kde je nepřítel? Na co vůbec mám zaútočit?' ptal se."

Takto, téměř humorně, začal podle Schreckensteinova líčení

saský útok. Vzápětí po pluku Garde du Corps dostal od Thielman-

na stejný rozkaz pluk von Zastrow a po něm i polští kyrysníci,

poslední pluk 1. saské brigády.

„Celá brigáda zaútočila proti šancím tak rychle, jak to unavení ko-ně svedli. Mnozí důstojníci jeli před čely svých pluků. Přehnala se přes nás záplava kulí z kartáčů a pušek, mnohé zranila a pobila, ale nic neza-stavilo vítězný nápor nezdolných jezdců. Zakrátko jsme na šance za-

útočili, nejprve jsme vyhnali velkou část posádky a pak jsme opevnění obsadili."

Fakty toto stručné Schreckensteinovo vylíčení neoplývá. Není

to nic neobvyklého. Pramálo pamětníků dokázalo souvisle popsat

nejhorší vřavu, většinou jim utkvěly v paměti jen mlhavé dojmy

a dílčí epizody. Následující zážitek možná budil kyrysnického

důstojníka von Meerheima ze sna i po letech:

„Generál Thielmann byl přímo u pluku Zastrou', hrabě Seydwitz měl vzadu stojícím Polákům předat rozkaz a co nejrychleji se vrátit s hláše-ním, když tu velká plná kule zabila nejprve ordonančního trubače a dva koně od Garde du Corps, pak urazila jednomu kyrysníku z pluku Zastrow ruku, poté prolétla hraběti Seydwitzovi tělem a rozmašírovala ho, srazila dva muže od Poláků, načež přeskákala přes Vestfálce až do za námi stojící francouzské pěchoty, kterou naplnila hrůzou a děsem."

Útok saských pluků byl skvělý a zdrcující. Pluku Garde du

Corps se zdařilo to, na čem ztroskotali pěšáci generála Bonamyho

i Caulaincourtovy „železné vesty".

„Že jsme nebyli prvními, kteří se pokoušeli porazit toho Minótaura plivajícího oheň, dotvrzovali nespočetní mrtvi... Převážně to byli fran-234 + BORODINO

couzští kyrysníci a po jejich boku ležela pěchota," pokračoval Meerheim.

Celý útok měl být veden v šíři brigády, v rozvinutém šiku.

Avšak v době, kdy už byl pluk v pohybu, dorazil francouzský

generál, jehož jméno Meerheim neznal. Křičel, že se pluky musí

okamžitě přeskupit do útočné kolony, a kordem hrozil nejblí-

že stojícímu veliteli eskadrony, že jej probodne, neuposlechne-li rozkaz.

„Což je možné v tak vražedné situaci, kdy řada naráží na řadu, provést i nejjednodušší taktický pohyb?" konstatoval Meerheim.

Saští kyrysníci se promíchali, uspořádané řady se začaly měnit

ve shluky, bojový zápal rostoucím zmatkem ale neochladl. Elitní

a sehraní jezdci měli nejlepší vůli vykonat rozkaz. Pod palbou,

v rozjezdu a na dosah bodáku prostě nešlo měnit tvar, vyžadující

podle saských řádu rozpočítání „na tři". Kyrysníci se dostali k Rajevského baterii značně rozvráceni. Pamětníci vzpomínali, že bo-

dáky se proti nim ježily jako španělští jezdci a olovo na ně do-

padalo jak letní krupobití. Ruský 33. myslivecký pluk, Permský

a Kexholmský pěší pluk do nich střílely ze šestnácti kroku!

„Boj byl strašlivý První muži i oři padají zasaženi olovem zpět do hlubiny, mezi stejně sražené nepřátele, a tam dole se znovu pobíjejí, masakrují se vzájemně zbraněmi, rukama, zuby, v téže chvíli se za nimi derou další a hrůznou vřavou proniká divoký řev. (...) Ti, jejichž cílem je reduta, začínají zase zápasit na dně mrtvolami naplněných příkopů.

(...) Následují příkladu brigádu jeho pobočníka von Minkwitze a neméně srdnatého chování generálů Thielmanna a Latoura. Vbrzku vjedou k posledním valům před děly a pak spatříme v ohraničeném vnitřním prostoru reduty nejstrašlivější bitku mezi jezdci a opěšalými lidmi. Všichni jsou rozběsněni vražedným zápalem a ta směsice se vzájemně rdousí a masak-ruje," líčil to, co sám zažil, epickým stylem von Meerheim.

V důsledku odporu ruské pěchoty se pluk Garde du Corps

stočil do strany, čímž Rusům odkryl šiky pluku Zastrow. Dík

tomuto odklonění ze směru útoku se však dostal spolu s první

eskadronou von Zastrowových jezdců redutě do týlu. Vnikl ze-

zadu nechráněným hrdlem do reduty. V redutě se rozpoutalo

peklo, o kterém Lejeune později napíše:

„Našli jsme tu všechny dělostřelce rozsekané šavlemi ležet na lafetách a s nimi třicet děl, které jim překvapení a rychlost našeho jezdectva nedovolily odtáhnout."

Dobytí reduty těžkým jezdectvem bylo činem, který neměl ve

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 235

vojenské historii obdoby. Velkou redutu však bylo třeba i udržet.

K tomu nesmírné přispěli pěšáci 9. řadového pluku Broussiero-

vy divize, kteří se prodrali přes šance z druhé strany, od svahu

a valů. Rusové přesto stihli odtáhnout z reduty do bezpečí šest

děl.

Císař Francouzů onen okamžik, považovaný jednoznačně za

rozhodující obrat v borodinské bitvě, sledoval z protilehlých vý-

šin.

„Napoleon podle vyprávěni očitého svědka stál vedle Bertliiera. Ten se díval dalekohledem a vykřikl:, Valy jsou dobyty, jsou v nich sasští kyrysníci!', načež Napoleon, který rovněž použil dalekohledu, navázal:,Mýlíte se, mají modré uniformy, jsou to moji kyrysnici.' Záměna byla o to pochopitelnější, že polský kyrysnický pluk měl tytéž stejnokroje jako kyrysníci francouzští a také jeden z vestfálských pluku dostal modré ka-bátce. jenže Napoleon na svém omylu trval i v 18. bulletinu, proti čemuž Latour-Maubourg protestoval s vášnivostí sobě vlastní...," dodal von Schreckenstein.

Dobytím šance nic neskončilo. Naopak. Ruské pluky stojící

vlevo vedle reduty nemínily ustoupit. K Thielmannovi přicválal

Latour-Maubourg a přikázal pluku von Zastrow pokračovat

v útoku.

„]eho samotného v tomto okamžiku škrábla kulka do krku, pozornost jí však věnoval jen do té míry, že si přitiskl ruku na tvář, načež dál klidně udílel rozkazy," konstatoval Schreckenstein.

Ruskou pěchotu vlevo od Rajevského baterie tvořily v prvním

sledu tři karé. Za čtverci stálo několik praporů, které ještě nestihly karé zformovat. První útok Zastrowových kyrysníků se nepovedl. Permský, Kexholmský a 33. myslivecký pluk zuřivě vzdoro-

valy. Kyrysníci do nich vrazili, přejeli přes pěšáky, kteří padli na zem, pak se ale Rusové zvedli a znovu zahájili střelbu!

Část pluku Garde du Corps se dosud bila uvnitř Rajevského

baterie. Zbylé kyrysníky Thielmann shromáždil a spolu se 14.

polským kyrysnickým plukem útočil zas a zas. Ruská pěchotní

karé nepatrně ustoupila, získala prostor, roztáhla se šachovnicově vlevo a zůstala odhodlaně stát. Pěšáci stříleli na jezdce z šesti či sedmi metrů.

„Běžná hranice toho, co lze od každého muže žádat, už byla dávno překročena. (...) Major von Schonfeld, jeden z nejstatečnčjších mužů, jaké jsem kdy poznal, byl raněn a zbrocen krví, svým lidem však vážně připomínal čest pluku. (...) My, to jest většina důstojníků pluku von 236 + BORODINO

Zastrow, jsme jeli společně před čelem, abychom mužstvo povzbudili.

Ruska pěchota vypálila nejvýše dvacet stop od nás tak, že salva zranila či pobila velkou část našeho mužstva stejně jako mnohé důstojníky," vzpomínal Schreckenstein.

Napoleon vyslal k Rajevského baterii Montbrunův 2. jezdecký

a Grouchyho 4. jezdecký sbor. Princ Eugéne hnal vzhůru k redutě

vše, co mu z pěchoty zbývalo. Všechny tyto jednotky ale směřo-

valy do jiných prostor kolem reduty. Saští kyrysníci zůstali odká-

záni sami na sebe.

„Jel jsem s rytmistrem hrabětem von Oertzen a několika dalšími dů-

stojníky, mužstvo následovalo několik koňských délek za námi. Když jsme měli ruskou pěchotu docela blízko, zahájila palbu. Výstřely nám svištěly kolem uší jako rakety a já pocítil náraz do prsou, přičemž můj kůň poskočil mocně vpřed. Tak jsem vjel mezi Rusy. Poté mě to nadneslo a nakonec jsem vřavou vyrazil na druhé straně, aniž mohu přesně říci, co se pode mnou a kolem mne dělo. Část ruské pěchoty jsme povalili, další se sami vrhli na zem; střela mi neprolétla až do prsou, neboť jsem měl velký jezdecký plášť stočený kolem těla a kulka ztratila sílu poté, co proletěla látkou," vyprávěl Meerheim.

Mezi ruskými pěšáky 6. sboru stál i velitel sborového dělostře-

lectva generál Kostěněcký, proslulý silák. Neohrožené popadl

vytěrák, odrazil namířené zbraně jezdců a několik jich srazil ze

sedel. Později navrhl carovi, že by dělostřelectvo mělo být vyzbrojeno železnými vytěráky místo dřevěných a používat je k obraně

před jezdectvem podobně, jako to učinil on.

„Železných vytěráků bych mohl mít dostatek, kde však vezmu tolik Kostěněckých, aby s nimi zacházeli," usmál se Alexandr I.

U právě dobyté reduty nadcházely další horké a kritické oka-

mžiky. Sotva kyrysníci pluku von Zastrow projeli pěchotou, ob-

jevili se před nimi ruští dragouni.

„Mám za to, že nás Rusové považovali zpočátku kvůli bílým kabátcům a černým kyrysům za přátele. Sotva se ruští dragouni obrátili, vrhli jsme se na ně společně s jednotkou od dvou bavorských švališerských pluků.

Nečekali to...," líčil von Schreckenstein.

K Velké redutě, jejíž osud visel stále na vlásku, spěchala Defrancova 4. kyrysnická divize z Montbrunova sboru, Chastelova 3.

lehká jezdecká divize a La Houssayova 6. dragounská těžká divi-

ze, obě z Grouchyho sboru. Ruské pěchotě z Kapcevičovy 7. divi-

ze a z Lichačevovy 24. divize konečné dorazil na pomoc 2. jezdec-

ký sbor barona Korffa, na čele 3. jezdeckého sboru sem spéchal

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 237

generálmajor Kreuz. Za těžce sužovanou 7. divizí od 6. sboru

generála Dochturova navíc stála kavalergarda a jízdní garda.

Defrancovým karabiníkům se podařilo rozrazit karé 19. mysli-

veckého pluku. Pocuchaní myslivci hledali spásu vzadu. Jejich

ústup uvolnil palebný sektor jezdeckým bateriím gardového dě-

lostřelectva. Kartáče, vypálené z tři stovek sáhů, napáchaly straš-

livé škody, Chastelovo lehké jezdectvo však nezastavily. Vjelo

mezi ruská děla ve chvíli, kdy už byla opět zapřažena a snažila se couvnout. Z druhé strany se ale přiřítil celý kavalergardský pluk pod velením plukovníka Lowenwolda.

Dva pluky kavalergardy projely pěšími myslivci z rozpadlého

ruského karé a rozjely se ve dvou sledech po eskadronách proti

dvěma plukům saských kyrysníků, rozvinutých v šicích za sebou.

Jízdní garda byla šikmo vlevo a dřív, než mohla sama zaútočit, se na ni srdnatě vrhl 14. polský kyrysnický pluk, jedoucí za Sasy.

Velitele kavalergardského pluku Lowenwolda srazila ze sedla

kartáčová střela, což ruskému těžkému jezdectvu poněkud ubra-

lo na zápalu.

„Hnali jsme se rozptýleni krvavou rvačkou, Rusové pod našimi koňmi vstávali a napadali nás, a tu se na nás vyčerpané z mnoha stran vyřítilo nepřátelské jezdectvo, kyrysnici a dragouni, chevalier garde a garde cheval, otěže spuštěné, avšak semknutí jako zeď. Mohli nám snadno připravit krvavou lázeň. Na nás všechny padlo zděšení a malátnost, rozhodnout jsme se museli ihned. Na útěk ale nechtěl nikdo pomyslet. Pak padla řada obětí a nám zbylo jen jediné. Odpor se stával nemožným, neboť nápor nepřítele byl příliš mocný, než abychom mohli semknout řady ještě nahoře na výšině. S bolestnými pocity musela většina vítězného jezdectva opustit výšinu a opěrný bod, který jsme se strašlivou námahou před-tím dobyli... Jen některým rotám, mezi jinými rytmistru Senfftu von Pilsach a adjutantu von Minkwitz, bylo dopřáno udržet vítěznou saskou krví pokřtěné valy do té doby, než jim naši přispěchali na pomoc," vzpomínal von Meerheim.

U reduty se nyní střetly jezdecké elity dvou armád a ta vyčer-

panější začala prohrávat. Rusové zatlačovali sasko-polsko-vest-

fálskou Lorgeho divizi ze stráně do údolí Semenovky.

„Tvrdě tisknutá masa jezdectva se v divoké směsici valila z výšin valů dolů a tento sjezd se měnil spoustě mužů i koní v krkolomný závod na-zpátky, přičemž nás nepřítel pronásledoval se zuřivým řevem. Konečně jsme před sebou na témže svahu rokle spatřili spásnou obrněnou zeď francouzských kyrysníků a zadoufali jsme v záchranu i pomstu. Naděje 238 + BORODINO

však zmizela, když mohutný kolos, zachvácený děsem, provedl vpravo vbok a neuspořádaně prchal pryč od nás..."

Překvapivý útěk francouzských železných vest, který Meer-

heim popsal, byl buď chvilkovým zakolísáním, nebo záměrným

manévrem, jímž chtělo Defrancovo těžké jezdectvo uhnout valící

se lavině z cesty. Saským kyrysníkům nezbylo než se postavit

Rusům na zoufalý odpor:

„A zdá se, že naše skvělé chování nezůstalo bez ohlasu, neboť jen co jsme ujeli sto padesát kroku zpět, začal se francouzský kolos, valící se pryč, seskupovat a řadit - a konečně zastavil. Načež nepřátelské jezdectvo, jež nás dosud pronásledovalo, začalo ustupovat zpět na výšinu."

Pro Barclaye de Tolly nastala mučivá chvíle rozhodování, zda

vrhnout proti francouzským jezdeckým sborům vše, co měl z jez-

dectva ještě k dispozici. Později o tom napsal:

„Zdálo se, že nadešla chvíle, která má rozhodnout o osudu bitvy. Mé jezdectvo už nedokázalo zadržet obrovskou přesilu, která se na něj valila, a já se je neodvážil vést proti nepříteli, neboť jsem se domníval, že bude-li vrženo zpět, couvne roztříštěně a uvede pěchotu ve zmatek."

Přesto nasadil zbylé jezdectvo 2. sboru. Vrhl do protiútoku

Izjumský husarský a polský hulánský pluk. Proti těžkému jezdec-

tvu však nemělo lehké jezdectvo šanci. Sotva se dva ruské pluky

generálmajora Panělizdeva II. rozvinuly, začaly je srážet pala-

še kyrysníků, zakutých do stříbřitých pancířů. První kyrysnický

pluk s pomocí půleskadrony švališerů-kopiníků tento nápor rus-

kého lehkého jezdectva hravě odrazil. Ruští důstojníci se marně

pokoušeli rozražené a proti těžkému jezdectvu bezbranné husary

a hulány uspořádat. Baron Korff jim vyslal na pomoc Pskovský

dragounský pluk.

Plukovník Sass napadl s Pskovským dragounským plukem

francouzské dragouny, pravděpodobně 7. dragounský pluk

z Thiryho brigády. Velitel jezdeckého sboru generál de Grouchy

pokládal za rozumné dragouny stáhnout. Otevřel tak sektor pal-

bě 2. gardové jízdní baterii, která okamžité zahájila palbu. V té chvíli se ruské jezdectvo pokusilo ze strašlivého mlýna zmizet. Na bojiště dorazily v téže době části ruského 3. jezdeckého sboru, husarské pluky Sumský a Mariupolský a dragounské pluky Oren-

burský a Irkutský. Okamžitě se zapojily do boje, který se přesunul až k Barclayovu velitelskému stanovišti.

„Zmatek byl přitom všeobecný, sám Barclay se svou suitou vjel do husté bitky. Francouzský kyrysník se už napřahoval, aby mu rozpoltil ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 239

hlavu, když jej barclayův věrný podkoní sestřelil z koně. leden Barclayův adjutant, mladý Lamsdorf, byl sražen ranou z pistole ve chvíli, kdy jsme už všichni v nejvyšší nouzi chránili jen vlastní kůži. Pak nám ale kavalergarda zjednala prostor," vzpomínal baron Wohlzogen.

Zásah Montbrunova a Grouchyho jezdectva mohl poskytnout

Lorgeho divizi z Latour-Maubourgova jezdeckého sboru chvilku

oddechu. Na Sasy a Poláky však zahájila z výšin palbu ruská ba-

terie. Nebylo vyhnutí, znavení muži museli znovu vpřed, děla

bylo nutno zahnat! Jezdectvo se šikovalo, vpředu pluk von Za-

strow, za ním Garde du Corps a následné polští kyrysníci. Řady

Sasů už byly tak prořídlé a koné i jezdci tak vyčerpaní, že na to von Thielmann upozornil Latour-Maubourga. Patnáct či dvacet

minut stála Lorgeho divize v klidu. Pak se odněkud přiřítil král

Murat, vyjel před plukv a znovu zařval En avantl Masa jezdectva se zavlnila. Generál von Thielmann opět vedl své muže osobné.

„Náš postup vpřed nebyl nijakým dostihem, neboť žádné ostruhy už nedokázaly vyčerpané, zpěněné a zakrvácené koně povzbudit k rychlejší jízdě než krokem. (...) Právě jsme se šplhali k šancím, když vlevo týmž směrem vyrazili útočným krokem pěšáci prince Eugéna. V posledním úsilí jsme pobídli znavené koně ostruhami. Chtěli jsme si odnést cenu vítěze, dobytou saským mečem a právem patřící nám - a povedlo se nám to! (...) Pádili jsme, či spiše klopýtali, jak to jen unavené koňské nohy svedly, zleva na výšinu. Dosáhli jsme hrdla valů současně s postupující pěchotou, která v téže chvíli začala zlézat předprsně. Valy byly v okamži-ku doslova nacpány jednotkami, pro které se okolní vyvýšený terén stal jevištěm posledních srážek mezi jezdectvem a pěchotou. Odražení nepřá-

telští pěšáci se sbíhali do hloučků, které se čas od času s rozmyslem zastavovaly, aby tak získaly prostor k ústupu," vylíčil Meerheim čtvrté a poslední dobytí výšiny u Velké reduty.

Latour-Maubourguv sbor, který strávil onoho dne dvanáct ho-

din v sedle a šest hodin pod palbou, přešel do druhého sledu.

Ráno vyrážely oba saské kyrysnické pluky v síle 1030 mužů. Od-

poledne z nich zbývala pouhá třetina. V bitvě u Moskvy nechali

Sasové 287 mrtvých a 323 raněných, z nichž většina zemřela.

240 + BORODINO

Sire, nasaďte gardu!

„Francouzský orel se zatřpytil nad výšinou, avšak ta hrouda země byla vykoupena draze, až příliš draze," napsal Albrecht Adam.

Pěší pluky Eugéna de Beauharnais posilovaly své pozice kolem

dobyté Velké baterie a podle všeho bylo o francouzském vítězství

rozhodnuto. Třebaže bitva zuřila stále dál, bojový zápal a inten-

zita střetů začínaly na ruském středu a pravém křídle zvolna slábnout. Muži obou stran byli nesmírně vyčerpaní, jezdci už dokázali přinutit koně jen do klusu. Rusové, jak zaznamenal Meerheim ve

chvíli, kdy se saští kyrysníci stahovali do týlu, si přestávali francouzských oddílů všímat, pokud nebyli napadeni:

„Takřka lhostejně nás pozorovali červení husaři, vyzbrojení krátkými píkami (myslím, že Sumští husaři), jak klidně odjíždíme a necháváme pěchotu být, načež se z výšin zcela stálili."

O to zuřivěji se však začalo zápolit na nejzazším ruském levém křídle. Část Junotova vestfálského sboru se prodrala křovinami za Baggovutovými zády. Bílé pláště Vestfálců zmátly jak prince Ev-

žena Wúrttemberského, který se se zbytkem své divize přichvátal

od Velké reduty, tak i Baggovuta samého. Oba považovali Vestfál-

ce dlouho za vlastní jednotky. Myslivci a Minský pluk knížete

Šachovského sice postoupili kupředu, aby si totožnost jednotek

provéřili, vešli však přímo do kartáčové palby. Bylo kolem páté

hodiny odpoledne a generál Baggovut vydal rozkaz, aby se jeho

pěšáci i Karpovovo kozácké jezdectvo stáhli poněkud dozadu

po staré smolenské cestě. Na pahrbku u Uticy zůstal jen Evžen

Wurttemberský se čtyřmi děly a Kremenčugským pěším plukem,

z nějž zbývaly tři stovky mužů. Přidal se k nim Minský pluk, který v tu dobu čítal už jen dvě stovky vojáků.

Sotva kníže Józef Poniatowski spatřil, jak Junotovi Vestfálci tlačí Baggovuta, vydal jezdeckým plukům svého sboru rozkaz, aby

ruská postavení na pahrbku obešly. Evžen Wurttemberský usou-

dil, že se silami, které má na terénní vyvýšeniné k dispozici, ne-zbývá než ustoupit. Nicméně jen co se stáhl k Baggovutovým

a Konovnicynovým plukům, prohlásil, že hodlá podniknout pro-

tiútok, a třebaže jej velitelé od podobného počinu zrazovali, zvedl ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 241

těch zbylých pět stovek mužů Kremenčugského a Minského plu-

ku a vykročil s nimi kupředu, následován Rjazaňským a Brest-

ským plukem. Statečnému německému princi v ruských služ-

bách štěstí nepřálo, prořídlé řady jeho pěšáku nejprve pročesala palba postupující wurttemberské pěchoty a pak se do nich vrhl

12. hulánský pluk. Poniatowski, jemuž Napoleon později velice

zazlíval nedůrazné jednání, se poté spokojil s obsazením Utické-

ho kurhanu děly a s hlavními silami sboru se stáhl zpět k Utici.

Táhlo na šestou hodinu podvečerní, do soumraku bylo v této

roční době ještě daleko a Rusové vyklizovali většinu opěrných

bodů, na nichž ráno stáli. Záloh jim příliš nezbývalo, do bojů

dosud nezasáhly pouhé čtyři myslivecké pluky. Terén, který Ku-

tuzovovi na borodinském bojišti zbýval, už byl poměrně otevřený

a neposkytoval unaveným a prořídlým jednotkám nic z toho, co

by jim usnadnilo vést účinnou obranu. Jenže i útočící francouzské jednotky nesmírné prořídly a ubývalo jim sil.

Od okamžiku, kdy se Velká armáda zmocnila Rajevského bate-

rie, vojáci čekali, že co chvíli zasáhne do boje garda a přinese

rozhodnutí. Garda stála mezi Sevardinem a Fomkinem v parád-

ních stejnokrojích, mlčenlivá, připravená, a zatím se pohnula jen velice málo. Zdálo se, že přichází její chvíle.

To, proč nakonec garda nasazena nebyla, je jedním z dalších

otazníků bitvy u Moskvy. Po prolomení ruského středu a obsaze-

ní vsi Semenovskoje totiž nadešel okamžik pro coup de grace, poslední úder z milosti, který Napoleon tak rád používal. Murat

i Ney nezávisle na sobé žádali nasazení záloh, konkrétné mladé

gardy, k rozhodujícímu úderu. Napoleon zprvu souhlasil a hrabě

Mouton de Lobau dostal rozkaz postoupit s mladou gardou

vpřed. Pak si císař vše rozmyslel. Byla to chvíle, kdy se ruská

2. západní armáda spořádaně stahovala k lesu u vsi Semenovsko-

je a kdy ataman Platov rozvinul diverzní útok ruského jezdectva

proti francouzskému levému křídlu.

Murat právě útočil na Semenovskoje a dral se z jihu blíž k Velké

redutě. Tehdy vyslal náčelníka štábu Belliarda se vzkazem, že

situace je pro nasazení gardy zralá, že stačí nápor podepřený

čerstvými posilami a ruský střed se definitivně zhroutí. Jeho vo-

jákům už na něco podobného chyběly síly.

„Cítili se příliš oslabeni, než aby se vrhli do prostoru za dosud mohutnou linii. Volali hlasitě gardu! Mladou gardu! Ať alespoň za nimi postoupí! Ať se alespoň ukáže, ať je na výšinách vystřídá! Oni sami pak 242 + BORODINO

stačí nepřítele dorazit," líčí dramaticky pocity vyčerpaných jezdců a pěšáků hrabě Ségur.

„Než nasadím zálohy, musím mít na šachovnici větší jasno!" odpověděl podle Ségura Napoleon.

Neapolský král se rozjel za císařem osobně a pokoušel se jej

přesvědčit. Neuspěl. I maršál Ney, prodírající se spolu se svými

Wurttemberčany deštěm střel a lesem ruských bodáků, volal po

nasazení gardy. Řekli mu, že císař odmítá. Vévoda Elchingenský

se podle Ségura nesmírné rozhořčil a zvolal:

„To se táhli takovou dálku jen proto, aby se dívali na bojiště? Co vůbec císař za armádou dělá? Tam má na dosah jen porážku, ne vítězství. Když už neválčí osobně, když už není generál, když chce všude být jen císařem, af se vrátí zpátky do Tuilerií a nechá jednat generály místo sebe!"

Generál Ledru des Essarts slyšel maršála Neye hromovat:

„Kdyby se garda po mě pravici alespoň objevila, nemusela by vypálit jedinou ránu z děla. Vyrazil bych dopředu a bitva by byla vyhrána."

Jako jeden z posledních se podle Ségura pokusil na žádost ná-

čelníka štábu Berthiera zasáhnout vrchní intendant hrabě Daru.

„Řekl císaři potichu, že ze všech stran volají, že nadešel čas nasadit gardu. Avšak Napoleon odvětil: ,A co když bude zítra další bitva, s čím ji povedu?' Ministr nenalěhal. Překvapilo jej, že poprvé vidí císaře od-kládat něco na zítřek..."

Jenže svědectví markýze de Caulaincourt říká něco naprosto

odlišného. Napoleon totiž postupoval kupředu, nejen s mladou

gardou, ale s celými zálohami:

„Mladá garda a Poláci už pochodovali vstříc opevněním, která Rusům zbývala. (...) Císař se přesunul před přicházející kolony. Stará garda šla za nimi; stupňovitě postupovali karabiníci a jezdectvo."

V té chvíli k němu přistoupili maršálové Berthier a Murat. Po-

ukázali prý na to, kolik velitelů už padlo, jak se ztenčila pěchota i jezdectvo, přičemž se nepřítel stále houževnatě brání. Byli toho názoru, že garda by sice boj rozhodla, avšak za cenu, že by úspěch neměl daleko k porážce. Dodali, že je třeba zachovat tento jediný nedotčený sbor pro další dny.

„Císař se tedy rozhodl. Vzal zpět rozkaz k útoku a spokojil se s podporou bojujících sborů v případě, že by se nepřítel ještě o něco pokusil..."

Caulaincourt tedy říká, že náčelník štábu Berthier a vrchní ve-

litel jezdectva Murat císaři nasazení gardy nakonec rozmluvili.

Kdo má pravdu? Ségur, či Caulaincourt? Možná oba. Možná že

Murat zpočátku žádal nasazení gardy v přesvědčení, že prorazí.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 243

Pak, když začal zuřivý boj kolem Velké reduty, tuto jistotu ztratil.

Nakonec prý o nasazení gardy rozhodl názor velitele gardové-

ho jezdectva maršála Bessiérese, který Napoleonovi důrazně při-

pomněl, že nasazovat poslední zálohu osm set mil od domova

není uvážlivé.

Jak Caulaincourtovo svědectví, tak i Ségurovo epické líčení se

uvádějí jako důkaz, že si Napoleon v borodinské bitvě počínal

neobvykle nerozhodně. Císař byl prý onoho dne podivně apatic-

ký a váhavý.

„Každý kolem na něj pohlížel s údivem. Až dosud jej bylo při velkých událostech vidět činorodého a klidného, tudy však to byl lenivý klid, měkká povolnost, beznktivity. Někteří se domnívali, že příčinou té únavy jsou kruté bolesti, jiní si představovali, že už je přesycený vším, ba i vzrušením z boje...," napsal hrabě Ségur.

Ano, Napoleon trpěl bolestmi, jeho komorníkovi Constantovi

lze v tomto ohledu věřit:

„Po celou dobu trvání bitvy u Moskvy měl císař záchvaty dysurie. (...) Mnoho trpěl, málo si stěžoval, a když mu uniklo tiché zasténání, bylo to proto, že pociťoval velice ostré bolesti."

Tuto diagnózu ostatně stanovil už dříve armádní chirurg Yvain

a Napoleonův lékař Mestivier. Mnozí svědkové však navíc tvrdili,

že císař onoho dne bitvu příliš neřídil a sledoval ji z míst, odkud se toho mnoho vidět nedalo. Spatřovali v tom všem příčinu ne-

úplného vítězství. Caulaincourt se však o Napoleonových boles-

tech vůbec nezmiňuje a na několika místech konstatuje, že císař

popojel kupředu tak, aby měl na bojiště výhled. Generál Gour-

gaud, který byl tehdy v Napoleonově bezprostředním okolí,

v polemice se Ségurovým spisem napsal:

„Napoleonovo zdraví bylo stejné jako jindy, pracoval s obvyklým zá-

palem a unavil několik koní."

Někteří (se Ségurem v čele) prohlásili, že Napoleon onoho dne

na koně vůbec nevsedl. Stačí se ovšem podívat do pečlivé vede-

ného itineráře Caulaincourtova archivu, kde je následující zápis:

„Sedmého, ve tři ráno, vsedl na Lutzelberga, byl na redutě, dal poslední rozkazy. (...) Císař sledoval na Emirovia na Courtois všechny přesuny gardy, zejména její části napravo od knížete z Eckmuhlu..."

Jisté je, že Napoleon neměl onoho dne nejlepší formu a staros-

ti o další osud tažení jej sužovaly možná víc než tělesné boles-

ti. Spatřovat v tom důvod, proč Borodino neskončilo jako nový

Slavkov, je však přehnané. Příčiny byly jinde. Napoleon potřebo-

244 + BORODINO

val velké vítězství, rázné rozhodnutí, Rusové však kladli zuřivý

odpor a z průběhu bitvy začínalo být jasné, že bitva vytoužený

konec tažení ani mír nepřinese. V císaři Francouzů se nejspíše

odehrával svár Bonaparta s Napoleonem. Generál Bonaparte by

riskoval a hodil na misku vah vše. Císař Napoleon však nechtěl

házet na váhu korunu, moc a prestiž v Evropě. Nerozhodnost

muže jindy tak energického, schopného riskovat ve velkém a při-

jímat nekonvenční řešení zaskočila i Rusy.

„Barclay nemohl pochopit, proč Napoleon vítězství nevyužívá, když už má všechny důležitější body bojiště, jmenovitě redutu uprostřed a Tři fleše pod vsí Semenovskoje, jakož i tuto ves samotnou...," konstatoval baron Wohlzogen.

Barclay de Tolly drtivý nápor gardy nade vši pochybnost oče-

kával a snažil se ze všech sil vnést do prořídlých, pomíchaných

a otřesených ruských divizí pořádek. Domníval se, že za daného

stavu věcí nezbývá než ústup. A v tomto smyslu chtěl informovat

Nejjasnějšího, který musel vyřknout poslední slovo. Čímž se do-

stáváme k další zajímavé a velice choulostivé otázce - kde vlastně kníže Goleniščev-Kutuzov po celou dobu bitvy byl?

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 245

Kde je Kutuzov?

Šepeljukovuv monumentální obraz, knížete Kutuzova, sedícího

vedle bubnu na svazích nad Gorkami, obklopeného suitou, udí-

lejícího rozkazy a ukazujícího rozhodným gestem nékam ve smě-

ru k Rajevského baterii, byl reprodukován takřka v každé sovět-

ské publikaci o vlastenecké válce. Lze mu věřit stejné málo jako

plátnům, zachycujícím francouzské kyrysníky, jak opanovávají

Velkou redutu. Věřit nejde ani sovětským pracím, které kladou

v souladu s obrazem velitelské stanoviště Nejjasnějšího na ruské

pravé křídlo, tedy přímo na bojiště. Chybí totiž jakýkoliv důkaz, že Kutuzov na bojišti vůbec byl!

V jedné z prvních ruských prací o tažení roku 1812 z pera Mi-

chajlovského-Danilevského se sice uvádí, že se Nejjasnější objevil na baterii u Gorek, tato vlastenectvím prosycená kniha ale obsahuje stejně tolik mystifikací jako dílo hraběte de Ségur na fran-

couzské straně. Ani jediný pamětník totiž 7. srpna Kutuzova na

bojišti nespatřil. Existuje však dosti obšírné svědectví o opaku.

Jeho autentičnost ruští autoři vždy zpochybňovali a sovětští od-

suzovali. Autorem byl pobočník Barclaye de Tolly, baron Wohlzo-

gen, a opodstatněnost tohoto líčení jednoznačně potvrzuje napří-

klad vyčerpávající moderní práce George Nafzigera Napoleon's

Invasion in Russia.

Vraťme se do okamžiku, kdy Barclay de Tolly usoudil, že je

nutno ustoupit, a se zprávou o situaci i žádostí o velitelské rozhodnutí poslal k Nejjasnějšímu právě barona Wohlzogena:

„Nato mě Barclay pověřil, abych knížeti, který se po celý den nenechal nikde v bitevní linii spatřit, popsal postavení obou vojsk a přivezl od něj rozkazy. K tomu ještě dodal:,Odpověď si ale nechte dát písemně, protože s Kutuzovem se člověk musí mít na pozoru.' Jel jsem dlouho, než jsem Kutuzova našel. Nakonec jsem na něj narazil na zemské cestě k Moskvě, asi půl hodiny za vojskem. Byl tu i se suitou tak početnou, že mi připadala jako pomocný sbor. Téměř celá suita se skládala z mladíků, hlučně odhodlaných Rusů, prostopášných, poživačných a nikterak poznamenaných strašlivou vážností onoho dne. I plukovník Toll byl mezi nimi a vypadal jako kapoun..."

246 + BORODINO

Takže půl hodiny cesty za vojskem? Nepřímo to potvrzuje i ge-

nerál Rajevskij, který napsal:

„Nemaje v té chvíli co dělat, šel jsem ho navštívit. (...) Začal jsem mu líčit stav věci; přijal mě s laskavostí o to větší, že mu chvíli předtím kdosi vylíčil věci ve zlém světle..."

Kdyby byl Nejjasnější přímo na bojišti, bylo by třeba jet za ním

a líčit mu stav věcí? Wohlzogen to musel udělat. Byl přivítán jako posel špatných zpráv:

„Sotva jsem začal s hlášením o přehledu postavení a stavu ruského vojska a řekl, že kromě levého křídla a levé strany zemské cesty jsou všechna významnější postavení ztracena, že pluky samé se nacházejí ve stavu nejvyššího vyčerpání a rozvratu, vykřikl na mne Kutuzov: ,U jaké čubčí markytánky jste se to ožral, že mi podáváte tak nechutné hlášení?

Jak se bitva má, musím přece vědět jásám nejlépe! Útoky Francouzů byly všude vítězně odraženy a já osobně se zrána vydám do čela armády, abych bezodkladně nepřítele ze svaté půdy Ruska vyhnal!' Potom přejel pohledem své okolí, překypující uznáním.

Toto hrubé přijetí mě rozhořčilo tím spíše, že jsem hlásil jen to, co jsem na vlastní oči viděl. Navíc jsem od jiných věděl, že on se celý den zdržoval za zády armády s lahvemi šampaňského a u lahůdek..."

Baron Wohlzogen hlásil stav věcí realisticky a možná poněkud

pesimisticky. Nepočínal si příliš takticky. Nebylo příliš vhodné

sdělit Nejjasnějšímu pravý stav věcí nahlas a před celou suitou.

Kutuzov musel něco o situaci na bojišti vědět z hlášení kurýrů.

Pravý stav věcí mu byl nejspíš znám. Při své povaze však hrál před suitou divadlo, předstíral optimismus a rozhodnost. Wohlzogena

mohl ukázkově setřít, pak ale byl stejně nucen vydat instrukce,

které Barclay de Tolly požadoval. Navíc je musel dát písemně, což činil vždy se značným odporem. Wohlzogenovo svědectví pokračuje:

„Poté šel s plukovníkem Tollem stranou a hovořil s ním. Ten pak za nějakou dobu sestavil rozkaz Barclayovi a on jej podepsal. Bylo tam řečeno, že nebude-li Napoleon dál útočit, nebudou se Rusové bít..."

Instrukce to byla lišácká, zodpovědnost za ústup přesunovala

na Barclaye. Nicméně Wohlzogenem převzaté pokyny obsahova-

ly více. Barclay měl ustoupit s armádou tisíc stop vzad, to jest

vpravo zhruba na úroveň výšin u vsi Corky a vlevo za Utický les.

Bitva měla pokračovat následující den, jen co si vojska oddechnou a doplní munici. V tomto smyslu putoval rozkaz i k Dochturovovi, velícímu nyní 2. západní armádě. Barclay byl pokyny rozladěn.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 247

Dal najevo, že do protiútoku by mohla vojska nastoupit ještě teď

večer, zítra však že to už bude s ohledem na celkovou únavu

nemožné.

Kurýři se rozjížděli s optimistickým Kutuzovovým rozkazem

ke sborovým velitelům a ruská vojska se stahovala zhruba na

čáru, na níž stálo po dobu bitvy ruské záložní dělostřelectvo. Šestý pěší sbor ustoupil zhruba za baterii v Gorkách, 4. pěší sbor couvl tak, aby byl na severu v dotyku s 6. sborem a na jihu s gardovou

pěchotou. Vedle dvou pluků gardové pěchoty stanuly 2. a 3. pěší

sbor pod Baggovutovým velením, stažené z pozic na staré smo-

lenské cestě. Jezdectvo vytvořilo druhý sled za pěchotou. Ruská

záloha sestávala z 5. sboru, tvořeného asi 5000 muži, z nichž do

bojů dosud nezasáhl pouhý zlomek. Napoleon naproti tomu dis-

ponoval zcela čerstvými zálohami v síle 20 000 mužů císařské gar-

dy...

Souběžně s rozkazy, plnými sebevědomí a odhodlání, však

vyrazil na levé křídlo bojiště rádce a pravá ruka Nejjasnějšího,

plukovník von Toll. Když se vrátil, musel konstatovat, že Wohl-

zogenovo hlášení příliš nedramatizovalo. Toll spatřil vojska vy-

čerpaná, hladová, prořídlá, rozptýlená, spatřil pluky, z nichž zbý-

valo pár desítek vojáků. Za tmy se jakési jednotky otázal, o který pluk jde. Odpověděli mu, že to není pluk, ale celá 2. divize. Poté zjistil, že v pluku císařovniných kyrysníků zbylo ze 400 jezdců

95 mužů. Z šesti granátnických praporů, které bránily Tři fleše,

zůstalo 300 mužů. Zásoby dělostřelecké munice byly vyčerpány.

Kolem půl jedenácté v noci podal plukovník von Toll Kutuzovovi

hlášení o skutečném stavu věcí.

Velká armáda po císařové rozhodnutí nenasadit gardu boj zvol-

na přerušovala. Mezi sedmou a devátou večerní se občas bojo-

valo za vsí Semenovskoje a napravo od ní (z francouzské stra-

ny). V těchto místech dotírali Vestfálci a Poláci na zadní voj

Evžena Wurttemberského, který kryl ustupujícího Baggovu-

ta. Wurttemberský princ jim čelil s odvahou a rozhodností, která

útočníky zaskočila. Byly to jedny z posledních střetů borodinské

bitvy:

„Blíž k našemu ležení se nacházela také jedna reduta, kterou Rusové hájili jen slabě. Tu chtěl dobýt jeden vestfálský husarský pluk, což ale byl počin příliš smělý. Husaři útočili několikrát, až celý pluk, který byl krátce předtím na plných počtech, zůstal i s plukovníkem ležet před redutou, jeden jejich nadstrážmistr dojel k nám a volal: ,lá nešťastný nadstráž-

248 + BORODINO

mistr, ze své eskadrony nemám jediného muže a koně!'" zaznamenal tuto poslední fázi strážmistr Peter.

Pak i tady bitevní vřava utichla a na nejstrašlivéjší bojiště, jaké svět dosud poznal, se snesla milosrdná tma. Velká armáda z velké

části vyklidila bojiště a dobyté pozice.

„Noc sama boj ukončila. Na obou stranách vládla taková únava, že palba na mnoha místech přestala bez rozkazu. Ostrostřelci se spokojili s tím, že se vzájemně pozorovali," říká Caulaincourt.

Barclay zatím podle rozkazu budoval na valech u vsi Gorký

obranu. Kozácké odřady provedly průzkum a přivezly zprávu, že

se Francouzi stáhli. Miloradovič byl s děly a několika prapory

vyslán zpět směrem k Velké redutě. V té době už palba na bojišti

umlkala a Rusové našli onu prokletou baterii obsazenu jen nevel-

kými silami. Francouzi totiž výšinu v ruském středu, kterou po-

kryli svými těly, s noční tmou opustili. Barclay vydal rozkaz, aby Miloradovič za úsvitu 8. září Rajevského baterii znovu obsadil!

To však už se v ruském hlavním stanu přijímala nová rozhodnutí.

„Odejel jsem za tmy do Gorek, kde jsem přespal. Ve tři hodiny ráno mě vzbudil Kutuzovův pobočník (Montresor) s rozkazem, aby se záložní dělostřelectvo a povozy ihned vydaly na Možajsk a armáda aby byla vyslána za nimi...," napsal Wohlzogen.

V noci, pod dojmem Tollových informací a hlášení dalších ve-

litelů, změnil Kutuzov dispozice a nařídil ústup na výšiny u Mo-

žajska. Barclay prý požadoval, aby Kutuzov necouval, to už ale

byl Dochturovův sbor, jedna z hlavních sil, která Rusům zbývala,

na cestě k Možajsku.

Výsledky bitvy, jíž dal Napoleon jméno Moskva a Rusové Bo-

rodino, byly strašlivé. Více než sto let trvalo, než se strhla bitva ještě krvavější. Teprve boje na Marně na počátku 1. světové války přinesly ještě větší ztráty!

„Mezi zmrzačenými mrtvolami a utrhanými údy sténali v krvi ranění a umírající; jedny čekala chladná noc bez pomoci, jiní se plazili tu osaměle, tu ve skupině, aniž věděli kam. Nikdo se nestaral o druhé, každý měl dost co činit sám se sebou. Tu a tam vedli lehce ranění důstojníky či těžce raněné, kteří ještě seděli na koních, ale kam? Nikdo nevěděl. (...) Koně bez jezdců, často se zlomenou nohou, se potáceli kolem po třech a nechci pomyslet na množství mrtvých a zraněných koní, jimiž byla zem poseta. Byli probiti kulani, pokryti troskami vyvrácených děl, muničních vozů, zbraní a střeliva...," líčil pocity z pohledu na bojiště malíř Adam.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 249

Benedikt Peter stroze a výstižně konstatoval:

„Tady skončila bitva obrů, která nebyla válkou, spíše vražděním. (...) Nejlépe to člověk mohl pozorovat na polích. Byla skrz naskrz přeorána a kule tu ležely jako setba. (...) Náš pluk teď čítal pouhých čtrnáct poddůstojníků a čtyřicet koni,"

Ti, kteří dožili večera, se k smrti unaveni ukládali k spánku

mezi mrtvé a sténající. Dvanáct hodin neměli v ústech. Benedikt

Peter se o tom zmínil s otrlostí válkou ztvrdlého veterána:

„Tuto noc jsme museli strávit na bojišti mezi mrtvými a umírajícími a neměli jsme dát co jíst sobě ani koňům. Pro ty jsme vzali píci z ruského ležení... pro sebe jsme prohledávali tornistry mrtvých Rusů, zdali v nich nejsou suchary, rýže či mouka. Maso jsme si vzali z čerstvě zabitých koní, o něž nebyla nouze."

Informace o ranách, které obé strany utrpěly, se značně roz-

cházejí. Prameny uvádějí ruské ztráty mezi 38 500 a 43 924 muži

včetně mrtvých, raněných a nezvěstných. Ruská úřední zpráva

z 24. a 26. srpna (ruského kalendáře) říká, že na ruské straně byli jen u 1. armády zabiti tři generálové, 213 vyšších důstojníků

a 9036 ostatních. Raněno bylo čtrnáct generálů, 1223 vyšších dů-

stojníků a 17 989 ostatních. Pohřešováni byli jeden generál,

46 vyšších důstojníků a 9981 dalších. Druhá armáda, od níž se

podobná hlášení nezachovala, přišla odhadem o 14 000 až 20 000

mužů mrtvých, raněných a nezvěstných.

Smrtelně zraněn byl velitel 2. armády kníže Bagration. Zemřel

v krutých bolestech ve vsi Sum ve Vladimirské gubernii 12. září

ruského kalendáře. Padli generálové Tučkov I., Kutajsov, Tuč-

kov IV. K raněným velitelům se řadili Jermolov, Voroncov, Saint-

-Priest, kníže Gorčakov, Něverovskij, princ Karel Meklenburský,

Lichačev...

Ztráty Velké armády se dnes odhadují na 30 000 mužů. Dobové

francouzské prameny uváděly 12 zabitých generálů, 10 plukov-

níků a 6547 dalších. Zraněno bylo 37 generálů, 27 plukovní-

ků a 21 453 dalších. Zemřeli generálové Montbrun, Auguste

de Caulaincourt, Compěre, Plauzonne, Lanaběre, Romeuf, Mari-

on, Tharreau, Marchand, Dama, Huard de Saint-Aubin, Breun-

ning a Lepel. Větší či menší zranění utržili maršál Davout a ge-

nerálové Morand, Rapp, Friant, Nansouty, Grouchy a Latour-

-Maubourg.

„Téměř celý jeden saský kyrysnický pluk byl vybit, později jsem viděl v redutě půdu pokrytou jejich mrtvolami. Z 1. bavorského švališerského 250 + BORODINO

pluku bylo 7. září večer schopno služby v sedle jen třicet mužů se dvěma důstojníky," konstatoval Peter.

Boj byl výjimečné zuřivý, palba po celý den mimořádné hustá,

v jednu chvíli dokonce tak, že neohrožený maršál Ney svým pé-

šákum nařídil, ať zalehnou na zem, aby se nějak kryli! Francouzi

později posbírali na bojišti 20 000 plných dělových kulí, jimiž

doplnili své zásoby!

„Já sám byl v strašlivém dešti kulí zasažen za hodinu čtyřikrát. Dvakrát to bylo škrábnutí, třetí kule zasáhla levou paži, roztrhla však jen uniformu a košili a nechala šrám na kůži. Zrovna jsem byl postaven do čela 61. pluku, který jsem znal už z Egypta, když tu mi kulka z kartáče zasáhla pravou kyčel a srazila mě z koně: bylo to moje dvaadvacáté zranění!" konstatoval generál Rapp.

Na ruské straně tomu nebylo jinak. Wohlzogen vypravuje:

„Už při návratu na bojiště se ke mně přidal za linií nějaký poručík s třiceti až čtyřiceti muži, který na můj rozkaz, aby se ihned připojil ke svému pluku, odvětil, že toto je celý jeho pluk..."

Podstatně vyšší ruské ztráty se přisuzovaly horší vycvičenosti

ruských vojáků, v jejichž řadách bylo mnoho čerstvých rekrutů,

i příliš těsné sestavě ruských šiků. Kutuzovova vojska přišla v bitvě téměř o polovinu pravidelných sil. Po bitvě stálo na obou stra-nách bojiště 52 000 Rusů proti 90 000 mužů francouzsko-spoje-

neckých sil.

Napoleon dobyl klíčová místa, ovládl bojiště, přinutil protivní-

ka ustoupit, přivodil mu ztráty, které převyšovaly ztráty jeho.

Přesto nedosáhl rozhodujícího strategického vítězství. Rusové

nebyli rozdrceni ani rozhodujícím způsobem poraženi, jen znač-

né oslabeni. Stáhli se relativné spořádané. Bitva nerozhodla vůbec o ničem. Velká armáda musela táhnout dál, prodloužit už tak

dlouhé komunikační spoje, dál se vzdalovat od posil, opěrných

bodů, skladišť a doplňovacích míst. Kdo tedy byl vítězem? Ruso-

vé tvrdili, že Kutuzov. Po taktické stránce však zvítězili neoddis-kutovatelně Francouzi. Strategicky ovšem nemělo Napoleonovo

vítězství valnou hodnotu. Ve většině evropských zemí by po ta-

kové bitvě nejspíš následoval mír. V obrovských prostorách Rus-

ka tato pravidla neplatila. Von Clausewitz výstižně napsal, že

v Rusku může jedna armáda klidně honit druhou celé roky.

Napoleon musel ve zničující hře na honěnou pokračovat. Obě

strany vytrubovaly do světa halasné zprávy o vítězství. Obě při-

tom zastíraly skutečný stav věcí.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 251

Nařizuji ústup!

„Za noci bylo jasně vidět, že nepřítel zahájil ústup. Armáda měla rozkaz jeho přesun sledovat. Nazítří ráno jsme našli jen kozáky, a to ještě dvě míle od bojiště. Nepřítel odvezl co nejvíce svých raněných...," napsal markýz Caulaincourt.

Rusové se skutečné nijak nesnažili tajit, že bojiště opouštějí.

Barclay de Tolly dal přednost organizovanému a neutajenému

ústupu před zmatkem a chaosem. Sám o lom napsal:

„Zamračené noci po krvavé bitvě bylo užito k tomu, aby naše vojska mohla zaujmout nové pozice. Použili jsme táborových ohňů, které se zapálily na návrších, aby vyznačily místa soustředění jednotlivých částí vojska."

Velká armáda setrvávala na bojišti a v jeho okolí, jen neúnavný

Murat vyrazil po nové smolenské silnici. Po návratu hlásil, že

po cestě nejsou žádné opuštěné povozy či děla, což nasvědčuje

tomu, že se ruské vojsko stahuje spořádané.

Napoleon projel den po bitvě na hřebci Taurisovi bojiště křížem

krážem. Byl zachmuřený, někteří opět tvrdili, že plný lítosti nad hromadami mrtvých, na které narážel při každém kroku. Obraz

císaře Francouzů, lkajícího nad hromadami mrtvol, nepůsobí pří-

liš věrohodným dojmem, patří spíše do sféry legend. Navštívil

i Velkou redutu, kde nedaleko těla Caulaincourtova bratra leželo, jak dosvědčuje prefekt Bausset, i tělo plukovníka de Canouville,

dík romantickým historiím poměrně známého milence císařovy

sestry Pauliny. Napoleona francouzské ztráty spíš rozhořčovaly

než dojímaly a on sám vypadal velice nespokojené. Výsledkem

bitvy byl velice rozladěn.

„Ti Rusové se nechávají zabíjet jak stroje. Nelze se jich zmocnit. Naši věc to neurychlí. Jsou to pevnosti, které je třeba rozstřílet děly," řekl podle Caulaincourta náčelníku štábu Berthierovi.

Na hlavní obvazišté do Kolockého kláštera u nové smolenské

silnice zatím sváželi tisíce raněných bez rozdílu národnosti. Ru-

sové neměli čas raněné sbírat, pro jejich odvoz jim ostatně chyběly povozy. Ambulance a obvazišté Velké armády na tento nápor

naprosto nestačily, někteří ranění čekali na ošetření až Tři dny!

252 + BORODINO

„V jednom lese leželo tělo, které jsme měli za mrtvolu, začalo však hýbat rukama a otevřelo oči. Byl to francouzský důstojník, zajatý Rusy a pak tady ponechaný..." líčí chirurg von Roos.

Operovalo se jak přímo za bitevní linií, tak na hlavním obvazišti v Kolockém klášteře. Klášterní budovy nestačily raněné pojmout,

lazaretem se stala klášterní zahrada i louky, kde ranění leželi vystaveni ledovému severnímu a severozápadnímu větru i nočním

mlhám. Šéfchirurg gardy Larrey operoval nepřetržité takřka os-

mačtyřicet hodin a provedl sám dvě stovky amputací...

Napoleon napsal onoho dne Marii Louise, že Rusy porazil. Pak

stylizoval bulletin, který nazval „Vítězství u Moskvy".

Kníže Goleniščev-Kutuzov v téže době sděloval své choti:

„Vede se mi dobře, má drahá, a nejsem poražen. Vyhrál jsem bitvu."

Načež nechal poslat imperátoru Alexandrovi písemnou zprávu:

„Po mé zprávě o tom, že nepřítel zaútočil dne 24. t. m. se značnými silami na náš levý bok, minul den pětadvacátého bez významné události, ale včerejšího dne (...) obrátil nepřítel veškeré síly na levé křídlo armády.

Došlo ke generální bitvě a trvala do samé noci. (...) Voje Vašeho Veličenstva se bily s nevýslovnou statečností (...) a skončilo se na tom, že nepří-

tel nikde nedobyl svými silami ani krok země. Vaše Císařské Veličenstvo mi jistě dá za pravdu, že naše i nepřátelská armáda musela být po velice krvavé a patnáct hodin trvající bitvě uvedena ve zmatek. Vzhledem ke ztrátám toho dne utrpěným se postavení stalo příliš velikým, armádě nevyhovujícím, a ježto nejde jen o slávu vyhraných bitev, ale především o vyhubení francouzské armády, přenocoval jsem na bojišti, přičemž jsem si umínil ustoupit o šest verst, což bude za Možajskem..."

Hlášení bylo obratným propagandistickým textem, v němž se

mísila vyslovená lež, že nepřítel nedobyl ani krok země, s opatr-

ným oznámením o dalším ústupu. Imperátor Alexandr nicméně

dovedl číst mezi řádky a Kutuzovovu depeši otiskly petrohradské

noviny Severní pošta bez celého souvětí, začínajícího slovy „Vaše Císařské Veličenstvo". Takto upravená depeše vzbudila ve veřejnosti nadšení.

Výsledek bitvy mohl Alexandra do značné míry uspokojit. Ne-

konal se nový Slavkov, Friedland či Jílové, ruská vojska nebyla

rozbita. A imperátor nešetřil uznáním. Kníže Goleniščev-Kutu-

zov byl povýšen na maršála a dostal sto tisíc rublu. Vysoké řády, spojené s peněžitými odměnami, osobními dary či povýšeními

obdrželi všichni významnější velitelé.

„Upřímně řečeno neměl Kutuzov důvod zvěstovat císaři Alexandrovi ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 253

vítězství a Napoleon zase příčinu zpravit o něm Marii Louisu. Kdybychom my, vojáci obou stran, na chvíli zapomněli na nenávist svých vladařů a stanuli druhého dne před oltářem pravdy, byla by nás nepochybně Sláva uznala za bratry," napsal nanejvýš pravdivě princ Evžen Wurttemberský.

Rusové ustupovali ve dvou kolonách, po staré i nové smolen-

ské silnici. Měli obrovské potíže a Barclay de Tolly konstatoval, že v armádě vládl nejhorší zmatek, který se on snažil železnou rukou co nejrychleji potlačit. Z pěších pluku, které už měly méně

než tři stovky mužu, se musely tvořit samostatné prapory. Vojáci

se zpočátku necítili poraženými, avšak jak se blížili k Moskvě,

nálada klesala. Kutuzov denně bombardoval moskevského gu-

bernátora Rostopčina žádostmi o povozy pro raněné, potraviny,

munici, přičemž v každém listu ubezpečoval, že se chystá k nové

bitvě a Moskvu v žádném případě nevydá.

Napoleon se vydal na další postup až 9. září. Nebylo mu dobře

psychicky ani tělesně a po celé následující čtyři dny nevsedl na

koně. Za Muratovým předvojem, tvořeným tím, co zbylo ze čtyř

jezdeckých sborů, a posíleným prořídlou Friantovou divizí, jíž

teď velel generál Dufour, pochodovala po nové silnici mladá gar-

da s maršálem Mortierem v čele a s ní Davoutův sbor. Proud uza-

víral Neyův sbor a stará garda. Starou silnicí postupoval kníže

Poniatowski. Junotův sbor zůstával na bojišti a na pochod se vy-

dal až později. Sbor italského vicekrále odbočil vlevo od nové

smolenské silnice a postupoval bokem od hlavních sil, čímž Rusy

ohrožoval nepříjemnou vidinou obchvatu.

K prvním srážkám a přestřelkám došlo u Možajska. Napoleon

doufal, že město obsadí a zřídí tu hlavní stan. Město měl bránit na zdrženou major Rosen spolu s atamanem Platovem, po zuřivém

Muratovu náporu však opanoval Možajsk už 9. září předvoj Velké

armády. Hlavní ruské síly se stahovaly dál k Zemlinu. Nespoko-

jený Kutuzov odňal Platovovi velení zadního voje a předal je

Miloradovičovi.

V dalším dni se Miloradovič opřel o močály a křovinaté stráně

u vsi Krymské a o říčku Polgu. Murat na něj zaútočil kolem páté

hodiny odpolední. Nedařilo se mu prorazit ani úzkým úvozem,

jímž vedla silnice, postřelovaná ruskými bateriemi, ani vpra-

vo skrze mokřady. Zkusil tedy zaútočit zarostlou strání. Nejprve

narazil na odpor myslivců 4. pluku, k nimž se připojovaly pěší

jednotky další, pak jej vrhlo zpět Uvarovovo jezdectvo.

254 + BORODINO

Kutuzov s hlavními silami zatím ustupoval až na dohled matič-

ky Moskvy, před níž generál Bennigsen vybíral terén, příhodný

k obraně. Ruské vojsko se tu zvolna zastavovalo. Jeho pravé kříd-

lo se rozvinovalo před vsí Fily v ohbí řeky Moskvy, střed se roz-

místil mezi vesnicemi Volynskoje a Trojickoje, levé křídlo stanulo na Vrabčích horách. Nebyla to dobrá pozice. Jednotlivé části od

sebe dělily rokle, pravé křídlo oddělovala od ostatních klikatá

říčka Sětuňa. Armáda by tu musela bojovat nesmyslně roztažená,

s řekou Moskvou a rozlehlým, tudíž i neprůchodným městem za

zády, což oboje by její možnou porážku změnilo v katastrofu.

„Mnohé divize od sebe dělily nepřístupné rokle, z nichž jednou tekla říčka, přerušující veškeré spojení. Pravé křídlo se dotýkalo lesa, sahajícího několik verst směrem k nepříteli, což mu poskytovalo možnost ovládnout jej střelci a obejít nás z pravého boku. Za první linií levého křídla byla rokle deset až patnáct sáhů hluboká. (...) Záloha pravého křídla byla tak blízko, že by každá nepřátelská koule prorážela čtyřmi řadami, a záloha křídla levého, oddělená roklí (...) by jen přihlížela porážce vojska vpředu postaveného. Nemohla by mu pomoci. (...) Kdyby tu bylo vojsko poraže-no, byla by armáda zničena do posledního muže," zaznamenal Barclay de Tolly.

Barclay své závěry sdělil Bennigsenovi a vzápětí Nejjasnější-

mu. Kutuzov se jako obvykle zatvářil udivené a jako vždy poslal

Karla Fjodoroviče Tolla postavení prověřit. Barclayův názor však

podpořil i Jermolov. Padlo slovo ústup, což znamenalo vydat

Moskvu. Kutuzov však hrál dál roli muže, který centrum Ruska

nevydá. Jermolovovi ohmatal puls a zeptal se:

„Isi zdráv, holoubku?"

Nicméně rozkázal, aby se rozmisťování vojsk na Vrabčích ho-

rách zastavilo. Zatím se kolem shromáždili další velitelé, ba i moskevský gubernátor Rostopčin. Byl-li Nejjasnější vojevůdcem, mu-

sel vědět, jak špatné postavení vojsko před Moskvou zaujímá.

„Kutuzov poslouchal názory generálů, kteří jej obklopovali, nepromlu-vil však slovo. Nebyl na něm poznat vnitřní duševní napětí. Musel na sebe vzít všechnu odpovědnost. Vydat starodávné carské sídlo, vyklidit je nepříteli přes mínění národa i vojska, opustit je po úspěchu v bitvě, o němž byla tehdy celá ruská země přesvědčena, k tomu bylo třeba obrovského odhodlání...," napsal Eugéne Wúrttemberský.

Hrabě Rostopčin uhádl, k čemu se pod mlčenlivou maskou

starého otylého muže v maršálské uniformě schyluje. Znal Kutu-

zova příliš dobře, věděl, že člověk, jehož hlavní vlastností byla ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 255

lstivost, nepůjde k cíli přímo, ale oklikou a tak, aby to vypadalo, že se podvoluje okolnostem a mínění většiny ostatních. Princi

Wurttemberskému moskevský gubernátor řekl:

„Kdyby se mě zeptali, co dělat, řekl bych: raději hlavni město rozbijte, než byste ho vydali nepříteli. To si myslím já jako hrabě Rostopěin, jako gubernátor ale musím dbát o blaho vladařova sídla a nemohu takovou radu dát."

Kutuzov nakonec svolal na pátou hodinu odpolední poradu.

V selské jizbě prosté chalupy ve Filách se sešli generálové Barclay de Tolly, Uvarov, Dochturov, Ostermann-Tolstoj, Konovnicyn,

Jermolov, Kajsarov, později se dostavili Bennigsen, Rajevský

a plukovník Toll. Bennigsen se hned na úvod bez obalu zeptal,

zda bude armáda Moskvu bránit, či zda ji vydá. Maršál jej přerušil, že takto nelze otázku klást, že je napřed nutno vyslechnout názo-ry na možnost obrany. Bylo to od něj velice taktické. Stále vystupoval jako obránce matičky Moskvy, kterou pravověrní Rusové

nepřestali pokládat za srdce a sídelní město říše.

Velitelé si brali slovo jeden po druhém. Jermolov a Toll dávali

přednost záchraně armády a dalšímu boji v hloubi Ruska před

obranou města. Barclay de Tolly bez obalu řekl, že obrana pozice

před Moskvou znamená katastrofu. Bennigsen, který postavení

vybral, jej už ani nehájil. O to vehementněji poukazoval na mo-

rální a politický dopad vydání Moskvy:

„Hanba vydat hlavní město bez výstřelu. Uděláme-li to, nepřiznáme, že jsme borodinskou bitvu prohráli? Lze předvídat, jaký dojem udělá obsazení Moskvy nepřítelem na cizích dvorech a v Evropě vůbec?"

Navrhl pochodovat Napoleonovi s většinou vojska vstříc

a udeřit na jeho pravý bok. Hrabě Ostermann-Tolstoj se jej lako-

nicky zeptal, zda ručí za úspěch bitvy. Byl to úder pod pás, na

takovou otázku by málokterý vojevůdce odpověděl jednoznač-

ně. Nicméně Dochturov, Jermolov i Uvarov dávali Bennigseno-

vým vývodům za pravdu. Barclay chladně vypočítal, o kolik ve-

litelů i jednotek armáda přišla. Pak připomněl, jak obtížné by

bylo převést vojska z postavení před Moskvou do útočné formace

s nepřítelem skoro na dosah. Rajevský, který přišel už vprostřed

debaty, byl sice pro útok, za daného stavu věcí však dával před-

nost zachování armády před zachováním Moskvy.

Nejjasnéjší poslouchal. Jistě ne s lehkým srdcem, Moskva pro

něj byla stejným symbolem jako pro všechny Rusy. Závěrečné

rozhodnutí musel přijmout on. V jizbě chalupy ve Filách vypadal

256 + BORODINO

zdánlivě stejně pasivně jako u Borodina. Vnitřně byl přesvědčen,

že ústupová taktika povede ke konečnému úspěchu. Věděl však,

jaký hněv na sebe může přivolat ten, kdo rozhodne Moskvu

vydat Francouzům. Své velitele teď měl z velké části tam, kam je potřeboval dostat. Na vydání Moskvy se shodli takřka všichni

pozvaní velitelé. Dík tomu Kutuzov před carem, Ruskem a histo-

rií vytvořil mýtus o vojevůdci, který byl odhodlán Moskvu bránit.

Dal si na patetické větě, jíž rozhodl a kterou zaznamenal generál Rajevskij, záležet:

„Vidím, že všechnu škodu budu muset zaplatit sám, ale pro dobro vlasti se obětuji. Nařizuji ústup!"

Válečný denník hlavní armády tuto chvíli vylíčil jinak. Kutuzov

podle něj prohlásil:

„Se ztrátou Moskvy není ještě ztraceno Rusko. Za prvořadou povinnost pokládám zachovat armádu, přiblížit se k posilám a samotným vyklizením Moskvy přichystat nepříteli zkázu. Proto mám v úmyslu ustoupit za Moskvu na Rjazaňskou silnici."

Čas byl drahý. Jádro porady skončilo, vzápětí začal padat jeden

rozkaz za druhým. Armádní povozy měly vyrazit okamžitě na

Rjazaňskou silnici, po půlnoci se za nimi měla dát na pochod

vojska. Miloradovič měl i nadále tvořit zadní voj a poskytnout

armádě čas, aby prošla Moskvou na druhou stranu. Odřad gene-

rála Wintzingeroda, kryjící dosud ruské pravé křídlo proti po-

stupu italského vicekrále, měl směřovat na silnici Vladiměřskou.

Větší část raněných měla zůstat v Moskvě, v armádě nebylo pro

jejich přepravu dost povozů

Byl nejvyšší čas. Už následujícího dne, 14. září 1812, stanula

Velká armáda před moskevskými branami a Napoleon I. vyjel

kolem druhé hodiny odpolední na Poklonnou horu nad městem.

Moskva mu ležela u nohou. Otevíralo se další dějství dramatu.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 257

IV.

Moskva

„Vzpomínám si ještě, jak mě překvapilo, že

odnikud není slyšet radostný jásot, hudbu

a jiné průvodní znaky patřící k dobytí města.

Umíte si to představit? Tiché, obyčejné ráno,

Moskvané ještě spí - a po Arbatu jede Napo-

leon!"

Bulat Okudžava:

Dostaveníčko s Bonapartem

258 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 259

Exodus

Padesátiletý Fjodor Vasiljevič Rostopčin, generál-gubernátor

Moskvy, držel v rukou zprávu, který mu přinesl Kutuzovův po-

bočník Montresor. Nevěřil vlastním očím.

„To, že nepřítel postupuje odděleně dvěma směry, na Zvěnigorod a Borovsk, jakož i zdejší nevhodné postaveni mě nutí, abych s žalostí opustil Moskvu...," stálo na lístku stručně spolu s žádostí, aby gubernátorovy policejní složky zajistily průchod vojska městem.

Třebaže hrabě cosi předtím tušil, působila zpráva jako ledová

sprcha. Kdeže byly plamenné a obsáhlé listy hraběte Golenišče-

va-Kutuzova, jimiž zasypával gubernátora od svého jmenování

vrchním velitelem a v nichž ujišťoval, že posvátné město nikdy

nevydá. Rostopčin až do této chvíle Moskvany ujišťoval, že ne-

přítel bude před branami města zastaven a zahnán.

Hrabě Rostopčin prý byl ješitný chvastoun, poměrně inte-

ligentní, s průměrnými schopnostmi. Vžil se do role svérázné-

ho vlastence s demagogickými sklony, burcujícího obyvatelstvo

vlastnoručně sepisovanými vyhláškami a pamflety, v nichž se

uchyloval k rádoby lidové mluvě nižších vrstev. Mísil v nich pseu-dovlastenecké fráze, výhružky Francouzům, lživé informace

o mohutných ruských úspěších a vychloubačně trapnou satiru.

U Smolenska Napoleon ztratil podle jedné z vyhlášek dvacet tisíc

mužů a Rusové jen čtyři tisíce!

„Nu, jak se k nám dostaneš? Ivana Velikého a Poklonnou neuvidíš ani ve snu! Nedorážej, nezačínej, ale hezky čelem vzad - a hajdy domů!

A dobře si zapamatuj, co ruský lid dovede!" promlouval Bonapartovi do duše v jednom z Rostopčinových pamfletů moskevský měš-

ťan Karňuška Čičirin, postavička, kterou Jeho Blahorodí osobně

vymyslelo.

Rostopčin chodil osobně agitovat v převleku mezi lid, víru ve

vítězství posiloval dokonce tím, že financoval Holanďana Franze

Leppicha, který sliboval sestrojit obří balón pro padesát lidí, z nějž měla být Napoleonova vojska zasypána smrtícím nákladem. Zůstalo jen u zkoušky „malé koule", rozpracovaný „létací stroj" byl převezen do Nižního Novgorodu, pak do Sankt-Petěrburgu, kde

260 + BORODINO

se na něj i na vynálezce Leppicha-Smidta na jaře roku 1813 v ti-

chosti zapomnělo...

Moskvané však viděli přibývající povozy s raněnými, mluvili

s dezertéry i ustupujícími vojsky, která se objevila pod hradbami.

To vše bylo v rozporu s halasným ujišťováním gubernátorských

vyhlášek. Moskevské paláce se vylidňovaly, bohatí a urození pr-

chali na své statky.

Nutno říci, že teď, ve chvíli, kdy mu Kutuzov oznámil lakonic-

kou větou své rozhodnutí, vyvinul hrabě Rostopčin obdivuhodné

úsilí. Prostý výčet opatření, k jejichž vydání a provedení zbývalo pouhých několik hodin, svědčí o tom, že generál-gubernátor musel intenzivně promýšlet evakuační a destrukční opatření. Někte-

rá už i provedl. Z Moskvy byly vyvezeny důležité státní doku-

menty a klenoty, do Vladiměře se eskortovali i vězni a odsouzení

trestanci.

Nyní Rostopčin vyhlásil, aby se všechny dostupné povozy po-

užily k odvozu raněných a nemocných. Policejní oddíly dostaly

za úkol ničit sudy s vínem a pálit čluny i lodice na řece Moskvě.

Hasičské sbory a jednotky obdržely rozkaz opustit město směrem

na Vladiměř. Podle francouzských protokolu se v Moskvě roz-

misťovaly před evakuací zápalné a hořlavé látky. Policejní sluho-

vé měli ve vyklizeném městě založit na řadě míst požár. Všechno

se ale odvézt nedalo. V Moskvě Francouzům zůstaly plné sklady

zboží, potravin a zbraní.

Zpráva o vydání Moskvy bez boje se rozlétla jako blesk a Mosk-

vané prchali. Představa masivního exodu a valících se kolon civi-

listů je ovšem poněkud zkreslená. Ženy s dětmi a mnozí muži

opouštěli sídelní město ze strachu před válečnými hrůzami už

řadu dní. Podle hlášení samotného Rostopčina zbývalo 13. září

v Moskvě jen 10 000 civilních obyvatel, z nichž tři tisícovky ve

městě zůstaly. Oněch teoretických několik tisícovek však stačilo, aby se pohled vryl mnoha přihlížejícím navždy do paměti.

„Kam oko dohlédlo, byla celá moskevská silnice pokryta nejrůznějším i povozy, jedoucími v několika řadách, a pěšky jdoucími uprchlíky z hlavního města. Hnáni strachem předbíhali jedni druhé a ujížděli v kočárech, koleskách i selských vozech, s očima uplakanýma, tvářemi pokrytými prachem, obklopeni dětmi rozličného věku, oděni jen v to, co kdo nakvap popadl. Nejžalostnějši bylo vidět dobře oblečené muže a ženy, kteří se vlekli pěšky a táhli za sebou děti i chudičkou zásobu potravin. (...) Každý prchl narychlo, aniž se připravil na cestu, poněvadž události přikvačily ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 261

nenadále. Lide'se vlekli krajem bez cíle a většinou i bez peněz a bez chleba...," říkají Marakujevovy zápisky.

I hrabě Rostopčin, muž, který všechny halasně ujišťoval o ví-

tězství, se chystal opustit město. Vyšel před palác, kde už se shromáždil rozhořčený dav. Ten zahrnul gubernátora hněvivým ře-

vem. Rostopčin reagoval jako zkušený demagog. Kázal přivést

dva vězně, zatčené v předchozí hysterické atmosféře špiónomá-

nie. Jednoho z nich, syna kupce Vereščagina, předhodil davu.

„Oznámil jsem mu, že ho senát odsoudil k trestu smrti, který bude hned vykonán. Pak jsem rozkázal dvěma poddůstojníkům své stráže, aby ho šavlemi skolili. Vereščagin padl bez hlesu na zem...," přiznal sám Rostopčin.

Lůza, dychtící po oběti, možná po krvi samotného gubernátora,

dostala, po čem toužila. Vereščagin se stal obětí veřejného lynčo-vání. Gubernátor pak z paláce odjel směrem k mostu přes Jauzu.

Mnozí ruští autoři tvrdili, že Kutuzov probděl a proplakal po

těžkém rozhodnutí ve Pilách celou noc. Když však za ním při-

šli carův příbuzný vévoda Oldenburský a princ Wurttemberský

a chtěli jej přesvědčit, že Moskvu vydat nelze, nepořídili. Proč?

Poslechněme si samotného Rostopčina:

„Princové mi pověděli, že už u Kutuzova byli, že však s ním nemluvili, poněvadž maršál spal. Vyslovili hluboké politování nad událostmi a ne-ušetřili knížete Kutuzova trpkých výčitek..."

Jisté je, že v oné chvíli Nejjasnéjšímu zlořečili téměř všichni

a mnozí jej proklínali. Kutuzovův oportunismus vyplul na po-

vrch. Do poslední chvíle neustále živil okolí iluzemi, že se u Moskvy bude bojovat. Vojáci i civilisté nemohli uvěřit, že nyní všechna svá prohlášení popřel! A když uvěřili, těžko to přenášeli přes srdce.

„Většina lidí plakala, mnozí ze sebe strhávali uniformy a nechtěli po tak hanebném ústupu a dobrovolném přenechání Moskvy Francouzům sloužit. Můj generál Borozdin pokládal tento rozkaz za zrádcovský a ne-hýbal se z místa, dokud jej generál Dochturov nepřijel vystřídat. Na úsvitě jsme už byli v Moskvě. Obyvatelstvo, které ještě netušilo, jaká pohroma se na něj valí, nás vítalo jako zachránce. A když konečně pocho-pilo, hrnulo se za námi. To už nebyl pochod armády, nýbrž stěhování celých národů z jednoho konce světa na druhý," stojí psáno v Majevského zápiscích.

Ruská armáda začínala ustupovat a tento rozkaz byl pro mno-

ho důstojníků nesnesitelný.

„Podle mínění větší části vyšších velitelů se samotný další ústup příčil 262 + BORODINO

vojenské c ti: domnívali se, že Moskva měla být pro vojáka tím, čím je pro smrtelníka hrob. Za ní už ležel jiný svět...," napsal Evžen Wúrttemberský.

Mnozí si mysleli, že je to jen manévr, že se přesunují a po

obchvatu přijde boj. Jak vycházela najevo pravda, začala se uvol-

ňovat kázeň. Pod davem se chvěl jediný dřevěný most přes řeku

Moskvu, ulice se stávaly neprůchodnými. Vojsko šlo skrz město

tiché, zachmuřené, zahanbené, s očima sklopenýma. S prvními

ranními paprsky pochodovalo Arbatem k Jauze a dál Kolomen-

skou bránou na Rjazaňskou silnici.

Maršál Kutuzov si byl velice dobře vědom, jaký hněv a pohr-

dání na svou hlavu přivolal. Knížete Golicyna požádal, aby jej

vyvedl z města pokud možno nenápadně. Na jauzském mostě se

však Nejjasnéjší setkal s mužem, kterého chtěl potkat ze všech

nejméně. Zčista jasna se ocitl tváří v tvář gubenátorovi Rostop-

činovi, který se tu osobně pokoušel vnést do evakuace řád a s bi-

číkem v ruce vynucoval průjezd dělostřelectvu. Rostopčin kladl

Kutuzovovi otázky, Nejjasnéjší zarytě mlčel. Pak vsedl do kočáru

a vyjel pryč z moskevských zdí stejnou cestou jako vojska. Ne na

Kalugu, jak psali sovětští historikové, ale na Rjazaň! Z hlediska příštích událostí a zejména vojevúdcovských rozhodnutí i zásluh

je tento detail velice důležitý!

„Když vyjel nejjasnéjší kníže z Moskvy, poručil obrátit svůj povoz směrem k městu, podepřel hlavu v bojích zešedivělou o lokty a chladnokrevně se díval na hlavní město i na vojska, která ho míjela. Tentokrát poprvé nevolali vojáci ,Urá!', když ho viděli...," napsal anonymní svědek.

Přemýšlel Nejjasnéjší o kříži a odpovědnosti, které na svá bed-

ra vzal, či o tom, jak se obhájí před imperátorem vší Rusi?

Do Sankt-Petěrburgu přinesl zvěst o vydání Moskvy jako první

ne jeho posel, ale jakýsi statkář. Po něm dorazil kurýr Rostopči-

núv. Imperátor Alexandr musel dne 19. září Kutuzovova sám

upomenout, že od něj dosud nedostal žádné zprávy! Teprve 21.

září se u panovníka ohlásil plukovník Michaud s Kutuzovovým

listem. Tento list byl datován 4. září (ruského kalendáře), tedy až tři dny po poradě ve Filách a dva dny po vyklizení Moskvy!

Nejjasnéjší skutečně nespěchal, aby se imperátorovi pochlubil...

„Po tak krvavé, třebaže z naší strany vítězné bitvě Borodinské (...) se armáda ocitla v největším zmatku; 2. armáda se ztenčila úplně. Takto vyčerpáni jsme se za dennodenních potyček s předním nepřátelským ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 263

vojem blížili k Moskvě a na teto krátké cestě nebyla nalezena pozice, kde bychom se mohli nepříteli s nadějí na úspěch postavit, (...) a proto jsem se naprosto nemohl odhodlat k bitvě, jejíž špatný konec by znamenal nejen zmatek ve zbytku vojska, ale i nesmírně krvavé rozbití a spálení samotné Moskvy. V této velice nejisté situaci jsem se musel po poradě s předními generály, z nichž někteří měli opačný názor, odhodlat k vy-dání Moskvy nepříteli, z níž se odvezly všechny poklady, arzenály, téměř veškerý majetek státní i soukromý a v níž nezůstal jediný šlechtic.(...) Osměluji se Vašemu Veličenstvu hlásit, že obsazeni Moskvy nepřítelem neznamená ještě pokoření Ruska..."

Zajímavé čtení: jedním dechem se tu mluví o vítězné bitvě i

o tom, že z ní vyšly ve zmatku jen zbytky armády. Kutuzov opět

taktizoval, zamlžoval. Lživé tvrzení o vyvezení majetku mělo jen

zmírnit tragickou zprávu, která se zamlčet nedala, jedna věc však Kutuzovovu listu upřít nešla. Neobsahoval jediné slovo nabáda-jící k míru. Naopak, přes polovičaté přiznání pohrom z něj pra-

menila nezdolná víra v další smysl boje.

Nepředbíhejme však a vraťme se k ránu 14. září. Znechuce-

ný Barclay de Tolly zůstal po Kutuzovové odjezdu s Rostopčinem

u mostu a organizoval přepravu. Nedávno požádal písemně im-

perátora Alexandra o zproštění služby. Toho dne strávil osmnáct

hodin v sedle. Ustup řídil opět hlavně on!

Muratovo jezdectvo se v téže době blížilo k Dorogomilské brá-

ně na opačné straně. Velitel ruského zadního voje generál Milo-

radovič stěží skrýval hněv, který se jej zmocnil po přečtení pokryteckého Kutuzovova rozkazu. Jeho znění zachovaly vzpomínky

senátora Akifonova:

„Miloradovičovi se ukládá, alnj starobylému hlavnímu městu vzíial poctu tím, že před jeho zdmi svede zdánlivou bitvu'."

Miloradovič neuposlechl. Nemínil nechat vojáky umírat jen

proto, aby Kutuzova očistil na veřejnosti a před carem. Navíc

věděl, že by prohrál, a nebyl si jist, zda by Nejjasnéjší nesvalil vinu na něj. Velitel ruského zadního voje udělal něco mnohem prospěšnějšího. Prostřednictvím senátora Akifonova se mu podařilo

neapolského krále přesvědčit, aby uzavřel krátkodobé čtyřhodi-

nové příměří. Poukázal na hrůzu městského obyvatelstva a na to,

že ruský zadní voj bude jinak donucen se v ulicích bít do posled-

ního muže. Vrchní velitel francouzského jezdectva, který zažil při povstání v Madridu na vlastní kůži, jak jsou v městských ulicích

muži na koních zranitelní, na příměří po jistém váhání přistoupil.

264 + BORODINO

Miloradovič Muratovi předal list pro maršála Berthiera, v němž

žádal o ošetření devíti tisíc ruských raněných a nemocných, které Kutuzov v Moskvě zanechával. Murat prohlásil, že něco takové-

ho pokládá za samozřejmost.

Ruský zadní voj hrál o čas, Francouzi zas chtěli Moskvu nepo-

rušenou a netoužili po pouličních bojích. Když Miloradovič po-

žádal Akifonovovým prostřednictvím o prodloužení klidu zbraní

do sedmé hodiny ranní následujícího dne, neapolský král přikývl.

Napoleon dostihl kolem druhé hodiny odpolední Muratúv jez-

decký předvoj a zastavil se na Poklonné hoře. Tudy přicházívali

k matičce Moskvě poutníci a odtud se klaněli sídelnímu městu.

„Tak lady máme to pověstné město. Už bylo načase!" utrousil císař Francouzů, na jehož tváři se zračila nesmírná radost.

Starší sídelní město leželo Velké armádě u nohou. Jaký to byl

pohled, jaké město!

„Moskva se zlatými kupolemi! Dvě stě devadesát pět kostelů a patnáct set zámků. Kamenné paláce se na krabatině několika čtverečních mil střídaly s dřevěnými domky a zemljankami. Uprostřed vévodila troj-liranná pevnost, obehnaná dvojím pásem hradeb. První uzavíral množ-

ství paláců, kostelů a holých skal, v druhém byl ohromný kupecký bazar, klenotnice bohatství všech koutů světa. Všechno bylo pobito plechem a zlatem. Zlaté báně zdobily věže kostelů...," líčil pohled z Poklonné hrabě Ségur.

Napoleon chvíli nahlížel do plánů města, pak přejížděl domi-

nanty Moskvy a její zdi dalekohledem. Nechal si od sekretáře

Lelorgnea objasnit topografii.

„Obloha, celý den zakrytá šedými mračny, se navečer rozjasnila a zlaté kopule i velký kříž, zdobící Kreml, odrážely paprsky večerního slunce...,"

vzpomínal na ony chvíle malíř Adam.

Muži, pochodující přes dva měsíce cestou necestou, spatřili

zlaté báně v odpoledním slunci. Nad pluky a divizemi se neslo

nadšené „Vi ve 1' Empereur!", vystřídané sílícím, méně oficiálním a uctivým, o to však spontánnějším a upřímnějším voláním „Vive Napoleon!".

„V tom okamžiku byly zapomenuty všechny strázně, nebezpečí, utrpení, ovládala nás jediná myšlenka:, Konečně u cíle, konečné v Moskvě, kde nás čekají dobré zimní kvartýry a kde se nám dostane radostí, jaké skýtá dobyté město.' Neboť taková je povaha francouzského vojáka: z boje k milování a od milování k boji," netajil se tím, co vojáci očekávali, ser-

žant Bourgogne.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 265

Velká armáda měla na dosah střechu nad hlavou, odpočinek,

jídlo, kořist a podle přesvědčení mnohých i mír. Napoleon byl

opět génius, jejich Petit Tondu, obdivovaný Prcek, jehož sice občas proklínali, jemuž však znovu bezvýhradně věřili.

„Město se ski>í ve sluneční záři tisícerými barvami. Panorama je tak uchvátí, že volají:, Moskva! Moskim!' Ostatní přibíhají, tlačí se jeden přes druhého, tleskají a u vytržení opakují: ,Moskva! Moskva!', jako volají námořníci po dlouhé a namáhavé cestě: ,'Země! Země!'. (...) Bude to den naší největšíslávy. Cítíme, jak na nás ulpívají\vhledy celého světa...,"

pateticky vzpomínal Ségur.

Napoleon vydal úsečný rozkaz, jako znamení zazněl výstřel

z děla, jednotky se zavlnily a vykročily, nedbajíce Muratem pro-

dlouženého příměří. Tři proudy se vinuly k moskevským bra-

nám, Murat a mladá garda k Dragomilovské, Poniatowski ke Ka-

lužské a italský místokrál k Tverské.

266 + BORODINO

Plameny nad Kremlem

Před příkopem Dragomilovské brány se Napoleon zastavil.

Sestoupil na zem a přecházel s rukama za zády. Čekal, kdy

z městských bran vyjde deputace hodnostářů, bojarů a popů, aby

k jeho nohám složila symbolické klíče od staroslavného historic-

kého centra impéria. S ubíhajícími minutami se jeho kroky zrych-

lovaly.

„Den se již chýlí ke konci a Moskva je dosud mrtvě tichá. Císařova úzkost vzrůstá. Netrpělivost vojáků již nelze držet na uzdě. Několik důstojníků pronikne za městské hradby. Moskva je prázdná!" vypráví Ségur.

Bylo to neuvěřitelné. Nikdo nepřicházel. Napoleon dokonce

vyslal Murata, hraběte Daruho a generála Durosnela, aby sehnali

nějaké bojary! Marně! Císař Francouzů očekával triumf jako pod

hradbami Vídně čí Berlína, Moskva však mlčela a Napoleon po-

stával u městské brány tak, jak to vymaloval dělostřelec Faber du Faur či jak onu scénu popsal trubač jednotek velkovévodství Berg Karl Schehl:

„Dosáhli jsme brány s železnými mřížemi, jejíž vysoké kamenné pilíře nesly dva bronzové dvojhlavéorly. Nedaleko brány, vlevo od nás, stál na malé vyvýšenině Napoleon, (...) vedle něj byli jen čtyři ruští měšťané v kroji čtyř kupeckých gild: modrém vlněném kaftanu až ke kotníkům, přepásaným opaskem ze surové vlny, ve vysokých juchtových botách přes kalhoty, s dlouhými vousy a vyholeným krkem, nízké kulaté čapky s širokou krempou drželi v rukách - přesně v úboru, jaký později nosívali ruští kočí."

Očekávaná slavnostní podívaná se měnila, jak to popsal hrabě

Ségur, v absurdní divadlo:

„Avšak Napoleon tvrdošíjně trz>al na svém a čekal dál. Konečně jeden důstojník, buď aby se zalíbil, nebo z přesvědčení, že všechna císařova přáni je třeba splnit, i>yjel na koni do města, pochytal pět či šest povalečů a hnal je před sebou k císaři v domnění, že vede deputaci."

Napoleon pověřil maršála Mortiera správou města, generála

Durosnela jmenoval vojenským velitelem a sám se s dvorem ode-

bral do Dragomilovského předměstí. Tam se ubytoval v mizer-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 267

ném hostinci, špinavém a páchnoucím tak, že bylo nutno rozvěsit

v místnostech octem napuštěné plachty.

Joachim Murat dostal rozkaz pronásledovat Kutuzovova voj-

ska. Jezdecké sbory Grouchyho a Nansoutyho poslal vlevo podél

hradeb, s Latour-Maubourgovým a Montbrunovým sborem pak

vjel do města, provázen pěšími divizemi Claparěde a Dufour,

patřícími do sestavy mladé gardy. U Kremlu Francouzi narazili na

nepříliš silné houfce opozdivších se ruských vojáků, kteří sáhli po puškách. Stačilo otočit děla, vypálit tři kartáče a bylo po odporu. Generál Sébastiani, dočasně pověřený velením sboru místo

padlého Montbruna, narazil kolem páté hodiny odpolední na

zbytky Miloradovičova zadního voje. Rusové protestovali, že

neapolský král prodloužil příměří až do zítřejšího jitra. Milorado-vič se osobně rozjel k Sébastianimu. Francouzské jednotky stály

na dotek s jednotkami ruskými, jejichž povozy a kolony stále

opouštěly městské zdi. Sébastiani o příměří nevěděl, přesto neza-

útočil. Podle vzpomínek plukovníka von Tolla ukázal Milorado-

vičovi na ruský trén, který se vinul po silnici na dohled:

,„Musíte uznat, že jsme velkomyslní. Tohle vše mohlo patřit nám.'

,Mýlíte se, získali byste to jen přes moji mrtvolu a sto tisíc lidí, kteří jsou vpředu, by pomstilo mou smrt,'odvětil Miloradovič, shromáždil všechna svá vojska kromě tělesného pluku kozáckého a Izjumskélw husarskélw (...) a ustoupil čtyři versty od města, aby tam přenocoval."

Do moskevských zdí vstoupil Napoleon až 15. září kolem šesté

hodiny ranní a svůj hlavní stan umístil v Kremlu tak, aby měl

z oken výhled na řeku Moskvu.

„V Kremlu stejně jako ve většině moskevských paláců nebylo s ničím hnuto; hodiny šly, jako by tu dosud pobývali jejich majitelé...," poznamenal si markýz de Caulaincourt.

Vylidněnými městskými ulicemi pochodovaly s rozporuplný-

mi dojmy některé pluky Velké armády.

„Vešli jsme do města v naději, že tam najdeme obyvatelstvo a oddech-neme si od špatných bivaků. Ale nebylo tam živé duše kromě Francouzů a cizinců, kteří nechtěli odejít za Rusy. (...) Když jsem vstoupil do Moskvy, byl jsem udiven a okouzlen, neboť jsem podle vyprávění mnoha lidí očekával, že uvidím dřevěné město. Ale místo toho se před mýma očima objevily zděné stavby nejelegantnějšía nejmodernější architektury...,"

psal do dopisu voják, který se podepsal jako Prosper.

Jiný příslušník Velké armády, který zůstal anonymním, psal

domů:

268 + BORODINO

„Nnlilížel jsem do oken každého domu, a když jsem nikde nespatřil živé duše, trnul jsem hrůzou. (...) Nahlas jsem říkal, že mčsto je opuštěno.

]eštč dnes se musím smát, když si vzpomenu na mentorský tón, jímž mi Lefrancois odpovídal: ,Takhle se velká města neopouštějí. Ta holota se poschovávala, ale my ji najdeme."'

Albrecht Adam dodal:

„Ulice byly liduprázdné a zpustlé, domy jak po vymření, nad městem leželo ticho vskutku nepřirozené, přetrhával je jen koňský klus; bubnování a fanfáry trubek se odrážely od pustých ulic: důstojníci i vojáci tázavě s přemítavým výrazem potřásali hlavami."

Byla Moskva skutečně tak prázdná, jak to některá svědec-

tví uvádějí? Byl exodus obyvatelstva tak úplný, jak tvrdili Ruso-

vé? Zdaleka ne! Vše záleželo na tom, v které ulici či městské části se vojáci a důstojníci, kteří o tom později psali, ocitli. Kapitán Coignet kupříkladu vzpomínal, jak gardu vítali muži s pitím

a ženy s květinami! Jedno z nejbarvitéjších svědectví o atmo-

sféře moskevských ulic v den vstupu francouzských vojsk zane-

chal lékař wúrttemberského jezdeckého pluku Heinrich von

Roos:

„Dokud jsme projížděli ulicí k řece Moskvě, neviděli jsme z obyvatelstva lidskou duši. Most byl stržen, projeli jsme vodou, dělům sahala po osy a koním po kolena. Na opačném břehu jsme narazili na pár lidí, stojících ve dveřích a oknech, přesto žádný z nich nevypadal zvědavě. Dál se nacházely pěkné domy ze dřeva a kamene, kde už stáli pánové a dámy na balkónech. Naši důstojníci přátelsky zdravili, dostávalo se jim vybraných odpovědí, pak jsme zase naráželi jen na málo obyvatelstva a u pa-láců jen na lidi, co vypadali jako služebnictvo. Hlouběji ve městě jsme potkávali unavené ruské vojáky, opozdilce pěší, na koních i opuštěné povozy. (...) Postupovali jsme vpřed pomalu, (...) neboť na ulicích ležící, opozdivší se a spící ruští vojáci měli v polních lahvích vinnou pálenku, ježto nechtěli vstávat, přeřezávali jsme šavlemi řemení, jímž byly polní lahve upevněny k tornám, a za háčky jsme si na hrotech šavlí podávali plechové lahve na koně..."

Teprve v dalších hodinách a dnech vylézalo obyvatelstvo

z úkrytů: cizinci, mužici, městští strážníci, dezertéři, ženy, občas i příslušníci středního stavu a šlechta. Představa Moskvy bez jediného Rusa patří do říše legend.

Dojem z prázdných ulic však už po několika hodinách přehlu-

šilo něco silnějšího. V Moskvě začalo hořet. Proč, to je dodnes do jisté míry opředeno dohady. Už 14. září navečer, sotva Milorado-ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 269

vičův zadní voj opustil město, začaly na různých místech šlehat

plameny. Vzplanul Gostinnyj rjad v Kitajgorodě, čínské čtvrti, hořet začala tržišté, bazary a místa pro povozy, lékárnické kotce. Francouzští vojáci, pokud byli nablízku, se vrhli plameny hasit, nebylo však čím. Oheň měl v těchto místech potravy dost, občasný nápor větrů je rozdmýchával a roznášel dál. Během noci vzplanula celá

moskevská obchodní čtvrť a vycházející slunce nebylo pro mrač-

na dýmu ani vidět. Jiskry přeskakovaly dál, hořet začaly i soused-ní domy. To ovšem stále nebylo nic tragického a nikdo z Velké

armády se zpočátku nedomníval, že by byly požáry zakládány

úmyslně. Vojska, která ve městě začala rozdělávat v domech i je-

jich blízkosti oheň, hledala potraviny a cennosti, si počínala dosti nevázaně a zdálo se, že požáry vznikají kvůli jejich neopatrnosti.

Tento pocit zachytil i hrabě de Ségur:

„Mlčelo se. Cítili jsme se viníky. Domnívali jsme se, že katastrofu zavinil náš nepořádek a opilost vojínu. Vichr že zkázu jen dokonal. Do uší nám zalehal křik Evropy nad tou hrůzou. Měli jsme se za armádu žhářů, již musí odsoudit Bůh i civilizovaný svět..."

Pak ale začaly hlídky a jednotliví vojáci přivádět ojedinělé

Rusy, přistižené podezřele blízko míst, která vzplála.

„Dne 2. záři [tj. 14. září gregoriánského kalendáře - pozn. aut.) v pět hodin ráno mi nařídil, abych se odebral do mýtného a vinného dvora (...) a abych se pokusil - kdyby nepřítel vtrhl do města - zničit vše ohněm. Podle svých sil a možností splnil jsem na různých místech tento úkol za přítomnosti nepřítele do deseti hodin večer...," napsal do oficiální zprávy o rozkazu, vydaného hrabětem Rostopčinem, poli-

cejní komisař Voroněnko.

Gubernátor hrabě Rostopčin, třebaže to později vytrvale popí-

ral, skutečně uvažoval, že nechá Moskvu lehnout popelem. Nejen

uvažoval, s rozmyslem se na něco takového připravoval. Hlášení

gubernátorových podřízených jednoznačně dokládají, že hrabě

úmyslně nařídil odvézt z Moskvy všechny hasičské stříkačky, ne-

chal po domech rozmisťovat zápalné látky, nařizoval, aby byly

rozbity a zapáleny sudy s vínem a alkoholem, rozeslal policejní

hlídky s úkolem zakládat po vstupu Francouzů do města požáry

ve Vinném dvoře, v celnici, na policejním komisariátu, v říčním

přístavišti, Simeonově klášteře a na dalších místech. Policejní komisař Voroněnko splnil úkol dne 14. září, načež přeplaval v deset večer na koni Moskvu u Zamoskvorečí a dostihl ustupující armádu.

Nebyl jediným, kdo konal dílo žháře, francouzští vojáci narazili

270 + BORODINO

na řadu ozbrojených paličů. Setkal se s nimi i seržant Bourgogne:

„Když jsem s vozem opouštěl dum, zpozoroval jsem tři muže, jednoho ozbrojeného dlouhým kopím, dalšího šavlí a třetího hořící pochodní, jak se pokoušejí zapálit dům, v němž si moji lidé bezstarostně nabírali zásoby.

Vykřikli jsme, abychom ty tři darebáky vylekali, k našemu překvapení však ti fanatici neutekli a ten s kopím dokonce postoupil vpřed, aby čelil našemu útoku. S našimi krátkými šavlemi jsme se ale nedokázali dostat tomu chlápkovi na kůži. (...) jeden Bretonec, který byl s námi, popadl oj vozíku, máchl jí, až vzduch zasvištěl, a pokročil k tomu lumpovi. Ten se za několik okamžiků s hrozným řevem skácel... "

Následujícího dne, 15. září dopoledne, se oheň přiblížil přes

novou tržnici až ke kremelským hradbám. Uhasit jej už nebylo ve

francouzských silách. Navečer planuly i obilní sklady a sýpky na

říčním břehu, do praskání plamenů a skučení sílícího větru se

mísily exploze skladiště střeliva, které Rusové při ústupu nestačili vyklidit. Lékař von Roos viděl právě tento výbuch:

„Z náhle povstalého plamenného ohně vylétaly v malých i velkých obloucích rozžhavené kule, jako by vzplanula naráz sta kartáčů a granátů do houfnic, a ohnivý déšť sršel všude kolem. Silné a strašné exploze trvaly tři až čtyři minuty a vypadaly, že jsou signálem požáru onoho města, pro nás tak osudového. "

Plameny bylo vidět široko daleko. Vestfálský důstojník baron

von Lossberg je sledoval 15. srpna v 19 hodin až z Galicina:

„Obloha ve směru na Moskvu docela zrudla a vystupují odtamtud nesmírné sloupy kouře. Je to nepěkné pomyšlení, že město potkal stejný osud jako všechna místa od Smolenska sem... "

V městě rostl zmatek, jednotliví vojáci i celé jednotky prochá-

zely a pobíhaly ulicemi, někteří se pokoušeli hasit, jiní rabovali a snažili se odvléci z plamenů kořist, další se dívali na plameny jako na velké divadlo.

„Dostali jsme se z města, ozářeného nejkrásnějším požárem na světě, který vytvářel nesmírnou pyramidu, tyčící se jako modlitby věřících: základna byla na zemi a špice v nebi. Zdá se mi, že se nad požárem objevil měsíc. Bylo to veliké divadlo, člověk by však musel být sám, aby je vychutnal. (...) Konečně jsme dorazili do tábora, jasně jsme viděli nesmírnou pyramidu, vytvořenou z moskevských pián a pohovek, které by nám, nebýt žhářské mánie, přinesly tolik rozkoší. Ten Rostopčin bude buď bídák, nebo Říman," zapsal si intendant Henry Beyle, který si bude později říkat Stendhal.

V

noci z patnáctého na šestnáctého dosáhlo peklo v moskev-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 271

ských zdech vrcholu. K osmé večerní propukl nový požár na

jednom z předměstí.

„Žádné pero, žádný štětec nemohou popsat rozběsněné živly. Tón, který to vydávalo, lze přirovnat jen k hukotu nesmírných vodopádů, jejichž blízkost by člověka zcela omráčila. K tomu si přimyslete nejrůz-nější barvy plamenů podle toho, co oheň požíral. Sloupy kouře, které zcela pohltily vzduch, to vše nabízelo strašliivu i krásnou podívanou. (...) Požár nabyl oné noci vskutku příšerného rozsahu, kam oko dohlédlo, bylo vidět jen plameny, jako kdyby se svět řítil do ohně," konstatoval malíř Adam, který přiznal, že na žádném plátně nebyl později schopen

onu scénu plně vystihnout.

Utrpení civilního obyvatelstvo zaznamenal ve vzpomínkách

vrchní chirurg Larrey:

„Lidé z nižších vrstev, kteří zůstali ve městě, vyráželi žalostný křik a požár je štval dům od domu. Nesmírně žárlivě zachraňovali, co měli nejdražšího, byli obtěžkáni balíky, které sotva unesli, a často je opouštěli, aby se před plameny zachránili. Ženy, vedené přirozenými lidskými pohnutkami, odnášely jedno či dvě děti na ramenou, další vlekly za ruce, a aby unikly smrti, která jim hrozila ze všech stran, pospíchaly s vykasa-nými sukněmi do zákoutí uliček či náměstí. Dílo ohně je vbrzku donutilo tato útočiště opustit, prchat všemi směry, přitom někdy nedokázaly z toho labyrintu objevit východ a mnohé z nich tu našly smutný konec.

Viděl jsem starce, jimž ohořel jejich dlouhý vous, vlečené na vozících jejich vlastními dětmi... "

A znovu se opakovaly hrůzy, které mnozí z vojáků zažili už ve

Smolensku. V hořícím městě nechala ruská armáda stovky raně-

ných.

„Ve chvíli, kdy jsme chtěli vyjet, jsme spatřili, že začíná hořet dům s ruskými raněnými. Pomyšlení na nešťastníky, ponechané plamenům, bylo strašné. Pospíchali jsme jim na pomoc (...) a vyvlekli je na jeden od domu oddělený dvorek. Víc se nedalo dělat...," napsal seržant Bourgogne.

Mezi devátou a desátou vzplanula další část města. Markýze

Caulaincourta vzbudil sluha s tím, že se plameny blíží k vzdále-

nější části Kremlu:

„Vítr vanul od severu, tedy dosti silně právě od míst, odkud se blížily oba požáry, které jsme spatřili. Kolem půl jedné vypukl poněkud západněji třetí a následně v jiné čtvrti čtvrtý, a přitom stále vanul vítr, který se trochu obrátil k západu."

Napoleona vzbudili ke čtvrté ráno. To už byla garda na nádvo-

272 + BORODINO

řích v plné pohotovosti. Hlídky propátrávaly okolí, zjišťovaly stav věcí a přivedli i několik butečniků, městských pouličních policistů, a pochytaných mužiků, podezřelých ze žhářství. Policisté se přiz-nali, že jim jakýsi policejní úředník vydal Rostopčinovým jmé-

nem rozkaz podpalovat. Nastával den, který nebylo pro dým

takřka vidět. Plameny už dosáhly kremelských zdí, od jehličnanů

nad střechami se začal rozpalovat oplechovaný krov kremelského

arzenálu. Muži s košťaty a lopatami odhazovali kolem padající

žhavé větve.

„Na poledne se oheň zmocnil palácových stájí a jedné z věží, přiléha-jících k arzenálu. Několik planoucích větví padlo do dvora arzenálu, na cupaninu v ruských kolesnách. I kolesny našeho dělostřelectva tu stály.

Nebezpečí bylo bezprostřední, informovali o něm císaře a ten se vydal na místo. (...) Dělostřelci a vojáci gardy, zmateni pohledem na to, jakému nebezpečí se Napoleon vystavuje, svým chvatem ještě vše zhoršili. Generál Lariboisiére tedy císaře prosil, aby se vzdálil, a ukazoval na dělostřel-ce, kteří v jeho přítomnosti ztratili hlavu," líčil kritické chvíle požáru baron Fain.

Do obvodu Kremlu se v předchozích dnech přemístila i část

francouzských zásob munice. Následky možného výbuchu moh-

ly ohrozit životy jak vrchního velitele, tak celého štábu. Maršál Mortier naléhavě žádal, aby se císař okamžité uchýlil do bezpečí.

Podpořil jej i Bessiéres a Lefebvre. Napoleon sledoval požár mlč-

ky, bledý, nevěřící vlastním očím a podle Ségura se zmohl jen na

udiveně rozezlené výkřiky:

„Oni to zapalují sami! Co je to za lidi? Jsou jako Skythové! Jaká troufalost. Ti barbaři! Taková strašlivá podívaná!"

Kolem čtvrté odpoledne nezbylo než Kreml opustit. Plukovník

Gourgaud se neobával jen plamenů, ale i toho, že by nepřítel

mohl podniknout útok na sbory za městem. Dvůr, štáb a garda

vyrazily do bezpečí Petrovského paláce v nezastavěné otevřené

krajině za městem u silnice na Petérburg.

„Byli jsme obklopeni oceánem plamenů, které uzavíraly všechny vý-

chody z pevnosti. (...) Rozzuřený živel kolem nás sílil každým okamžikem. Jedna jediná křivolaká ulice byla v plamenech a vypadala spíš jako brána do pekla než jako východ z něj. Císař nezaváhal a pěšky se vrhl k onomu nebezpečnému průchodu. V rachotu řítících se kleneb, padají-

cích hořících trámů a bortících se kovových střech, které se kolem něj sesouvaly, se pracně dral kupředu. (...) Šli jsme po ohnivé zemi, mezi dvěma ohnivými stěnami. Prudký žár nás pálil do očí... Prchali jsme ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 273

zahaleni v oblacích žhavého popela. (...) Krátce a přerývaně jsme vdecho-vali suchý vzduch, dýmem jsme se téměř dusili...," líčil s talentem režiséra akčního filmu Napoleonův útěk z Kremlu hrabě de Sé-

gur.

Ve skutečnosti k tak dramatickému a nebezpečnému opuštění

Kremlu nikdy nedošlo. Kapitán Mortemar sice vyjel před Kreml

a vrátil se s hlášením, že k Tverské bráně projet nelze, pak ale jiný důstojník nalezl vcelku bezpečnou cestu k říčnímu břehu. Císaře

s Berthierem, Eugěnem, Caulaincourtem, Muratem a dalšími hod-

nostáři chránila garda, z níž zůstal v Kremlu na obranu a ostrahu jediný prapor.

„Císař vyjel jednou z velkých kremelských bran tak, jako přijel dovnitř, a vůbec neodjížděl skrze skály, leden člen moskevské policie šel vpředu a dělal průvodce. Nějakou dobu jsme šli podél řeky a pak jsme vstoupili do čtvrti, jejíž dřevěné domy už zcela shořely," opravoval Ségurovo dílo v proslulé polemice Gourgaud.

Největší překážku na cestě početného průvodu s povozy i jez-

deckými koňmi tvořily hromady doutnající a místy žhavé sutě,

kterou bylo třeba co chvíli odklízet z cesty.

„Dne 16. srpna v půl šesté navečer vyšel císař pěšky z kremelského paláce branou k řece, na kamenném mostě vsedl na Taurise, vydal se skrz požár silnicí na Možajsk a přešel řeku míli za městem, aby dosáhl Petrovského paláce. Dorazil v půl osmé. Ulehl," konstatoval lakonicky itinerář, který si pečlivě vedl markýz Caulaincourt.

V Petrovském paláci pak kromě gardy obklopil Napoleona i IV.

armádní sbor, který dosud do města nevešel.

„Vzduch na obzoru se podobal do ruda rozpálenému sloupu, který se zachvíval a sahal od země až k nebi...," napsal kupec Marakujev, který jel 17. září daleko odtud z Epifaně.

„Oheň vymršťoval do vzduchu celé střechy ze železa a mědi a ty se strašlivým rachotem dopadaly na zem jako trosky," vzpomínal wurttemberský jezdec Peter.

Maršál Mortier se pokoušel s gardou a dalšími oddíly po šestat-

řicet hodin oheň zvládnout. Nebezpečí číhalo na každém kroku.

„Už jsme chtěli utéci zpět, když tu nás napadlo, že každý popadneme jeden ze zinkový plátů, které se všude povalovaly, a přikryjeme si s ním hlavy proti větru, plamenům a popelu," vzpomínal granátník Bourgogne, jeden z těch, kteří pod Mortierovým velením sváděli mar-

ný boj s živlem.

Sedmnáctého září se snesl na hořící Moskvu liják. Oheň začal

274 + BORODINO

slábnout, zčásti i proto, že mu docházela potrava. Kreml zůstal

plamenů až na výjimky ušetřen. Dne 18. září bylo z větší části po ohni. Napoleon se rozhodl, že se 20. září do Kremlu vrátí.

„Zachráněné domy byly vyloupeny. Ubozí obyvatelé, kteří zůstali, byli trýzněni. Vypáčily se obchody, sklepy a propukly všechny výstřelky, všechny zločiny, následek opilosti vojáků, neposlouchajících již hlas velitele. Městská chátra využila zmatku, rabovala rovněž, vojákům ukazo-vala sklepy, podzemí, všechna místa, o nichž předpokládala, že tam je něco skryto... Armádní sbory, které v městě nebyly, tam vysílaly odřady, aby se zmocnily dílu kořisti...," napsal bez obalu Caulaincourt.

Násilí se zdaleka neomezilo jen na vybavení domů, paláců a ob-

sah sklepů. Stručně a bez příkras to konstatoval důstojník gardy

Coignet, jehož jednotka střežila Kreml:

„V jedenáct hodin jsme ze zahrad zaslechli křik; to naši vojáci brali dámám šály a náušnice. Běželi jsme to loupení zarazit..."

I v elitní jednotce gardy jedni zachraňovali, hasili a pomáhali,

jiní ztratili všechny zábrany. Kapitán Coignet vylíčil počínání jednoho z generálů, jehož jméno neuvedl:

„Věděl, že kostelní obrazy jsou malovány na stříbrných deskách, a všechny světce i světice dával do kelímku a přetavoval na ingoty, lup pak prodával Židům za bankovní poukázky."

Naloupené věci se pak směňovaly či prodávaly za pár franků.

Coignet tak koupil sobolí a medvědí kožich, oba po čtyřiceti fran-cích. První kožich mu vzal onen hrabivý generál, který jej pak za 3000 franků prodal Muratovi. Druhému kožichu vděčil Coignet

při ústupu za život...

„ Disciplína a pořádek, až dosud udržované jen s námahou, se zvrhly v úplnou demoralizaci. Napoleon sice vydal přísný zákaz rabování, to se však ukázalo naprosto neproveditelným. Zpočátku to byla jen sběř: marodéři, služebnictvo a masa lidí, která se vleče za jakoukoliv armádou, s přemírou nalezených potravin a pití se ale objevovaly výstřelky a surovost. (...) Můj vlastní sluha přivlekl s kumpány množství koloniálního zboží, ubrusů a luxusních předmětů všeho druhu. To vše se válelo vysta-veno na dvoře domu, v němž jsem bydlel. (,..)Na ulici mě zastavil známý generál se slovy:, Venez M. Adam, il faut faire voler les tableaux!' [,Po-jďte, pane Adame, musíme se pustit do kradení obrazů!' - věta je

uvedena v Adamových vzpomínkách francouzsky, pozn. aut.]

Zavedl mě do jednoho paláce, do velmi pěkné malé galerie, kde byly po mém soudu kromě jiného cenné obrazy a plastiky. Zůstal jsem při tom řádění nečinným svědkem," posteskl si Albrecht Adam.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 275

Baron Lossberg psal 17. srpna domů:

„Usadil jsem v jednom takovém domě na zmíněné ulici a nic mi nescházelo: zaopatřen jsem byl koloniálním zbožím a mnoha druhy moř-

ských ryb, měli jsme i víno, maso a chléb, tudíž se nám dostalo všeho, co jsme si mohli přát."

To, co Napoleon po cestě zpět do Kremlu spatřil, jím otřáslo.

„Bylo tu pět set paláců zařízených s neuvěřitelnou nádherou podle francouzského vkusu. V přepychu nikterak nezaostávaly za Elysejským palácem. Bylo tu i několik carských paláců, kasárna a velkolepé nemocnice. To vše zmizelo. Už čtyři dny všechna ta nádhera padá za oběť plamenům. (...) Gubernátor a Rusové, rozzuřeni svou porážkou, toto překrás-né město zapálili. (...) Pro vojsko však zbývá dost. Armáda tu našla spoustu bohatství všeho druhu, neboť v tomto nepořádku nezná drancování mezí...," napsal 18. září své choti.

Císař viděl nejen zkázu, ale i stopy ničení a rabování, spatřil

vojáky, kteří si na rozštípaném drahocenném nábytku a obrazo-

vých rámech vařili, spatřil poházené hromady potravin, vyrvané

plamenům skladišť a vzápětí odhozené, střepy, trosky, potulující

se vojáky, kteří se změnili za uplynulé dva dny spíše v kořistníky a marodéry. Rabovali téméř všichni, Francouzi však prý méně než

Němci a Italové. Jednotky složené z Francouzů si podle ruských

pramenů počínaly k obyvatelstvu, které v Moskvě zůstalo, s urči-

tými ohledy.

276 + BORODINO

Spálené nadeje

Byl nejvyšší čas obnovit kázeň. Jednotky dostaly rozkaz nepou-

štět do města nikoho bez zvláštního povolení. Současně začal

zasedat vojenský soud pod předsednictvím brigádního generála

Laurela, který měl příčiny požáru vyšetřit. Garda střežila veškeré vchody do Kremlu, na kremelských hradbách byly rozmístěny

hlídky. Dal se však pořádek obnovit ve zpustošeném městě, z nějž

tři čtvrtiny lehly popelem? A dal se nastolit v duších vojáků,

z nichž většina toužila po lupu, jídle, přístřeší, troše pohodlí a od-počinku, z čehož jim mnohé oheň vzal?

Zatím se zdálo, že armáda přes veškeré známky nekázně fun-

guje. Osvědčený válečný stroj běžel setrvačností a stále jej bylo čím pohánět. Jídla a zejména pití měli všichni vojáci dostatek, ba i přebytek.

„Ve sklepích kavárny jsme našli množství vína, jamajského rumu a mnoho sudů skvělého piva, uskladněného u ledu. Náš bojarský dům nám poskytl patnáct velkých beden šampaňského a španělského vína,"

pochvaloval si seržant Bourgogne.

Týž Bourgogne přiznával, že nalezl v jednom domě svazky

velkých rublových bankovek, z nichž si některé nacpal, kam se

dalo. Omlouval svůj skutek tím, že by stejně za pár minut shořely.

V ohroženém Kremlu se garda snažila zachránit cennosti, což

samozřejmě byla jen jiná forma rabování. Bourgogne s naivní

upřímností píše:

„Zachránili jsme některé obrazy a další umělecké cennosti, jakož i carské sváteční roucho a jiné drahé věci; bohužel jsme je museli při našem pozdějším ústupu nechat být. "

Stendhal, budoucí autor „Kartouzy parmské" a „Červeného a čer-ného", si 15. září poznamenal do deníku:

„Nahnali jsme do toho sklepa naše sluhy; poslali nám odtamtud spoustu špatného bílého vína, damaškové ubrusy, ubrousky idem, jenže velice zašpiněné. Vyrabovali jsme to a použili na prostěradla. (...) Můj sluha byl naprosto opilý, do povozu vecpal ubrusy, něco vína, jedny housle, které ukradl pro sebe, a tisíc dalších věcí. "

Někteří ovšem hladověli. Proč? Císař v dobytých městech ob-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 277

čas požehnal drancování po jednotkách. Divizím a sborům přidě-

loval přesně vymezené sektory a žandarmové dbali na to, aby se

ono rozdělení dodržovalo. V Moskvě nikdo podobné detailní roz-

hodnutí nepřijal. „Zásobovací" odřady se pohybovaly bez cíle z čtvrti do čtvrti, některé měly nadbytek, jiné nedostatek. Jedni se topili v rýži, jiní ve víně, na další se nedostalo. Všem scházely tři věci: chléb, maso (vyjma koňského) a (což bylo nejvážnější) píce

pro koně. S výjimkou poslední položky ovšem nebylo nic tragi-

cké. Armádní organizace se snažila vnést do živelných rekvizic

řád, a jak napsal markýz de Caulaincourt, zpočátku se to dařilo:

„S velikou péčí se sklidila nesmírná pole zeleniny a zejména zelí, která obklopovala město. Dovezla se tam také spousta stohu sena a úroda celých polí brambor, které byly v okruhu dvou tří mil..."

Rychle po požáru zasedly francouzské polní soudy a soudily

šestadvacet osob podezřelých ze žhářství. Devět civilistů a jeden poručík moskevské domobrany bylo shledáno vinnými a zastřeleno, zbytek putoval do vězení. Výpovědi potvrdily, že hlavním

původcem prvních požárů byl hrabě Rostopčin, že však jako gu-

bernátor Moskvy jednal sám, o své újmě a nikoliv se souhlasem

imperátora vší Rusi či ministrů. Velká armáda zároveň zjišťova-

la, že někteří z těch, co Moskvu opouštěli, sami podpalovali své

domy a majetky, jen aby se nedostaly Francouzům do rukou.

Markýz Caulaincourt cituje lístek, ponechaný nezvaným hostům

v jedné venkovské usedlosti na okraji Moskvy:

„Po osm let jsem tuto usedlost zkrášloval a žil jsem tu v lůně rodiny šťasten. Obyvatelé této půdy v počtu sedmnácti set dvaceti duší ji před vaším příchodem opouštějí a já zapaluji svůj dům, aby jej vaše přítomnost nezneuctila. Francouzi, nechal jsem vám své dva moskevské domy se zařízením v hodnotě půl miliónu rublů. Tady najdete jen popel."

Pořádek a kázeň se nedařilo ve Velké armádě obnovit. Mezi

vojáky docházelo ke rvačkám i v Napoleonové blízkosti.

„Císař s politováním vidí, že vybraní vojáci, určení k ochraně jeho osoby, kteří by měli být za všech okolností příkladem pořádku a kázně, se zapomínají tou měrou, až se dopouštějí podobných přestupků. Jsou mezi nimi někteří, kteří vypáčili dveře sklepů a obilních skladů, (...) jiní se zpili tak, že nedbali hlídek a svévolně zbili stráže...," horlil denní rozkaz z 29. září.

Množily se souboje, výtržnosti, kázeň a morálka dostávaly po-

vážlivé trhliny i u sboru nižších důstojníků.

„Šel jsem se s Louisem podívat na požár. Uviděli jsme jistého Savoye, 278 + BORODINO

jízdního dčlostřelce, jak opilý mlátí šavlí naplocho jednoho gardového důstojníka a zahrnuje ho urážkami. Nebyl v právu a nakonec se mu musel omluvit, leden z jeho druhů v rabování se vrhl do planoucí ulice, kde se nejspíš usmažil. (...) Sám za sebe jsem obdivoval trpělivost gardového důstojníka; byl bych dal Savoyovi šavlí jednu do nosu...," rozhořčoval se Stendhal, který se snažil být jinak vždy nad věcí.

Ve zvláštním rozkaze musel náčelník štábu Berthier dokonce

připomenout, jakým způsobem jsou vojáci povinni vzdávat čest

císaři a maršálům...

Moskva skýtala neutěšený pohled. Bogdanovič uvádí, že z 9257

domů jich shořelo 6496. Napoleon 1. se musel vážně zamyslet.

Celé tažení k Moskvě bylo dlouhé, únavné a vyčerpávající. Císař

Francouzů začínal velice potřebovat mír. Byl přesvědčen, že se jej podaří uzavřít.

„Stále chtěl věřit ve svou šťastnou hvězdu a v to, že válkou unavené Rusko se této příležitosti chopí a boj ukončí. (...) Nádherné počasí, mírné teploty, které se onoho roku dostavily, všechno přispívalo k jeho omylu...," domníval se později Caulaincourt.

Míroví poslové však nepřišli. Alexandr nevěnoval Napoleonovi

jediný řádek. A Kutuzov unikl. Moskva padla, vyprázdněná, ml-

čenlivá, bez pokory k vítězi, a dřív než bylo možné vychutnat

alespoň tento triumf, vyhořela. Konec války byl stále v nedo-

hlednu. Rusům mohly přicházet posily, Francouzi museli bojovat

s tím, co měli... Do myslí vojáků se začaly vkrádat nepříjemné

předtuchy, že tažení skončí nedobře. Baron Lossberg si 22. srpna

do deníku poznamenal tento stručný zápis:

„V armádě není jediného vojáka, který by necítil, že Alexandr teď s Napoleonem žádný mír neuzavře. Velice mě překvapilo, co jsem uslyšel od jednoho poddůstojníka francouzských gardových granátníků, kterého jsem potkal na pochodu z Galicina k Moskvě u jednoho povozu:, To hořící město svítí na konec císaře i Velké armády, jen málo z nás bude mít to štěstí, že se vrátí zpátky k Rýnu,' řekl mi."

Napoleonovi nezbylo než nabízet mír sám. Mírové nabídky

posílal po každém, kdo se mu dostal do cesty. Před Borodidem po

generálu Tučkovovi. Po vstupu do Moskvy po řediteli moskev-

ského nalezince Tutolim. Pak po bratru ruského vyslance ve Stutt-

gartu a otci básníka Gercena, bohatém kupci Jakovlevovi.

V dopise, poslaném po Jakovlevovi, si Napoleon stěžoval, že

Moskvu podpálil Rostopčin, že k takovému činu použil i chátru

a galejníky (což nebyla pravda), informoval „svéhobratra Alexan-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 279

dra" o obrovských škodách a zároveň ujišťoval, že francouzská armáda na zkáze města nenese vinu. Byl to podivný dopis, na

Napoleona nezvykle omluvný, až pokorný. Císař, jenž se před

čtvrt rokem v Drážďanech vypínal nad králi a císaři, končil téměř prosebně:

„Vedu válku s Vaším Veličenstvem bez hněvu. Kdybyste před poslední bitvou či po ní poslal list, byl bych armádu zastavil a rád se vzdal výhody vstoupit do Moskvy. Chováte-li ke mně. Vaše Veličenstvo, předešlé city, přijměte blahosklonně můj list. ]sem přesvědčen, že mi každopádně budete vděčen za zprávy o tom, co se v Moskvě děje."

Car mlčel. Dospěl k skálopevnému rozhodnutí, že neodpoví na

žádnou Napoleonovu nabídku a mír sám nenabídne. Něco tako-

vého se mu z duše protivilo a navíc mu to nedovolovaly okolnos-

ti. Stálo jej dost pokoření, když musel vydat manifest s následují-

cími hořkými větami:

„S nejvčtší bolestí, která rozrývá srdce každého syna vlasti, se ozna-muje, že nepřítel vešel dne 3. září do Moskvy. Avšak tím ať ruský národ neochabne. (...) Pyšný dobyvatel si myslel, že když do ní vstoupí, ovládne veškeré ruské impérium a bude diktovat takový mír, jaký si usmyslí. Ve svých nadějích se zklamal..."

Manifest byl obsáhlý. Ubezpečoval, že vojsko sbírá síly a necítí

se poraženo. Apeloval, aby nikdo neumdléval, připomínal, že

Rusko není samo, že proti Francouzům bojují úspěšně i Španělé,

že Evropa jen čeká na příklad, aby proti uchvatiteli povstala:

„Což se neproslaví ten národ, který vydrží veškeré nevyhnutelné vá-

lečné strasti, aby trpělivě a mužně dosáhl toho, že trvalý a nerušený mír získá nejen sobě, ale i druhým státům, i těm, které proti své vůli bojují po jeho boku?"

Už po zprávě o pádu Moskvy psala Alexandrovi jeho sestra

Kateřina Pavlovna:

„Nezapomínejte na své rozhodnutí, len žádný mír. Jen tak Vám ještě zbývá naděje, že si zachováte čest... Drahý příteli, jen žádný mír! I kdy-byste se ocitl až v Kazani, jen žádný mír!"

Alexandr obratem sestře odpověděl:

„Buďte ujištěna, že mé rozhodnutí pokračovat v boji je pevnější než kdykoliv předtím. Raději přestanu být tím, čím jsem, než abych vstoupil v jednání s nestvůrou, která je neštěstím celého světa..."

Kateřina Pavlovna ovšem znala komplikovanou bratrovu po-

vahu, a tak se s tímto ujištěním nespokojila. Napsala mu znovu a dů-

razně připomněla to, co se nejbližší okolí neodvážilo vladaři říci: 280 + BORODINO

„Obviňují Vás hlasité, že jste původcem neštěstí, které postihlo Vaši říši, přičítají Vám odpovědnost za všeobecné pustošení a plenění, říkají, že jste poskvrnil nejen čest své země, ale i svou vlastní. (...) Nebudu se šířit o tom, co se mluví o způsobu, jakým vedeme válku. Ale nemohu Vám zamlčet, že jedním z hlavních obvinění proti Vám je porušení slova, které jste dal Moskvě. Moskva Vás netrpělivě čekala, ale Vy jste ji vydal nepří-

teli..."

Imperátor Alexandr musel za daných okolností vést válku až

do konce, i kdyby nechtél. Neměl na vybranou. Odpovědnost

ležela na něm. Nemohl si dokonce ani dovolit odvolat Kutuzova,

kterým z duše pohrdal a jehož nenáviděl:

„Nebudu se šířit o věrolomném a nemravném charakteru ani o zloči-nech toho člověka, (...) nezbývalo mi, než vyhovět všeobecnému přání a jmenovat Kutuzova. Ještě teď jsem toho mínění, že jsem za daných okolností nemohl jednat jinak, než vybrat ze tří generálů stejně málo způsobilých pro funkci vrchního velitele toho, za kterého se postavilo veřejné mínění," napsal car sestře závěrem.

Za Kutuzovem totiž stál neochvějné sbor ministrů a nemínil

mu vytknout ani vydání Moskvy, ani zcela nedostatečný způsob,

jímž o tom informoval. Carovi rádci se shodli pouze na tom, že

Nejjasnější má poslat protokol z klíčové porady ve Filách a příště podávat úplné zprávy o všech přijatých opatřeních. Do oné de-peše však připojili dovětek, který Kutuzova ujišťoval, že si to ne-má vykládat jako výtku, ale pouze a výhradně jako nutnost!

Ano, veřejné mínění dávalo vinu za vydání Moskvy a násled-

nou katastrofu ne Kutuzovovi či Rostopčinovi, ale Alexandrovi.

Pokus uzavřít s Napoleonem mír mohl stát imperátora vší Rusi

bez nadsázky trůn a život. O dalším vedení války rozhodoval po

pádu Moskvy ne car, ale veřejné mínění. Car se mu mohl pouze

postavit do čela. Od pádu Moskvy nebojoval proti Napoleonovi

Alexandr, ale celé Rusko! A to začalo stavět další vojska. Povo-

lávalo do zbraně kozáky od Donu, Tatary z Asie, domobranu,

uprchlíky z obsazených oblastí, sváželo dopravní prostředky, ho-

rečné nakupovalo a vyrábělo další zbraně. Rozpoutávalo party-

zánskou válku.

Ruská armáda, ustupující po Rjazaňské silnici, zatím proved-

la obrat jiným směrem. Tento manévr znamenal po strategické

stránce první veliký zvrat v Kutuzovův prospěch.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 281

Kalužská silnice

Když ruská armáda opustila Moskvu, neprchala ani neustou-

pila nijak daleko. Zastavila se patnáct verst jihovýchodně od měs-ta u vsi Pánky. Miloradovičúv zadní voj stál jen pouhých šest

verst od městských bran. Tady, na dohled od Muratova předního

voje, s očima upřenýma na rozrůstající se požár Moskvy, setrval

celý následující den 15. září. Došlo jen ke zcela bezvýznamným

potyčkám. Pak Miloradoviče v zadním voji vystřídal Rajevský

a Kutuzovovo vojsko se hnulo dál. Nejjasnější poslal ze vsi Žiliny konečně imperátoru Alexandrovi neslanou a nemastnou zprávu

o vydání Moskvy. Poté se armáda začala stáčet vpravo, aby zahá-

jila onen proslulý „manévr bokem". Opustila jihovýchodní směr, silnici na Rjazaň, přešla přes řeku Moskvu a vydala se na jihozá-

pad, na silnici ke Kaluže.

Kutuzovovo vojsko se tak dostávalo k úrodným oblastem již-

ně pod Moskvou a k armádním zásobovacím skladům v Kalu-

že. Současně krylo cestu k mohutným zbrojním manufakturám

v Tule. Zkrátilo si vzdálenost k dovozu zbraní a munice i k přísu-nu čerstvých sil. Ke Kutuzovovi mířili od Donu kozáci, jednotky

Rjazaňské a Kalužské domobrany i na jihu usilovně stmelované

a cvičené pluky. Ruská armáda navíc postoupila tímto manévrem

Napoleonovi do pravého boku a v případě potřeby mu mohla

přetnout ústupové cesty od Moskvy. Sama byla do jisté míry kryta

z boku řekou Pachrou. Byl to geniální manévr. Otázkou zůstává,

kdo jej vymyslel.

Zdá se, že prvotní impuls nevzešel od Kutuzova, i když mu byl

později připisován. Generál Jermolov byl přesvědčen, že se idea

„manévru bokem" na Kalugu zrodila v Bennigsenově hlavě. Karl Toll tvrdil, že tento manévr byl jeho nápadem. Chtěl tímto smě-

rem ustoupit dokonce dvakrát. Poprvé už od Borodina a podruhé

z Vrabčích hor před Moskvou. Tehdy se jeho záměru nedostalo

sluchu. Možná i proto, že bylo v oněch dnech značně riskantní

stočit se k Napoleonovi bokem a přecházet vodní toky i rokle do-

slova před jeho očima. Navíc řešil Kutuzov v oné době politicky

choulostivou otázkou vydání Moskvy. Čas musel k pověstnému

manévru teprve dozrát.

282 + BORODINO

Kutuzov byl nevyzpytatelný muž. Mnohé vytěžil z toho, že

naslouchal názorům jiných a pak o nich samotářsky přemýšlel.

Málokdo věděl, co se za jeho žoviálností skrývá a jaké rozhodnutí padne. Svým generálům se nikdy nesvěřoval. I rozkaz změnit

směr ústupu přišel neočekávané, bez předchozích příprav. Ještě

16. září se o něm v dopise carovi nezmiňoval ani slůvkem. O den

později však Nejjasnéjší dospěl k názoru, že situace nazrála. Kryt Rajevským překročil řeku Moskvu a zamířil místo na Rjazaň na

Kaširu. V Podolsku, na pravém břehu Pachry, se 19. září zastavil.

K odrážení občas dotírajících odřadů Muratova jezdectva pod

velením generála Sébastianiho stačil 4. jezdecký sbor a dva kozác-ké pluky.

Jádro ruských sil se pak hnulo z Podolská směrem na Tarutino.

Kutuzov rozkázal, aby kozácké pluky v zadním voji ustupovaly

v případě střetu se silnějším nepřítelem ne za armádou, ale jinými směry. Což se také stalo. Když generál Sébastiani narazil na jezdecké oddíly plukovníka Jefremova, začali se kozáci stahovat ve

směru na Rjazaň. Sébastiani je pronásledoval až do Bronic, kde si teprve omyl uvědomil. Bylo pozdé, francouzské průzkumné jednotky ztratily s nepřítelem kontakt. Sébastiani štval koně zpět do Moskvy, kam dorazil v noci z 21. na 22. září. To už byli Rusové za Krásnou Pachrou. Kutuzov si mohl připsat na své konto bod.

Spolu s pramálo potěšujícím hlášením generála Sébastianiho

dostal císař i další nepříjemnou zprávu, kterou cituje baron Fain:

„Na Smolenské silnici ve vzdálenosti šest až sedm francouzských mil od Careva-Zajmišče se objevili kozáci. Bylo jich asi třicet, přepadli asi patnáct povozů a spálili je..."

Málokdo ve štábu Grande Armée tušil, že už se nejedná jen o občasné nájezdy, kterými kozáci narušovali tu a tam postup

napoleonských vojsk po celé trase od Vilna k Moskvě. Že tento-

krát začíná organizovaná a záměrně vedená záškodnická válka,

která bude narůstat.

Napoleon sáhl po obou nepříjemných zvěstech k energickým

opatřením. Nejprve vyslal neapolského krále, aby Rusy našel,

navázal s nimi kontakt a pronásledoval je. Dal mu k tomu Ponia-

towského sbor, pěší divize Claparéde a Dufour, větší část lehkého jezdectva Davoutova a Neyova sboru (vyjma jedné lehké brigády

1. sboru) a část záložního jezdectva.

K ochraně Smolenské silnice mezi Možajskem a Moskvou by-

lo vysláno několik eskadron dragounů řadového jezdectva, pak

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 283

gardoví dragouni a nakonec ještě další dva prapory gardového

jezdectva. Současně začal císař Francouzů uvažovat, že vytáhne

s celou armádou z Moskvy směrem na Rjazaň či Tulu.

Za přepadem, který vyvolal taková protiopatření, stál podplu-

kovník Achtyrského husarského pluku Děnis Davydov, jemuž

nedávala myšlenka partyzánské války spát. Povedlo se mu pře-

svědčit o její účelnosti knížete Bagrationa, u nějž zastával funkci pobočníka. Bagration poslal Davydova za Kutuzovem. Nejjasněj-

šího podplukovníkův návrh překvapil, v ruské armádě se dosud

něco takového neuplatnilo. Kutuzov byl opatrný člověk, dal kro-

mě souhlasu Davydovovi pouhých padesát husarů a sto padesát

kozáků. Kníže Petr Bagration se, když mu Davydov referoval

o výsledku, jen ušklíbl a prohlásil, že on by dal bez váhání tři

tisícovky...

Cesta z Moskvy na Kalhu (Faber du Faur)

„,Když nedá, půjdu i s tou malou hrstkou lidí; snad si tím aspoň otevřu cestu k větším oddílům!',Přesně toto jsem od tebe čekal,' řekl kníže,

,ostatně, mezi námi, čeho se vůbec Nejjasnější tak bojí? Což stojí za to handrkovat se o pár stovek lidí, když může v kladném případě zničit ne-přátelskou organizaci, zásobování, a v případě nezdaru přijde jen o hrstku lidí?'..." vyprávěl sám Davydov.

Davydov odešel „do lesů". Neměl to lehké, mužici ve vesnicích 284 + BORODINO

považovali jeho vojáky za Francouze či marodéry a nejednou se

vrhali na jeho muže se sekerou. Aby mezi venkovany lépe zapadl,

svlékl Davydov husarský kožíšek, oblékl kaftan, nechal si narůst

plnovous a místo řádu svaté Anny si povésil na krk ikonu se

svatým Nikolajem. První malý útok podnikl 14. září spolu s ven-

kovany, jimž rozdal pušky. Jeho síly se zdvojnásobily. Nájezd,

o némž se zmiňovalo výše citované svědectví barona Faina, vylíčil Davydov takto:

„Aby náš přepad byl dokonale nečekaný, uhnuli jsme z cesty a dali jsme se poli, chráněni okraji lesů a úvaly; když jsme se však tři versty od vsi dostali na nekrytý terén, narazili jsme asi na třicet nepřátelských pícovníků. Jakmile nás spatřili, rychle se obrátili a plným tryskem se vraceli ke svému oddílu. Na dlouhé taktické úvahy nebyl čas ani lidé. (...) Strach má velké oči, strach znamená vždy chaos. Když jsme se tam zjevili, nastal obecný zmatek: některé vojáky jsme zajali nejen beze zbraně, ale i bez odění, jiné jsme vytáhli z chlévů; jen jedna skupina asi třiceti lidí si za-manula, že se bude bránit, ale my je rozprášili a ve chvilce přemohli. Tento nájezd nám přinesl sto devatenáct vojáků, dva důstojníky, deset povozů s proviantem a jeden s municí. Zbytek doprovodu se spasil útěkem..."

V noci z 25. na 26. září padli do léčky i elitní gardoví myslivci a dragouni, které Napoleon poslal, aby s drzými nájezdníky

skoncovali. Caulaincourt výsledek střetu líčí takto:

„Naše dragouny zavedlo nadšení z prvotního úspěchu příliš daleko, byli obklíčení převahou sil a museli ustoupit přesile. Velitel eskadrony Marthold, řada důstojníků, dragounů a část obou pochodových eskadron byli zajati. Tato malá porážka gardové jednotky, která se nicméně statečně bránila, rozzlobila císaře jako prohraná bitva."

V době, kdy Davydovovi partyzáni podnikali první přepady,

dorazil ke Kutuzovovi do Krásné Pachry carův kurýr, křídelní

pobočník plukovník hrabě Černyšev. Přivážel s sebou nárys no-

vého válečného plánu. Jeho podstata spočívala v tom, že Wittgen-

steinova armáda na severu u Polocka měla odrazit sbor Gouviona

Saint-Cyra a spojit se s Dunajskou armádou admirála Čičakova,

která by se odpoutala z dotyku se saským a rakouským sborem.

Saint-Cyra a Schwarzenberga by vázala armáda Tormasovova,

armáda hraběte Steinheila (která by ovšem musela napřed odrazit

maršála Macdonalda od Rigy) a posily, které by přišly z Finska.

Wittgenstein s Čičakovem se měli spojit na toku řeky Bereziny

a odtud působit v Napoleonově týlu. Kutuzov a hlavní ruské síly

by pak udeřily zepředu.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 285

Nejjasnéjší odpověděl na Alexandrův nástin válečného plánu

tak, jak bylo jeho zvykem. Viděl jeho slabiny, avšak neodporoval, nedělal si zle u dvora a cara báťušky, jen do odpovědi jaksi mimo-chodem zahrnul určité úpravy pro případ, že se spojení Wittgen-

steina s Čičakovem nezdaří:

„Plán, který mi Černyšev vysvětlil, pokládám za plně platný. Musím ale říci, že diverzní útok daleko od hlavního válčiště nemá tu účinnost co útok blízký. Do podrobného rozpracováni plánu admirálu Čičakovovi jsem v případě nesnází s provedením vložil, že v takovém případě nemá útočit na nepřátelskou čáru operační, ale v součinnosti s armádou hraběte Wittgensteina se nejprve přiblížit k Mohilevu: tím se stane postavení hlavních nepřátelských sil nebezpečnějším a o to dříve budou nuce-ny opustit srdce ruské země..."

Což, jak uvidíme dál, bylo předvídavé a Kutuzov, přestože bo-

rodinskou bitvu strávil daleko za bojištěm, prokazoval nyní kaž-

dým rozhodnutím, že je stratég.

Nový válečný plán přinesl i změny ve velení armád. Admirál

Čičakov byl z carova rozhodnutí jmenován velitelem spojené Du-

najské a 3. záložní armády, dosavadní velitel 3. armády Tormasov

byl týmž rozhodnutím povolán na místo zemřelého knížete Bag-

rationa do čela 2. západní armády. Znechucený Barclay de Tolly,

hluboce dotčený svým sesazením, opustil armádu na vlastní žá-

dost. Kutuzov dobře věděl, že jím Barclay v hloubi duše pohrdá,

a když bývalý velitel 1. západní armády požádal o dovolenou,

Nejjasnější nic nenamítal. Než dovolená vypršela, dostal Barclay

de Tolly carův list, uvolňující generála ze služby a plný hojivých vět, jež zdůrazňovaly minulé zásluhy.

V téže době se část Velké armády hnula z Moskvy. Murat vyra-

zil tak ohnivě, jak už to měl v povaze. Dorazil do Bronic, kam před několika dny dojel i Sébastiani, ověřil si, že tudy skutečně ustu-povalo jen něco kozáků, a obrátil se 24. září po správné stopě na Podolsk. Postup za Rusy zahájil s gardovým jezdectvem i mar-

šál Bessiěres. Ruské jezdecké jednotky sice občas dál postupující Francouze mátly, nikdy však nadlouho. Kutuzovovi nezbylo než

zesílit zadní voj a poslat Miloradovičovi zpět na silnici k Podolsku posily ve formě 4. pěšího sboru hraběte Ostermanna-Tolstého

a spojeného 2. a 3. sboru barona Korffa. Kníže Goleniščev-Kutu-

zov si musel lámat hlavu, zdali se ze strany Francouzů jedná jen

o částečné přesuny za účelem navázání dotyku a rekognoskace,

či zda je to předzvěst celkové Napoleonovy ofenzívy.

286 + BORODINO

Svolaná porada měla na toto téma zcela protichůdné názory

a Nejjasnéjší musel nakonec rozhodovat sám. Nicméně, jak se

zdá, dal opět na radu plukovníka Tolla. Toll byl toho názoru, že

na Francouze, ať už proti Rusům postupuje část či celek, ne-

má cenu útočit. Rozumnější bude zaujmout všestranně výhodné

obranné postavení, podnikat dílčí výpady na nepřátelské spojo-

vací komunikace, vyčkat příchodu očekávaných posil a omezit se

na chránění nejdůležitějších míst: Kalugy se zásobami potravin

a Tuly s jejími zbrojovkami.

Pozice, která odpovídala většině výše uvedených podmínek

i možnému směru francouzského postupu ke Kaluže, ležela u Ta-

rutina. Tvořila pomyslný vrchol obráceného písmene V, u jehož

jedné paty ležela Kaluga a u druhé Tula. Nesvíraly ji ani nepře-

hledné lesy, které by nepříteli usnadnily přiblížení, ani terénní překážky, které by znesnadňovaly manévrování v prostoru zaujaté obrany.

Miloradovič zatím zvolna ustupoval před dotírajícím Muratem

a Bessiěresem, kteří dosáhli 29. září Krásné Pachry. Tady se Miloradovič vrhl do útoku, v němž Rusové zajali brigádního generála

Feriera a Poniatowského pobočníka hraběte Potockého. Milora-

dovič si počínal chrabře, Francouzi však na něj neudeřili tak, jak mohli. Murat i Bessiéres v jádru věděli to, co psal v téže době

náčelník generálního štábu Berthier:

„Pokud nepřítel setrvá v postavení za Pachrou, má císař v úmyslu proti němu vytáhnout a svést bitvu. Lze si však domyslet, že nepřítel nevyčká a že chce jen zjistit, zdali proti sobě má celou armádu. (...) Císařovým záměrem je ušetřit vojsko námahy, což jej vede k tomu, že nevysílá armádu, aby nepřítele zahnala, chce v něm však vzbudit domně-

ní, že císař přišel se vším vojskem..."

Což se Napoleonovi podařilo a tažení opět ustrnulo. Připomí-

nalo chvilkový oddech dvou unavených zápasníků: oba chytali

dech, vyčkávali, odhadovali, co udělá ten druhý, a číhali, kdy se znovu pokusit o úder. Docházelo sice k dalším šarvátkám, v má-

lokteré se střetlo víc než několik pluků dohromady. Dne 3. října

se strhl dělostřelecký souboj několika baterií u Spas-Kuply. Francouzské jezdectvo, které chtélo zaútočit z boku na čtrnáctidě-

lovou baterii plukovníka Zachěrevského, muselo ustoupit pod

ochranu lesa, načež ruská děla odjela za říčku Černišnu.

Muratovy jednotky zůstaly asi čtyři kilometry od Miloradovi-

čova zadního voje a celá ruská armáda, jejíž čelo leželo další čtyři ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 287

kilometry za Miloradovičem, zaujímala zhruba od 6. října posta-

vení u Tarutina. Tady se fronta ustálila až do 18. října.

Napoleon nabíral dech pomaleji než Kutuzov. Jeho komunikač-

ní linie byly příliš dlouhé a málo bezpečné. Sotva přešel zmatek

po moskevském požáru, začaly intendanční složky pod Daru-

ho velením budovat proviantní a výstrojní sklady. Zásoby se ale

musely vozit z Gdaňska, Varšavy a Královce přes Kovno a Vil-

no, odkud je měl Maret, vévoda z Bassana, odesílat v konvojích.

K ochraně každého konvoje na trase Smolensk - Moskva bylo

vyčleněno 2500 mužů, v praxi tuto trasu chránily jednotky v síle

divize pod velením Baraguey ďHillierse, posílené tuctem děl.

Zároveň bylo třeba doplnit prořídlé řady Velké armády. Generál

Bourcier měl zajistit nákup čtrnácti tisíc koní. Stavy dělostřelectva mělo obnovit dvanáct rot, jejichž příslušníci pochodovali až

z Francie. Část ztrát zacelila děla, jež zůstala v kremelské zbrojnici. Podobně tomu bylo se zásobami střelného prachu. Dílny

v Moskvě a okolí se měly urychlené uvést do provozuschopného

stavu a začít denně vyrábět šest tisíc nábojů. Podle Caulaincourta vyvíjel Napoleon horečnou aktivitu:

„Hodně se staral o vojáky, jejich způsob života, obranné stavby, které nařídil zbudovat. Pracoval po celé dny a zčásti i v noci. Řídil Francii, Německo a Polsko dostávalo jeho podněty, jako kdyby byl v Tuileriícli..."

Ani Kutuzov však neztrácel čas. Ležení u Tarutina za řekou

Narou se horečně opevňovalo a měnilo v pevnost.

„Potřeboval jsem zůstat na místě, abych vojsko uspořádal a Napoleona příliš neznepokojoval. Tato pozice byla lepší než jakákoliv jiná. Ostatně jsem si byl téměř jist, že nepřijde, aby si o ni rozbil nos. (...) A každý den, v němž jsme na této pozici zůstali, byl pro mne i armádu dnem zlatým, který jsem obrátil ve svůj prospěch...," řekl tehdy Nejjasnější podle záznamu knížete Golycina.

Do tarutinského ležení začínaly docházet posily. Jejich počet

zacelil ztráty, které Rusové u Borodina utrpěli. Po příchodu k Tarutinu zahrnovaly Kutuzovovy síly (podle Bogdanoviče) 2379

vyšších důstojníků a 83 260 vojáků, z čehož bylo 15 530 domo-

branců a 7690 nováčků. Podle hlášení hlavního armádního záso-

bovače senátora Lánského z 21. října stoupl počet k onomu dni

na 122 000 příslušníků mužstva.

Rusové získali nad Napoleonem početní převahu. Navíc se ve

třinácti centrech Ruska horečně soustřeďovaly mohutné zálohy.

Podle propozic měly činit 142 448 mužů. Zhruba čtvrtina dorazila 288 + BORODINO

k Tarutinu, zbytek se cvičil, vystrojoval a vyzbrojoval tak, aby

vytvořil dvě armády další.

Kutuzovovo vojsko nejspíš neplanulo takovým bojovým zápa-

lem a morálkou, jak se obvykle líčí. Jinak by asi mužstvo, zejména to nově došlé, nemuselo skládat z carova příkazu slib, v němž se

pravilo, „že se neodloučí od praporů a nebudou loupit":

„K velké své žalosti slyším, že jsou mezi vámi druzi nehodní, kteří odlučujíce se od praporů svých potloukají se po vesnicích a po lesích pod jménem marodérů, jménem hnusným a v ruském vojsku neslýchaným, znamenajícím zloděje, loupežníka, zbojníka! Má se čestné jméno obhájce víry a vlasti hanobit tímto mrzkým jménem? Rus je matka vaše, co může být hanebnějšího, než vida ji rozervanou nepřítelem, nejen ji nebránit, ale ještě spolu s ním drancovat a vlastníma rukama drásat útroby matky své? Tak těžký hřích nebude odpuštěn nikdy, ani na tomto světě, ani v budoucím...," hřímal carův rozkaz z 29. září (ruského kalendáře), který dorazil do Tarutina v půli října.

Onen rozkaz končil vzletnými slovy, která bylo nutno mnohým

teprve vštípit:

„Bojovníci! Hořící Moskva zažehne ve vašich duších oheň pomsty.

Uhaste požár krví nepřátelskou. Ať neujde trestu hanba vaše a slzy vašich příbuzných i bližních. To od vás očekává potupená církev a vlast."

Zdá se, že Alexandr i Napoleon měli s uvědomělostí i disciplí-

nou vojáků podobné těžkosti. Ne idea, ale, jak konstatuje Bogda-

novič, teprve železná kázeň (což v ruské armádě znamenalo tvrdé

tělesné tresty) a pravidelné příděly potravin nastolily v Kutuzo-

vově vojsku pořádek.

Napoleon na tom byl hůře. Vydal sice příkaz k novým odvo-

dům ve Francii a v Polsku, přesunoval některé v týlu ponechané

sbory, začal naléhat na spojence, aby poslali posily, nic z toho

ale nešlo zrealizovat v krátkodobém horizontu. Markýz Caulain-

court konstatuje:

„Musím poznamenat, že naše armáda dostala v Moskvě pramálo posil, pouze dva až tři pochodové pluky a divizi Delaborde (...), jakož i italskou divizi Pinovu. Císař nechal veškeré posily na spojnicích či je poslal ke sboru na Dvině."

Caulaincourt současně uvádí zajímavý přehled sil Velké armá-

dy v Moskvě v oněch dnech. Vyplývá z něj, že Napoleon měl teh-

dy proti Kutuzovovi 87 500 pěších, 14 760 jezdců, celkem 102 260

mužů a k tomu 533 děl.

Partyzánská válka začínala nabírat na intenzitě, což vázalo řadu

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 289

mužů a připravovalo Velkou armádu o proviant, oves, seno, vý-

stroj i výzbroj. Děnis Davydov už velel dvěma plukům a zdaleka

nebyl jediný. Jeho úspěchy Kutuzova přesvědčily. Nájezdy začali

podnikat kníže Valboldský, poručík Fonvizin, kapitáni Seslavin

a Figněr, plukovník kníže Kudašev... Caulaincourtovo svědectví

dokládá, že význam partyzánů ruští historikové nikterak nepře-

cenili a že tyto odřady způsobovaly Napoleonovi nemalé starosti:

„Naše situace, místo aby se lepšila, se den ode dne horšila nezbytným hlídkováním, k němuž nás činnost nepřítele a jeho početných lehkých jednotek nutila. Byli jsme stále na stráži, dělostřelectvo, už tak prořídlé a znavené, nemělo odpočinku; nezapřažení koně museli stejně jako ti jezdečtí pro dřevo, píci, muži pak za potravou. Za Gžatskem byly komunikační spoje narušovány neustále a mezi Možajskem a námi byly občas přerušeny. (...) Každý v této předehře spatřoval předzvěst nového způ-

sobu války, který nás měl izolovat. (...) Spojení s Francií už tudíž nebylo bezpečné. Vilno, Varšava, Mohuč, Paříž už nedostávaly každodenní rozkazy vládce velkého císařství..."

Napoleon disponoval ve druhém sledu ještě sbory maršálů

Victora a Augereaua, vzhledem k hrozbě na křídlech je však ne-

mohl přesunout do Moskvy a musel je ponechat v prostoru mezi

Vislou a Dněprem. Neboť na levém a pravém křídle, hluboko

v týlu Velké armády, klid končil. V souladu s novým carovým

válečným plánem se daly na Styru do pohybu spojené ruské

armády admirála Čičakova a generála Tormasova a na Dvině se

pohnula armáda Wittgensteinova.

290 + BORODINO

Schwarzenberg versus Cičakov

Zatímco se nedaleko řeky Moskvy zuřivě bojovalo, ba i v době,

kdy hlavní síly Grande Arméé vstupovaly v čele s císařem Francouzů pyšně do vylidněné Moskvy, daleko na jihozápadě, na pomezí

Volyně a Litvy, se stále nic nedělo. Rakousko-saské síly pod vrch-ním velením knížete Schwarzenberga, obdařeného čerstvě mar-

šálskou holí, stály od posledních srpnových dní na levém břehu

Styru, Rakušané u Kyselina a Sasové vpravo před nimi u Torczy-

na. Mosty přes Styr byly strženy, řeka hluboká a bez brodů, ruské pozice na mnohem vyšším a lesnatém pravém břehu výhodné.

Schwarzenbergovi dorazily jen nepodstatné posily v podobě bri-

gády polského generála Kosinského, začleněné k Reynierovým

Sasům.

Generál Tormasov, velitel 3. západní armády, mohl být navzdo-

ry porážce u Poddubna plný optimismu. Blížila se k němu totiž

od tureckých hranic celá Dunajská armáda admirála Čičako-

va. Tormasov neseděl se založenýma rukama. Ruské předvoje ge-

nerálů Lamberta a Čaplice si ponechaly lávky u Berestečka a s je-

jich pomocí stejně jako s použitím pramic začaly vést drobnou

válku.

„Začali útočit naprosto systematicky. Četné kozácké jednotky dotíraly na naše předsunuté jednotky a ničily naše vysunuté pozice. Ze všech dopředu vyslaných hlídek se jich vracelo stále méně, protože padaly do nastražených léček," konstatují von Funckovy vzpomínky.

Ruská převaha v jezdectvu tu byla zjevná. Aby Schwarzenberg

nějak čelil Tormasovovým nájezdům, vytvořil z O'Reillyho dra-

gounů, šesti desítek saských husarů majora Czettritze, čtyř desí-

tek saských Polenzových švališerú a tří tisícovek polských jezdců pohyblivou kolonu, která měla střežit styrský břeh. Zechmeister

nechal postavit most a dne 20. září chtěl provést průzkum proti-

lehlého břehu směrem na Luck. Avšak Cičakovovo jezdectvo bylo

rychlejší.

Přes Styr se dne 19. září přeplavily části Vlasovova a Čikilevova kozáckého pluku na průzkum bojem. U vsi Čarukovo přepadly

čtyřicetičlennou rakouskou hlídku a někdo z Rakušanů kozákům

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 291

vyzradil, že se nedaleko odtud chystá nocovat dragounský pluk

O'Reillyho i podmaršálek Zechmeister. To podnikavému hrabě-

ti Lambertovi stačilo. O den později se nepozorovaně přemístil

s šesti stovkami kozáků Čikilevova pluku, Vlasovova pluku, Baš-

kiry, třemi stovkami Alexandrijských husarů a třemi stovkami

Arzamaských dragounů na rakouský břeh řeky do prostoru Ča-

rukovo - Nesviž. Převlékl patnáct německy mluvících dobrovol-

níků do ukořistěných rakouských uniforem, vyslal je vpřed zasé-

vat zmatek a vyrazil k Nesviži. Arzamaské dragouny nechal jako

zálohu vzadu.

Na O'Reillyho nic netušící pluk zaútočili především Arzamaští

husaři. Nebylo jich mnoho, avšak moment překvapení, zmatek,

který zaseli převlečení Rusové, a tma vykonaly své. Lamber-

tovým jezdcům se podařilo rozprášit třináct eskadron, přičemž

sami měli dva zabité a tři raněné husary! O'Reillyho pluk přišel

o tři korouhve a podle ruského hlášení ztratil 15 důstojníků a 295

příslušníků mužstva! Podle vlastních hlášení to bylo 43 Sasů, 20

Poláků a 92 O'Reillyho dragounů... Velitel saské 22. divize von

Funck ve svých vzpomínkách na tažení napsal, že porážka 0'Reil-

lyho pluku by nemusela být tak hrozná, nebýt neschopnosti pod-

maršálka Theophila Josefa Zechmeistera, svobodného pána von

Rheinau:

„Důstojníci, Sasové i Rakušané, chtěli hned postupovat vpřed, ale Zechmeister to nepovolil, neboť mínil, že už je vše ztraceno. Myslel jen na své vlastní bezpečí... „

Korouhve O'Reillyho dragounů, které ukořistil poručík Ale-

xandrijských husarů hrabě Buxhóvden, vrátil car Alexandr císaři

Františkovi a kancléř Rumjancev doprovodil tento dar dojem-

ným dopisem, adresovaným hraběti z Metternichú:

„Válečná náhoda dala do rukou Jeho Císařského Veličenstva tři korouhve slavného pluku švališerů O'Reillyho; museli jich želet, neboť je dostali od císařovny Marie Terezie. (...) Jeho Veličenstvo (...) žádá Jeho Veličenstvo císaře Rakouska, aby ráčil přijmout přátelskou službu, totiž aby přijal tyto korouhve zpět a vrátil je oněm statečným, jimž náležely. (...) Císař Alexandr žádá císaře Františka, aby tento krok, který Jeho Veličenstvo činí, (...) zůstal v tajnosti..."

Ano, to byly námluvy, to bylo elegantní i výmluvné naznačení,

že Alexandr nedává Rakušany do jedné řady s Francouzi a že je

pokládá za dočasné nepřátele, jejichž spojenectví by uvítal... Ministr Metternich také Rumjancevovi dne 27. října poděkoval a na-

292 + BORODINO

značil shodu budoucích mocenskopolitických zájmů i současný

postoj mocnářství více než výmluvně:

„Jako nelze pochybovat, ze k současnému stavu věci dospěly, až když císař, můj pán, vyčerpal všechny prostředky k jeho odvrácení, nelze mít pochybnost o tom, že Jeho císařské Veličenstvo touží po dobách, v nichž nebudou vztahy mezi Rakouskem a Ruskem narušovány okolnostmi, na něž císař nemá vliv..."

V půli září, ještě než se fronta na Styru pohnula, psal kníže

Schwarzenberg, jenž dosud pevné věřil ve vítězství Napoleono-

vých zbraní, císaři do Vídně:

„S posilou několika tisíc mužů bych už mohl něco podniknout, ale kdybych dostal 20 000 až 30 000 mužů, mohl bych možná zasáhnout rozhodujícím způsobem a vybojovat mír."

Kníže, který se tu projevil spíše jako voják než jako diplomat,

však byl na Volyni daleko od politické hry, která něčemu podob-

nému naprosto nepřála. Rakouský sbor nedostal posily ani před

Schwarzenbergovým dopisem, ani po něm...

První kolona Dunajské armády admirála Cičakova dorazila

k pozicím Tormasovovy armády den před srážkou u Čarukova.

O dva dny později stála na pravém břehu Styru celá. Zahrnovala

čtyři armádní sbory (jimž veleli generál hrabě Langeron, generál-

poručík Essen III., generálporučík Vojnov a generálmajor Bula-

tov). Teď měla podle Kutuzovova rozkazu vystřídat 3. záložní

armádu Tormasovovu tak, aby ta mohla vyrazit do týlu Velké

armády, v němž by zahájila diverzní akci.

„Admirál Čičakov, jehož Napoleon nazýval cet imbecile ďamiral

[ten blbec admirál, pozn. aut.], byl člověk chytrý, vtipný a velmi dobře a čistě hovořil francouzsky a anglicky. (...) V jeho armádě panovala tuhá disciplína, daleko tužší, než byla v armádě Wittgensteinově.. psal Děnis Davydov, který admirála dost dobře znal.

Pětačtyřicetiletý Pavel Ivanovič Čičakov, bývalý ministr ná-

mořnictva, pak soukromník žijící v cizině a posléze veterán válek s Turky, se s Kutuzovem nesnášel. Nemohl Kutuzovovi odpustit,

že podepsal mír s Turky místo něj. Kromě toho veřejně pranýřo-

val zlořády, jichž se Nejjasnější v Moldávii a Valašsku dopustil.

Nebylo divu, že na volyňském válčišti dával Kutuzov přednost

Tormasovovi.

Ani Tormasov, ani Čičakov nespěchali se splněním Kutuzovovy

direktivy. Shodli se, že přednější je rozdrcení Schwarzenberga,

který byl hlavní překážkou účinné realizace Kutuzovových poky-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 293

294 + BORODINO

nů. Poměr sil na linii u Styru se příchodem Dunajské armády

radikálně změnil v rakousko-saský neprospěch. Rusové tu teď

měli zhruba 60 000 mužů; 12 000 Sasů, 26 000 Rakušanů a 5000

Poláků stojících proti nim dávalo dohromady nesourodou sílu

43 000 mužů. Čičakov i Tormasov si toho byli vědomi a hned

22. září, den po příchodu posledních Čičakovových pluků, začali

překračovat řeku Styr. Rakousko-sasko-polským oddílům nezby-

lo než ustoupit.

„Sedmadvacátého jsme pochodovali za nepříjemného mokra a citelné-

ho chladu celý den, jen několik hodin jsme si odpočinuli v polích. Nepří-

tel, který táhl v malé vzdálenosti za námi, nás nijak nezneklidňoval,"

zapsal si generál Funck.

Kosinovského Poláci se stahovali na Vladimir, Reynier se Sasy

na Turijsk a Schwarzenberg s Rakušany na Kovel. Rakušanům

a Sasům se podařilo spojit 28. září u Ljubomte tak, jak plánovali.

Tady také došlo k prvnímu vážnějšímu střetu.

Terén v prostoru Ljubomle měl typické znaky válčiště na Voly-

ni. Schwarzenberg tu zastavil za dva sáhy širokým průplavem,

pro obranu dostatečně hlubokým a navíc bahnitým, který proté-

kal skrze všudypřítomné močály. Reynier na pravém křídle měl

bránit hráz, po níž šla cesta. Jeho děla odtud ovládala stržené

mostky i vyústění polní cesty. Rakušané drželi vlastní konec hrá-

ze u Ljubomle, na nějž zaměřili silnou baterii.

Admirál Čičakov nechal předjet vpřed ke hrázi děla a k jejímu

břehu vyslal v rojnici pěší myslivce. Pod jejich ochranou měli

pionýři opravit mostky. Odřad generála Essena III. se měl pokusit dostat nepříteli do boku.

„Potyčky v bažině trvaly do odpoledne, stejně tak i dělostřelecké pře-střelky s Rakušany, do nichž, jak jsme viděli dalekohledy, zasáhlo i jezdectvo. Jaké byly ztráty, to nevím," pokračoval Funck.

U hrází rakouští a saští dělostřelci s podporou harcovníků rus-

ké myslivce smetli a zahnali. Admirál se poté pokusil bráněná

postavení obejít zprava Essenovými a Lambertovými jednotka-

mi, zleva Tormasovovými divizemi. Sám přitom hodlal napad-

nout v příhodné chvíli s hlavními silami střed. Záměr opět narazil na pevnou rakousko-saskou obranu. Generál Funck nad ruským

postupem nechápavé vrtěl hlavou:

„K večeru se Rusové stáhli zpět. Proč nás nenapadli s celou mocí, nechápu, čekali jsme to. Asi nás chtěli zatlačit určitým směrem a podle toho se začali přeskupovat, když jsme se pohnuli dál. Osmdesát tisíc ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 295

mužů ztratilo příliš mnoho času jen proto, aby šlo krok za krokem za sborem, který neměl ani polovinu jejich síly."

Schwarzenberg se vymanil z dotyku s Rusy a stahoval se nocí

přes Rovno na Vlodavu, kde hodlal přejít na levý břeh Bugu.

Rusové, kteří 30. září překročili bez odporu už vyklizenou Lju-

boml, šli s odstupem několika hodin za ním. Neschůdný terén

plný mokřin, bažin a jezer zpomaloval postup obou stran, pře-

chod Bugu však stavěl před rakousko-saské síly velice kompliko-

vanou operaci. Zenisté tu rychle postavili dva mosty v místech

chráněných lesem i křovinami natolik, že je Rusové nijak neoh-

rožovali. Přechod měl krýt Reynierův sbor. První se přepravila na opačný břeh von Funckova divize a její dělostřelectvo zaujalo

okamžitě postavení tak, aby mířilo jak na mosty, tak na protileh-

lou ves a domy:

„Přímo za mnou přešel předvoj a po něm Lecoqova divize, zatímco šik rakouského jezdectva, které vyjelo na výšiny o něco zpět, držel nepřítele v uctivé vzdálenosti, jsa kryt naším dělostřelectvem, rozvinutým dál na levém břehu. U Vlodavy jsme nepřítele předešli dřív, než nás mohli Rusové oklikou přes močály dostihnout. (...) Nepřišli jsme při tom přechodu o jediného muže, o jediný mostní člun, o jediné zavazadlo. Jednotky pokládaly překonáni řeky za tak obtížné a radovaly se natolik, že Reyniera, který pak vjel do ležení, provázelo vřelé .Vivat!'. Nepřítel ztratil při pokusu zabránit zbořeni mostu dík naši dělostřelbě něco mužstva..."

Oba ruští armádní velitelé v oněch dnech dostali další Kutuzo-

vovy rozkazy. Ten první, který dorazil 29. září, nařizoval, aby

Tormasov pronásledoval Schwarzenberga a Čičakov aby vyrazil

přes Mozyr a Rogačev na Mohilev, tedy směrem ke komunikacím

Velké armády. Vzápětí ale přijel křídelní pobočník hrabě Černy-

šev (týž, který měl na jaře 1812 na svědomí špionážní aféru v Pa-

říži) s pokynem, že Tormasov má okamžité odjet, aby převzal po

zemřelém Bagrationovi velení 2. západní armádě. Čičakov měl

nechat 3. západní armádu (kterou mu Tormasov měl předat) obe-

jít zleva Schwarzenbergovy síly, v čele Dunajské armády pak měl

postupovat na Minsk, tedy opět do týla komunikací Grande Armée, aby se tu spojil s armádou Wittgensteinovou.

Slabé sasko-rakouské síly se v té době ještě víc ztenčily. Pět tisíc Kosinovského Poláku bylo odveleno zpět k Varšavě a místo nich

měla dorazit posila 6000 Rakušanu. Rakouský generál Zechmeis-

ter jim vyjel naproti, aby je dovedl k Bugu. Von Funck komento-

val další průběh opovržlivě a lakonicky:

296 + BORODINO

„Nechal si ale v okolí Lublinu překřížit cestu přechodem jednoho ruského sboru a chvátal s posilami zpět do Haliče. Nikdy k nám nedorazily."

Veškeré posily, které Schwarzenberg dostal, se smrskly na 107

příslušníků lehkého a 64 mužů těžkého jezdectva, kteří dorazili

ze Saska...!

Kníže Schwarzenberg poslal náčelníku generálního štábu Vel-

ké armády Berthierovi raport a k němu připojil lístek, který, má-

me-li věřit Caulaincourtovi, přinutil Napoleona k zamyšlení. Me-

zi řádky obsahoval vážné a loajálně myšlené varování:

„Loajalita a smysl pro čest, jimiž byl kníže Sclnvarzenberg znám, dávaly té výstraze velkou váhu. její obsah byl přibližně následný:,Postavení je již teď obtížné, situace se může zhoršit.' Nicméně Berthiera ujišťoval, že vývoj událostí, ať již bude jakýkoliv, nemá vliv na jeho osobní postoje ani váhu, kterou přikládal a přikládá všem vztahům k císaři. Když císař o onom lístku mluvil s Berthierem, pravil: ,To je předzvěst, že při první příležitosti přeběhnou, pokud už s tím nezačali. Rakušané a Prusové jsou nepřáteli v našem týlu.'..."

Rusové zajali 2. října rakouského kurýra s rozkazy, z nichž vy-

plývalo, že se rakousko-saské síly míní soustředit na Bugu. Hrabě Lambert a za ním celá 3. západní armáda vyrazili na Dubsko

a Ratno. Obtížný terén a únava však doléhaly i na Rusy, a tak se

záměr odříznout rakouskou Siegenthalovu divizi nezdařil. Kní-

že Schwarzenberg s hlavními silami zatím došel po levém bře-

hu Bugu k Brest-Litevsku a tady se k němu připojili i Siegenthal

a Möhr.

Admirál Čičakov se zatím hnul vpřed a 10. října se přiblížil ke

zdem Brestu, na které zaútočil čtyřmi sbory. Kníže Schwarzen-

berg z obavy, aby jej nepřítel nezatlačil k Bugu či jeho přítoku

Lesně a jejím močálům, zničil mosty a s jistým náskokem couvl

za Lesnu. Ústup hlavních sil opět kryl Reynier, který Brest opustil až na poslední chvíli.

„K poledni jsme slyšeli na rakouské straně kanonádu, která se rychle blížila, neboť jejich 7. divize byla napadena velice prudce. Mezi pěchotou a harcovníky se rozvinul ostrý boj. (...) Nepřítel přitáhl baterii a začal nás ostřelovat. My odpovídali, ale jen nejistě, neboť jsme byli v terénu hustě porostlém křovinami a pozici jejich baterie i jednotek jsme mohli odhadovat jen podle dýmu...," vzpomínal von Funck a už podruhé nechápal, že Rusové opět nezaútočili důrazněji.

Následujících pět dní Rakušané a Sasové stále ustupovali na-

padáni kozáckým jezdectvem, které prý zajalo řadu mužů. Byl to

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 297

obtížný pochod hlubokým pískem po špatných či prakticky žád-

ných cestách, po nichž kráčeli vojáci celou noc a i za dne jim byly dopřány jen krátké zastávky.

„Pokud zakopli v písku a upadli, zůstávali ležet a spali. Moje ordonance, pobočníci, všichni dřímali v sedlech. Ve tmě a spánku se vše míchalo, naráželo na sebe a sjíždělo z cesty do mokřin, neboť i koně už jeli jen setrvačností," vzpomínal generál Funck.

Čičakov však zůstával v té době s hlavními silami v Brestu a výpa-dy podnikaly jen odřady generála Čaplice a plukovníka Černyše-

va. Dne 18. října vyrazil vpřed generál Essen III. a zamířil směrem k Bjalé, kde narazil u řeky Bjalky na Sasy a část Rakušanů. Sasové rychle pochopili, že protivník nemá příliš sil. Saští ostrostřelci napadli ruskou baterii. Když je chtěli Žitomirští dragouni zahnat, srazili se s masivním saským postupem ke středu a do ruského

pravého boku. Essen začal ustupovat zpět směrem na Brest.

„Poprvé jsme tu poznali vynikajici ruské myslivce ze Sackenova sboru.

Dovedli se lehce pohybovat a byli skvěle vycvičeni ve střelbě. Napáchali nám velké škody palbou ze svých vynikajících ručnic, jejichž dostřel byl dvakrát větší než náš. Zvláště nebezpečni pak byli důstojníkům...,"

konstatoval von Funck po srážce u Bjalé.

Boj opět řídil spíše generál Reynier než kníže Schwarzenberg

a von Funck si při vší úctě, kterou k rakouskému maršálovi cho-

val, neodpustil za srážky u Bjalé zajímavý postřeh. Týkal se kon-

trastu mezi uzavřeným, málomluvným a ostříleným Francouzem

a Rakušanem pohlcovaným starostmi o celé vojsko. Kníže neměl

s Reynierem, kterému po vojenské stránce nepochybně důvěřo-

val, lehké pořízení:

„Reynier se držel na výšině vlevo od silnice a řídil vše sám. jel jsem k němu, abych podal hlášení o situaci na hrázi, byl málomluvný jako vždy. O to více si u něj stojící kníže Schwarzenberg přál být informován o vývoji celé situace, ptal se na každou maličkost a bylo vidět, že je neklidný.

Osobně byl Schwarzenberg rytířsky statečný, ale stále plný starostí o zdar věci. Projvily-li se na něm tyto obavy, kontrastovalo jeho jednání s Reynierovým ledovým klidem, nad nímž si maršál často zoufal, neboť z Reyniera jen zřídka dostal odpověď."

Odražený generál Essen nicméně splnil úkol najít jádro sas-

kých sil. Okamžitě zpravil admirála Čičakova. Ten mu poslal na

pomoc divizi hraběte Lamberta a sám se chystal vyrazit z Brestu.

Měl v úmyslu zatlačit rakousko-saské síly k Varšavě. Ty zatím

298 + BORODINO

couvly k Drogyczinu, odkud dokázaly nejen udržovat spojení

s Varšavou, ale i blokovat Čičakovovým vojskům postup směrem

k Napoleonovi.

Čičakov zatím nevyrazil. Musel přeskupovat vojska. Kutuzo-

vúv rozkaz admirála nutil rozdělit síly na dvě části. S jednou chtěl vyrazit směrem k Berezině. Druhá část pod velením generála von

Sackena zaujala vyčkávací postavení. Válka na Volyni přešla opět

do pozičního stadia.

Napoleon, nadšený v půli července rakouským vítězstvím

u Poddubna, začal v srpnu a září knížeti Schwarzenbergovi vytý-

kat, že si nepočínal rozhodněji. Tvrdil, že kníže při postupu od

Gorodečna až ke Styru nevyužil situace a nepronásledoval tehdy

ustupujícího Tormasova s patřičným důrazem. Jeho vítězství nad

Tormasovem prý mohlo být úplnější. Otázkou zůstává, co by tím

čerstvé jmenovaný polní maršál získal. Tormasov tehdy věděl, že

se k němu blíží posily, a je víc než pravděpodobné, že by se další bitvě vyhnul do té doby, než by s Dunajskou armádou spojil.

Bitva by navíc znamenala další oslabení nepříliš silných rakous-

ko-saských sil. V jejich důsledku by se pro Schwarzenberga stal

ústup před Dunajskou armádou tak či onak nutností.

Rakousko-saské síly operovaly izolovaně od Velké armády, po-

sily nedostávaly a kníže sám neměl pro důraznější akce oporu ani

ve Vídni. Uvážlivý a opatrný Schwarzenbergův postup se možná

shodoval s očekáváním ministra Metternicha a dvorské váleč-

né rady. Rakouský pomocný sbor však nemohl čekat pomoc ani

z rakouské, ani z francouzské strany.

Pravda je, že Sasové pod velením generála Reyniera si, ač slabší, počínali mnohem rozhodněji a bojovněji než Rakušané. Francouzští autoři proto Schwarzenberga s přihlédnutím k obojaké-

mu přístupu Vídně jednoznačně odsuzují. Bogdanovičovy Dějiny vlastenecké války se zdají být objektivnější a na jejich hodnocení pravděpodobně není od poloviny 19. století co měnit:

„Při pohledu na činnost Schwarzenberga jako generála, ponechaného se zvláštním sborem k ochraně spojovacích linií hlavní armády, nelze nevidět, že nesplnil určený úkol. Vezmeme-li však v úvahu okolnosti politické, které nade všechny pochyby na způsob jeho válčení působily, musíme konstatovat, že dokonale dosáhl svého hlavního cíle: zachránit armádu, svěřenou mu rakouskou vládou."

Uchování sboru, jemuž velel, se stalo hlavní Schwarzenbergo-

vou starostí zejména v závěrečné fázi tažení.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 299

Severní fronta

V té době se začínala následkem přesunů ruských vojsk zhor-

šovat i situace těch sborů Velké armády, které na severní frontě

kryly pravý bok komunikačních linií, o tylu ani nemluvě. Jednalo

se jak o Macdonaldovy pozice v prostoru Rigy, tak o sbor Gouvi-

ona Saint-Cyra, spojený nyní se sborem Oudinotovým.

Jejich protivníku Peteru Wittgensteinovi, třebaže byl podle mě-

řítek pravověrných Rusů „Němec", vynesl fakt, že Francouzům

přehradil cestu na Sankt-Petérburg (a tím i další velká města Novgorod a Pskov), pověst téměř národního hrdiny. Gouvion Saint-

-Cyr, čerstvě povýšený na maršála, si myslel o Wittgensteinovi

své. Byl si vědom, že ruský generál nemá a nebude mít dost sil na ofenzívu, která by něco podstatně změnila. Důležité pro Saint-

-Cyra bylo ubránit pravý bok. A tak tu fronta po první bitvě u Polocka vcelku ztichla.

„Část vojsk hlídala ležení, zbytek maršál rozmístil po okolních březích Dviny. Ležení krylo lehké jezdectvo. (...) Poražená Wittgensteinova armáda se stáhla (...) a mezi Rusy a Francouzi pak vznikl pětadvaceti-mílový prostor, země nikoho, kam však obě strany vysílaly jízdní hlídky, což se stávalo i příčinou drobných a bezvýznamných šarvátek. Okolí Polocka poskytovalo dostatek píce, stále ještě tu bylo neposečené obilí.

Zásoby, které padly francouzsko-bavorským silám v Polocku

a klášteře na Polotě do rukou, šetřil spartánský a osobně velice

skromný Gouvion Saint-Cyr na horší časy s důsledností, kterou

mu Marbot vyčetl:

„Klášterní sklepy a sýpky přetékaly jezuity nahromaděnými zásobami, vínem, pivem, olejem, moukou, atd., všeho tu byl nadbytek. Maršál si však nechal donést klíče od skladů, z nichž nevydal nic dokonce ani pro nemocnice...!"

Vojsko to nutilo k aktivitě. Maršál přesunul zodpovědnost za

zásobování na sborové velitele. Podnikaví a vynalézaví vojáci se

změnili v zemědělce a řemeslníky. Nouzí, jak líčí Marbot dál, ni-

kdo netrpěl:

„Francouzští vojáci kosili a mlátili obilí, které se pak drtilo v ručních mlýncích, což byla součást každé zdejší rolnické domácnosti. Tato práce 300 + BORODINO

mi připadala zdlouhavá. Pracně jsem nechal opravit dva vodní mlýny, stojící u Luchonskělio na Polotě. Od té chvíle jsme měli chléb pro celý pluk. Pokud šlo o maso, okolní lesy byly plné opuštěného dobytka. (...) Zanedlouho se mi podařilo shromáždit 7000 až 8000 kusů skotu."

Zvláštní však byla v polockém ležení situace bavorských divizí,

jejich mužstvo se odmítalo na uvedeném samozásobování podí-

let a mnozí Bavoři upadli do stavu apatie. Snad si chtěli vyvzdo-

rovat rozdílení denních dávek, snad měl pravdu baron Marbot,

když jejich chování přisuzoval nechuti k práci a stesku, jenž se

jich v období nečinnosti zmocnil:

„Zcela je ovládla nostalgie a touha po domově. Vlekli se k Polocku, lezli do nemocnic, které dali jejich velitelé zřídit, a tady se chtěli dát odnést do pokojů, kde se umírá. Ulehávali na slámu a už nevstali! Zemřela jich takto řada. Věci dospěly tak daleko, že generál Wrede musel na povozy naložit několik praporních standart, neboť nebylo dost mužů, kteří by je střežili."

Obě strany se za těchto okolností omezily jen na válku oddílu

vysílaných k rekognoskacím a rekvizicím. Jeden kozácký pluk,

zesílený několika eskadronami kavalergardy a Rižských dragou-

nů, napadl 3. září pod velením plukovníka Rodionova II. pěší

odřad, zajišťovaný jedinou eskadronou 7. pluku jízdních mysliv-

ců. Střet skončil nevyhnutelnou porážkou Francouzů. Rodionov,

posílený dalšími eskadronami Rižských, Ingermanlandských

a Jamburských dragounů, pak Francouzům znepříjemňoval ži-

vot po celé září. Podobně jako kolem Moskvy i u Polocku propu-

kala partyzánská válka, vedená zejména podplukovníkem ve vý-

službě Něpejcinem a majorem Bedrjagou.

Hraběti Wittgensteinovi však na rozdíl od Saint-Cyra dorazi-

ly posily v síle 15 000 mužů a 24 děl. Z převážné části se jedna-lo o Sankt-petěrburskou domobranu, která z prvního sídelního

města vypochodovala pod obrazy Spasitele a Alexandra Něvské-

ho. U Borodina se ukázalo, že bojová hodnota dobrovolnických

jednotek není zdaleka tak špatná, jak by se dalo z rychlého výcvi-ku a nedostatečné výzbroje usuzovat. A na pomoc Wittgenstei-

novi se houfovala i milice z Novgorodu o síle přes 4000 mužů.

Dne 19. září dorazil k Wittgensteinovi kurýr s imperátorovým

rozkazem. Pravilo se v něm, že se Wittgensteinova vojska mají

zapojit do operací celé ruské armády. To znamenalo udeřit na

Saint-Cyra v Polocku, zahnat jej směrem na Svjencany, přenechat

jeho pronásledování jednotkám hraběte Steinheila (k nimž se

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 301

ještě dostaneme), dát se na Dokšice, spojit se s armádou admirála Čičakova a společnými silami se postavit do cesty ustupujícímu

Napoleonovi.

Jednotky generála Steinheila, o nichž byla v rozkaze řeč, tvořilo tzv. Finské vojsko v síle divize, podle Bogdanoviče 10 159 mužů.

Bylo to vojsko, které mélo původně střežil Rusy zabrané Finsko

a pomáhat švédskému následníku trůnu Bernadottovi v případě,

že by na něj Francouzi, jeho dřívější druhové ve zbrani, zaútočili.

Bývalý francouzský maršál dal imperátoru Alexandrovi velkomy-

slně najevo, že Steinheilovy síly potřebují Rusové spíše sami pro sebe. Finský sbor se tudíž 6. září nalodil v Helsingforsu a o tři dny později vystoupil na břeh u Revelu, odkud se dal na pochod

k Rize, kam dorazil 22. září.

Ani u Rigy, blokované Macdonaldovým sborem a bráněné

s britskou pomocí generálem Essenem III., se toho během léta

mnoho nedělo. Pak se ale Essen rozhodl, že blokádu prorazí. Dne

22. srpna zahájily jeho síly zuřivý útok na pruskou divizi generá-

la Grawerta, roztaženou od Šloka přes Olaj k Dahlenkirchenu.

Brigádě generála Veljaminova se podařilo prudkým bodákovým

útokem rozvrátit pruské levé křídlo. Pak ale Veljaminov ztratil

nad vojáky, rozjařenými úspěchem, jakoukoliv kontrolu. Ruští

vojáci sice obsadili pruské okopy, útok pruského jezdectva však

natropil ve Veljaminových řadách spoušť. Grawert seskupil na

pravém křídle jízdní baterie a začal ruskou brigádu prudce ostře-

lovat. Essen se pokusil o kombinaci pozemní a námořní operace.

Poslal šest britských dělových člunů, které měly vylodit pěcho-

tu Prusům do boku. Grawert se nakonec stáhl směrem na Mitavu.

Bitva u Dahlenkirchenu sice skončila ruským vítězstvím, dva

dny po ní však Essen ustoupil zpět k Rize a o další výpady se už

nepokusil. Iniciativu zaměřil jiným směrem. Nalodil pár stovek

svých mužů na řadovou loď Aboukir a několik fregat. Tyto britské lodě pod velením britského kontradmirála Martense se pod švéd-ským praporem dostaly ke Gdaňsku. Tady podnikli muži 30. mys-

liveckého pluku výpad na pobřeží, vyvolali v Gdaňsku nemalý

zmatek, načež se opět nalodili a odpluli. Účel byl splněn, část

francouzských sil, které přes Gdaňsk pochodovaly posílit ruskou

frontu, se okamžitě rozmisťovala na ohroženém pobřeží.

V Rize zatím Rusy zaměstnal spor mezi veliteli. Služebně starší

Steinheil si hned po příchodu Finského sboru nárokoval vrchní

velení. Essen se ohradil, načež dotčený Steinheil požádal o pen-

302 + BORODINO

zionování. Vzájemná nevraživost se promítla i do názorů na další

akce, což mělo za následek rozdělení nedávno seskupených sil.

Essenova část odplula na dělových člunech směrem na Mitavu,

kde bylo zásobovací centrum pruských sil, a Steinheilova část,

zesílená oddíly generála Lewise na 16 000 mužů, vytáhla 26. září

směrem na Eckau s cílem dostat se k pruskému vozovému a dě-

lostřeleckému parku.

Velení Grawertovy pruské divize zatím převzal dosavadní ve-

litel jedné z brigád York von Wartenburg, který svoje jednotky

předal von Kleistovi. York nejprve vyslal Kleista chránit Mitavu.

Pak se ale dozvěděl o Steinhelovu postupu a Kleista stáhl zpět.

Až do 28. září nutil Steinheil, který obsadil Bausk, Prusy znovu

a znovu ustupovat. O den později však převzal York iniciativu.

Jen co se k němu opět připojila Kleistova brigáda, přešel přes brod říčku Aa a v jednu hodinu odpoledne zahájil obchvat ruského

levého boku. Steinheil odpověděl takřka zrcadlově shodným ma-

névrem a zaútočil na Kleista, byl však rázným protiútokem odra-

žen. Zkázu do ruských řad vnesli zejména proslulí pruští Černí

husaři.

Essenovy jednotky zatím dopluly na dělových člunech k téměř

nebráněné Mitavě a téhož dne, kdy se York bil se Steinheilem, do

ní vstoupily. Zajali tu sice jen „posádku" padesáti vojáků a sto padesáti invalidů, zmocnili se však zásob, shromážděných z celé-

ho Kuronska, což bylo s blížící se zimou pro Macdonaldův sbor

nemilé. Pak se ale Essen musel dát v důsledku Steinheilovy po-

rážky na ústup. York získal 30. září zpět Bausk a ofenzivně postupoval po obou březích Aa. Essen vyklidil Bausk, Steinheil ustupo-

val za Olaj a 2. října se ruské síly ocitly zpět v Rize, z níž před týdnem vyšly. Boje stály Prusy 900 mrtvých a raněných a 350

zajatých. Rusové přišli v mrtvých a raněných o 1500 mužů, 2500

mužů padlo do zajetí.

Velká armáda tedy i na severní frontě své pozice ubránila. Na-

poleon byl pruským počínáním nadšen a Essenovi doručil kurýr

list cara Alexandra, plný nespokojenosti:

„Nejprve jste viděl, že Váni svěřený sbor je před příchodem pluků z Revelu příliš slabý. Měl jste na ně počkat. K Mitavě jste vyslal část vojska zbytečně, neboť nepřítel město už opustil, a já takové neúčelné rozdrobení Vašeho sboru pokládám za příčinu tohoto neúspěchu..."

Nicméně ze širšího hlediska byli přece jen úspěšnější Rusové.

Macdonaldův sbor se potřeboval přesunout. Buď k Polocku, kde

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 303

by podpořil Gouviona Saint-Cyra, či na hlavní komunikační linii

Velké armády ke Smolensku, kde by pomohl sboru maršála Vic-

tora. Maršál Macdonald však za daných okolností zaujal postave-

ní na levém břehu Aa mezi Bauskem a Mitavou.

Hrabě Steinheil, jehož neshody s Essenem pokračovaly, nemí-

nil zůstat zavřený v Rize. Ve dvou kolonách opustil město a vy-

táhl posílit Wittgensteinův 1. sbor. Pravá kolona v síle 5322 mužů pochodovala na Sebež, levá v síle 9025 mužů na Velikije Luky.

Wittgensteinův 1. sbor čítal po první bitvě u Polocku kolem

15 000 mužů. Do poloviny října vzrostl (podle Bogdanoviče) na

39 846 mužů se 152 děly. Když pak dorazil Steinheil, začaly se

všechny tyto síly chystat na přechod Dviny. Klid kolem Polocku

měl zakrátko skončit...

Co mohl proti Wittgensteinovi postavit Gouvion Saint-Cyr?

Oba sbory pod jeho velením dávaly po první bitvě u Polocku

dohromady 29 000 mužů. Do půli října dostal maršál postupně

kolem šesti tisíc mužů, většinou navrátilců z polních lazaretů.

Podle ruských pramenů (které se ovšem zdají být velice nadsaze-

né) však měl za stejný čas ztratit vinou nemocí a činnosti party-

zánů 17 000 mužů. Podle francouzských autorů nepřesahovaly

Saint-Cyrovy síly v době, kdy Napoleon opouštěl Moskvu, 27 000

mužů. V každém případě mohl Gouvion Saint-Cyr jen těžko po-

mýšlet na útočné akce, a proto se soustředil především na opev-

ňování pozic na Dvině a preventivní odsun raněných.

Z německých zemí a Pobaltí se zatím do Ruska přesunoval

zhruba třicetitisícový IX. armádní sbor. Maršál Victor, který byl počátkem druhé poloviny července v Malborku, se dal nejprve

přes Tylži na pochod k Minsku. Dne 11. září obdržel rozkaz po-

chodovat na Smolensk, do nějž dorazil 28. září. Odtud však už

následujícího dne poslal Dendelsovu divizi zpět k Babinovičům,

aby v případě potřeby zasáhla proti ruským útokům a přesunům,

které hrozily jak od Wittgensteina ze severu, tak od Čičakova

z jihu. Vše nasvědčovalo, že situace v hlubokém týlu Velké armá-

dy přestává být růžová.

304 + BORODINO

Hora ruit!

Hora ruit, říkávali staří Římané. Čas kvapí! Čas skutečně utíkal v oněch prvních říjnových týdnech nesmírné rychle a pracoval

v Napoleonův neprospěch. Císař Francouzů si toho byl vědom

víc než kdokoliv jiný. Pod vlivem okolností však nedokázal do-

spět k jednoznačnému a zásadnímu velitelskému rozhodnutí, co

dělat dál. V oněch prvních třech říjnových týdnech jich přijal

hned několik, aby je vzápětí vzal zpět a změnil! Vypadalo to, jako kdyby zmalátněl, jako kdyby pod vlivem slunného raně podzim-ního počasí stále věřil, že má do zimy spoustu času.

Bylo to zdání. Napoleon přemýšlel o dalším postupu velice

intenzívně už od poloviny září, kdy mohl počítat, že má do zimy

zhruba dva měsíce času. Jeho úvahy se točily kolem vyklizení Mosk-vy, tedy de facto kolem ústupu. Oddalování však pramenilo především ze dvou důvodů. Císař Francouzů musel zvažovat, jak bude

na eventuální ústup reagovat Evropa, ať už byla pod jeho žezlem,

na straně protivníků či udržovala s Napoleonem křehké spoje-

nectví. A pak, stále nemohl uvěřit, že by imperátor Alexandr ne-

začal jednat o mír!

Napoleon, jak se zdá, zvažoval ústup ihned po moskevském

požáru. Byl by to ústup, v němž by si císař zachoval síly i tvář.

Vrátil by se do Smolenska, doplnil by stavy a pravděpodobně by

tu přezimoval. Měl by čas i prostor vypořádat se s Witttgenstei-

nem i Čičakovem. Pak by zahájil novou ofenzívu ve směru na

Sankt-Petěrburg. Vidělo by se, co by v tomto případě dělal car

a jak by reagovala petěrburská společnost!

Ségur líčí, jak Napoleon tento plán předestřel maršálům. Jejich

reakce byla unavená, bez zápalu, někdy až odmítavá. Tažení jim

už připadalo příliš dlouhé. Náčelník štábu Berthier sledoval roz-

klad s kamennou tváří. Murat byl znechucen ztrátami jezdectva,

zneklidňoval jej nedostatek píce a chtěl se ze všeho nejvíc vrátit ke svým poddaným do Neapole. I další měli dost polních podmí-

nek. Provedení plánu předloženého Napoleonem vyžadovalo zá-

pal, ztotožnění se, víru. Maršálové zůstali chladní, odtáhli se.

Napoleon svůj plán dál neprosazoval. O tom, co dál, se diskuto-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 305

valo mezi maršály a v jejich štábech ještě mnohokrát, k žádnému

závěru se však nedospělo.

„Každý byl toho mínění, že setrvat nemá smysl, avšak o tom, co dál, vládly názory různé: neapolský král navrhoval pochodovat na Kalugu, zničit tamní sklady a zřídit ležení na dnéperských březích. (...) Italský vicekrál naopak mínil, že je nutno Rusy pronásledovat, bít je, dát se na Petěrburg a odtud na Rigu. (...) Další navrhovali jiné věci. (...) Dohadovali jsme se, přeli, rozhodnuto však nebylo vůbec nic!" vzpomínal generál Rapp.

Louis Madelin v Histoire du Consulat cl de /' Empire přesvědčivě tvrdí, že si císař jasně uvědomoval veškeré mocenskopolitické

důsledky ústupu, po němž by nenásledovalo přezimování a další

útok. Jeho maršálové neviděli tak daleko a on jim nemohl říci

celou pravdu:

„Kdyby jim jednoduše řekl, že pouhý ústup může mít osudové následky, že může znamenat dříve či později ústup armád až za Rýn, nepohnul by s nimi. Byli přesvědčeni o pevnosti vybudovaného císařství víc než on sám, nepochopili by jej. (...) Viděli v onom plánu jen přepjatou pýchu, nesmyslnou touhu po pomstě, šílenou představivost génia, kterého teď málem pokládali za pomateného a téměř výstředního. (...) Napoleon se setkal jen s nepřátelskými pohledy, nenaléhal, avšak od toho okamžiku kolísal, zavrhoval opuštění Moskvy uznával, že se jí musí vzdát, avšak předvídal ještě před Talleyrandem, že to může být počátkem konce."

Teoreticky mohl Napoleon uvažovat i o přezimování v Mosk-

vě. Navzdory požáru tu zůstalo ubytovacích prostor dost a dost.

I zásob měla Moskva na celou zimu. Zkušený náčelník zásobovací

služby generál Daru tvrdil, že je tu jídlo i píce pro přezimování celé armády. Baron Larrey, šéf zdravotní služby, později napsal,

že zásoby nalezené v Moskvě postačovaly k výživě armády na

šest měsíců! Což ovšem je v protikladu s tvrzením například ma-

líře Adama, které není zdaleka ojedinělé:

„S každým dnem bylo postavení armády více na pováženou a bezůtěs-nější. Už se nedostávalo furáže pro koně a dalo se předvídat, že brzy bude chybět vše, co je k vydržování armády nezbytné."

Benedikt Peter o tom říká:

„V Moskvě samé jsme nalezli cukr, kávu, čaj, šnaps a víno, avšak jen zřídka něco k snědku, neboť v ulicích a zahradách už leželo sborů příliš.

V leženích jste mohli vidět nejkrásnější mahagonový a zlatem zdobený nábytek, hedvábná sófa a židle i matrace. Když jste pozorovali oděvy důstojníků a mužstva, mysleli jste si, že je to maškarní průvod: nejná-

306 + BORODINO

dh ernější hedvábné noční košile, vynikající kožichy, dámské pláště ze soboliny a atlasu, (...) a přitom chybělo maso i chléb, krátce vše, co je nezbytné k uchování sil. Takto armáda strávila čtyřiačtyřicet dní ve vypáleném městě."

Caulaincourt si dovolil císaře upozornit, že přezimování

v Moskvě přinese další ztráty koní, že nebude možný odsun ra-

něných a nemocných a kromě toho že výstroj neodpovídá kruté

zimě, kterou markýz dobře znal:

„Každý voják by potřeboval ovčí kožich, tlusté rukavice, čapku kryjící uši, velké přezkové, boty, které by zabránily omrzlinám nohou. To vše vám chybí. Nejsou připraveny ani podkovy s hřeby pro koně. jak potáhnou vaše děla?"

Císař na ruskou zimu nevěřil a dal to Caulaincourtovi najevo:

.„Všechny strasti zimy nepřijdou hned do čtyřiadvaceti hodin,' řekl mi. .Jsme na ni méně zvyklí než Rusové, ale jsme v jádru robustnější než oni. Dosud neskončil podzim, do zimy zbývá ještě spousta pěkných dní."'

Nastal

říjen, stále provázený vlídnými slunečními paprsky,

a Velká armáda zůstávala na místě. Napoleon se upnul k velké

naději, k míru. Toužila po něm většina jeho vojska.

„Dej Bůh, abychom měli mír. Celá armáda si to přeje a potřebuje...,"

psal ředitel poštovní služby Velké armády Ytasse.

„Vojsko je strašlivě unavené, silně touží po míru..." sděloval vojín N. v dopise své ženě.

Jenže druhá strana nejevila o mír zájem. Dopisy caru Alexan-

drovi zůstávaly bez odpovědi. Císař chtěl tedy vyslat osobního

posla, jímž měl být Caulaincourt:

„Odpověděl jsem, že by tato mise byla zcela zbytečná, že by mě nepřijali. Císař se velkodušně pousmál a pravil, že nevím, co říkám, že si Alexandr pospíší a chopí se dané příležitosti jednat tím spíše, že šlechta, zruinovaná touto válkou i požárem Moskvy, si přeje mír..."

Císař postrádal objektivní informace o smýšlení cara, dvora a rus-ké společnosti vůbec. Rozhodl se však nejprve prosondovat Ku-

tuzova. Murat dostal 4. října od Berthiera stručný vzkaz:

„Císař hodlá vyslat jednoho ze svých pobočníků k vrchnímu veliteli Kutuzovovi a přeje si znát den, hodinu a místo, kam může tento generál přijít."

Misí byl pověřen bývalý vyslanec v Rusku, Napoleonův poboč-

ník, generál Law de Lauriston. Na dohodnutém místě jej očeká-

val kníže Volkonskij, který měl nařízeno pouze převzít list nebo

vzkaz. Nejjasnéjší byl Napoleonovou iniciativou do jisté míry

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 307

zaskočen, neboť neměl pro předběžná jednání patřičné instrukce.

Při své povaze se chtěl setkání s Lauristonem vyhnout. Napoleo-

novu pobočníku nezbylo než se vrátit zpět a čekat, zda jej Nejjas-nější přece jen přijme. Kutuzov se k tomu odhodlal až navečer.

Do té doby rozmýšlel a chystal divadlo, kterým chtěl protivníka

oklamat. Lauristonovi nezavázali oči, aby mu nic z toho neuniklo.

Kutuzov nechal přisunout k naplánované trase příjezdu co nej-

víc pluku, kázal rozdělat velké ohně, v kotlích okázale vařit kaši a maso, plukovní hudby měly vyhrávat. Nejjasnéjší sám si dal tu

práci, že se poprvé oblékl do maršálské uniformy. Protože zatím

neměl příslušné epolety, vypůjčil si Konovnicynovy.

Lauriston se k jádru věci propracovával oklikami a zvolna. Nejprve nastínil možnost výměny zajatců, což Kutuzov odmítl. Pak si

postěžoval na neregulérní vedení války, na Rostopčinovo vypá-

lení Moskvy, na přepady a partyzánské nájezdy, vedené se znač-

nou surovostí. Navrhoval omezit jejich krutost, Kutuzov však

namítl, že on nemůže národu poručit, jak bojovat, a že sami Fran-

couzi vtrhli do Ruska jako Tataři. Podle Kutuzovovy zprávy

z 23. září (ruského kalendáře) pak přešel Lauriston k jádru věci:

„Předchozí přátelství mezi vaším vladařem a císařem Napoleonem se nešťastně a vinou vedlejších okolností přerušilo a nyní je vhodná příle-

žitost, aby se obnovilo. Je to mimořádná a neslýchaná válka, má trvat věčně? Můj panovník si přeje učinit neshodám přítrž a učinit tak na-vždy."

Kutuzov odpověděl, že k jednání není zplnomocněn a že by jej

potomstvo proklelo, kdyby nabádal k míru. Lauriston žádal pří-

měří do té doby, než by on sám či jiný Napoleonův posel dojel do

Sankt-Petěrburgu. Kutuzov příměří neuzavřel, na to si přes veš-

keré sklony k taktizování a lstivosti netroufal. Slíbil pouze, že své-

ho vladaře o návrhu zpraví. Podle některých pramenů bylo do-

hodnuto, že se přední hlídky přestanou postřelovat.

Kníže Volkonskij okamžitě vyrazil se zprávou z Kutuzovova

hlavního stanu do Sankt-Petěrburgu. Car odpověděl obratem lis-

tem z 9. října (ruského kalendáře). List byl mimořádně strohý

a Kutuzova tvrdě káral, že si vůbec dovolil Lauristonovy nabídky

o míru poslouchat. Mimo jiné se v něm nesmlouvavě pravilo:

„Když jste odjížděl k armádám Vám svěřeným, bylo Vám z osobních rozmluv známo mé pevné a neústupné přání vyhýbat se jakémukoliv smlouvání a jednání s nepřítelem, které by směřovalo k míru.

Tolik k této události. Vám musím stejně důrazně opakovat, abyste tuto 308 + BORODINO

mnou přijatou zásadu v celém jejím rozsahu přísně a neochvějně zachovával. .."

Po této sprše imperátor v listu nekompromisně zakázal jakéko-

liv rozmluvy kteréhokoliv ze svých generálů s kýmkoliv z velitelů Velké armády. Tvrdě pokáral všechny, kromě Kutuzova jmenovitě Bennigsena, kdo tak do té doby učinili. Lauriston se vrátil

s prázdnou, Napoleon však z neúspěšné mise nevyvodil katego-

rický závěr. Teprve 3. října dostala Velká armáda rozkaz, aby

zahájila soustřeďování, což věštilo opuštění Moskvy. Definitivní

rozhodnutí ale císař Francouzů odkládal. Proč? Čekal na odpo-

věď ze Sankt-Petěrburgu? Na to, že se objeví kurýr s nabídkou

míru?

„Berthier mu znovu připomněl, že je naléhavé co nejdříve jednat podle prvního plánu, opustit Moskvu a stáhnout se k Polsku, že to vyloučí všechny nepříjemnosti a znásobí naše síly. .Chcete se vrátit do Grosbois a vidět Viscontiovou,' odsekl mu císař," líčí Caulaincourt jednu ze scén, v níž Napoleon Berthierovi vztekle a neomaleně připomněl

všeobecné známý milostný poměr.

Vojáci v Moskvě a okolí byli zatím zaměstnáni jen sháněním

rekvizic. S postupem dní tato činnost dostala řád a potravinami

i věcmi se začala plnit k tomu účelu zřízená intendanční skladiště.

To však nezaměstnávalo pěchotu natolik, aby v ní zavládla ob-

vyklá kázeň a pořádek. Jezdectvo si mnoho neoddechlo, na něm

ležela větší část těžkého břemene strážní služby. Muselo vyjíždět stále dál za pící a nést při tom riziko střetů s partyzánskými oddí-

ly i kozáckými odřady ruského vojska, brázdícími krajinu všemi

směry. Riziko to nebylo malé, široké okolí Moskvy a celá trasa až k Vjazmě začínaly připomínat guerillu ve Španělsku. Toto je jedno z řady hlášení partyzánských velitelů, které dostával ruský

štáb. Generálmajoru Jermolovovi je zaslal 23. září (ruského kalen-dáře) kapitán Figněr:

„O škodě nepříteli učiněné oznamuji s úctou toto: I . ) v okolí Moskvy je zničena všechna potrava; 2.) ve vesnicích ležících mezi Tulskou a Zve-nigorodskou silnicí je pobito 400 mužů; 3.) na Možajské silnici je zničen park a zneškodněno šest baterijních děl, osmnáct kár, náležejících k těmto dělům, bylo vyhozeno prachem. U děl byli zajati: plukovník, čtyři důstojníci a padesát osm prostých. Pobiti jsou tři důstojníci a velký počet prostých..."

Dne 9. října si partyzáni knížete Kudaševa troufli napadnout

2500 francouzských pícovníkú, chráněných šesti jezdeckými es-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 309

kadronami. O den později napadl generál Dorochov opevněné

město Veřej, ležící na trase ke Smolensku. Kudašev pronikl přes

palisády s pomocí místních obyvatel. Vestfálský prapor, který tu

byl posádkou, zcela zaskočil a většina obránců byla pobita či za-

jata.

Štáb Velké armády zneklidňovalo i to, že partyzánská činnost

narušila průjezdy dosud pravidelně fungujících štafet, které dva-

krát do týdne doručovaly zprávy a dokumenty z Paříže (potřebo-

valy k tomu v průměru patnáct dní).

Kolem Moskvy zuřila drobná záškodnická válka, na ochranu

pícovníků už nestačilo jezdectvo, musela je provázet děla, Mosk-

va sama však žila zvláštním a pitoreskním životem. V domech, na

nádvořích i v palácích se mezi ohořelými troskami a zbylou nád-

herou dál pátralo po čemkoliv, směňovalo se, kořistilo a slavilo.

Pro pobavení a zpestření v jádru stereotypně plynoucích dní po-

řádal sbor francouzských herců madame Bursayové, který válka

zastihla v Rusku, dokonce divadelní představení. Na koncertech

zpíval tehdy slavný soprán Tarquini. Napoleon sám vytvářel zdá-

ní, že vše běží zcela normálně. Dekret, podepsaný v Moskvě, jímž

krátce před rozkazem k ústupu založil Comédie Francoise, dodnes jedno z nejprestižnějších divadel v Paříži, je toho výmluvným

dokladem.

Moskva nebyla tak vylidněná, jak se při příchodu zdála. Leckdo

vylezl z úkrytů, včetně žen, leckdo se dokonce z vesnic vrátil.

„V suti a troskách jsme všude potkávali ruské sedláky, všudypřítomné umazané Židy o další lidi smísené s vojáky naší armády. (...) Spatřili jsme také, jak Židé s ženami a dcerami činí našim vojákům nabídky všeho druhu, jen aby získali něco z těch nalezených věcí, které jim pak ale zhusta jiní vojáci vzali."

Seržant Bourgogne, který toto napsal, s láskou vzpomínal na

dvě moskevské švadlenky. S přítelem je obé oblékli do drahých

sametových rób a byl to prý zvláštní pohled, když v dámy pro-

měněné ženy v drahých toaletách praly jejich vojenské prádlo.

Pořádaly se tancovačky i velké maškarní bály, kostýmů posky-

tly moskevské domácnosti habaděj. Dejme znovu slovo takřka

reportážnímu stylu vzpomínek seržanta Bourgogne:

„Obě naše ruské manželky se měly převléknout za francouzské dámy, jmenovitě za markýzy, ale protože byly v něčem takovém nezkušené, vzali jsme s mým krajanem Flamentem péči o jejich toaletu na sebe. Hodně jsme si lámali hlavu, jak upravit účes, když nemáme paruky. Přivolaný 310 + BORODINO

rotní holič nám ale pomohl z potíží sádlem a moukou, které nahradili/

pudr a pomádu. Nakonec se obě ruské švadlenky objevily jako Číňanky, já jako ruský bojar, Flament jako markýz... I matka Duboisová, naše markytánka, si navlékla skvělý národní kroj jedné naší Rusky. Muziku obstarala flétna, na niž pískal jeden seržant, a bubínek, jímž rotní tambor udával takt. (...) Naše markýzy, rozpálené hudbou, vyhazovaly ruce a nohy vysoko do vzduchu..."

Uvolněná disciplína se spolu s nedostatkem výstroje promítla

i do vzhledu vojáků.

„U každé kremelské brány jste našli hlídku gardových granátníků, zachumlaných do moskevských kožíšku, ovázaných jako opaskem kašmí-

rovými šálami...," napsal kapitán de Mailly-Nesle.

Seržant Bourgogne vykreslil ještě barvitější obraz:

„Ostatní klidně spali na biliárových stolech. Uložili se na drahé sobolí kožichy, lví, liščí a medvědí kůže. Někteří si vytvořili z drahocenných kašmírových šálů umné turbany, takže vypadali spíš jako sultánové než granátníci; chyběly jim už jen hurisky."

Dny moskevského pobytu však byly sečteny, v Moskvě a okolí

roztroušená armáda se začínala spojovat. Neyúv 111. sbor, stojí-

cí u Bogorodsku, dostal rozkaz, aby byl v „prvosídelním" městě 13. října. Podobně se stahoval blíž Davoutův I. sbor. Garda měla pohotovost, jezdectvo Eugěna de Beauharnais se začalo přesunovat na přístupové silnice k Možajsku. Dne 13. října se prudce

ochladilo, přes noc zamrzly louže a potoky, napadl první snéhový

poprašek. Ráno sice jako obvykle vyšlo slunce, pod jehož paprsky

sníh roztál, první varovné memento ruské zimy však bylo tu. Bílý

ledový povlak zapůsobil i na Napoleona.

„Pospěšme si, do dvaceti dnů musíme být v zimních kvartýrech...,"

prohlásil před baronem Fainem.

Načež svolal válečnou poradu, na niž se dostavili princ Eugéne,

maršálové Davout, Mortier, Berthier, Ney a generál Daru. Před-

mětem jednání bylo, zda ustoupit do Smolenska nebo přezimovat

v Moskvě a jakou trasu ústupu zvolit. V úvahu připadaly tři. Ta,

po níž Velká armáda přišla, byla zdevastovaná, vyjedená a vedla

přes planinu Borodina, kde dosud tlely tisíce mrtvol. Druhá mož-

nost, jižní cesta úrodnými a válkou nepoznamenanými oblastmi,

přiváděla zase vojska do blízkosti Kutuzovových sil. Severní trasa, představující třetí variantu, vedla z Možajska přes Běloje. Byla

nejdelší, vyhýbala se ale jak bitevní pláni a spálené zemi, tak

hlavní ruské armádě.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 311

Maršál Davout byl pro jižní trasu, střetnutí s Kutuzovem se

neobával. Berthier néco takového naopak nechtěl riskovat a stej-

ně jako Eugène i Mortier by zvolil cestu, po níž se Velká armáda

do Moskvy dostala. Daru chtěl nechat vojsko přezimovat v Mosk-

vě. Neyovi byly trasy lhostejné, byl však pro odchod z Moskvy.

Napoleon, který musel vyřknout poslední slovo, se znovu ponořil

do map. Nakonec zvolil severní cestu. V tomto smyslu se rozběhly

přípravy.

Ve dnech 15. a 16. října měl štáb dojem, že císař co chvíli vydá

povel k pochodu na Vitebsk, přičemž Smolensk by zůstal nej-

předsunutější francouzskou pozicí v Rusku. Rozkaz nebyl vydán,

Napoleon místo toho vyslal posla s písemným dotazem Kutuzo-

vovi, zda ze Sankt-Petěrburgu nepřišla odpověď na jeho mírové

nabídky. O dva dny později, 18. října, ve chvíli, kdy Napoleon

přehlížel Neyův III. sbor, zazněla z jihu dělostřelba. Část ruské armády se totiž den předtím pohnula z tarutinského ležení na

severovýchod. Prošla podél pravého břehu Nary k Vinkovu, kde

se srazila s předvojem maršála Murata.

312 + BORODINO

Překvapení u Vinková

Car, jak už bylo řečeno, na mír nemyslel. Naopak. Mnozí jej

slyšeli, jak zvolal:

„Raději budu jíst brambory s posledním ze svých rolníků, než abych dal svůj podpis na hanbu mé drahé vlasti!"

V té době se Alexandr ještě obával, aby Napoleon nevytáhl na

Sankt-Petěrburg. Preventivně nechal do Archangelska a Abó ode-

slat část pokladu, aby mohl být v případě potřeby naloděn a po-

slán do Anglie, věřil však, že rozhodnutí padne jinde. Nechtěl mír a začínal si uvědomovat, že on jej nepotřebuje, že po míru touží

hlavně Napoleon. A cítil, že nadchází čas odplaty za Slavkov,

Friedland, Jílové, Tylži, za ponižující ústup od Vilna. Vše se začí-

nalo obracet v Alexandrův prospěch.

„Teď začne moje tažení!" pronesl v té době a věta letěla od ucha k uchu.

Císař Francouzů podle Caulaincourta přesto dál sebevědomě

prohlašoval:

„Zaútočím na Kutuzova. Když ho porazím, což je pravděpodobné, bude to znamenat pro Alexandra velké nebezpečí. Mohl se mu vyhnout jediným slovem..."

Dne 18. října však přešla ruská vojska proti všem očekáváním

do útoku, který mířil na předsunutá postavení neapolského krále.

Síly Joachima Murata čítaly kolem 25 000 mužů, z čehož asi třeti-

nu tvořilo jezdectvo na zubožených koních, a zhruba 180 děl.

Murat se rozložil nedaleko od Tarutina, v prostoru mezi vesnič-

kou Tětěrinka a mělkou říčkou Černyšnou, která kolmo přetí-

ná silnici k Tarutinu a o něco dál se vlévá do Nary. Před snadno

překročitelným vodním tokem tábořila u Vinkova pěší divize Cla-

parede, chráněná na bocích jednou divizí 1. jezdeckého sboru

Nansoutyho a 3. jezdeckým sborem Saint-Germainovým (dříve

Grouchyho). Nejzazší francouzské levé křídlo u vsi Tětěrinka tvo-

řil Poniatowského V. sbor a jezdecký sbor Sébastianiho (dříve

Montbrunův). Za říčkou se rozložily zbylé jednotky 1. a 3. jezdec-kého sboru. Latour-Maubourgův jezdecký sbor a pěší divize Du-

fourova tvořily zadní voj. Velkou slabinu představoval v Murato-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 313

vě pozici les nalevo, který Francouzi vzhledem k nedostatku sil

neobsadili a navíc ponechali bez hlídek. Ruskému kozáckému

průzkumu to neuniklo.

Kozáci podali hlášení generálnímu ubytovateli plukovníku Tol-

lovi, který se do lesa vypravil osobné a na základě rekognoskace

navrhl plán útoku, za což se mu později dostalo Řádu sv. Anny

1. třídy.

Zvláštní bylo, že Toll tento útok připravil proti Kutuzovovu

přání. Nejjasnéjší neměl chuť zahájit válečné akce a byl toho ná-

zoru, že vyčkáváním nic neztratí. Vyčkávací taktika však měla

v jeho vojsku stále víc odpůrců. Náčelník štábu generál Bennig-

sen toužil po Kutuzovově odvolání. Doufal přitom, že pak by se

vrchním velitelem stal on. Touha po útoku spojila Kutuzovovi

jinak oddaného Tolla s osobním Kutuzovovým nepřítelem Ben-

nigsenem. Na stranu těch dvou se přidali někteří sboroví velitelé, zejména Baggovut a Konovnicyn.

Bitva u Tarutina 18. října (P. von Hess)

Hrabě Goleniščev-Kutuzov se v takto vyhrocené situaci nepřel.

Dne 16. října přezkoumal a schválil Tollúv plán útoku, měl však

v úmyslu se od vlastní realizace distancovat!

Podle Tollových pokynů se měla celá ruská armáda dát na

pochod hned 16. října kolem šesté hodiny večerní. Měla postupo-

314 + BORODINO

vat v několika směrech a intervalech z tarutinského ležení přes

řeku Naru. Během noci by zaujala postavení před říčkou Černyš-

nou a v pět ráno, ještě před rozbřeskem, by zaútočila s využitím tmy a momentu překvapení. Znělo to celkem jednoduše. Von Toll

však naplánoval postup oddělených kolon různými směry, což

vyžadovalo časovou koordinaci. Následkem toho vznikl rozkaz

v podobě několikastránkového spisu, v němž se každému přesně

stanovilo, co a kdy má udělat. Plán myslel na vše, ba i na to, že vojáci nesmějí rozdělávat ohně a kouřit. Jedno však nebral v úva-hu: co dělat, když se do složitého harmonogramu vloudí chybič-

ka. K tomu došlo ještě dříve, než se všechny jednotky daly na

pochod.

Mnozí velitelé neobdrželi rozkaz včas. Konovnicynem vyslaný

pobočník nenašel Jermolova, neboť ten o ničem nevěděl a odjel

do sousední vesnice na oslavu.

„Hlavní Kutuzovův stan byl, jak je známo, v Letaševce a jermolov s Platovém tábořili verstu od ní. Generál Šepelev dával 4. října velký oběd, na němž byli všichni přítomní velmi veselí... Když se jermolov vracel asi v devět hodin večer do své vesničky, dostal (...) písemný rozkaz shromáždit příští den ráno celou armádu, aby mohl být proveden útok na nepřítele. (...) jermolov se okamžitě odebral do Letaševky a hlásil knížeti, že pro pozdní doručení rozkazu jeho jasnosti nelze v tak krátkém čase armádu připravit. Kníže se hrozně zlobil...." líčil ve svých vzpomínkách Děnis Davydov.

Kutuzov dorazil z Letaševky do tarutinského ležení v drožce

dlouho před Jermolovem a nalezl část sboru, které měly vypocho-

dovat, většinou poklidně nečinných, koně neosedlané a děla ne-

zapřažená. Spustil nevídanou bouři, která se snesla zejména na

dva nejblíže se nalézající a vcelku nevinné důstojníky, načež od-

ložil útok o čtyřiadvacet hodin. Vojsko nakonec váhavé vyrazilo

až 17. října navečer.

Nejprve postupovalo pět Bennigsenových kolon, z toho první

tři pod jeho bezprostředním velením. První kolona měla pod

velením generála Orlova-Děnisova zprava obejít nehlídaný les na

levém francouzském křídle a obsadit lesem procházející cestu.

Další kolona pod velením generálporučíka Baggovuta měla pod-

porovat kolonu první a směřovat od ní šikmo vpravo. Třetí ko-

lona generála Ostermanna-Tolstého měla zabezpečovat spojení

mezi dvěma předchozími a dvěma následujícími, jimž veleli ge-

nerálové Dochturov a Rajevskij. Úkolem Rajevského a Dochturo-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 315

316 + BORODINO

vových sil bylo překročit řeku Naru a podél silnice postoupit až k Vinkovu. Tady by vázaly Francouze, což mělo prvním třem

kolonám usnadnit obchvat přes les. Za nimi měly postupovat

zálohy. Dělostřelectvo mělo z tarutinského ležení vyrazit až podle okolností.

Bylo 18. října, pět hodin ráno, a k východišti k útoku zatím

dorazil jen zlomek sil, což bylo vodou na mlýn Nejjasnějšího.

Podle Davydova tehdy Kutuzov posupně prohlásil:

„Domáhají se útoku, navrhují všelijaká řešení, ale sotva se dáš do díla, nic není hotovo, a předem upozorněný nepřítel podnikne potřebná opat-

ření a včas ustoupí."

Útok, k němuž byla připravena v podstatě jen Baggovutova

kolona, se odložil o dvě hodiny. Moment překvapení nočního

přepadu odpadl. Místo boje vypukla prudká hádka mezi plukov-

níkem Tollem, který zuřil nad tím, že nikdo nebyl schopen tak

geniální harmonogram dodržet, a generálem Baggovutem.

„Kutuzov dal povel k útoku, ale každých sto kroku se vojsko skoro na tři čtvrtě hodiny zastavovalo; kníže se zřejmě nechtěl bitvy zúčastnit,"

pokračoval Davydov.

Kníže se skutečné nechtěl bitvy zúčastnit a provedl to tak do-

konale, že když kolem sedmé ranní Rusové konečně udeřili, útočily vlastně jen ty tři kolony, které měl pod svým velením Bennigsen.

V sedm ráno vyrazila myslivecká brigáda druhé Baggovutovy

kolony a současně s ní se na Sébastianiho sbor těžkého jezdectva

vrhli s mohutným křikem Platovovi kozáci. Ti obrátili na útěk dva karabinické a jeden kyrysnický pluk a ukořistili 38 děl. Pak vjeli do ležení mezi doutnající ohně, kotle s ranní polévkou a přístřeš-

ky. Kozáci se později pohoršovali, že Francouzi v táboře použi-

li svaté obrazy jako stoly a sedačky, sami se však místo dalšího

útoku vrhli do rabování a nikdo z velitelů je ani prosbami, ani

hrozbami nedokázal přimět, aby přestali plenit a začali zase bojovat. To dalo Sébastianiho jezdcům čas, aby se vzpamatovali a se-

šikovali. Markýz Caulaincourt počátek ruského přepadu vylíčil

jen s drobnými nepřesnostmi:

„Platov, podporován Baggovutovým sborem, využil příležitosti, kdy se velká část pluku vydala za pící. Onen náhlý útok na Sébastianiho sbor zapříčinil zpočátku takový zmatek, že generál přišel o děla, povozy a řadu lidí. V prvních chvílích bylo obtížné shromáždit byť i malé části pluků."

Za kozáky, kteří teď byli naprosto k ničemu, se hnal v čele To-

bolského pluku velitel 4. divize princ Evžen Wurttemberský. Sou-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 317

časné vyrazil z lesa v čele 4. a 48. mysliveckého pluku i velitel 2. sboru generál Baggovut.

„Baggovut, jehož pěchota vnikla do našeho tábora, pobíjel všechny naše statečné, kteří pádili ke koním, aby se dostali ke svým rotám," vyprávěl Caulaincourt.

Baggovut byl majitelem 4. mysliveckého pluku, který vedl teď

osobně na zteč, a jako kdyby něco tušil, požádal prince Wurttem-

berského před útokem o laskavost.

„Prosím Vaši Výsost, aby velela vojskům, já zůstanu se svými myslivci. Se mnou žili, se mnou i umřou, lá půjdu první na baterii!"

Dělostřelci francouzské baterie u Tétérinky nebyli zaskočeni ja-

ko Sébastianiho jezdci. Na ruské myslivce se snesla kartáčová

smršť. Generál Baggovut padl mrtev při první salvě. V té době už

dolehla vřava útoku i dozadu, do hlavního stanu Joachima Mu-

rata. Vyburcovala jej ze spánku. Neapolský král se polooblečený

vyšvihl na koně, křikl na karabiníky kolem a v jejich čele se hnal do místa, kde zuřil boj. Dorazil přesně ve chvíli, kdy francouzská baterie drtila ruské myslivce. Jeho karabiníci se vrhli na dělostřelbou otřesený 4. a 48. myslivecký pluk. Bennigsen, který sem při-

spěchal, se už mohl jen snažit, aby se tu Rusové udrželi. Na postup nebylo pomyšlení.

Hrabata Stroganov a Ostermann-Tolstoj měli se svými sbory

obejít nepřátelská postavení na levém křídle a zablokovat jim

ústupovou cestu, vedoucí Rjazanovským úvozem.

„Ostermann-Tolstoj vyslal na určené místo pouze plukovní zástavy a sto vojáků. Bennigsen přivedl vojska na bojiště a pak se vrátil zpět; kdyby byl kníže Kutuzov vedl ze své strany rozhodný úder, byl by býval Muratův oddíl naprosto zničen," konstatoval Davydov.

Prakticky shodně, avšak z pohledu druhé strany, líčil tuto fázi

Caulaincourt:

„Teď neměl zaskočený Baggovut podporu Stroganova a Ostermanna-

-Tolstého, kteří zvolna postupovali, aby se vrhli do soutěsky. Musel zastavit, aby se přeskupil. Od toho okamžiku se rozvinul řádný střet, který dal králi čas projít soutěsku. Sotva byl obnoven pořádek, stával se boj nerozhodným."

Bennigsen poslal těžce sužovaným plukům, jimž teď velel pod-

le posledního přání statečného Baggovuta princ Wurttemberský,

na pomoc Olsufjevovu divizi. Na výšinu najela ruská děla a zača-

la ostřelovat francouzskou baterii. Do vřavy se konečně vmísil

i 3. sbor hraběte Stroganova.

318 + BORODINO

Hrabě Ostermann-Tolstoj, jehož postup mohl být Francouzům

osudný, se měl zmocnit Rjazanovského úvozu ve francouzském

týle. Zasáhl ale příliš pozdě. Příčinou byl neuvěřitelně pomalý

noční přesun jeho jednotek i srážky, k nimž v lese došlo s ustu-

pujícími prapory Poniatowského Poláků. Muratovy jednotky si

ústupovou cestu podržely a zvolna, za boje a zcela chladnokrev-

ně pomalu couvly za říčku Černyšnu. V patách jim kráčela pěcho-

ta Evžena Wurttemberského.

Na levé křídlo Bennigsenových jednotek v té době dorazil mar-

šál Kutuzov. Viděl divize Orlova-Děnisova pod palbou Murato-

vých baterií, byl obeznámen s tím, že útok zdaleka neproběhl

podle plánu a nedosáhl vytčených cílů. Přes Jermolovův i Konov-

nicynův protest zarazil další postup všech sborů, které se k bojišti teprve blížily. Současně nařídil, ať se třetí kolona generála Ostermanna-Tolstého začne stahovat zpět. Odůvodnil to zprávami, že

se Napoleon chystá opustit Moskvu a napadnout roztažené Rusy

z boku. Pravděpodobnější však je, že Kutuzov chtěl zarazit boj,

s nímž od počátku nesouhlasil a který teď vůbec neprobíhal pod-

le Tollova plánu.

Bennigsen ovšem v té chvíli viděl jen zvolna ustupujícího Mu-

rata a žádal Kutuzova o posily. Nejjasnější stroze a kategoricky

odmítl. Ruské jednotky se vracely či se zastavovaly za lesem u říč-

ky Černyšna, Murat ustupoval rovněž, až u Voronova zaujal vý-

hodné postavení. Tím vše skončilo.

Bitva u Tarutina (podle Rusů) či Vinkova (podle Francouzů)

byla spíše větším bojovým střetem, který stál Murata dva a půl

tisíce mužů a Bennigsena pouze pět stovek mrtvých. Strategicky

nepřinesla nic, takticky znamenala určité vítězství ruské strany.

Morálně však zasadila Napoleonovi značnou ránu a přes všechny

zmatky nesmírně posílila sebevědomí ruské armády. Neapolský

král přišel o několik děl a jeden prapor, do zajetí padl jeho poboč-

ník generál Dery a náčelník štábu Poniatowského sboru generál

Fiszer. Rozzuřený Napoleon přestal okamžitě myslet na ústup

severní trasou přes Běloje a nařídil, aby armáda vyrazila 20. října z Moskvy na Kalugu, vstříc Kutuzovovi.

.„Musíme smýt urážku z toho překvapení. Ve Francii nesmí nikdo říci, že nás k ústupu přiměl neúspěch. Jaká pitomost od neapolskeho krále!

Nikdo se neměl na pozoru. To mi kříží plány; všechno mi to kazí. Musíme napravit čest našich zbraní na bojišti,'" bouřil podle Caulaincourta císař.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 319

Bouře se však snesla i do tarutinského ležení, kam se Kutuzo-

vova armáda vrátila. Generál Bennigsen byl vzteky bez sebe nad

tím, že Nejjasnéjší zakázal Murata pronásledovat. Ještě čtyři dny po boji své ženě rozzuřeně napsal:

„Nemohu se vůbec vzpamatovat, jaké mohly být následky toho velkolepého, skvělého dne, kdyby mi poslal posilu. (...) Před očima celé armády mi Kutuzov odmítá poslat na pomoc byť i jediného muže. (...) Můžeš si představit, jak daleko za frontou byl náš stařík! jeho zbabělost už přesahuje všechny meze..."

A do hlášení Kutuzovovi vložil jedovatou větu:

„Škoda, přeškoda, že Vaše jasnost byla příliš daleko od bojiště a nemohla vidět nádherný obraz francouzské porážky..."

Po přečtení začal Kutuzov před celou armádou na Bennigsenovu adresu vykřikovat:

„Kde je ten hlupák, ten zrzek, ten zbabělec?"

Napětí mezi vrchním velitelem a jeho náčelníkem štábu vyvrcholilo.

„Kutuzov se na nic neptal Bennigsena, který se nejvíc zasloužil o ví-

tězství, a poslal carovi hlášení, v němž se místo o devatenácti ukořistě-

ných dělech hovoří o třiceti osmi. Od té doby dosáhlo nepřátelství mezi Bennigsenem a Kutuzovem nejvyššího stupně...," poznamenal Davydov.

Davydov jasně naznačuje, že Nejjasnéjší nejprve nechal Ben-

nigsena na holičkách a pak si přisvojil zásluhy o první ruské ví-

tězství nad Francouzi. Bylo to tím pikantnější, že car Kutuzova

za tarutinské vítězství, u nějž Nejjasnéjší chyběl, obdaroval zla-tým mečem s diamanty a vavřínovým věncem. Kutuzov vytěžil

z boje, který nechtěl podstoupit, i další plus. Prezentoval jej i ja-ko reakci na dopis, který mu imperátor krátce předtím poslal

a v němž se vyčítavě mimo jiné říkalo:

„Což je možné po všech zprávách, že nepřítel vysíláním odřadů roz-drobil svoji moc, aby Napoleon s gardou zůstával v Moskvěě? jsou síly nepřítele tak velké, že by vám nedovolovaly zaútočit?" Bennigsen (od-měněný Řádem sv. Ondřeje s diamanty) poslal imperátoru Ale-

xandrovi stížnost, v níž Kutuzova nikterak nešetřil. Car ji však, alespoň se to říkalo, postoupil Kutuzovovi. V intrikách reagoval

Nejjasnéjší rozhodněji než na poli válečném. Bennigsen musel

složit funkci a ihned opustit armádu. V uších mu nepochybně

dosud zněly sarkastické věty, jimiž jej kníže Kutuzov před pár

týdny počastoval. Bennigsen tehdy kritizoval celé postavení u Ta-

320 + BORODINO

rutina. Nejjasnější mu sarkasticky připomněl ostudnou porážku,

kterou Bennigsen utrpěl roku 1807:

„Vám se líbila pozice u Friedlandu, mne se zase líbí tato. A na ní zůstaneme, protože velitelem jsem tu já a já nesu odpovědnosti"

Moskvou zatím duněly bubny a zvučely trubky. Vše spěchalo,

vše volalo k vyražení z města. Mnohé vojáky, zejména gardu,

vytrhl rozkaz z nečinnost takřka idylické.

„Dne 18. října večer, když jsme se my, poddůstojníci, jako obvykle natáhli, podobni pašům, na lví, medvědí a další drahé kožešiny, pokuřovali z drahocenných dýmek indický tabák, z našeho středu se linula pára z punče v bojarských terinách a my hovořili o Francii a přátelích, k nimž jsme se chystali po mnohaletém odloučení vrátit jako vítězové, vstoupil neočekávaně službu konající poddůstojník a doručil rozkaz následující den odejít...," vyprávěl seržant Bourgogne a mimoděk tím dával najevo, že Velká armáda, či alespoň její elita, se vůbec necítila být poražena.

Vojáci se chystali, nakládaly se stovky povozů s proviantem,

šatstvem, municí i kořistí. Císař Francouzů šel v tomto ohle-

du příkladem a nařídil posbírat trofeje, které měly připomínat

triumfální obsazení Moskvy a zahladit vzpomínku na její vykli-

zení.

„Tyto trofeje tvořily různé kuriózní předměty, nalezené v Kremlu, mezi jinými prapory, vzaté Rusy Turkům před sto lety, stará brnění, jedna madona, již ověnčil lid diamanty, a zlatý kříž, který na zvonici Ivana Velikého dominoval všem moskevským chrámům," píše baron Fain.

Onen kříž, který se při snímání zřítil a roztříštil na tři kusy, byl vzápětí naložen na jeden ze stovek povozů. Měl navždy připomí-

nat pokoření Ruska. Císař přihlížel s generálem Rappem:

„Z okna jsme viděli, že dělníci pracují na snímáni kříže Ivana Velikého ze střechy Kremlu. (...) ,Kam asi zmizí ti ptáci, až to vezmu s sebou?

Chci ten kříž poslat do Paříže. Chci jej nechat vztyčit na kupoli Invali-dovny!' To řekl císař."

Večer 18. října se sbory maršála Davouta a italského místokrále

vydaly jako první z Moskvy na Starokalužskou silnici. Ve dvě

hodiny ráno 19. října začaly z moskevských bran vycházet ve

stanoveném pořadí další kolony Velké armády. Přední voj měl

tvořit sbor Eugěna de Beauhamais, za ním pochodoval sbor Ney-

ův, pak dvě divize Davoutovy, poté divize mladé gardy s císař-

ským hlavním stanem a trofejemi. Morandova divize z Davouto-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 321

va sboru tvořila spolu s Colbertovou jezdeckou brigádou gardy

zadní voj. Boční zajištění dostaly za úkol Girardinova a Beuer-

mannova brigáda lehkého jezdectva. V devět hodin dopoledne

se vydal na cestu i císař. Všechny výše uvedené síly mířily směrem na Kalugu. Muratovo jezdectvo, střežící cestu od Tarutina, se mě-

lo od Vinkova nenápadně stáhnout a připojit k hlavním silám.

Junotův sbor, shromážděný v prostoru Možajska, se měl naopak

dát na jih směrem na Vereju, tedy ve směru, jímž se pohyboval

od Moskvy s hlavními silami Napoleon.

Většina raněných a nemocných už byla v předchozích dnech

odeslána s ozbrojeným doprovodem a na vozech směrem na Smo-

lensk. Podle Napoleonova komorníka Constanta však v Moskvě

zůstávalo dvanáct stovek těchto nešťastníků. Čtyři stovky pak

odvezly Mortierovy jednotky. Zbytek, většinou ti, kteří by přepra-vu nepřežili, byl v Moskvě ponechán. Ranění, část trénu a zápla-

va civilního obyvatelstva směřovali pod ochranou armádního

sboru knížete Poniatowského na západ.

V Moskvě mělo setrvat jen osm tisíc mužů pod velením maršála

Mortiera. Skládali se z 3500 mužů Delabordovy divize mladé gar-

dy, 4000 mužů generála Carriera, trochy dělostřelectva, sapérů

a jezdců, pro něž už nebyli náhradní koně. Tyto jednotky měly

zatím město držet a současně připravit Kreml k vyhození do po-

větří.

„Už se stmívalo, když jsme, s městem za zády, dosáhli cesty, po níž jsme se měli dát na pochod. Na ní jsme vbrzku narazili na spoustu armádních povozů, které ucpaly celou silnici, a průchod zabral nejméně hodinu. Na vozech byly snad všechny národy. Bylo slyšet němčinu, francouzštinu, italštinu, španělštinu a portugalštinu, výkřiky a nadáv-ky ve všech řečech, neboť za vojskem se táhli i ruští sedláci a Židé. Těžko si lze představit všechny ty lidi různých jazyků a krojů, do toho markytány s jejich ženami a plačícími dětmi, celou tu hemžící se pestrou smě-

sici. .., " tak vypadal podle seržanta Bourgogne odchod z Moskvy.

Byl to odchod vítězů nebo poražených? Velká armáda vyrazila

na cestu, jejíž hrůzu a útrapy nikdo neočekával.

322 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 323

v.

Krasnoje

Válka, jež na okamžik utichla, vzplanula zno-

vu. Jídlo platilo se jen krví. Každý sytil v úkry-

tu hltavě hlad. Už lásky nebylo, myšlenka na

smrt zemi ovládla, na neslavnou a okamžitou

smrt. Hlad zuřil všude...

George Gorilou, loni Ryron: Tma

324 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 325

Torna seržanta Bourgone

Pamětníci se shodli, že na Velkou armádu, opouštějící Moskvu,

byl pohled, který se dal jen těžko popsat. Zástupy, valící se z moskevských bran, připomínaly spíše stěhování národů než odchod

řádného vojska. Na mnoha místech docházelo ke scénám, které

se diametrálně liší od představ o zachmuřených vítězích, přinu-

cených ustoupit a provázených jen nenávistnými pohledy vlas-

teneckých Rusů. Naopak, některá loučení se neobešla bez vzde-

chů, slz a projevů vděčnosti. Svoji „ruskou manželku" opouštěl nejeden voják. Na ruské ženy vzpomínali s vděkem kapitán Coignet, strážmistr Peter, seržant Bourgogne a řada dalších. Ne bez

důvodu si vojáci Velké armády ještě dlouho do pochodu i u ohňů

zpívali primitivně jednoduchou písničku, v níž se do omrzení

opakovalo, že nikde nejsou tak hezké ženské jako v Rusku.

„Obě ženy (...) přirozeně zůstaly. Rozdělili jsme mezi ně veškerou kořist, kterou jsme nemohli vzít s sebou. Takřka dvacetkrát se vrhly na zem, líbaly nám nohy a děkovaly, protože nikdy v životě jim takově bohatství nepatřilo," tak skončila válečná známost seržanta Bourgogne a jeho druha Flamenta.

Uvnitř moskevských zdí zatím Mortierovi muži dokončovali

podminovávání vybraných objektů. Už 19. října vylétl do vzdu-

chu Vinný dvůr a Semjonův klášter. Řady povozů však vyjíždě-

ly z města ještě celý následující den. Takto popsal nekonečnou

kolonu, vinoucí se krajem, wurttemberský důstojník, který své

vzpomínky nepodepsal.

„Nezměrný průvod se nevyznačoval jen množstvím válečníků, ale také nespočetným množstvím povozů, kár, kočárů a spoustou děl, muničních a zavazadlových vozů v šesti až deseti řadách vedle sebe v délce, kam až se dalo silnicí dohlédnout. Kromě zápřahů s děly, prachem a bagáží vezl obrovský počet spížních vozů nesmírný náklad potravin všeho druhu, víno, pálenku, cukr, kávu, čaj, tabák, solené maso, sušené ryby. Na jiných vozech ležela bohatá kořist ve zlatě, stříbře, drahokamech a drahých ko-

žešinách. Většina důstojníků měla vlastní vůz, generálové půl tuctu vozů. Mezi tím jeli ošetřovatelé a herci, děti a ženušky, mrzáci, ranění a nemocní v kibitkách (lehkých ruských povozech) a drožkách; nespočetní 326 + BORODINO

sloužící, děvečky a markytánky ten průvod provázeli. (...) Z obou stran ten dav vojska rozšiřovali jezdci a pěšáci a táhli, kde to krajina dovolovala, poli vedle silnice, aby udělali povozům místo."

Hrabě de Ségur dokonce napsal, že někteří vlekli kořist na

trakařích a že za zápřah řady povozů bylo použito zajatých mu-

žiků. Už v prvních úvozech se ukázalo, že tato masa, v níž se

vojenská organizace rozplývala jako cukr ve vodě, je překážkou

jakémukoliv dalšímu pochodu.

„Neurazili jsme ani půl hodiny cesty, když jsme znovu narazili na zatracenou kolonu vozů. Její větší část nás v noci předjela a teď uvázla v hlubokém písku na cestě. Francouzi křičeli. Němci sakrovali, Italové volali Pánaboha i všechny svaté a Spanilé s Portugalci Panenku Marii.

Když jsme se se vším tím haraburdím konečně šťastně propracovali, zůstali jsme stát a čekali na jednotky, které pochodovaly za námi.. .," líčil s humorem seržant Bourgogne.

Poškozené vozy ucpávaly průchod dalším a ti je bez milosti

svrhávali do příkopů podél silnice. Někteří se pokoušeli svoji

kořist bránit, ve vteřině však byli odhozeni stranou i s nákladem, v němž se vzápětí začalo rabovat... Většině vojáků však odnášená

či odvážená kořist k ničemu nebyla. Již následujícího dne se uka-

zovalo, jak jsou při pochodu tyto věci na obtíž, a Velká armáda

začala svrhávat balast podél cest.

„Napoleon se namáhavě prodíral tím pronárodem na kolečkách. Věděl, že nejbližší průsmyk nebo nájezd kozáků armádu toho komediantského ohonu zbaví. Nemohl však vojákům bránit, že si odvážejí plody svých hrozných útrap. A pak se tu vezlo dost nemocných a raněných," napsal hrabě Ségur.

Seržant Bourgogne, autor neuvěřitelně živých vzpomínek na

tažení do Ruska a zejména na ústup z něj, se s naivní upřímností

přiznával, co vše vlekl s sebou a jak se na jedné zastávce nákladu zbavoval:

„Využil jsem té příležitosti, abych obsah své tornistry podrobil pečlivé prohlídce, neboť se mi zdála velice těžkou a já se chtěl podívat, čím bych si ulehčil. Tak jsem z ní postupně vybaloval: několik funtů cukru, rýže, sucharů, láhev brandy, hedvábnou zlatě vyšívanou sukni jedné Číňanky, jakož i něco stříbrných a zlatých mincí, mezi jinými i kus kříže Ivana Velikého, to jest kus stříbrného pozlaceného úlomku, který mi dal jeden muž z roty, který byl s pokrývači a sluhy při snímání kříže.

Kromě těchto předmětů obsahovala tornistra také moji parádní uniformu, spolu s ní dámské jezdecké šaty ze zeleného sametu, jejichž účel mi ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 327

tehdy nebyl znám, a tak jsem si myslel, že ta dáma musela být vyšší než šest stop, a řeknu to otevřené, dva stříbrné obrazy, každý stopu vysoký a šest palců široký, jejichž mytologické postavy byly umně vyvedeny, řadu medailonků a jednu brilianty posázenou řádovou hvězdu jakéhosi ruského knížete. Všechny tyto věci jsem chtěl jako dárky a našel jsem je ve sklepeních domů, zničených ohněm.

Žádný div, říkal jsem si, že moje tornistra tak ztěžkla, něco musí ven.

Volba padla na bílé parádní kalhoty, které se mi jevily nejzbytečnější. Na těle jsem měl přes košili vatovanou vestu ze žlutého sametu a přes uniformu na širokém stříbrem premovaném řemenu loveckou tašku. V ni našly místo nejrůznější věci, mezi jinými krucifix ze zlatu a stříbra, jakož i malý šálek z čínského porcelánu... K tomu všemu jsem pochodoval s šavlí, puškou, patrontaškou s šedesáti náboji - a navíc zdráv, s ve-selou myslí a nadějí, že vbrzku složím poklonu mongolským, čínským a indickým děvčatům, neboť císař chtěl táhnout do Mongolska, Číny a Indie..."

Obsáhlý úryvek odhaluje mnohem více než jen podivnou smě-

sici nesmyslné kořisti, pobranou prostými vojáky. Vybírali ji naiv-ně, spíše podle exotičnosti a vnějšího lesku nalezených věcí než

podle jejich ceny. A když s ní táhli pryč, necítili se tito veteráni jako poražení. S bezmeznou vírou ve svého císaře odcházeli vstříc novým bojům, tažením, krajům. Obraz prořídlé a zdecimované

Velké armády, opouštějící Moskvu, není ničím jiným než legen-

dou!

Grande Arnice byla onoho 19. října o něco silnější než v době, kdy do Moskvy vstupovala, zčásti díky troše posil, které přece jen dorazily, zčásti vzhledem k zařazení vojáků, kteří se po nemo-cech a lehčích zraněních uzdravili. Statistiky pamětníků se vcelku shodují. Caulaincourt udává něco přes 102 000 mužů, Chambray

zhruba 104 000 ozbrojených a k tomu přibližné 12 000 dalších,

Bernhardi v Tollových pamětech hovoří přibližně o 107 000 mu-

žů. Jezdectvu, které čítalo 15 000 až 18 000 mužů, však chyběli

koně a ze 4000 jezdců bylo nutno vytvořit pěší brigádu. Zbytek

zvířat byl značně vyčerpán, a tak tíha veškerých dalších bojů le-

žela především na pěchotě. Tato pěchota byla stále skvělá, bojový zápal a schopnost snášet námahu pochodů dosud neztratila.

Dne 20. října byl Napoleon v Krásné Tachře. V následujících

dnech se Velká armáda rozdělila na dvě části. Poniatowski s tré-

nem a davem nevojáků pochodoval poněkud výše na severozá-

pad vedoucí Starokalužskou silnicí na Vereju. Za ním pokračova-

328 + BORODINO

ly dvě divize Davoutova sboru a Neyův sbor, který se spojil s Mu-

ratovým jezdectvem, jemuž se podařilo odtáhnout od Vinkova,

aniž to Kutuzov zjistil. Napoleon, místokrálův sbor, garda a dru-

há část Davoutova sboru se stočili po Novokalužské silnici na

Fominskoje. Vzápětí se dispozice změnily, císař k sobě na Novo-

kalužskou silnici povolal ještě Muratovo jezdectvo spolu s Cla-

parědovou a Morandovou divizí. Dosavadní postup naznačoval

jediné: Napoleon se snažil obejít Kutuzova z jeho levého boku

a Novokalužskou silnicí táhnout na Smolensk.

Dne 22. října začalo hustě pršet. Ruské cesty se změnily v bláto, řeky a potoky se rozvodnily a postup armády, pochodující dosud

poměrně ostře, se značně zpomalil. Nic jiného se zatím nepo-

stavilo ustupujícímu vojsku do cesty, střety s kozáky byly spí-

še výjimkou. Kutuzov zatím neměl tušení, že Napoleon vytáhl

z Moskvy.

Ruské předsunuté jednotky zjistily hned 19. října, že se něco

děje. Generálmajor Dorochov identifikoval Broussierovu divizi,

která dopochodovala k Fominskému na řece Naře. Z této in-

formace se nedal vyvodit jednoznačný závěr o Napoleonových

úmyslech, nicméně Kutuzov tím směrem vyslal z Tarutina o dva

dny později 6. sbor pod Dochturovovým velením, 1. jezdecký

sbor barona Mellera-Zakomelského, několik kozáckých a domo-

braneckých pluku a děla. Stalo se tak poté, co Dorochov hlásil,

že jde pravděpodobné o jednotky zabezpečující spojení s Možaj-

skem.

Dochturov se dal na pochod 22. října a vinou deště nepostupo-

val o nic rychleji než Velká armáda. Nakonec nechal v blátě uváz-

lé jednorožce vzadu a postupoval jen s lehkými děly. U Fomin-

ského a kolem mostu přes Naru už spatřili jeho vojáci táborové ohně nepřátel. Kolem půlnoci se Rusové, jimž Dochturov zakázal

rozdělat ohně, začali připravovat k rannímu přepadu domnělé

Broussierovy divize. Tehdy však k nim dojel partyzán Seslavin

s omračující zprávou. Čtyři versty za Fominským spatřil na vlast-

ní oči Napoleonův hlavní stan a gardu! Výpověď několika pří-

slušníků gardy, které zajal, zněla jednoznačné: Velká armáda

opustila Moskvu už před čtyřmi dny, v Moskvě zůstal jen Mortier s příkazem k destrukcím, Napoleon bude následujícího dne v Borovsku a další etapou je Malojaroslavec.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 329

Seslavinova obratnost zachránila Dochturova před nemilým

překvapením a jeho sbory před nepochybnou porážkou. Jermo-

330 + BORODINO

lov, přidělený Kutuzovem k Dochturovovi jako pozorovatel, jed-

noznačně navrhl ústup k Malojaroslavci a sám se vypravil s jezdci Mellera-Zakomelského a kozáky jako přední voj, který měl záro-veň provést rekognoskaci před 6. pěším sborem, děly a zbytkem

jezdectva. Velice opatrně postupoval mlhou, která jej kryla, a všu-de narážel na francouzské sbory. V Malojaroslavci mu místní oby-

vatelé sdělili, že na protějším břehu Luzy jsou už tři nepřátelské prapory a že most přes řeku byl z toho důvodu stržen.

Baron Meller-Zakomelský a Dochturov pochodovali usilovné

za Jermolovem mlhou a deštěm, přesto jejich přesun nesmírně

zpomalovalo bláto, rozvodněné potoky a mostky, které bylo nut-

no pro děla zesilovat a opravovat. U Spassu zjistili, že obyvatelé, poplašení zprávami o blížícím se Napoleonovi, zničili hráze na

Protvě. Stavba pontonového mostu přes řeku se značné zvednu-

tou hladinu trvala pět hodin, teprve pak se mohly ruské jednotky

opét pohnout kupředu. Kolem jedenácté hodiny našli Platovovi

kozáci, které za Jermolovem poslal Kutuzov, příhodný brod. Tudy

se sice podařilo projet jen s několika děly, na hřbetech koní však kozáci přepravili přes Protvu část pěších myslivců. Na úsvitu 24.

října se myslivci srazili s rojnicemi francouzské lehké pěchoty

a u Kirpičnovo zavoda, u cihelny před Malojaroslavcem, zazněly první výstřely.

Tarutinské ležení se v téže době otřásalo nadšením nad zvěstí

o vyklizení Moskvy, s níž se onoho rána přihnal na zpěněném

koni Dochturovúv posel Bologovskoj. Kníže Kutuzov se štěstím

rozplakal a vyhrkl:

„Bože, Stvořiteli můj! Konečně jsi vyslyšel naše modlitby. Od této chvíle je Rusko zachráněno!"

Pak vyslal k Malojaroslavci Platovovy kozácké pluky a Dochtu-

rovovi poslal rozkaz, že má z boku Malojaroslavec obejít a posta-

vit se Francouzům na silnici k Borovsku, tedy ještě před Maloja-

roslavcem. Současně vyslal Miloradoviče na průzkum, který měl

zjistit, zda hlavní Napoleonovy síly táhnou po Novokalužské či

Starokalužské cestě. V tarutinském ležení se troubilo na poplach.

Každý čekal, že armáda vyrazí okamžité vpřed. Kutuzov však

znovu otálel, tentokrát pod záminkou, že je nutno počkat na

pícovníky, kteří vyjížděli v posledních týdnech pro zásoby desít-

ky kilometrů od ležení. Důvod, proč se ruská armáda nehnula

hned Napoleonovi vstříc, však byl jiný. Kutuzov se bál, že by

chybným manévrem otevřel Velké armádě cestu na jih, na Kalugu.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 331

Napoleon sice na Kalugu zatím táhl, plán na obsazení jižních

gubernií však zavrhl hned v první den ústupu. Mnozí budou

tvrdit, že tím spáchal neodpustitelnou chybu, že měl pokračovat

dál na jih, do úrodných prostor mezi Okou a prameny Donu,

plných potravin, k vojenským skladištím Kalugy, k ruským zbro-

jovkám v Tule, k hlavním Kutuzovovým silám, které mohl od

těchto zdrojů odříznout. Přesto bylo logické, že to neudělal. V již-

ních guberniích, i kdyby do nich Napoleon došel, by musel pro

přezimování armády vybudovat sklady, ležení, zásobovací služ-

bu, a k tomu už nadcházející zima neposkytovala prostor. Čas

ofenzív skončil. Napoleon ustupoval, nedobýval. Clausewitz, pří-

mý účastník tažení na ruské straně, ve svých vzpomínkách na rok

1812 kategoricky napsal:

„Co mohla dát,nevyčerpaná území armádě, která nesměla ztrácet čas a byla nucena ustavičně tábořil v ohromných masách? Podle obecného pravidla potřebuje ten, kdo ustupuje nepřátelskou zemí, předem připravenou linii. Tím se rozumí linie, která je zabezpečena potřebnými posádkami a má vybudovány nezbytné armádní sklady."

Tato linie, byť chabá, existovala zčásti až od Vjazmy, v dostateč-

né míře ale až počínaje Smolenskem. Velká armáda se musela

dostat nejprve do Smolenska. Cesta přes Carevo Zajmišče, Boro-

dino a Možajsk, po níž do Moskvy přišla, byla zničená. Proto císař Francouzů zvolil druhou cestu, vedoucí na Smolensk oklikou.

Tato cesta vedla přes Malojaroslavec na Kalugu a odtud na Jelňu.

V případě potřeby by se nemusel ani probíjet až do Kalugy, v Ma-

lojaroslavci stačilo odbočit na Medyň a k Jelni pokračovat přes

Juchnov. Velká armáda tím sice vystavovala bok ruské armádě

u Tarutina, možnost, že jej Kutuzov napadne, však císaře Fran-

couzů příliš nezneklidňovala. Stále ještě si věřil. A měl k tomu důvody.

Průzkumné jednotky Velké armády onoho 23. října nelenily

a jejich hlášení jednoznačně říkala, že se Kutuzov z Tarutina dosud nehnul. Vše vypadalo nadějně. Eugéne de Beauharnais se

svými Italy a Francouzi pochodoval v prvním sledu po Novoka-

lužské silnici na Malojaroslavec, který měla Delzonsova divize za soumraku na dohled. Sotva došla na břehy Luzy, rozvinula se tu,

začala opravovat zčásti stržený most a vyslala dva prapory s úko-

lem zajistit městečko, ležící na příkré stráni hned za řekou. Oba prapory se v Malojaroslavci nesetkaly s odporem a Delzons nave-

čer 23. října městečko ovládl. Nepříliš daleko od Delzonsovy di-

332 + BORODINO

vize, u Borovská, se utábořily divize Broussierova, Pinova a mís-

tokrálova italská garda. Zároveň došla do hlavního stanu zpráva,

že kníže Poniatowski s téžkými děly a povozy došel k Veřeji a vy-

plnil tak mezeru mezi Junotem v prostoru Možajska na severu

a hlavními silami u Borovska na jihu. Polský magnát současně

vyslal průzkumné hlídky dál jihozápadně na Medyň, tedy ve

směru dalšího možného ústupu Velké armády.

Ustupující Grande Armée začala uplatňovat tutéž taktiku ničení a spálené země, jakou dosud používali Rusové. Jako kdyby Moskva neutrpěla dost požárem, otřásly 21. října Kremlem exploze. Do

povětří byl vyhozen arzenál a část hradebních zdí. V sutiny se

změnila Nikolská věž a většina bašt na straně k řece Moskvě. Vý-

buchy vyvolaly další plameny. Jen dominanta Kremlu, kříže zba-

vená věž Ivana Velikého, pod níž zvlhly doutnáky, se nad rozva-

linami tyčila dál jako výstražně vztyčený prst. Poslední nálože

pod pěti místy Kremlu nechal maršál Mortier odpálit za rozbřesku

23. října.

Moskevské výbuchy a zprávy o přesunu prvních sboru Velké

armády slyšel generál Wintzingerode, působící se svými odřady

v bezprostředním okolí Moskvy. Nedalo mu to, předal velení

a 22. října se rozjel k moskevským hradbám, aby předpokládané

zbytky Velké armády vyzval ke kapitulaci, čímž prý chtěl zabránit zničení Kremlu. Kozáky nechal u městských zdí a jen s rotmis-trem Izjumského pluku Naryškinem a jedním kozákem, kterému

narazil na píku bílý šátek, vjel Tverskou branou do města. Stráž

mladé gardy je zadržela, dovedla k maršálu Mortierovi a ten beze

všech okolků Wintzingeroda požádal o meč. Zajatého Wintzin-

geroda a Naryškina pak vzal Mortier s sebou jako malý přídavek

ke kořisti odvážené z Moskvy.

Exploze zaslechl i velitel kozáckého partyzánského oddílu pra-

porčík Jazykov. Chtěl se dozvědět, co to znamená, a počínal si při tom mnohem obezřetněji než německý generál v ruských služ-

bách. Pomalu a velice opatrně se svou nepočetnou jednotkou vjel

do moskevských předměstí a zvolna postupoval k jádru města.

Tady viděl spoušť zanechanou pokořenými vítězi. A dozvěděl se

i neuvěřitelnou novinu. Moskva byla až na pár jednotek prázdná,

Velká armáda odtáhla!

Vzápětí po Mortierovu odchodu obsadilo „prvosídelní" město

ruské jezdectvo z předvoje Wintzingerodových jednotek pod ve-

lením generálmajora Ilovajského: gardový kozácký pluk tělesné

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 333

stráže, 4. (kazaňský) dragounský pluk a Izjumský husarský pluk.

Z rozvalin vylézali první ukrytí civilisté. Onen den se nestal dnem osvobození a jásotu. Byl to jen první bolestný poválečný den

strašlivé zraněného města, jemuž zasadili krvavé rány jak vlastní lidé, tak nepřítel. Před vojáky stál na prvním místě úkol uhasit

přetrvávající požáry, odklízet mrtvoly a zdechliny, učinit přítrž pokračujícímu loupení a rabování a dát najíst lidem i zvířatům,

kteří v Moskvě zůstali. Tři dny trvalo, než se mohla v prvním

kostele, ve velkém chrámu Strastného kláštera, konat bohoslužba.

V devět hodin ráno zazněl první zvon. Teprve tehdy měli lidé čas

padnout na kolena, plakat a modlit se...

334 + BORODINO

Císařovo hurá

„Přišel jsem se tu včera večer, zmocnil se pozice a vypadalo to, že o ni se mnou nebudou bojovat. Kolem čtvrté hodiny ranní na mne udeřila početná pěchota. Dva prapory okamžitě sáhly po zbraních, byly však odraženy silami mnohem většími, musely ustoupit z návrší a Malojaroslavec vyklidit," hlásil sedmatřicetiletý divizní generál Alexis-Joseph Delzons princi Eugénovi hned 24. října.

Toho dne před rozbřeskem konečně dorazil k Malojaroslavci

po obou stranách Novokalužské silnice Dochturov. K městečku,

k němuž se na severu přimyká vrcholem ostré zátočiny řeka Luza

a jež se nad tímto ohbím tyčí na poměrně prudké stráni, se dostal od jihu, z jediného místa, kde je rovina bez stoupání. Nemarnil

čas, pěchota jeho 6. sboru se začala rozmisťovat proti domům

a zahrádkám, gardové jezdectvo se rozvinulo vpravo, aby mělo

možnost krýt přístup očekávaným posilám a mohlo zasáhnout,

kdyby se Francouzi rozhodli využít brody dole po proudu. Jízdní

dělostřelectvo najelo na levou stranu, kde namířilo hlavně na

dosud zcela neopravený most pod svahem. V pět ráno vtrhly 6.

a 33. myslivecký pluk, následovaný 11. plukem, do městských

uliček. Delzonsově rozespalé pěchotě nezbylo než před tímto

nenadálým útokem vyklízet jeden bod za druhým.

Princ Eugéne, vyburcovaný hlukem boje, nařídil, aby předsu-

nutým praporům vyšla okamžitě do Malojaroslavce z druhého

břehu na pomoc celá Delzonsova divize. Přes mostovku, narychlo

pokrytou prkny, se povedlo přetáhnout dvě děla. Než však pě-

chota zdolala svah, znásobil svůj nápor Jermolov, jehož Dochtu-

rov pověřil velením jednotkám ve vlastním městě. Myslivci, po-

sílení 19. plukem pod vedením plukovníka Vuiče, se stále drali

vpřed. Ve snaze zastavit nápor a povzbudit vlastní muže sáhl

divizní generál Delzons k osobnímu příkladu.

„Ježto jsme byli v dolíku, v plném dostřelu ruského dělostřelectva, nezbývalo než se prudkým útokem osvobodit. V hustých šicích tu došlo na bodáky. Ty naše se brzo vítězně zaleskly na stráních. Delzons se již cítil v bezpečí. Zbývalo už jen vzít jednu řadu domů. Aby své vojáky povzbudil, postavil se do čela, ale kule mu projela hlavou. K padlému ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 335

poklekl jeho bratr, aby ho dostal ze seče, ale i on byl zabit v bratrově náruči...," popisuje hrabě Ségur protiútok, který generál Delzons zaplatil životem.

Velení divize se okamžitě ujal náčelník štábu IV. armádního

sboru, osmatřicetiletý brigádní generál Armand-Charles Guille-

minot. S posilami se vrhl kupředu, nedbal ruské dělostřelby do-

padající na most i stráň a přinutil Rusy ustupovat tak rychle, že málem nestačili připřáhnout svá lehká děla. Sotva ovládl jád-ro města, nařídil, ať část pěchoty obsadí kostel na náměstíčku

a domy nad úvozem cesty, spadající dolu k mostu, a ať tato pos-

tavení drží i v případě, kdyby musela celá divize ustoupit. Což se také zanedlouho stalo.

Kolem jedenácté přešla po mostě Broussierova divize, prošla

městečkem a začala se rozvinovat v předměstských zahrádkách

na straně k Rusům. Kartáče ruských baterií Broussiera vzápětí

přinutily stáhnout se do krytu domovních zdí. Pak vyrazil Jermo-

lov s Libavským a Sofijským plukem, vedenými generálmajorem

Talyzinem a plukovníkem Chaljapinem. Postupující pluky pod-

porovala Dochturovova déla a k jejich náporu se připojily všech-

ny myslivecké pluky, které předtím Guilleminot s Broussierem

z Malojaroslavce vyhnali. Teď zase ustupovali Francouzi. Sotva

však se Rusové dostali na náměstí a na severní stranu města,

zahájili na ně ze střílen, proražených rychle ve zdech, a z oken

palbu Guilleminotovi pěšáci, zabarikádovaní v kostele a domech.

Palba do ruských zad způsobila v řadách útočníků zmatek. Jer-

molovův nápor zeslábl. Dochturovovou nespornou výhodou

však byl terén. Na výšině nad roklinami mohla jeho děla postře-

lovat Francouze u říčního přechodu a sama při tom byla do znač-

né míry kryta zalesněným hřebenem svahu před palbou dělostře-

lectva italského místokrále.

„Zatím se od ruských granátu vzňal les v našem týle, a protože naši nemohli ustoupit do plamenů, zběsile se rvali. Zavěšovali se křečovitě do svých protivníku a řítili se s nimi společně buď do propastí nebo mezi hořící stromy. Brzy se tu kupily zuhělnatělé nebo na kost spálené mrtvoly.

Zbývala ještě 75. divize. Postupovala levou brigádou do předměstí a pravou do města. Byli to Italové a k tomu nováčci, kteří teprve prodělávali křest ohněm. Udeřili nesmírně řízné...," pokračoval Ségur v líčení bojů u Malojaroslavce.

Princ Eugène vrhl do boje, v němž se miska vah přikláněla tu

na jednu, tu na druhou stranu, italskou divizi generála Pina.

336 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 337

Italové, kteří dosud měli pramálo příležitostí k boji, vykročili

vpřed neprořídlí, plní bojového zápalu, s voláním „Ať žije císař!"

a s veliteli, z nichž většina pocházela z nejurozenějších italských rodin. Měli víc nadšení než bojových zkušeností, cestou na stráni nechali řadu mrtvých, mezi jinými generála Leviera a bratra své-

ho velitele Pina. I sám Pino utržil v útoku zranění.

Když Pinovým Italům docházel dech a začínali pod ruským

protiútokem kolísat, dorazila k nim elita IV. sboru, granátníci

a myslivci gardy italského místokrále. Eugénova královská garda

se drala proti ruským dělům a padala pod kartáči, Jermolov nasa-

dil do boje Wilmanstrandský pěší pluk a přesunul na ohrožené

křídlo 11. myslivecký pluk. Nápor však byl tak velký, že mu na-

konec nezbylo než s děly couvnout. Byla to bitva, která neměla

východiska. Pokud se Rusové probili Malojaroslavcem a vyrazili

na svah, zasypala je palba francouzských děl z protějšího bře-

hu Luzy a oni se museli stáhnout. Teď, když se stáhl Dochturov

na jižní planinu za městem a Francouzi s Italy postoupili vpřed,

snesla se na ně palba z ruských hlavní a historie se opakovala.

V městských uličkách pak bylo jednotek z obou stran až příliš,

pluky se tísnily v ulicích a uhýbaly stejně tak před střelami jako před trámy a zdmi z hroutících se domů v jednom plameni. Terén

neposkytoval volnost pohybu, obejít se postavení nedalo, z jed-

noho boku pokračoval svah, z druhého byl okraj městečka samá

rokle.

Po náporu Italských gard přesvědčil Jermolov Dochturova, aby

vyslal k Nejjasnějšímu hraběte Orlova-Děnisova s naléhavou žá-

dostí o podporu. Hrabě zastihl hlavní ruskou armádu u vsi Spass

okolo brodů přes Protvu, necelé tři kilometry od Malojaroslavce.

Sbory právě oddechovaly. Kutuzov vyjel kupředu a dlouho pro-

hlížel terén i planoucí městečko před sebou. Neměl chuť pocho-

dovat dál a riskovat generální bitvu, k níž by mohlo dojít. To se příčilo jeho strategii, podle níž se měl nepřítel vyčerpat sám. Něco však podniknout musel, a tak vyslal Rajevského 7. sbor, aby vy-střídal vyčerpaný a prořídlý sbor Dochturovův. Současně poručil

Konovnicynovi, aby obhlédl situaci.

Ohnivý Konovnicyn se hnal v čele prvních praporů Orlovské-

ho pluku k Malojaroslavci a hned se zapojil do bojů. Rajevský

zatím svůj sbor rozvinoval na levém křídle 6. sboru a část 12.

divize vrhl do městečka. Eugěne de Beauharnais se držel jen

s největším vypětím sil a poslal v tomto smyslu ústní vzkaz Na-

338 + BORODINO

poleonovi. Dostalo se mu odpovědi v podobě císařova oblíbené-

ho úsloví, že jednou nalité víno je třeba vypít. V té době však už Davoutovi dělostřelci dokončili pevnější most výše proti proudu

a dvě divize z I. sboru dostaly rozkaz vyrazit. Most dovoloval vzít s sebou i pěchotní dělostřelectvo. Compansova divize postupovala po levé straně Eugěnových sil, Girardova se vydala po pravé

straně. Někdy v té době byl těžce zraněn generál Dorochov, jehož

zasáhla kule do paty. Dochturov a Rajevský vyklidili Malojaros-

lavec a na planině na dostřel děl rozestav ili své baterie. Francouzi učinili totéž na jižním okraji města. Opět nastala patová situace, a to už se zvolna stmívalo.

Bitva u Malojaroslavce 2. října (P. von Hess)

Než nastala tma, pustili se do díla ruští sapéři a začali vršit

valy dvou dělostřeleckých redut. Dobrovolníkům z Dochturo-

vova sboru se podařilo pod rouškou tmy nepozorovaně přiblí-

žit k francouzské pozici a zapálit dosud neshořelé předměstské

domy. Ruské baterie zaměřily palbu na ozářené cíle. V té době už

stál Kutuzov, k němuž dorazil i Miloradovič, s veškerou ruskou

armádou na kilometr jižně od Malojaroslavce a jeho síly zaujíma-

ly postavem k bitvě. Na planinách pod Malojaroslavcem se na-

cházel kromě Eugěnova sboru a Davoutových divizí i Napoleon

s téměř celou gardou. Mezi oběma vojsky leželo z větší části vy-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 339

pálené a rozstřílené městečko. Obraz, letmo nahozený vzpomín-

kami anonymního wurttemberského důstojníka, připomínal

smolenské peklo.

„Všechny ulice byly husté pokryty mrtvolami; pod sutinami spálených domů se dalo spatřit množství zcela nebo napůl sežehlých koster, patří-

cích tisícům raněných, kteří se za bojů skryli v domech a s nimi i shořeli.

Malý počet těch, které plameny dosud nezhltly, se objevoval se spálenými obličeji a rukama, ohořelými vlasy a uniformami. Zoufale křičeli skomí-

rajícími žalostnými hlasy. Tak vyhlíželo bitevní pole, na němž jsme dobyli naše poslední vítězství."

Boje o Malojaroslavec si na každé straně vyžádaly zhruba ko-

lem 6000 mužů, z nichž polovinu tvořili mrtví a nezvěstní. Rusové nepochybovali, že zítra dojde k bitvě ještě větší, v níž si Napoleon bude chtít vynutit cestu na Kalugu.

V noci z 24. na 25. října se obě strany chystaly na rozhodující

střetnutí. Kutuzov opevňoval svoje postavení. Napoleon svolal

štábní poradu, na níž byl prý podivně zaražený a z níž nevzešlo

žádné rozhodnutí.

„Úspěch, jehož vicekrál dosáhl, nevedl k cíli. Obsadili jsme postavení, avšak Kutuzov unikal. Naše situace se tudíž nezměnila a naše armáda nebyla s to nepřítele pronásledovat, roční období ostatně nedávalo mož-

nost vybírat si místo k přezimování. Rozhodnout se bylo důležitější než kdy jindy," charakterizoval situaci Caulaincourt.

Nicméně krátce po poradě začal Napoleon rozesílat poboč-

níky s rozkazy. Davoutovy divize měly vystřídat část divizí ital-ského místokrále. Neyův sbor se měl přisunout k Borovsku,

to jest pár kilometrů severně od Malojaroslavce. Poniatowski

měl zamířit vpravo k Medyni a prozkoumat možnost ruské síly

obejít.

K ránu plukovník Gourgaud hlásil, že Rusové setrvávají v pos-

tavení jižně od Malojaroslavce a vše nasvědčuje, že se Kutuzov

rozhodl přijmout bitvu. Po této zprávě, která by byla ještě nedáv-no potěšující, se dostavily vážné úvahy, zda budou síly rozptýlené Velké armády na střet stačit. Murat a Bessiěres nepochybovali, že Rusy porazí, otázkou pro ně bylo spíše to, zda dokážou Napoleonova vojska úspěch patřičně využít a rozvinout. Kvůli počtům

a stavu koní se nedalo počítat, že by jezdectvo mohlo poraženého

nepřítele pronásledovat, se stavem zápřahů souvisela i pohybli-

vost dělostřelectva. Další pochod na Kalugu se v tomto světle

nejevil právě reálným. Tehdy se prý Napoleon obrátil na Mouto-

340 + BORODINO

na de Lobau, zkušeného vojáka, kterého nasazoval na ty nejože-

havéjší úseky. Chtěl vědět, co hrabě Lobau radí.

„Abychom ustoupili nejkratší a nejznámější cestou na Možajska pak k Němenu, a to co nejrychleji!" zněla odpověď.

Poté si císař Francouzů nechal zavolat Caulaincourta:

„Vypadal velice ustaraně a zdálo se, že se potřebuje s někým podělit o myšlenky, které se mu honily hlavou.

,Začíná to být vážné,' řekl mi.,Pořád Rusy porážim, jenže to k ničemu nevede.'

Po čtvrthodině mlčeni a přecházeni císař pokračoval:

,Přesvědčím se sám, zda nepřítel schval nelv zda ustupuje, což je pravděpodobné. Ten zatracený Kutuzov bitvu nepřijme. Ať přivedou koně. Vyjíždíme!'

A nasadil si současně klobouk."

V té době přešel generálmajor llovajskij s šesti kozáckými pluky atamana Platova na Kutuzovův rozkaz řeku asi pět kilometrů

proti proudu Luži nad Malojaroslavcem. Za řekou se pluky roz-

dělily na tři části, které se rozjely do týla roztažené Velké armády směrem do prostoru Borovská.

Napoleon zatím vyrazil z hlavního stanu u Borovska k Maloja-

roslavci na rekognoskaci. Provázel jej štáb v čele s maršálem Berthierem a vcelku obvyklá osobní stráž tří čet jízdní gardy, která jela poněkud vpředu. Začínalo zvolna svítat. To, k čemu došlo

vzápětí, je zaznamenáno v celé řadě pamětí a dobových vzpomí-

nek. Nechrne jeden z nejkritičtějších momentů celého tažení do

Ruska vylíčit generála Rappa:

„Císař, vévoda z Vicenzy, kníže z Neuchatelu a já jsme byli pohromadě. Právě jsme opustili chatrče, v nichž jsme strávili noc, když jsme zpozorovali kozácký roj, který vyjel z porostu, ležícího vpravo od nás; v první chvíli jsme jej měli za francouzské jezdectvo. Vévoda z Vicenzy první v protijedoucích rozeznal kozáky a křikl:

,Sire, to jsou kozáci!'

,To není možné,' odvětil císař.

Jezdci však jeli s divokým křikem blíž. Popadl jsem císařova koně za otěže a obrátil jej.

,To jsou naši!' zvolal znovu císař.

Jsou to kozáci... Pryč!'

,Vskutku, kozáci,'potvrdil Berthier.

,Bezpochyby,' křikl Mouton.

Napoleon vydal několik rozkazů a ujížděl pryč. Vyjel jsem do čela ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 341

štábní eskadrony, abychom se Rusům postavili čelem, srazili mě ale zpět, můj kůň dostal kopím ránu šest palců hlubokou, udělal přemet a padl na mne; kozáci přejeli nade mnou. Naštěstí se nedaleko od nás nacházel dělostřelecký park, zaútočili tedy na něj. Berthier se tam ale přihnal s jízdními gardovými granátniky a muniční vozy a děla dobyl zpět. Mně se mezitím podařilo zase postavit na nohy, -vyzdvihli mě do sedla a já jel pomalu k ležení.

Jakmile Napoleon spatřil zkrvaveného koně, myslel si nejprve, že jsem opět raněn. Když jsem mu řekl, že jsem tentokrát vyvázl jen s modřinami, celé věci se smál - což mi nepřipadalo vůbec k smíchu."

Jak vůbec mohlo dojít k tomu, že se kozáci dostali skrze všechny

hlídky a jednotky na pár metrů k hlavnímu stanu? Caulaincourt

to vysvětlil jednoduše a přesvědčivé:

„Obecně lze říci, že se naši vojáci dobře bili, avšak hlídali velice špatně.

Neexistovala armáda, která by měla horší průzkum a kde by se hlídky víc zanedbávaly. S nastalou nocí se někdy hůře, někdy lépe rozmístilo pár předsunutých stráží. Jejich výstraha měla poskytnout čas k vyhoupnutí se do sedel, pokud by se objevil nepřítel. Nikdo se nenamáhal krýt týl či vlastní boky."

Hodně se píše o tom, jak nenadálý kozácký útok Napoleonem

otřásl. Jak Rapp, tak Caulaincourt, kteří byli přímými svědky přepadu, nic takového neříkají. Podle Rappa Napoleon o celé věci spíše žertoval. Nenadálý přepad viděl i gardový seržant Bourgogne:

„Krátce po té šarvátce jsem se náhodou ocitl v císařově blízkosti. Ho-vořil s králem Muratem a smál se tomu, že málem padl do zajetí. Však to také bylo jen o chlup."

Císař byl přece voják, o jeho osobní statečnosti nemůže být

pochyb. To, že si nechal později od osobního lékaře připravit jed, který pak nosil stále při sobě, nelze považovat za projev slabosti či malomyslnosti. Kdo by na jeho místě toužil padnout kozákům

do ruky...?

Armáda, v níž se zvěst o kozáckém přepadu rozkřikla, přivítala

historku s nadšením. Mnozí ji pak přikrášlili o vymyšlené po-

drobnosti, jak císař vyjel dopředu, připraven osobné zaútočit. Tak to koneckonců naznačilo i oficiální líčení v bulletinu Velké armá-

dy. Vojáci začali události obdivně říkat „Císařovo hurá". Každá armáda potřebuje legendy a mýty...

Nebezpečí, v němž se císař ocitl, bylo zažehnáno, i když ne

zcela. Gardové jezdectvo pronásledovalo kozáky, kteří neměli

potuchy, s kým se setkali. Kozáci jízdním granátníkům a mysliv-

342 + BORODINO

cům hravě na čerstvých koních ujeli k brodům, jež pro ně do

jejich návratu střežili myslivci 20. pluku. Jiný odřad pod velením generálmajora Kutějnikova však v téže době zaútočil císařské gardě do týla a ukořistil několik povozů s moskevskými trofejemi

i část štábních písemností, mezi jinými i rozkaz topografické služ-

bě, aby intenzivně shromažďovala údaje o trasách Moskva - Bo-

rovsk - Malojaroslavec - Medyň - Jelňa - Smolensk a o cestě

Medyň - Vjazma - Smolensk. Byla to cenná kořist. Kutuzovův

štáb měl v rukách potvrzení pochodové osy Velké armády. Ná-

sledky se projevily vzápětí. Ilovajskij vyjel k Medyni, kde ze zá-

lohy napadl úspěšně odřad Lefebvra-Desnouettese, patřící k Po-

niatowského sboru...

Po nenadálém střetu s kozáky se císař vrátil do hlavního stanu

v Gorodně a kolem desáté dopolední pokračoval dál v tom, co

měl v plánu, to jest obhlížel terén kolem Malojaroslavce a roze-

stavoval vojska k bitvě. Rusové stáli ve svých včerejších postave-ních a nehýbali se, třebaže měli početní převahu. Kutuzov měl

k dispozici kolem 90 000 mužů, možná hůře vycvičených a méně

ostřílených, zato však s nesrovnatelně početnějším jezdectvem,

Napoleon disponoval onoho dne zhruba 70 000 vojáky.

Nejeden autor uváděl, jak byla morálka a psychika Velké armá-

dy v té době podlomena délkou tažení, jeho útrapami a touhou

po domové. Způsob, jakým se však všechny den předtím nasaze-

né divize bily, nesvědčí o tom, že by byla podlomena jejich boje-

schopnost, profesionalita a odhodlanost. Okamžik, kdy se muži

začali lámat, ještě nenastal. Napoleon však váhal s útokem na

ruskou pozici, která byla s ohledem na terén velice dobrá. A tak

onoho 25. října Velká armáda nezaůtočila a nezaůtočil ani Kutu-

zov.

Následujícího dne chtěl císař vyjet znovu do předních linií

a posoudit situaci. Stále ještě zvažoval, zda si nemá probít cestu na Kalugu. Dříve než se tam dostal, doručili mu zprávu, že se

ruská armáda začala stahovat zpět.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 343

Ústup začíná

Kutuzov neplanul nadšením změřit s Napoleonem síly. Posta-

vení za Malojaroslavcem bylo pevné a skvělé, nicméně starý jed-

nooký maršál se obával, že se jej Napoleon pokusí obejít přes

Medyň. Co vlastně Nejjasnější sledoval, když se z předchozího

postavení začal stahovat dál ke Kaluže? Na poradě, kterou před-

tím kníže svolal, byli proti dalšímu ústupu skoro všichni, dokonce i Kutuzovův věrný Toll. Všichni říkali, že pokud Napoleon na

ruské postavení udeří, bude Francouzům trvat průchod Malo-

jaroslavcem celý den, přičemž budou stále pod palbou ruských

dél. Přesto Kutuzov vydal rozkaz vyklidit silnou pozici a ustoupit otevřenou krajinou, v níž by až ke Kaluže podobné postavení

nenašel a kde by se při Napoleonově náporu s největší pravděpo-

dobností neubránil, ještě 24. října psal Kutuzov carovi, že následujícího dne nepochybně dojde ke generální bitvě a on že jinak

nepřítele ke Kaluže nepustí! O den později se opět bez bitvy stáhl.

Kalužané začali své město houfně opouštět a prchat za Oku... Co

by se dělo dál? Ustupoval by vrchní velitel ruské armády hlouběji do jižních gubernií, stočil by se krýt Tulu? Skutečně se Kutuzov

stahoval na základě skálopevného přesvědčení, že Napoleon už

nemá na ofenzivní postup dost sil?

Napoleona zpráva o Kutuzovově ústupu rozladila. Nepřítel

mu opět uhnul! Jak dlouho jej ještě mohl pronásledovat a vést

výpady do prázdna, jichž bylo už nespočet? V mučivém váhání

se nakonec císař Francouzů rozhodl, že Rusy pronásledovat ke

Kaluže nebude. Zazněly rozkazy, aby se jednotky začaly z ležení

na břehu Luži stahovat zpět k Borovsku. Otázkou bylo, kudy jít

dál. Kutuzovův ústup nechával Napoleonovi možnost volby mezi

nezničeným krajem ve směru na Medyň a Jelňu. Jenže to byla

cesta delší. Navíc se kolem Medyně objevily Hovajského odřady,

což budilo dojem, že ruská armáda se přesunuje tam a chce tuto

cestu Francouzům odříznout. Pak tu byla otázka, jak dlouho vy-

stačí zásoby proviantu z Moskvy. Císař se nakonec rozhodl zahá-

jit pochod na Smolensk ne oklikou, začínající v Medyni, ale zpět

na Možajsk, tedy cestou, po níž táhl k Moskvě. Velká armáda se

344 + BORODINO

začala přesunovat z Novokalužské silnice na Starokalužskou. Te-

prve teď, 26. října, začal skutečný ústup z Ruska.

Příčinou tragického a z pohledu pozdějších událostí chybného

rozhodnutí, bylo nedorozumění a nedostatečný průzkum. Napo-

leon předpokládal, že se mu Kutuzov pokouší zastoupit spodní

oklikou trasu na Smolensk a on zatím ustupoval na jih ke Kaluže!

Cesta, po níž chtěl císař nejprve táhnout, byla stále volná. Na

základě chybného odhadu pohybu nepřítele se Velká armáda

začala stahovat k trase, která byla jen spáleništěm a hřbitovem...

Onoho 26. října se obé armády od sebe odpoutávaly a vzdalo-

valy. Pěší divize Evžena Wurttemberského, ponechaná za Malo-

jaroslavcem jako pozorovací, viděla, že poslední Davoutovy jed-

notky vyklízejí tábor na Luže a pochodují zpět na Borovsk. Ráno

27. října vstoupila do Malojaroslavce a princ okamžitě poslal zprá-

vu Kutuzovovi. Po stopách Velké armády se vydali Platovovi

kozáci. Teprve nyní Kutuzov zastavil ústup a otočil armádu

na severozápad k Medyni. Zastavil se deset kilometrů od Maloja-

roslavce a vyčkával. Do Medyné dorazil 29. října. To už věděl, jak nevýhodný směr si Napoleon pro ústup zvolil. Teprve teď se

Nejjasnějšímu naskytla možnost uplatnit taktiku, o níž snil. Večer předtím v pokynech, odeslaných na sever k Polocku hraběti Wittgensteinovi, napsal:

„Nepřítel ztratil mnoho lidí. (...) Patrně se vrací zpět k Borovsku a bude bočním pochodem mířit ke Gžatsku. Chci mu působit největší škodu paralelním postupem kupředu a posléze se pohybovat proti jeho operační čáře..."

„Paralelní boční pochod" je považován za nejgeniálnějíí ma-

névr, který kdy Kutuzov provedl. Píše se, že tento pochod nedo-

volil Napoleonovi odbočit jinou cestou než tou, která už byla

vypálená a vyjedená. Zaměňuje se tím příčina za následek. Na-

poleon si tuto trasu zvolil sám a Kutuzov jeho chybu jen dokonale využil. Nejjasnéjší si teprve teď, od 28. či 29. října, byl jist, že Velká armáda může už jen slábnout. Byl o tom přesvědčen natolik, že

riskoval carovu nevůli. Car byl netrpělivý, dychtil po rázné akci svého vojska a nezbavil se dosud zcela obav z možného Napoleonova pochodu na Sankt-Petérburg. Nečinnému Kutuzovovi na-

psal 17. října výhružně:

„Bude-li nepřítel s to vyslat proti Sankt-Petěrburgu větší síly, (...) padne odpovědnost na Vás, nebol máte všechny prostředky, abyste od-vrátil toto nové neštěstí, použijete-li energicky armády, která Vám byla ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 345

svěřena. Nezapomeňte, že se budete muset uražené vlasti ještě zodpovídat za ztrátu Moskvy!"

To byla ostrá slova a Alexandrova nevraživost vůči muži, které-

ho do čela vojska jmenoval jen pod tlakem okolností, měla ještě

vzrůst. Po zprávách o dalším vývoji situace kolem bitvy u Malo-

jaroslavce napsal Alexandr Kutuzovovi bez obalu:

„Vaše nepochopitelná nečinnost po bitvě u Tarutina nás zbavila všech výhod. A Váš zcela nepotřebný a zhoubný ústup od Gončarova po bitvě u Malojaroslavce obrátil vniveč všechny výhody Vaší situace, neboť jsme měli veškeré možnosti urychlit nepřátelský ústup u Vjazmy a odříznout tím alespoň tři sbory: Davoutův, Neyův a místokrálův..."

Mezi carovým názorem a názorem Kutuzova se prohlubovala

propast. Nejjasnějšímu šlo jen o vyhnání Velké armády z Ruska

za cenu nejmenších obětí z ruské strany. Imperátoru Alexandrovi

začínalo jít o úplnou Napoleonovu porážku a „osvobození" Ev-

ropy od napoleonského jha, jinými slovy o vstup ruského impéria

do Evropy a zaujetí velmocenského postavení! Tento záměr, ales-

poň pokud šlo o definitivní Napoleonovo rozdrcení, byl plně to-

tožný se stanoviskem Velké Británie. Což dal mimo jiné jasně

najevo britský přidélenec Wilson v dopise, odeslaném carovi 25.

října, tedy den po bitvě u Malojaroslavce:

„Maršálův věk a jeho fyzická sešlost mohou být do jisté míry omluvou politováníhodné slabosti, která ho nutí prohlašovat, že nemá jiného přání, než aby nepřítel opustil Rusko, zatímco na něm ve skutečnosti závisí osvobození celého světa..."

Kutuzov však stál zaťatě na svém a nikdo, ani Bennigsen, ani

britský pozorovatel Wilson, ba ani sám imperátor vší Rusi jej ne-

donutili, aby jednal jinak. Nejjasnější byl přesvědčen o své prav-dě a nemínil se sklonit. Neměl to ve svém véku už asi zapotřebí.

Napoleonovy sbory se zatím dostaly k Veřeji, na půl vzdálenos-

ti od Malojaroslavce k Možajsku. Zneklidňovaly je jen kozá-

ci, které dosud nebylo obtížné zahnat. Podle Caulaincourta v té

době z Napoleona vyzařoval optimismus. Domníval se, že Kutu-

zov ustoupil ke Kaluže a od Velké armády se zcela odpoutal. Císař začínal věřit, že ve Vjazmě či ve Smolensku dokážou jeho vojska

přezimovat a jaro pak přinese obrat situace. V prostoru Veřeje se připojil sbor Poniatowského a Mortierův odřad gardy. Mortier

s sebou přivedl dva zajatce, generálmajora Wintzingeroda a rot-

mistra Naryškina. Císař dostal před Wintzingerodem jeden ze

svých pověstných záchvatu. Považoval generálmajora za Sasa či

346 + BORODINO

ÚSTUP ZAČÍNÁ ♦ 337

Bavora v ruských službách, tedy de facto za svého poddaného, a tudíž za zrádce. Okamžitě vydal rozkaz, aby jej žandarmové

zastřelili. Naryškinovi se naopak dostalo císařovy pochvaly za to, že sloužil věrně svému vladaři. Naštěstí pro nešťastného Wintzingeroda se prokázalo, že je rodilý Prus, a Napoleon, jehož hněv

zatím opadl, od popravy upustil. Celá záležitost se zakrátko do-

nesla až k carovi a sám Kutuzov na imperátorovu žádost požádal

písemně Berthiera o Wintzingerodovo i Naryškinovo propuš-

tění.

Zima, která o sobě tak dlouho nedávala vědět, se zvolna hlásila.

V noci z 27. na 28. října klesly teploty pod bod mrazu. Císař Francouzů, který už byl se svou gardou vpředu v prostoru Gžatsku,

přikázal zrychlit přesun. Ne kvůli počasí, ale proto, že zprávy

zajatců hovořily o Kutuzovově „paralelním pochodu", jímž se

snaží dosáhnout prostoru Smolenska před Napoleonem. Třebaže

císař nepřikládal těmto výpovědím příliš víry, logika věcí říkala, že je třeba být ve Smolensku co nejdříve. Byly tu zásoby, byla tu střecha nad hlavou a koneckonců i posila ve formě části sboru

maršála Victora.

Dne 29. října se Napoleon s gardou a zbytkem Muratova zálož-

ního jezdectva ocitl na témže poli, kde před necelými dvěma

měsíci dobyl nic neřešící vítězství, které jej stálo příliš mnoho obětí. Borodinské rokle a návrší skýtaly pohled snad ještě hrůz-nější než těsně po bitvě. Většina ustupující Velké armády tudy

musela v následujících dnech projít.

„Nic však nepůsobilo hroznějším dojmem než množství mrtvých, kteří dvaapadesát dní zůstali nepohřbeni a téměř už ztratili lidský vzhled. (...) Na všech stranách nespatřil člověk nic než lidské mrtvoly promíšené s koňskými trupy, kosti ohlodané psy a dravými ptáky, trosky zbraní, přilbic, kyrysů...," napsal anonymní wurttemberský důstojník.

Jako kdyby se právě zde zaryly se vší naléhavostí do myslí

vojáků obavy, které si dosud snažili nepřipouštět. Výše uvedený

Wurttemberčan zaznamenal na borodinském poli jako očitý svě-

dek i historku, kterou od něj přejal do své knihy hrabě de Ségur.

Lidský rozum se jí vzpírá uvěřit, Marbotovy a Gourgaudovy pa-

měti ji vehementně popřely a hovořily o ní jako o důkazu neseri-

óznosti Ségurovy práce.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 347

„Při dalším postupu bylo slyšet v jisté vzdálenosti, jak nějaký nešťastník volá o pomoc, na to žalostné volání mnozí přišli blíž a našli k svému podivení francouzského vojáka, jemuž dělová koule přerazila obě nohy.

,Byl jsem,' naříkal, ,ve velké bitvě raněn na odlehlém místě a nikdo mi neposkytl pomoc. Zhruba před dvěma měsíci jsem se doplazil ke Koloně a živil se bylinami, kořínky a trochou sucharu, které jsem našel v tomis-trách mrtvých. V noci jsem se skryl před mrazem do břicha mrtvého koně a syrové maso onoho zvířete mi zpočátku, dokud bylo poživatelné, poskytlo i potravu a k mému podivu i zmírňovalo bolest, chránilo mě před požáry a pomohlo stejně dobře jako nejlepší lékařské ošetření. Když jste se dnes ráno objevili na dohled, sebral jsem síly a vlekl se co nejblíž k cestě,

abyste slyšeli moje volání.' Jeden generál, který osobně dojemnou a zá-

zračnou příhodu viděl, vzal ubožáka do svého vozu."

Posledního říjnového dne prošel Napoleon s gardou a Mura-

tem Vjazmou. Velká armáda však byla po smolenských silnicích

roztažena v délce nejméně padesáti kilometru. Mortier a Junot se

blížili k Vjazmě, Ney byl teprve ve Veličevu na půli cestě mezi

Vjazmou a Gžatskem, Poniatowsky se nalézal v prostoru Gžatska

a Davout, tvořící zatím zadní voj, byl ještě u Gridněva. Vojáci

začínali cítit únavu, vezené a nesené zásoby potravin docházely

a noční teploty klesaly na pět stupňů pod nulou. Přečkat noc

začínalo být stále obtížnější, kvůli počasí i rozmáhajícím se kráde-

žím. Wurttemberský důstojník popsal, jak se nocovalo v okolí

Gžatsku v době, kdv ještě mrazy nepropukly s plnou silou:

„Na místě, kde bývalo město, jsem našel pustou hromadu sutin. Nestál jediný dům, který by skýtal ochranu před počasím. Nevrle jsem se zachumlal do kožichu a uložil se pod opuštěný povoz, z nějž můj sluha zručně naštípal třísky na úsporný oheň. (...) Po pár hodinách spánku jsem chtěl převzít stráž. Burše jsem ale našel spícího a oba naši koně zmizeli. Řadu hodin jsem procházel nejbližší francouzský tábor, abych koně objevil. K ránu jsem naštěstí nalezl toho jezdeckého v okamžiku, kdy se na něj chtěl vyhoupnout nějaký italský jezdec. Násilím a s pomocí několika důstojníků se mi podařilo opět zmocnit svého majetku. Druhého koně ani sluhu, který na něm jezdil, jsem už nikdy neviděl..."

Nedostatek spánku, jídla a tepla si začínaly vybírat krutou daň

v podobě rostoucího fyzického vyčerpání a nemocí. Bojeschopné

jednotky se zvolna rozplývaly před očima, malátní muži odhazo-

vali zbytečnou zátěž, kraje silnic se plnily tornami, výstrojí a zbraněmi.

348 + BORODINO

Byl-li úděl relativně zdravých mužů zlý, co říci o raněných?

Pokud ještě byla šance k jejich převozu do polních nemocnic

v týlu, čekaly je tu děsivé podmínky. Baron Larrey popsal poměry

ve špitálu v Kolockém klášteře u Borodina:

„Hnili v zamořeném hnojišti, ze všech stran obklopeni mrtvolami, nedostávali skoro žádné příděly. (...) Mnozí z nich podlehli hladu a hni-lobě nemocnice, důsledků to nečistoty a stále vlhkých prostor. Vzhledem k nedostatku obvazového materiálu byli převazováni jen zřídka."

Mnozí se stali obětí za ústupu zakládaných požárů. Chirurg

Kerckhove viděl, jak vzplanula od okolních domu nemocnice v Do-

rogobuží:

„Chvátal jsem do té nemocnice se všemi spolupracovníky, abych se raněné pokusil zachránit. Dostal jsem se z ní jen skrze plameny poté, co jsem nechal vynést všechny, které rychlost požáru vyprostit dovolovala..."

Těm, kteří byli odvezeni, nebylo co závidět. Namačkáni v ne-

mocničních vozech či „létajících ambulancích" nedokázali vzdorovat sílícímu mrazu. A když lidskost ustoupila touze po přežití, byl zpečetěn osud raněných, které po jednom či dvou vezly z Napoleonova rozkazu spížní vozy a povozy s kořistí...

Nejhůře však na tom byli zajatci, které Napoleon nechtěl pustit

na svobodu, aby tak Kutuzovovi neposkytl informace o síle či

spíše prohlubující se slabosti svých jednotek. Od Moskvy jich

Velká armáda vedla podle vzpomínek wurttemberského důstoj-

níka tři tisícovky:

„jejich osud byl zpočátku únosný, neboť Francouzi zacházeli se zajatci lidsky. Když však došla potrava, vezená z Moskvy a spolu s nouzi se dostavila severská zima, přestali se ti, kteří je vedli, na jakoukoliv lidskost ohlížet. Sehnali je na sněhem a ledem pokrytou zem do houfu jako ovce. (...) Bez ohně a jídla, koseni mrazem a hladem, leželi na zmrzlé zemi. Aby utišili sžíravý hlad, vrhali se hladově na syrové koňské maso, které jim házeli jako divé zvěři. Nakonec jim už neměli co dát, a tak těm, kteří přežili, nezbylo než jíst maso mrtvých druhů, dokud poslední nezemřel."

Je to první zmínka o kanibalismu, k němuž podle pamětníku

za ústupu Velké armády docházelo, třebaže mnozí historikové

něco podobného pohoršené odmítali a popírali. Osud ruských

zajatců však byl ještě krutější, pokud jejich ostrahu neměli na starosti Francouzi či Němci. Hrabě Ségur napsal jen holá fakta:

„Večer téhož dne se císařská kolona přiblížila ke Gžatsku. Překvapilo nás, že jsme po cestě nacházeli zabité Rusy, kteří měli stejným způsobem ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 349

roztříštěnou lebku a vedle vyhřezlý mozek. Byli to zajatci, pobití svými průvodci, Španěly, Portugalci a Poláky. (...) V císařově družině bylo slyšet hlasy, že Rusku přinášíme pěknou civilizaci a že své zajaté druhy vystavujeme stejné odplatě. Napoleon zasmušile mlčel, ale dalšího dne už se tyto ohavnosti neopakovaly..."

Hrůzy ústupu teprve začínaly. Tak jako při vstupu do Ruska

i teď, na začátku trnité cesty vzad, začali jako první houfně umírat koně, pro které došla píce. Kůň lehkého jezdectva neměl nést

kromě živé váhy jezdce víc než 110 kilogramů výstroje, výzbroje

a zavazadel, oř jezdectva těžkého mohl mít zátěž vyšší. Teď nesla ubohá zvířata navíc balast kořisti, přežvykovala zmrzlou trávu,

a pokud měl jezdec hodně štěstí, narazil na nespálenou chalupu

se slaměnou střechou, kterou koni přilepšil... Podobně tomu bylo

s tažnými koňmi.

„Zavazadlové vozy zůstávaly z nedostatku zápřahu za námi a každou hodinu jsme slyšeli výbuch vozu s prachem, který už nemohl jet dál a byl vyhozen do povětří, aby se nestal nepřítelovou kořistí...," zaznamenal si wurttemberský důstojník.

Do jaké míry znal Napoleon stav Velké armády? Sám pochodo-

val od začátku ústupu s gardou v čele, což mu později mnozí

vyčítali. Přehled o tom, co se děje v kolonách roztažených za ním, dostával pouze zprostředkovaně. Etapy přesunů neurčoval dokonce ani své gardě. Caulaincourt o tom referuje:

„Místo pro svůj hlavní stan určoval císař vždy na poslední chvíli.

Osvojil si tento zvyk ze dvou důvodů: jedním byla moudrá opatrnost a druhý měl, jak sám říkal, tu přednost, že mu bylo vše po ruce až do sklonku dne a všechny držel na nohou. (...) Garda, postupující po celý den vpřed, se musela v pozdních hodinách stahovat zpět, aby zaujala postavení. Rozložili jsme se vždy v temnotě, v ustavičné důvěře, že se nalézáme v lůně armády. Hlídky se nestavěly..."

Jak měli za těchto okolností velitelé ostatních sborů, divizí a brigád vědět, kde hlavní stan je? Kam se poděla součinnost, jak

mohli velitelé tušit, kdo jde před nimi a kdo za nimi, jaké jsou

vzdálenosti a mezery? Těžko bylo možné, aby za daných podmí-

nek fungovaly řádně štábní služby. Vše spočívalo na bedrech

kurýrů, jejich služebním zápalu, odvaze i štěstí. Pokud kurýr či

pobočník narazil na kozáky, bylo po spojení... Za takových okol-

ností, s prořídlými řadami jezdectva, s tenčícím se dělostřelec-

tvem a takřka už bez onoho „pronárodu na kolečkách" docházela Velká armáda k Vjazmě. Nečekal ji tu odpočinek, střecha nad

hlavou a jídlo, jenom nepřítel a boj, který bylo nutno podstoupit.

350 + BORODINO

Rána za ranou

Devětadvacátého října zahájil Kutuzov „paralelní boční po-

chod" dosud válkou nedotčenou krajinou. V čele šel Miloradovič s 2. a 4. pěším plukem a podporou 2. a 4. jezdeckého pluku. Nejjasnéjší měl o Napoleonově přesunu nejasné zprávy, a tak se

k roztažené Velké armádě zatím nijak nepřibližoval, jen Platovovi kozáci směřovali poněkud blíže skutečné ústupové trase. Posledního říjnového dne ataman s dvaceti kozáckými pluky poprvé ve

větším rozsahu zaútočil. Stalo se tak nedaleko borodinského bo-

jiště, v prostoru kolockého kláštera, a Platov okamžité do hlavní-

ho stanu hlásil, že dobyl dvě desítky děl (pravděpodobně i ty,

které bez zápřahú Velká armáda nechávala za sebou) a zničil dva

prapory, což vzhledem ke kozácké síle o příliš velkém vítězství

nesvědčilo.

Kozáci využívali při tomto a dalších nájezdech mezer, které

začínaly mezi znavenými jednotkami vznikat. Vnikali do nich,

většinou nad ránem či při soumraku, a zatím napadali nepříliš

silné jednotky. Ty, dokud měly prostředky a sílu táhnout s sebou

děla, je vcelku úspěšně odrážely, na pronásledování jezdectvem

však už nebylo většinou ani pomyšlení.

„Nad dlouhými pochodujícími kolonami zněl ustavičně křik:, Kozáci!', do nějž se mísili salvy jednotlivých rot či výstřely z pistolí. Pluky řídly už několik dní trvající nouzí, která rostla s tím, jak nás nepřítel na silnici svíral...," postěžoval si wúrttemberský důstojník.

Jednotky Velké armády, jak dosvědčuje Benedikt Peter, však

byly zatím schopny připravit kozákům tvrdé uvítání:

„Táhli jsme za sebou jednu baterii a zamaskovali ji.(...) Maršál Ney vyrazil osobně s ostrostřelci kupředu, aby kozáky vydláždil. Nejprve nechal vystřelit dvě rány, aby viděl, kam kule dopadají. Teprve pak jsme baterii odmaskovali. Po několika výstřelech se lafety a podvozky kozácké baterie rozletěly na kusy, načež nepřítel zmizel a ten den nás už neobtě-

žoval."

Izolované hloučky a vojáci beze zbraní, jichž přibývalo, ovšem

neměli nejmenší šanci.

V té době už Kutuzov, jemuž Miloradovič napsal, že jeho čelní

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 351

voj nenaráží na odpor a kryje cestu na Vjazmu, po níž mohou

ruské hlavní síly tudíž bez obav postupovat, přerušil souběžný

pochod a zatočil na severozápad na Dubravu. Ruská armáda se

od 1. listopadu začala ustupujícímu proudu blížit do týlu a levého boku. Hrozilo přesně to, před čím měly výpovědi zajatců Napoleona varovat a čemu on nechtěl zpočátku příliš věřit. Zatímco

Evžen Wurttemberský dotíral se 4. divizí na zadní voj, vedený

Davoutem, Miloradovič došel tak blízko k trase přesunů, že mu

zbývalo jen čekat na hlavní ruské síly nebo zaútočit do mezer mezi jednotlivými sbory.

Ve Vjazmě vojáky čekala prázdná skladiště, zničené a vyra-

bované domy. To vše nebylo dílem nepřítele, z nepochopitelných

důvodů všechno vyjedla a vypálila císařská garda, která sem

vtáhla mezi prvními. Citovaný Wurttemberčan si rozhořčeně za-

psal:

„Pospíšili si vyplundrovat ty nevelké zásoby chleba, mouky a pálenky a při odchodu zapálili dosud stojící zbytky města. Následující vojsko opět nemělo střechu nad hlavou, třebaže v to za pochodu doufalo. (...) Tak nelidské, nekamarádské jednání, které pokračovalo bez výjimky až do Smolenska, vzbudilo ve vojsku obrovské rozhořčení vůči gardě, která prošla dosud tažením bez jediného výstřelu, a přesto byla předmětem veškeré Napoleonovy péče. "

Jeho hněv vůči gardě byl vcelku oprávněný. Císař sám, může-

me-li věřit Ségurovi, si toho byl vědom a v následujících dnech

začínal pamatovat i na další jednotky:

„Tou dobou mu generál Charpentier poslal několik vozů s potravinami.

Bessieres je chtěl použít pro svou gardu, císař ale poslal zásilku hned dál Neyovi se slovy: .Ať se najedí především ti, kteří bojují. ' Maršálovi současně vzkázal, aby se bránil, seč může, neboť armáda si potřebuje nějakou dobu ve Smolensku odpočinout..."

Ve Vjazmě čekalo na Napoleona několik depeší, z jejichž obsa-

hu vysvítalo, že celková strategická situace je mnohem vážnější

a z vysněného přezimování ve Vjazmě či Smolensku že nebude

nic. Nebyly to potěšující zprávy.

Vévoda z Bassana psal z Minsku, že se hnuly ruské armády na

Volyni a že Schwarzenberg spolu s Reynierem ustupuje před ná-

porem admirála Čičakova. Gouvion Saint-Cyr hlásil, že podstou-

pil druhou bitvu u Polocka, od nějž se stahuje pryč. Naštěstí tu

byla i zpráva od maršála Victora, který pochopil nebezpečí, rodící se hluboko v týle, a začal se přesunovat vstříc Saint-Cyrovi ke

352 + BORODINO

Dvině. Tím ovšem zůstal Smolensk, klíčový záchytný bod ustu-

pující Velké armády, do značné míry nechráněn. Napoleon samo-

zřejmě pochopil, oč se Kutuzov pokouší a jaké kleště se mu v týlu snaží nastražit. Dalo se dělat jediné: připravit potravní sklady na ústupové trase, stáhnout k sobě jižní Schwarzenbergovo a severní Saint-Cyrovo křídlo, ustoupit do prostoru mezi Dvinou

a Dněprem, tady se spojit i s Victorovým sborem a Kutuzovovu

záměru se postavit. Císař byl skálopevně přesvědčen, že to není

nic nemožného.

Bitva u Vjazmy 3. listopadu 1812 (P. von Hess)

Netrpělivý Miloradovič marně čekal, že se za jeho předvojem

objeví Kutuzovova vojska. Byl to, řečeno s Bogdanovičem, ge-

nerál „neohrožený, chladnokrevný a vždy veselý vprostřed ne-

bezpečí", současně však člověk spíše impulzivní než metodický, nepříliš dbající o štábní práci a součinnost. Když hlavní síly nepři-cházely a začínalo být jasné, že značná část Velké armády už

prošla do Vjazmy, rozhodl se Miloradovič poněkud ustoupit po-

dél smolenské silnice k Carevu Zajmišči, využít zdejších soutěsek a v případě, že bude převaha na jeho straně, se svými zhruba

25 000 muži na zadní voj zaútočit. Odhadoval, že v daném pros-

toru bude ještě kolem 37 000 Napoleonových vojáků, kterým za-

stoupí cestu.

Miloradovič chtěl zaútočit s využitím momentu překvapení

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 353

a jeho vojska přenocovala v blízkosti smolenské silnice bez ohňů

a hluku. Nicméně 2. listopadu Evžen Wurttemberský došel se

svou divizí ke vsi Voroncovo, aniž svůj přesun tajil, a jeho mys-

livci se srazili s kolonou sboru italského místokrále. Z obou stran zahájila palbu lehká pěchota. Princ Wurttemberský seřadil divizi

v praporních proudech s děly v mezerách a spolu s Paskěvičovou

26. divizí, která se rozvinula vedle něj, chtěl na poněkud zaskoče-né Francouze a Italy zahájit útok, jen co dorazí jezdectvo Korffova 2. sboru. Baron Korff se však odmítl hnout s odvoláním na Miloradovičův rozkaz. Zatím se setmělo a nejen sbor Eugena de

Beauharnais, ale i Davoutův zadní voj klidně prošel Voronovem.

V téže době však zaútočil u Vjazmy hrabě Orlov-Děnisov s leh-

kým jezdectvem. Ukořistil pár děl a část písemností Velké armá-

dy. Ataman Platov podnikl nájezd zase u Careva Zajmišče.

Dne 3. listopadu se Miloradovič, posílený o Platovovy pluky,

přiblížil na jeden denní pochod k Vjazmě a chystal se, že napraví to, co včera nedostatek součinnosti pokazil. Blížil se k levé straně smolenské silnice ve třech proudech: vlevo on osobné, uprostřed

Evžen Wurttemberský a vpravo Korffovo jezdectvo s Olsufje-

vovou pěchotou. Ney byl v té době už jižné od Vjazmy, Ponia-

towski s italským místokrálem se k ní teprve blížili a Davout, od-rážející Platovovy nájezdy, ustupoval kolem Fedorovského.

Archtyrští a Kyjevští husaři z Vasilčikovova 4. jezdeckého sboru

se vrhli na brigádu generála Nagela z 13. divize Eugéna de Beau-

harnais. Brigádu, tvořící zadní voj IV. sboru, se jim podařilo roz-prášit.

Před desátou hodinou dopolední zaznamenal Evžen Wurttem-

berský, že sbor italského místokrále už přešel a přední jednotky

Davoutova sboru se dosud neobjevily. Využil široké mezery mezi

ustupujícími sbory, postavil se napříč silnice a pokusil se Davou-tův zadní voj odříznout.

Italský vicekrál byl už necelé tři kilometry od Vjazmy a zpočát-

ku neměl potuchy, že k mezeře mezi I. a IV. sborem směřuje silné

ruské jezdectvo, podporované asi 12 000 pěšáky a děly, a že část

těchto sil dokonce obsadila vlastní silnici. Sotva to zjistil, obrátil, vysunul dopředu polské jezdecké eskadrony a začal pochodovat

zpět ke vsi Fedorovskoje po té straně smolenské silnice, která byla odvrácena od Rusů. S postupem IV. sboru se rozhořely místní

boje, vcelku však byly jednotky italského vicekrále schopny Mi-

loradovičovy síly zadržet. Jen na jednom místě, těsně u Vjazmy,

354 + BORODINO

se Rusům podařilo vytlačit italské pluky a ovládnout jejich pos-

tavení. Z Vjazmy však proti nim okamžitě vyrazili vojáci sboru

maršála Neye. Evžen Wurttemberský se musel ze silnice stáhnout

zpět.

Davoutův sbor zatím zrychlil postup, aby nebezpečnou mezeru

uzavřel. Když Compansova 5. divize došla ke kritickému místu

silnice a dostihla jednotky IV. sboru, okamžité šla do boje. Za-

držovala Rusy tak úspěšně, že zbylé divize Davoutova 1. sboru

a Beauharnaisova IV. sboru mohly procházet za jejími zády dál.

Tímto manévrem chtěl Davout navázat dotek se IV. sborem a vy-

tvořit tak souvislou linii až k Vjazmé.

Nejprve se začaly přesunovat jednotky italského místokrále.

Ostřílení veteráni 13. divize prošli kolem 14. divize, která převzala roli zadního voje. Pak následovala Compansova 5. divize a za ní

15. divize. Italská královská garda, posílená 13. divizí, zůstala stát nedaleko Vjazmy jako záloha. Manévr nebyl jednoduchý, vznikl

nemalý zmatek a ten Rusům neunikl. Pokusili se jej využít. Ruské

dělostřelectvo najelo šikmo na francouzský bok a zahájilo zuři-

vou palbu. Francouzská děla ve Vjazmě dostala okamžitě rozkaz

vrátit se a podpořit pěchotu, to si však žádalo určitý čas, kterého nebylo nazbyt. Davoutovi muži vyrazili vpřed tak rázně, že to

překvapilo jak jednotky italského místokrále, tak Rusy. Milorado-

vič musel ohrožená děla, z nichž tři Francouzi ukořistili, spěšně stahovat pod ochranou jezdectva.

Ruský generál cítil, že mu Francouzi unikají a že na né nemá

dost sil. Britského přidělence generála Wilsona vyslal ke Kutuzo-

vovi s prosbou, aby zaútočil s hlavními silami a ustupující Fran-

couze rozdrtil. Wilson zastihl Nejjasnějšího zcela nečinného a ar-mádu odpočívající. Když kníže odmítl zcela kategoricky vyrazit

a jakkoliv do boje zasáhnout, britský přidělenec se nesmírně roz-

lítil. Prudkými slovy obvinil Kutuzova z neschopnosti a zrady.

Prohlásil, že pokud Kutuzov ihned nevyrazí, pošle on svého vlast-

ního kurýra do Sankt-Petěrburgu s podrobnou zprávou o tom,

jak vrchní velitel armády hájí zájmy svého vladaře. Na maršála

Kutuzova to nezapůsobilo. Stále byl přesvédčen, že ruská zima,

která dosud neukázala zuby, udělá práci za něj a že v boji nezku-

šená ruská vojska nemají na úder dost sil. V tom mu průběh bojů

u Vjazmy dával do jisté míry za pravdu. Wilson, který se nechával unést bezbřehou nenávistí k Francouzům a měl na zřeteli především zájmy britského impéria, však chtěl rychlé rozhodnutí silou.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 355

V průběhu bojů onoho dne se Poniatowski, italský místokrál

a Davout shodli, že se budou snažit jen o spořádaný postup přes

Vjazmu a nenechají se vtáhnout do velkého pozičního střetu.

Rusové se přesunovali po jejich levé straně a bylo vcelku jasné, že když příliš neuspěli zde, pokusí se proniknout k Vjazmě zdola po

silnici od Juchnova. Tu však střežil Ney.

To, že Francouzi pochodovali dál, Miloradoviče po nějaké době

povzbudilo a jeho síly se pokusily o obchvat. Prudký odpor 25.,

57. a 85. pluku z I. sboru tento záměr překazil. Rusové se přesto blížili k obvodu Vjazmy, jíž zatím prošel sbor italského místokrá-

le, a zčásti do ní pronikli. Pokusili se naposledy průchod městem zablokovat alespoň Davoutovi. Morandova 1. divize, která vstoupila do města z Davoutova sboru jako první, o tom neměla tušení,

zaskočit se však nedala. Divizní generál Morand své muže semkl,

probil se a za ním šly divize další. Jako poslední z posledních

kráčela Compansova 5. divize. Když jí chtěl Miloradovič zastoupit cestu, obrátila se, řečeno slovy G. Nafzigera, jako rozzuřený lev obtěžovaný příliš dotěrnými šakaly.

Pobila a odrazila vše, co se jí postavilo do cesty, podpálila dosud stojící domy a pak, aniž na ni kdokoliv dál dotíral, odpochodovala pryč za ostatními směrem na Dorogobuží. Noc, řeka, planoucí

město a sbor maršála Neye, který převzal roli zadního voje Velké

armády, oddělily Rusy od Francouzů. Boje před Vjazmou, které

lze těžko nazvat bitvou, skončily. Napoleonovi vojáci ukázali bý-

valou sílu, s níž si dosud nebylo radno zahrávat, a vítězné se

probili. Toto vítězství je však přišlo draho. Ztratili 4000 mrtvých a raněných, další tři tisícovky chyběly. Část se při přesunech odtrhla od svých jednotek, většina však padla do zajetí. Rusové

naproti tomu přišli jen o 1800 mužů.

„Bili jsme se statečně po šest hodin na všech místech, omezili jsme se však na obranu. Nepřítel (...) přišel o řadu mužů a nedosáhl ničeho s výjimkou toho, že způsobil hodně škod l. sboru. V řadách tohoto sboru se ve chvíli, kdy postupoval kolem italského vicekrále, projevil jistý zmatek. Při přechodu mostu ještě vzrostl. Do té doby Čelil I. sbor sám nepřá-

telským útokům, nezůstal nic dlužen své cti a pověsti, jakkoliv stál vystaven útokům a dělostřelbě. Byl to chvilkový zmatek, ta statečná pěchota se tehdy poprvé rozložila a donutila svého houževnatého velitele ustoupit."

Caulaincourtovy Paměti naznačují, že boj u Vjazmy znamenal

kritický moment pro Davoutův sbor, na počátku tažení největší,

356 + BORODINO

nejlépe vycvičený a ve všech bojích nejčastěji nasazovaný. Někte-

ré jeho divize se začaly přes veškerou statečnost rozkládat. V tom-to smyslu předznamenaly boje u Vjazmy rozklad Velké armády,

který se začal projevovat s plnou silou o pár dní později. Hladoví a znavení muži pochodovali nocí z 3. na 4. listopadu bez oddechu dál, jednotky byly promíchány, vyčerpání začínalo dosaho-

vat stupně, kdy se lidé stávali lhostejnými k nebezpečí a přestá-

vala je zajímat disciplína. Mnozí už dokázali myslet jen na to, kde sehnat něco k jídlu, jak se trochu zahřát a kdy urvat pár hodin

spánku. Když přišlo svítání, pokusili se sboroví velitelé promícha-né jednotky reorganizovat. Mnozí plukovníci začínali zjišťovat,

že jejich pluk vydá s bídou na prapor a že z praporů se staly roty.

Řada velitelů zemřela či nastoupila na jiná místa. Vojáci, jichž ubývalo, šli dál a do jejich duší se vkrádal pocit opuštěnosti. Císař jel se suitou a gardou daleko vpředu, kamarádi zůstávali ležet

podél cest, velitelů, které důvěrně znali, ubývalo.

Kutuzov naštěstí netušil, jak jeho protivník slábne. Byl rozhod-

nut velkou bitvu nepodstoupit, jít za unaveným a krvácejícím Ivem a vrhnout se na něj z boku a zezadu až ve chvíli, kdy mu cestu

zpředu zastoupí spojené síly generála Wittgensteina a admirála

Cičakova. Do té doby mělo ruské pravidelné jezdectvo spolu s ko-

záky, Baškiry a partyzánskými oddíly držet nepřátelské vojsko ve

stavu neustálé pohotovosti a nervového vypětí. Soustavné nájez-

dy neměly dovolit, aby se ustupující Napoleon odchýlil z korido-

ru, který byl od léta zpustošený. Od starého jednookého maršála,

jemuž zbývalo pár měsíců života, to byla promyšlená a účinná

taktika. Až na jednu věc. Kníže Kutuzov nesmírné zdůrazňoval,

že chce touto taktikou šetřit ruské životy. Hluboce se mýlil. Když konečně udeřila drsná ruská zima, mráz nedělal rozdílu mezi

přítelem a nepřítelem. Je prokázáno, že si v řadách ruské armády

vybral větší daň, než by to dokázala veliká bitva, které se Kutuzov tak úzkostlivě vyhýbal! A pak, z pohledu generála Wilsona, cara

Alexandra, ruských velitelů Bennigsena, Jermolova, Miloradoviče

a mnoha dalších mělo Kutuzovovo počínání jednu obrovskou

slabinu. Jeho záměr mohl zničit Napoleonovu armádu, ne však

Napoleona. Je ovšem pravda, že o Napoleonovo zničení Kutuzo-

vovi na rozdíl od jeho odpůrců vůbec nešlo.

Kníže Kutuzov stále váhal, kterým směrem se hnout dál. Před-

pokládal, že Napoleon bude chtít stůj co stůj za Smolenskem

namířit na cestu, která není předchozím tažením zničena, ne-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 357

bo že dokonce Smolensk obejde spodem přes Jelňu na Krasnoje

a Mohilev. Nakonec se tedy ruská armáda vydala směrem k Jelni.

Čelo Napoleonovy armády se zatím blížilo ke Smolensku, zadní

voj byl mezi Vjazmou a Dorogobužím. Tehdy zaútočil po celé

nesmírně roztažené linii nový nepřítel. Den po bojích u Vjazmy

začalo hustě sněžit, vánice se sněhem trvala i celý 5. listopad a teploměr ve dne klesl na -12 °C. Pole se pokryla sněhovými závějemi, vozovky, zprvu obtížně průjezdné kvůli tlusté bílé přikrývce, se

po průchodu několika kolon stávaly kluzkými a zledovatělými.

Caulaincourt už od podzimu upozorňoval na nutnost okovat

koně „na ostro" po ruském způsobu zimními podkovami. Marně.

Ty zbytky jezdeckých a tažných koní, které ještě byly, si hromadně lámaly na sebemenším náledí a kluzkém povrchu nohy. Nešťastná padlá zvířata se okamžitě stávala kořistí vojáků kolem. Vzpo-

mínka wurttemberského důstojníka patří mezi ty méné drastické:

„Když padl kůň, vrhly se na něj davy, aby jeho masem zachránily vlastní život. Tu ohavnou potravu musel člověk, nechtěl-li zaplatit smrtí hladem, požívat bez soli a nemaštěnou, trochu ožehlou ohněm a osolenou střelným prachem. Mozek, srdce a játra padlého koně se počítaly mezi pamlsky. (...)V pár minutách byly koňské trupy tak vykostěny, že by na nich armádní veterinář mohl provádět anatomická bádání."

V závějích váznoucí a potahy postupně ztrácející povozy, ko-

lesny, děla, to vše zůstávalo na kraji cesty. Opuštěné muniční vozy se ještě vyhazovaly do povětří, vypřáhnutá děla se alespoň za-tloukala. Zatím...

Lidé začali podléhat hned po koních. Přibývalo zahubených

mrazem, stačilo jen padnout vyčerpáním a poddat se nepřekona-

telné touze po spánku. Dokonce stačilo jen ulehnout pod plachtu

vozu či usnout u ohně, který pak dohořel...

„Válečníci se zvolna vlekli sněhovou plání- mnozí byli bez bot, zčásti špatně oblečeni a všem zoufale chyběly základní potraviny a jakýkoliv silnější nápoj. Navečer, když si všeobecná únava vynutila zastávku, museli si lehnout na sníh a led, aniž našli jediný snop slámy, na který by mohli složit hlavu. Většinou chybělo i dříví na ohřátí. Byl-li tu a tam nějaký dům, který unikl všeobecnému ničení, zmocnil se ho některý maršál či generál s doprovodem.(...) Nezřídka se stávalo, že se mezi tlupami, které opustila kázeň, rozvinul o přístřeší doslova boj a zoufalí vojáci se vrhli s obnaženými bodáky či tasenými šavlemi na vyšší i nižší důstojníky a střecha nad hlavou se musela nejednou vykoupit krví...,"

vyprávěl wurttemberský důstojník.

358 + BORODINO

Plukovní lékař von Roos takto spatří jen v noci z 8. na 9. listopadu tři stovky zmrzlých vojáku na jednom jediném místé. Mnozí se

začínali starat jen sami o sebe. Zajatí Rusové, kteří dosud nezemřeli zimou, nemocemi a hladem, byli stříleni. Vlastní ranéní a nemocní byli necháváni na místě, málokdo už měl sílu jim pomoci.

Napoleon sice nařídil, aby každý povoz naložil alespoň jednoho

muže, který nebyl schopen pochodu. Potahy však slábly, se sílícím pudem sebezáchovy slábla i lidskost, a tak byl nejeden raněný či nemocný v horečkách z povozu prostě shozen na cestu ...

„Strach ze smrti hladem, ze ztráty až příliš přetížených vozů, ze záhuby koní vyčerpaných únavou a námahou uzavřely srdce před veške-rým soucitem. Ještě teď mě rozechvěje vyprávění o tom, že jsem viděl vozky, pohánějící koně na hrby, aby na nich setřásli nešťastníky, jimiž je přetížili. Radovali se, když je otřes zbavil jednoho z těch ubožáků. Ti si mohli být jisti, že je rozdrtí kola, pokud je koně nezmrzačili už předtím.

Každý myslel jen na sebe, na nic víc než na sebe," napsal na líčení hrůz ústupu jinak skoupý Caulaincourt.

Mráz byl obrovský, kdo nechtěl zmrznout, musel z vozu či koně

sesednout a jít vedle pěšky. Dokonce i císař, postupující vpředu

a mající tak o stavu zadních vojů pramalý přehled, opustil kočár

a kráčel zachmuřeně po svých. Začínal si uvědomovat, že už ne-

hraje o vítězství, ale o záchranu armády. Když psal náčelník štábu maršál Berthier 7. listopadu pod Napoleonovým diktátem pokyny maršálu Victorovi, podle nichž bylo bezpodmínečné nutné

zahnat za Dvinu Wittgensteinův sbor, pokoušející se hluboko

v týlu přetnout ustupující Velké armádě cestu, vložil do depeše

císařovu větu, která dávala najevo vážnost situace.

„Tento manévr je nesmírně důležitý, kraj za Vámi může být v několika dnech zaplaven kozáky. Armáda a hlavní stan dorazí zítra do Smolenska, avšak jsme nesmírně znaveni pochodem dlouhým sto dvacet mil. Útočte, na tom závisí záchrana armády. Každý ztracený den znamená neštěstí.

Naše jezdectvo opěšalo. Všichni koně padli zimou..."

Všichni koně dosud nepadli, z nejskvělejšího a nejmohutnější-

ho jezdectva Evropy však zbývaly žalostné trosky. A jako kdyby

mráz neměl být poslední osudovou ranou, které v těchto dnech

na Napoleona dopadaly jedna za druhou, přivezl kurýr z Paříže

mimořádně alarmující zvěst. V hlavním městě císařství zosnoval

generál Malet spiknutí, které dokázalo prohlásit císaře Francouzů za mrtvého a převzít moc, aniž při tom jakkoliv vzalo ohled na

nástupnická práva Napoleonova maličkého synka.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 359

Maletovo spiknutí

K čemu vlastně v Paříži došlo? Kdo byl tak troufalý, že se poku-

sil svrhnout režim císařství, který se při Napoleonové odchodu

zdál neotřesitelný? A jak se stalo, že tento odvážný pokus alespoň zpočátku uspěl?

Claude-Francois Malet pocházel z drobné šlechty, před revolu-

cí sloužil v elitní jednotce Královských mušketýrú, roajalistou se ale nestal. Naopak, bojoval jako kapitán v Rýnské armádě, jako

generál působil proti povstaleckému kraji Vendée a získal si na

svou stranu ty nejzapálenější revolucionáře. V roce 1808 se zařadil mezi hrstku nespokojenců, kterým byla Napoleonova vláda tr-nem v oku. Penzionovali jej, Malet však nepřestal snít o tom, že

„tyrana" svrhne ráznou akcí, k níž by se přidal lid, o němž byl přesvědčen, že na revoluční ideály dosud nezapomněl. Hledal

spojence na vyšších místech. Našel jen udavače a ocitl se před

soudem. Josef Fouché byl přesvědčen, že Malet musí být blázen,

když se pokouší svrhnout Napoleona. A mínění mocného minis-

tra u soudu nabylo vrchu. Malet si pobyl ve vězení, pak v ústavu

pro choromyslné, kde však byl dozor tak malý a svoboda tak

velká, že chovanci zcela volně chodili, kam se jim zlíbilo.

Náhoda tomu chtěla, že se v témže ústavu nalézali i poslední

účastníci zapojení do Cadoudalova nezdařeného atentátu na Na-

poleona Bonaparta, dvě knížata z rodu Polignaců. Byli tu i dal-

ší muži ze šlechtické protinapoleonské opozice. Malet, možná

vskutku duševně ne zcela zdravý, se v jejich společnosti rychle

změnil z republikána v zastánce bývalé monarchie Bourbonů.

Abbé Lafon, kněz z Bordeaux a zapřísáhlý Napoleonův odpůrce,

už dokázal přiživit generálovu nenávist vůči „tyranovi". Udělal ještě víc. Dal Maletovým představám konkrétní obrysy a prostředky.

Jaký čas mohl být vhodnější než ten, kdy byl císař v tisíce kilometrů vzdálené Moskvě a nejen Francie, nýbrž i vláda a vlastní

rodina o něm dostávaly zprávy nanejvýš jednou týdné? Lafona

napadlo vystoupit s prohlášením, že císař v Rusku zemřel. Abbé

připravil a rozmnožil v tomto smyslu text falešného prohlášení

360 + BORODINO

Senátu. Toto prohlášení konstatovalo smrt Napoleona a vyhlašo-

valo konec režimu císařství, vytvoření prozatímní vlády v če-

le s generálem Moreauem (který byl v té době ve vyhnanství

v Americe), diskusi o budoucí formě vlády, osvobození papeže

a státních vězňů, svobodu tisku a jmenování generála Maleta pa-

řížským guvernérem.

K takovému vystoupení bylo třeba mít na své straně nějaké

vojenské jednotky. Malet si vybral 10. kohortu národní gardy,

o níž se říkalo, že neplane pro císařský režim přílišným nadšením.

Její velitel, plukovník Soulier, byl sice statečným vojákem, avšak velice naivním člověkem, což dávalo naději, že falzifikátu senát-ního prohlášení nejsnáze uvěří. Spiklenci počítali, že se podobně obrátí na plukovníka Rabbeho, velitele pařížských gard, muže

zvyklého plnit rozkazy a nepřemýšlet o nich. Ze státního vězení

la Force měli být vysvobozeni generálové Lahorie a Guidal. Jejich úkolem bylo zatknout policejního prefekta a s jeho muži posléze

obsadit ministerstva policie a války, zadržet arcikancléře Camba-

cérese a donutit Senát k posvěcení celého převratu. Císařovna

Marie-Louisa měla být zatčena a Napoleonův synek, Římský král,

zbaven následnických práv.

Dne 22. října v deset večer Malet bez potíží zmizel z ústavu

choromyslných, oblékl generálskou uniformu, ve tři ráno nechal

vzbudit plukovníka Souliera a ukázal mu falzifikát prohlášení

o císařově smrti. Plukovníka zpráva o Napoleonové skonu dojala,

nicméně se na nic nevyptával, nic si neověřoval a vydal okamžitě

rozkaz, aby celá 10. kohorta nastoupila se zbraněmi. V šest ráno

23. října tito národní gardisté osvobodili v la Force generály Lahorieho a Guidala, jimž Malet přidělil v obsazování klíčových

úřadů hlavní roli.

Generál Lahorie vytáhl z postele ministra policie Savaryho

a vyvedl jej ven před ministerstvo, kde zatím národní gardisté

kolemjdoucím sdělovali dramatické novinky. Dav, který se shro-

máždil, přivítal zatčení pramálo oblíbeného policejního ministra

a jeho nejbližších podřízených se zadostiučiněním.

Generál Guidal měl nejprve zatknout ministra války Clarka,

poté kancléře Cambacérese a nakonec obsadit Lucemburský pa-

lác, sídlo Senátu. Vyrazil sice k ministerstvu války, pak se ale vrátil k Lahoriemu, mezitím usazenému v křesle policejního ministra.

Oba se pak vydali k pařížské radnici, kde už očekávali, že bude

zasedat prozatímní vláda v čele s Maletem. K svému překvapení

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 361

našli radnici prázdnou. K obavám však neměli důvod, zakrátko

k radnici dorazil velitel celé pařížské národní gardy plukovník Rabbe s jednotkami, jimž vydal rozkaz poslechnout příkazy „pařížské-

ho guvernéra" Maleta.

Malet byl v té době o něco dál po proudu Seiny, na náměstí

Vendóme, aby tu obsadil velitelství pařížské posádky a sklady

císařské gardy. Ke své smůle narazil na muže, kterému nestačilo

předložit jakýsi papír, doprovázený dramatickými větami, a říci,

že je guvernérem Paříže. Generál Mulin věděl dobře, jak se revo-

luce a převraty dělají, koneckonců jako seržant francouzských

gard dobýval Bastillu. Chtěl vědět víc, požadoval čas, aby si informace ověřil. Malet předstíral, že hledá v kapse uniformy další

dokument. Místo něj vytáhl pistoli, stiskl spoušť a nešťastný Hu-

lín se s rozstřelenou sanicí zhroutil na koberec. Náčelníku štábu Doucetovi v sousední kanceláři Malet namluvil, že se Hulin pokusil bránit zatčení. Doucet Maletovi neuvěřil jediné slovo, i když se tak tvářil. Když se ocitl na chvíli o samotě s kapitánem Labor-dem, shodli se oba rychle na tom, že Malet je buď šílenec, nebo

spiklenec. Oba pak vešli zpět do kanceláře, kde už Malet úřadoval za stolem, načež Doucet prohlásil, že odmítá splnit jakékoliv Ma-letovy rozkazy. „Guvernér Paříže" sáhl do druhé kapsy pro druhou pistoli, oba důstojníci se však na něj vrhli, zbraň mu vyrvali, načež přivolaní vojáci Maleta spoutali.

Sotva byl Malet zajištěn, chvátal komandant Doucet o všem

informovat kancléře Cambacérěse. Kapitán Laborde zase pádil

k ministerstvu policie, kde 10. kohorté národní gardy rozkázal,

aby se okamžitě vrátila do kasáren. Kohorta jej poslechla bez

reptání a otázek, stejně jako předtím Maleta. Laborde pak vběhl

do budovy, kde našel generála Lahorieho, jak rozesílá kurýry se

zprávou o Napoleonově smrti a o převzetí moci do všech krajů

Francie. Než se Lahorie vzpamatoval, rozkázal Laborde žandar-

mům, aby jej zatkli. Pak rázný kapitán chvátal do la Force, kde

osvobodil ministra policie Savaryho.

Spiknutí bylo rozbito a přemoženo. Arcikancléř a ministři vál-

ky a policie však doslova šíleli vzteky nad Maletovou odvahou,

nad tím, jak křehkou se ukázala jejich moc, i z obav, jaký hněv ta zpráva vzbudí u Napoleona. Clarke, vévoda z Feltre, vyhlásil

okamžitě nad Paříží stav obležení a zesílil vojenskou ochranu

klíčových ministerstev. Savary, vévoda z Roviga, nařídil zatknout všechny, kteří Maletovi pomáhali ať již z přesvědčení či z hlou-362 + BORODINO

MALETOVO SPIKNUTÍ ♦ 353

posti. Cambacérěs bez prodlení svolal všechny ministry a žádal

za tak drzý čin okamžitý trest. Nikdo nechtěl celou aféru rozma-

závat. Bylo lepší nevědět či držet v tajnosti, kdo všechno byl ochoten Maleta poslechnout... Následujícího dne zasedl vojenský

soud. Generál Malet před tribunálem nepůsobil dojmem muže,

který nemá všech pět pohromadě. Naopak, osvědčil velice bys-

trého a břitkého ducha. Když mu předseda soudu položil otázku,

kdo byli jeho spoluviníci, dostalo se mu proslulé odpovědi:

„Francie a vy sám, pane předsedo, pokud by se mi to podařilo'."

O pět dní později bylo ve čtyři hodiny ráno vyneseno čtrnáct

rozsudku smrti. Ve tři odpoledne už stanul generál Malet před

popravčí četou. Ne jako duševně chorý muž, ale jako statečný

voják, kterého pohled do tváře smrti nijak nevzrušil. Alespoň tak je Maletova smrt zachycena ve vzpomínkách kapitána Elzéara

Blazeho:

„Když jej s třinácti spoluviníky přivedli na grenellskou pláň, žádal jako hlava spiklenců, aby mohl velet palbě.

,K poctě... zbraň!' zvolal hromovým hlasem.,Špatně, znovu. Na rámě zbraň! Všichni! K poctě... zbraň! Dobře. Výborně. Četo... k líci zbraň!

K palbě připravit. Pal.'

Všichni klesli s výjimkou Maleta, který zůstal stát.

,A co já, krucinál, na mě jste, přátelé, zapomněli! Druhá četo, vchod!

Dobře. K poctě... zbraň! K líci zbraň. Pal!'"

Paříž si po Maletové aféře sice tropila spoustu žertu na účet

policejního ministra, který na pár hodin okusil své vlastní vězení, vyšší vrstvy však byly pohoršeny a zděšeny, že k něčemu takové-

mu mohlo dojít. Pro režim to byla obrovská rána, která dávala

najevo, jak je navenek pevná stavba císařství křehká! Vskutku,

naprosto nikdo z těch, kteří zprávě o Napoleonově smrti uvěřili,

nezvolal „Císař je mrtev, ať žije císař!", nikdo neprovolal Římské-

ho krále Napoleonem II. a císařovnu Marii-Louisu regentkou do

jeho zletilosti! To vše nesmírně povzbudilo roajalisty a všechny

nespokojence.

Zpráva, která k císaři dorazila pravděpodobně 6. listopadu

(o přesném datu se dodnes vedou spory) Napoleona z mnoha

důvodu nesmírné zaskočila.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 363

„Císař byl pohoršen. Vypadal, že je zraněn do hloubi duše. ,S Francouzi je to jako s ženami. Člověk je nesmí nechat dlouho samotné,' dodal."

Caulaincourt, autor citovaného odstavce, líčí dál, jak císař zva-

žoval, zda nemá předat velení ustupující armádě a vyrazit zpět do Francie.

V situaci, v níž se vojsko nalézalo, to však znamenalo

hazardovat s jeho osudem! Před Napoleonem stálo nezávidění-

hodné dilema. Cítil, že Francie potřebuje jeho osobní přítomnost

a rázný zásah do vnitřních záležitostí. Byl rozhořčen nad ne-

schopností ministra války Clarka, nad hloupostí ministra policie

Savaryho, který měl chránit režim a nedokázal ochránit ani sám

sebe ve vlastní posteli, nad tím, že jedině nižší důstojníci Hulin a Laborde projevili dost duchapřítomnosti a odvahy. A stále se

mu honilo hlavou to, co řekl Caulaincourtovi:

„Ze všech těch vojáku a hodnostářů, kterým mou smrt oznámili, ne-pomyslel ani jediný na mého syna."

Nutno říci, že rozumově chápal, proč všichni Maletovi tak

snadno a bez ptaní uvěřili:

„Ti muži si příliš zvykli na ustavičné změny vlády po revoluci. ]e to nemoc, kterou vyléčí jen čas."

Času se nedostávalo. Co zbývalo císaři ve dvanáctistupňovém

mrazu, tisíce kilometrů od politického centra říše, s armádou ve

stavu, který začínal být kritický? Zachmuřené rázoval zledovatě-

lou a zasněženou silnicí před suitou na čele Velké armády, která

se vinula za ním a přestávala být velkou. I on viděl ve svém bez-

prostředním okolí důsledky ústupu. Část zavazadlových vozů

císařského paláce, štábních písemností a souboru map barona

Faina padla do rukou kozákům a další část musela být ponechána

za Gžatskem, protože koní, které by těžce naložené vozy táhly,

valem ubývalo. Do Semlevského jezera byl svržen kříž Ivana Ve-

likého, nejprestižnější kořist, jakou si císař odvážel. Napoleon se do budoucna musel zříci svých oblíbených vín Clos-Vougeot

a Chambertin.

Císař uvažoval, zdali nemá předat velení některému ze svých

maršálů, a vyrazit do Paříže, kde se právě otřásl jeho trůn. Oddá-

val se stále iluzím, že do osmi dnů bude ruská armáda stejně

neschopná svést bitvu jako armáda jeho, že si Kutuzov bude

muset oddechnout, neboť mráz dopadá i na Rusy. Čekal, že ve

Smolensku, k němuž se blížil, uvede vojsko znovu do pořádku.

Všichni to čekali, všichni upínali naděje k městu na Dněpru.

364 + BORODINO

„Smolensk! Při té vyhlídce se rozjasňovaly všechny tváře. Tady by si konečně odpočinuli, tady by utišili hlad, tady by se po dlouhé době konečně zahřáli," napsal vévoda z Vicenzy.

Dostat se do Smolenska však nebylo snadné. A v jeho zdech

čekalo velkou armádu obrovské zklamání.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 365

Znovu na Dněpru

Císař kráčel poslední míle ke Smolensku většinou pěšky upros-

třed suity, která nebyla nijak veliká. Sbory dostaly rozkaz zů-

stat před městem stát či je obejít a čekat na příděly potravin ze smolenských zásobáren. Takový rozkaz nemohl zadržet hladové

a prokřehlé jednotky a už vůbec nepůsobil na roztroušené vyčer-

pané skupiny či jednotlivce bez velitelů, jichž přibývalo. Garda, pochodující stále na čele před Napoleonem, dostala, jako ostatně

vždy, nejlepší zaopatření, denní dávky na dva týdny. Ostatní

jednotky měly obdržet příděly na šest dní. Intendantura dostala

rozkaz vydávat potraviny jen proti řádným poukázkám a stvr-

zenkám, které mohli vystavit pouze velitelé.

Toto císařovo opaření by bylo za jiných okolností prozíravým

činem, který by přinutil rozptýlené vojáky a opozdilce hledat

své jednotky a zařadit se do nich. Teď však nefungovalo. Únava

a hlad dosáhly příliš vysokého stupně, než aby vojáci trpělivě

poslechli a ukázněné se zařadili pod své orly. Mnozí, kteří tak

chtěli učinit, kromě toho zjistili, že není kam se zařadit. Jejich pluky byly příliš daleko od nich a oni už neměli sil je hledat. Rada důstojníků a poddůstojníků zemřela a málokdo věděl, který vo-ják převzal velení, velitelé bloudili stejně jako jejich muži. U smolenských skladišť vznikaly fronty, tlačenice, ozývaly se stále hně-

vivější výkřiky, nádavky na adresu zásobovačům i privilegované

gardy.

Násilnosti na sebe nedaly dlouho čekat. Hladoví vojáci z Da-

voutova sboru, kteří měli osmačtyřicet hodin čekat, až na ně přijde řada, se vztekle vrhali na ty šťastnější, kteří si odnášeli část přídělu, a bez ostychu je olupovali. Korunu všemu nasadila intendantura ve chvíli, kdy místo chleba začala rozdávat ruční mlýnky

na mouku, avšak bez obilí...

„Stále novými příchozími dav narůstal do tisíců. Přemohl nepočetné stráže, vtrhl do skladišť a celá je vyraboval. Nčkteří získali - jak tomu náhoda chtěla - za deset mužů, jiní méně nebo vůbec nic. Zavládla bezbřehá svévole, (...) mnozí byli v návalu ve stěsnaných prostorách umačkáni, jiné, kteří si v tlačenici zjednali místo, ostatní čekající pro 366 + BORODINO

skývu chleba či láhev pálenky zranili či ubili. (...) Mnozí se ponořili do pálenky natolik, že v pár hodinách vypustili duši. Zakrátko byly sklady prázdné, sudy s pálenkou rozbité, mouka a rýže z větší části rozsypány, zatímco dvě třetiny vojska hladověly a musely se znovu spokojit s koň-

ským masem."

Wurttemberčanovo svědectví bylo sice pravdivé, ne všech-

na skladiště však takto skončila a armádní zásobovači doká-

zali nastolit nejen určitý pořádek, ale uchovat i něco pro sbory

další, dokonce i pro Neyův sbor, který se do Smolenska dostal

poslední.

Čtyři dny, po které Napoleon ve Smolensku setrval, skýtaly

pramálo potěšující pohled. Zatloukala se děla, pro které už nebyly potahy, pálily se lafety, povozy, kočáry, náklady v nich. A na pří-

stupech severovýchodně a jihovýchodně od Smolenska i na hlav-

ní silnici mezi Dorogobužím a Smolenskem zatím docházelo ke

srážkám, v nichž francouzské jednotky dál slábly.

U Dorogobuží zaujal obranné postavení zadní voj Velké armá-

dy v čele s maršálem Michelem Neyem. Vévoda Elchingenský si

byl dobře vědom, že musí poskytnout vojákům za sebou čas, aby

u Solověva překročili Dněpr. Razoutova divize se dvěma děly se

opřela o palisádou obehnaný pahorek a postavila se dotírajícímu

Miloradovičovi tak pevné, že ruskému veliteli nezbylo, než aby

se pokusil se 4. divizí Evžena Wurttemberského o obchvat. Tento

pokus však zarazila Ledruova divize, ponechaná v záloze za Do-

rogobužím. Maršál Ney za boje zvolna zadní voj stahoval, jeho

ustupující vojáci podpalovali městské domy a chalupy, poslední

děla zaháněla příliš dotírající Platovovy kozáky, těla padlých mizela pod přikrývkou hustě padajícího sněhu. Padlí na tom však

byli stále lépe než ti, kteří se dostali kozákům do rukou.

„Jeden ruský důstojník, který v té době velel praporu myslivců v Miloradovičově předvoji, mi o dva měsíce později ve Vilnu vyprávěl, že kozáci prováděli se zajatci výnosný obchod. Téměř všechny zajatce, které mezi Smolenskem a Vjazmou získali, prodávali kus za rubl zcela veřejně pomstychtivým vesničanům, kteří si pak na bezbranných obětech doka-zovali fanatickou odvahu. (...) Některé pověsili na stromy a použili pak jako terče, jiným uřezávali uši, nos a další části těla, až zmučené oběti vypustily duši. Pop z vesnice, jejíž obyvatelé koupili asi třicet těchto ubožáků, (...) mínil, že mu víra zakazuje prolévat krev. Aby však mohli vykonat nad nepřáteli vlasti bez hříchu rozsudek, poradil jim, ať v nedalekém hlubokém jezeře prokopou led a ty ničemy tam jednoho po druhém ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 367

svrhnou...," napsal wurttemberský důstojník ve svých vzpomín-kách.

Pomluvy nepřátel? Propaganda ubližující Rusům? Nikoliv. Sta-

čí si přečíst pasáž z deníku partyzánských akcí Denise Davydova,

kde s opovržením mluví o jiném partyzánském veliteli, bývalém

dělostřelci Figněrovi. Davydov přiznává, že Figněr byl smutně

proslulý hromadným vražděním bezbranných zajatců:

„Sotva se však dozvěděl o mých zajatcích, přihnal se ke mně s prosbou, abych je dovolil vyřídit jeho novým kozákům, kteří, jak říkal, dosud nebyli zasyceni. (...) Věděli jsme, že byl ve svých hlášeních opravdu přesný a že skutečně zajal a povraždil tři až čtyři sta nižších a vyšších šarží..."

Nutno spravedlivě dodat, že podobné bestie byly na obou stra-

nách a většina důstojníků, kteří si zachovali vojenskou čest, těmi-to vrahy z hloubi duše pohrdala.

Po neúspěšném pokusu zničit zadní voj Velké armády se Ku-

tuzovovy „létající" předvoje soustředily na nápor od jihovýchodu, po silnici od Jelni. Jelňu se totiž pokusil s Kalužskou domo-

branou obsadit generálmajor Vladimír Michajlovič kníže Jašvil.

Narazil na brigádu nezkušených rekrutů generála Augereaua, ti

však ještě nezkušenější opolčeňje vcelku hravé odrazili a spořáda-ně se stáhli na Ljachovo, kde se spojili s opěšalou brigádou divi-ze Baraguey ďHillierse. To však už na Ljachovo mířily „létající

zástupy" hrabat Ožarovského a Orlova-Děnisova spolu s oddíly partyzánských velitelů Davydova, Figněra a Seslavina. Ve vsi Běl-kino partyzánský průzkum zjistil přítomnost asi dvou tisícovek

pěšáků a menších oddílů jezdectva. Partyzáni, čekající na posily, zatím pobíjeli a zajímali Augereauovy pícovníky.

Když pak partyzáni 9. listopadu zaútočili z týla, aby vojáky ve

vsi odřízli od Baraguey ďHilliersových jednotek ve Ljachově,

zastihli Augereauovy muže nepřipravené. Rusové postupovali

vzhledem k závějím pěšky, palbou ničili pokus rozespalých a za-

skočených rekrutů o soustředěný odpor, ruská děla pálila po od-

řadech, které se z Ljachova pokusily vydat k Bělkinu na pomoc,

připravení Archtyrští husaři v sedlech odrazili i nepříliš početné francouzské jezdce na znavených koních. Pak ale dostal hrabě

Orlov-Děnisov alarmující zprávu, že mu do týlu směřují dvě tisí-

covky Baraguey ďHilliersových karabiníků. Ruští zvědové navíc

nerozlišili zlatavou a stříbřitou barvu kyrysů a hlásili, že jde o kyrysníky. Hrabě jim postavil do cesty Něžninský dragounský pluk

a dva pluky kozácké, podporované palbou šesti děl. Francouzské

368 + BORODINO

jezdectvo ustoupilo a podle ruských zpráv zanechalo na sněhu

sedm stovek mužů v kyrysech. Obklíčené a odříznuté jednotce

pak hrabě Orlov-Děnisov poslal výzvu, aby se vzdala.

„Šeřilo se. Ljachovo na mnoha místech vzplálo; střelba pokračovala...

Jsem přesvědčen, že kdyby po setmění generál Augereau seskupil své jednotky do jednoho proudu, jeho střed vytvořil z povozů, jež ho doprovázely, a vydal se v této sestavě po hlavní cestě k Dolgomosťje a Smolensku, zůstaly by všechny naše výpady proti němu marné. Nebyli bychom mohli dělat nic jiného než doprovodit ho slavnostně ke sboru fíaraguey d'Hillierse a při jejich splynutí se poroučet.

Místo toho jsme před čárou, tvořenou střelci, uslyšeli zvuk bubnů a uviděli jsme parlamentáře směřujícího k nám, " zaznamenal si partyzánský velitel Davydov.

Po necelé hodině vyjednávání brigádní generál Jean-Pierre Au-

gereau, nevlastní bratr maršála Augereaua složil zbraně. Spolu

s ním se vzdalo devatenáct důstojníků a 1650 mužů. Byla to, jak

neopomněl Kutuzov zdůraznit v depeši carovi, první jednotka

Velké armády, která se za tažení do Ruska vzdala nepříteli! Napo-

leon se po zprávé o Augereauově kapitulaci nesmírně rozhořčil.

Ruský průlom odkrýval Kutuzovovi z jihu cestu do boku celého

ustupujícího vojska. Císař nechal Baraguey d'Hillierse, jehož činil za Augereauovu kapitulaci zodpovědným, zbavit velení a zatknout. Jeho divizi rozpustil a začlenil do jiných jednotek.

Sbor Eugéna de Beauharnais v tu dobu směřoval z Napoleono-

va rozkazu z Dorogobuží na severozápad od smolenské silnice

k Duchovčině. Smolensk měl nechat zcela stranou a jít přímo na

Vitebsk, aby spolu s Victorovým a eventuálně i s Oudinotovým

a Saint-Cyrovým sborem udeřil na Wittgensteina a kryl severní

křídlo ustupujícího jádra Napoleonových sil. Vojáky italského

místokrále provázela už od Dorogobuží smůla. Dněpr tu přešli

7. listopadu zčásti po narychlo zbudovaném mostě, zčásti bez

ohledu na mráz brodem. Hned za ním však cesta prudce stoupala

a stráň se ukázala tak zledovatělou a hladkou, že po ní mnoho

povozů i děl vůbec nebylo s to vyjet. K jednomu dělu bylo nutno

zapřahat dvanáct až šestnáct koní! Potíže měli i pěší a stráň byla brzy poseta nejen opuštěnými dopravními prostředky, děly a kolesnami, ale i tornami, mošnami a zbraněmi. Do toho všeho dotí-

rali kozáci. Generál d'Anthouard řídil palbu svých několika děl

na kozácké houfce do té doby, než mu kule ruské jízdní baterie

rozdrtila nohu.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 369

Z depeší, které Eugène de Beauharnais psal 7. a 8. listopadu

maršálu Berthierovi a jež padly do rukou Rusům, vyplývalo ob-

tížné postavení místokrálových sil.

„S bolestí Vám musím oznámit oběti, jichž bylo zapotřebí, abychom zrychlili pochod. Tyto tři dny mě stály dvě třetiny sborového dělostřelectva. Včera pošlo asi čtyři sta koní a dnes jich zahynul snad dvojnásobek, k čemuž nepočítám velké množství koní, které jsem nechal připřáhnou ke kočárům vojenských a soukromých osob. V temže okamžiku hynuly celé zápřahy; některé bylo nutno měnit i třikrát. (...) Nemohu Vaši Jasnosti zastírat, že třídenní útrapy dolehly na mysl vojáků takovou silou, až se mi jeví neschopnými jakékoliv námahy. Mnoho lidi zemřelo zimou či hladem, jiní se ze zoufalství nechali zajmout nepřítelem... "

Přes říčku Vop zbudovali v předstihu přechod sapéři generála

Poitevina, její hladina však náhle stoupla a most strhla. Na sbor současné zezadu útočili kozáci, odrážení Broussierovou divizí.

Vojákům nezbylo než projít či projet ledovou vodou, která pěším

dosahovala až k pasu. Královská garda přebrodila, povozy a zby-

lá děla však rozoraly dno brodu, začaly zde váznout a celé místo

přepravy zatarasily. Došlo k nevyhnutelnemu zmatku a proje-

vům paniky. Vojáci se vrhali do řeky na jiných místech, mnohým

dosahovala voda po krk, jedni odhazovali na břehu, co se dalo,

a vypřahali povozy, druzí v opuštěných věcech drancovali v na-

ději, že tu najdou mouku či alespoň pálenku. Na druhém břehu

se každý snažil nalézt trochu dřeva, ohřát a usušit se u ohně, urvat kus masa z koní, kteří tu opět klesali. Broussierova divize dál

bránila levý břeh a vodní tok přešla 10. listopadu jako poslední.

Přitom musela na místě zanechat šedesát čtyři děl. Následujícího

dne čítal sbor pouhých 6000 ozbrojených mužů...

Oslabený a znavený sbor italského místokrále postupoval na-

vzdory ztrátám dál podle rozkazu na Duchovčinu. Když mu před

městečkem zastoupily cestu dva jezdecké pluky generálmajora

Ilovajského, seřadil Eugène de Beauharnais Italskou královskou

gardu do karé, které opřel o zbytky bavorských švališerů, ital-

ských dragounů, a jízdní královské gardy, rozvinutých po eskad-

ronách. Takto se zvolna pustil proti Rusům a současně kryl zbylé

divize i houf otrhaných a zbědovaných lidí beze zbraní. Ilovaj-

skému nezbylo než IV. sboru z cesty ustoupit. Válkou dosud po-

minutá Duchovčina s nevypálenými domy pak dala znaveným

vojákům odměnu nejvytouženější: střechu nad hlavou a alespoň

trochu normálního jídla.

370 + BORODINO

Odpočinek netrval dlouho, v noci z 11. na 12. listopadu vydal

Eugène rozkaz vyrazit dál. Ne už k Vitebsku, o němž zatím došla

zpráva, že padl do Wittgensteinových rukou, ale šikmo na jiho-

západ zpět ke Smolensku a hlavním Napoleonovým silám. Po

celou dobu nočního pochodu vojáky provázeli jako číhající vlčí

smečka Platovovi kozáci. Neútočili, jen se vrhali na každého, kdo zůstal pozadu či vyrazil do stran ve snaze sehnat jídlo a píci.

Za ústupu ke Smolensku zanikla ve sboru italského místokrále

jeho jezdecká garda, jeden z nejelitnějších útvarů Velké armády.

Její osud výmluvně vylíčily vzpomínky wurttemberského důstoj-

níka:

„Tato italská čestná garda se stále nacházela v bezprostřední místokrálově blízkosti. Při odchodu z Milána se skládala ze čtyř eskadron o zhruba čtyřech stovkách koní. Bez výjimky to byli mladici šlechtického původu, zčásti z předních italských rodin, v mnoha případech jediní potomci těchto rodů. Vystrojovali se sami a museli se prokázat ročním příjmem nejméně šest stovek zlatých. Každý z nich měl postavení poru-

číka a z této jednotky se rekrutovali nejlepší a nejzasloužilejší důstojníci italské armády. Šlechtická garda vynikala nejen krásným vzhledem a pří-

kladnou kázní, ale i hrdinným chováním v poli. Zčásti v bojích a obraně, zčásti za ústupu však prořídla natolik, že z ní při návratu do Smolenska 13. listopadu zbylo kolem osmi mužů, z nichž polovina se ještě 16. listopadu účastnila obrany u Krásného. A pravděpodobně ani jeden z nich už svou vlast znovu nespatřil..."

Smolensk nabídl IV. sboru obraz spáleniště, značně vyprázdně-

ných skladišť a postupujícího rozkladu. Rtuť teploměru poklesla

v noci na -17 °C. Napoleon se usilovné snažil během čtyř dnů, po které ve Smolensku setrvával, obnovit pořádek. Marodéři a opozdilci byli znovu včleňováni do jednotek a vyzbrojeni. Každý vo-

ják dostal po padesáti nábojích. Mnozí však už neměli sílu pušku

nést. Dokonce neměli ani sílu otočit rozdanými ručními mlýnky

na obilí, pokud obilí sehnali. Seržant Bourgogne a další pamětní-

ci vzpomínali, že někteří muži otočili mlýnkem dvakrát třikrát

a padli vyčerpáním...

Do Smolenska dosud nedorazil zadní voj maršála Neye. Ruso-

vlasý kníže Elchingenský se striktně držel císařova rozkazu. Měl

zdržovat Rusy před Smolenskem co nejdéle a také to dělal. Za

Solověvovými mosty zůstal stát, dokud jeho děla nerozstřílela

mostní konstrukce tak, že dotírající generálmajor Jurkovský mu-

sel zastavit postup a hledat cestu přes kupodivu dosud tenký led.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 371

Napoleon ve Smolensku zatím horečné uvažoval o možnos-

tech, které mu zbývaly. Město samotné, zničené už dobýváním

v lété, nemohlo armádě poskytnout zázemí. Z týlu přicházely va-

rovné zprávy o ústupu francouzských sil od Polocka a Vitebska.

Od Sasů a Rakušanů došly informace, že se stahují na sever, čímž

současně odkryli Čičakovovi cestu na Minsk, Bylo jasné, že pokud

vyrazí Kutuzov vpřed tak, aby se s Wittgensteinem a Čičakovem

spojil, octne se Velká armáda ve smrtících kleštích.

Kníže Kutuzov skutečně postupoval, i když velice pomalu a vá-

havé. Jeho vojákům vadil mráz a sníh stejné jako vojákům Napo-

leonovým. Z rozkazu imperátora Alexandra sice dostali ruští soldáti šubky, krátké kožíšky, stotisícová armáda se však ztenčila vinou ruské zimy na polovinu! Na padesát tisíc ruských vojáků

zůstalo ležet za postupujícím vojskem a jen deset tisíc z nich by-lo oběťmi bojů. Pravda, většinu ztrát měly na svědomí nemoci

a značná část těchto vojáků se pak ke Kutuzovovým silám připo-

jila, to však bylo mnohem později.

Za daného stavu věcí Nejjasnější, věren své taktice, váhal, zda

se s Velkou armádou pustit do křížku. Za těch několik dní, po

které byl Napoleon ve Smolensku, šel Kutuzov jihovýchodně od

něj za Miloradovičovým předvojem přes Jelňu a Ljachov. Dne

14. listopadu se hnul k Jurovu, kde opět zůstal stát. Jen předvoje neúnavně postupovaly vpřed a začínaly se stáčet k městečku

Krasnoje. Michail Illarionovič Goleniščev-Kutuzov měl šanci, že

pokud vydá rozkaz k pochodu, odřízne tu Napoleonovým zna-

veným vojskům cestu, přinutí je k boji a možná jim uštědří roz-

hodující porážku.

Císaři Francouzů nezbylo než Smolensk opustit pokud možno

co nejdříve. Nebylo nač čekat, a tak se Napoleon vydal 12. listopadu na další pochod směrem na Oršu. Překvapivé a pro mno-

hé historiky, Bogdanovičem počínaje, nepochopitelné bylo, že

se jednalo o stupňovitý ústup, v němž jednotlivé části vyrážely

s čtyřiadvacetihodinovými intervaly. Co k tomu Napoleona ved-

lo? Snaha poskytnou vojákům jednotlivých sborů alespoň mini-

mální odpočinek a uspořádat své řady? Spěch, s nímž se snažil

zabránit sevření kleští na západě? Osobní motivy? Uspokojivá

odpověď neexistuje. A přece, tímto odstupňovaným ústupem od

Smolenska nabídl Kutuzovovi netušenou možnost vrazit klín do

obrovských mezer mezi sbory, zastoupit cestu rozdrobeným si-

lám a ničit je odděleně. Tuto šanci Kutuzov využil jen velice mdle 372 + BORODINO

a nedůsledně. Nejlogičtějším vysvětlením Napoleonova počíná-

ní, o němž uvažoval už Bogdanovič, je, že Napoleon prohlédl

Kutuzovovu taktiku a vyvodil z ní vcelku opodstatněný závěr:

Kutuzov se na ustupující armádu nevrhne, nezaútočí s jádrem sil

a k rozhodujícímu střetu s císařem Francouzů se neodhodlá. Což

se vskutku stalo.

Jako první opustil 12. listopadu Smolensk s osmi stovkami Po-

láků generál Zajaczek, zastupující nemocného knížete Poniatow-

ského. Po něm následoval Junot se sedmi stovkami mužů svého

sboru, pěti stovkami opěšalých jezdců a jádrem zbylého dělostře-

leckého parku. O den později následovala divize Claparédova

z Davoutova sboru a spolu s ní povozy hlavního stanu, jakož

i vozy s trofejemi a kořistí. Za svítání 14. listopadu se dalo na pochod jádro sil, nejprve maršál Mortier s Roguetovou a Delabor-deovou divizí mladé gardy, pak k deváté dopolední Napoleon se

starou gardou. Poté začaly Smolensk opouštět jednotky italského

místokrále. Zbylé divize sboru maršála Davouta čekaly, až k smo-

lenským hradbám ustoupí Ney, a zatím ničily vše, co muselo být

ponecháno na místě. Neyův zadní voj vešel do Smolenska teprve

15. listopadu odpoledne a Davout se dal na pochod následujícího

dne ráno. Ney měl vyhodit do povětří Smolensk a na splnění

rozkazu trval navzdory Davoutovu varování, že se mezi Smo-

lensk a Krasnoje stahuje stále více ruských sil.

Neyovi muži podkopali všechny smolenské hradební věže

a položili pod ně nálože. Na pochod se dali až 17. listopadu. Vý-

buchy, které zazněly těsné po jejich odchodu, vyhodily do povětří osm věží a zničily Královskou baštu. Byl to vcelku zbytečný akt

ničení, za který se obyvatelé Smolenska hned vzápětí pomstili

povražděním všech francouzských marodérů, kteří byli tak ne-

rozvážní, že ve městě zůstali.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 373

Jako koráb mezi loďkami

Kolony ustupující Velké armády se pohybovaly zvolna od Smo-

lenska ke Korytně, jejich čela urazila prvního dne patnáct mil,

přičemž Claparédova divize předehnala zbytky Junotova sboru.

O dalších patnáct mil dál leželo Krasnoje, přes které musela Velká armáda přejít a o které se bojovalo už na začátku ruského tažení.

A ke Korytně mířili paralelním pochodem i Kusové. První rus-

ká kolona hraběte Ostermanna-Tolstého dorazila ve stejné době,

kdy z jiné strany přicházel francouzský předvoj. Další kolona,

vedená Miloradovičem, zaujímala postavení devět mil před Fran-

couzi, mezi Korytňou a Krásným. Jiná kolona zaútočila s využitím

momentu překvapení na Krasnoje, generál Sébastiani ji však

z města vytlačil. Čtvrtá ruská kolona, vklíněná mezi Krasnoje

a Ljady, likvidovala rozptýlené jednotlivce a osamocené hloučky.

Poláci, kteří stále pochodovali v čele, se srazili hned 14. listopadu s Kargopolskými a Pskovskými dragouny. Utrpěli ztráty, pře-

sto však následujícího dne pokračovali dál kolem Krásného na

Ljady. Junotovým Vestfálcúm, jejichž kolona šla ke Krásnému

jako druhá v pořadí, zastoupilo cestu třicet kozáckých eskadron

a promrzlí muži neprojevili nejmenší snahu zaujmout obranu.

Generál Junot, jehož mozek už byl zcela zahalen progresivní pa-

ralýzou, se nesnažil situaci zvládnout a zdá se, že ani nechápal, co se kolem děje. Jeho muži by se nejspíš nechali rezignovaně

pobít a zajmout, nebýt generála v uniformě gardových jízdních

myslivců, který se náhle mezi Vestfálci objevil a začal spolu s na-dávkami vykřikovat rozkazy. Sedma třicetiletý Rémy Isidore hra-

bě Exelmans, jeden z nejlepších jezdců Velké armády, si rázným

způsobem zjednal autoritu a pod jeho velením Vestfálci prošli

skrz kozáky, kteří se spokojili jen s ostřelováním z mušket.

Za Vestfálci pochodovala Viselská legie pod generálem Claparě-

dem a za nimi Napoleon s jádrem sil.

„Ani císařská kolona neměla ostražitý předvoj. Valila se před ní tlupa neukázněných zběhů. Dvě míle před Krásným se objevila náhle dlouhá hradba kozáků, sestupující po naší levici z vršků napříč silnice. Naši překvapení vojáci se té dlouhé nehybné čáry, černé jako smuteční páska, 374 + BORODINO

zalekli, jakoby už nadešel neodvratný konec," píše Ségur, dodává však, že stačilo, aby několik důstojníků rázně shromáždilo pár harcovníků, kteří zahájili palbu, a kozáci ustoupili.

Pak se k soutésce za pramálo disciplinovanými houfy blížila

Napoleonova elita, stará garda. Ještě než došla k říčce Lošmině,

zahájily na ni ruské baterie z výšin vlevo od cesty palbu. Garda

však šla dál v sevřeném tvaru pořadovým krokem a s hudbou

vyhrávající ,Où peut-on être mieux qu'au sein de sa famille?', jednu z řady písní, opěvujících otcovskou vládu Napoleonovu!

„V zuřivé palbě hrála hudba melodii ,Kde lip nám může být než v lůně jeho rodiny?'. Říká se, že Napoleon ji zarazil a zvolal:,Zahřejte raději Bděme nad blahem císařství!' Těžko si představit něco monumentálněj-

šího. ..," konstatoval císařův komorník Constant.

Pak Napoleon poručil, ať gardové dělostřelectvo pod velením

generála Desvauxe umlčí ruské baterie. Gardový plukovník Vil-

leneuve byl důstojník, který při ústupu od Moskvy myslel na

koně víc než na kořist a naložil ovsem vše, co se dalo. Dobře

krmení a ošetřovaní koně napnuli nyní síly, gardové jízdní bate-

rie, které dosud nepřišly o jediné dělo, vyjely překvapivé rychle na výšinu, vyčistily ji a vynutily gardě průchod. Pochod gardy

udělal na Rusy nesmírný dojem. Dénis Davvdov o tom po letech

napsal:

„Nepřítel při pohledu na naše hlučící jednotky připravil pušky ke střelbě a prvně, nezrychleným krokem, pokračoval v cestě. Snažili jsme se sice zmocnit byť jen jediného řadového vojáka ze semknutých proudů, oni však, jako by byli ze žuly, nebrali zřetel na naše snahy a zůstali beze ztrát...

Nikdy nezapomenu na rázný krok a pevné držení těla těch vojáků, ohrožovaných smrtí v nejrůznějších podobách! Na hlavách vysoké medvědice, oblečeni v modrých uniformách, opásáni bílým řemením s rudými chocholy a epoletami, připadali mně jako pole máků uprostřed ledové pláně! (...) Plukovníci, důstojníci, poddůstojníci a mnozí prostí kozáci se vrhali až k samému nepříteli, ale vše marno! Proud za proudem se valil, zaháněl nás střelbou z pušek a posmíval se rytířům, bezúspěšně kolem nich kroužícím.

Během onoho dne jsme ještě zajali jednoho generála [Martusiewicze], spoustu povozů a na sedm set zajatců; garda s Napoleonem však projela našimi kozáckými hloučky jako koráb o stu děl mezi rybářskými loďkami. "

O dvě hodiny později vjel generál Sébastiani s gardovými jízd-

ními granátníky do Krásného a vypudil odtud Ožarovského

jezdce z třetí ruské kolony.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 375

„Císař se v první chvíli domníval, že tento útok je počátkem nové ofenzívy. Avšak Miloradovičova nejistota a jeho couvání po našem prvním úsilí jej přesvědčily, že se jedná jen o pohyb odloučeného sboru, jehož úkolem je nás zneklidňovat a zpomalovat, zatímco nás Kutuzov s jádrem armády předejde."

Císař, jehož úvahy zachytil vévoda z Vicenzy, se částečné mýlil.

Kutuzov stál totiž s jádrem armády na mistě. Miloradovič se ne-

odhodlal k ráznějšímu útoku, jeho předvoj čítal zatím kolem

17 000 mužů. Jermolov opét naléhavě žádal Kutuzova, aby vyrazil

se všemi silami, starý maršál však setrval opatrné vzadu, vzdálen jeden denní pochod od Krásného.

Jako další se ke Krásnému blížil 16. listopadu sbor Eugéna de

Beauharnais v čele s Broussierovou 14. divizí o síle 1500 mužů.

Ohnivý princ Evžen Wurttemberský se svou 4. divizí 2. sboru

nedokázal dál čekat. Popojel vpřed se čtyřiačtyřiceti děly a začal ostřelovat úvoz, kde se objevovaly místokrálovy pluky. Generál

Miloradovič, který zaujal postavení u vsi Merlino, nařídil, ať děla couvnou, a poslal k italskému místokráli plukovníka knížete Ku-daševa s bílou vlajkou a výzvou, aby se vzdal, neboť mu v cestě

stojí 20 000 ruských vojáků. Ruský důstojník svá slova doprovodil falešnou zprávou, že Napoleon s gardou včera složil zbraně. Dřív

než mohl místokrál Eugéne odpovědět, vykřikl na Rusa generál

Guyon:

„Hned se vrať, odkud jsi přišel, a vyřiď, že pokud vás je dvacet tisíc, nás je tu osmdesát tisíc!"

Miloradovičův vyslanec odejel, Eugénův sbor vztyčil bodáky

a vyrazil kouřem a ohněm vpřed s Broussierovou 14. divizí v če-

le a s 13. divizí, vedenou generálem Omanem a podporovanou

dvěma děly, hned za ní. Vzápětí pod Omanem kule srazila koně

a všichni mysleli, že generál je mrtev. Plukovník Delfanti vyrazil s praporem dvou stovek mužů vpřed, aby převzal velení divize

a povzbudil palbou otřesené muže. Byl dvakrát raněn a hned

nato mu dělová kule urvala hlavu. Zbylí muži se snažili dosáh-

nout karé 35. řadového pluku z Omanovy divize, jehož uskupení

se rozevřelo, aby je přijalo. Moskevský dragounský pluk v čele se svým plukovníkem Nikolajem Vladimirovičem Davydovem toho

využil, čtverec rozrazil, zajal děla, která vystřílela za tu krátkou chvíli veškerou munici, i generála Heyligerse, jenž 35. pluku velel.

Dragouni však nedokázali skrze karé projet na druhou stranu,

řady se sevřely, unavení koně už neměli sílu prorazit a mnoha

376 + BORODINO

Davydovovým jezdcům hrozilo, že skončí pod bodáky Heyli-

gersových mužů. Vojáci 35. pluku však už neměli vůli k obraně.

Zůstali bez odporu stát a pak složili zbraně...

Situace IV. sboru nevypadala nejlépe, ruská děla mu způsobo-

vala značné ztráty a jen mlha, provázející celý kalný den, bráni-

la Miloradovičovým dělostřelcům v účinnějších zásazích. Princ

Eugéne pochopil, že mu nezbývá než se pokusit ruské pozice

obejít. Poslal 15. (italskou) divizi vpřed a začal přesunovat pod příkrovem mlhy podél boku Italské královské gardy Broussierovu 14. divizi tak, aby mohla čelit ruskému pokusu o obchvat.

Přesun probíhal v naprosté tichosti. Když čelo divize narazilo na ruskou hlídku, zvolal duchapřítomný polský plukovník Kliski

plynnou ruštinou na vojáky, že patří k Uvarovovu sboru a plní

tajné poslání. Za Broussierovou divizí se dozadu přesunula vzá-

pětí i 15. divize, jíž po Pinovi nyní velel generál Triaire. Místokrál Eugéne obloukem všechny síly stahoval a proti Rusům nechal jen

dvě tisícovky mužů Broussierovy divize. Manévr se podařil, zby-

tek Eugénových sil pod pláštěm mlhy mířil do bezpečí. Místokrá-

lúv sbor se ztenčil o 1500 mužů, Rusové ztratili 800 vojáků.

Napoleon, který si o sbor svého nevlastního syna dělal vážné

starosti, mu vyslal naproti generála Durosnela s dvěma eskad-

ronami 1. pluku gardových švališerú-kopiníků, podporovaných

praporem staré gardy se dvěma děly.

„Když generál Durosnel přišel na dohled k Rusům, měl sotva čas vypálit z obou děl a skrýt je v karé. Byl okamžitě napaden četným jezdectvem a palbě řady děl. jezdectvo se o průlom pokoušelo marně, jeho útoky byly odráženy s chladnokrevností a nemenší statečností. Nepřítel však dostával soustavně posily a krajina jej byla plná. Ústup se nedal odkládat, nemčlo-li být dáno v sázku oněch šest stovek mužů gardy, jediné dosud soudržné jednotky v celé armádě," píše Caulaincourt.

Durosnel přivedl gardovou pěchotu k velké císařově radosti

spořádané zpět. Polské gardové švališery navíc poslal Durosnel

hledat VI. sbor. Desiré Chlapowski se svými elitními jezdci sku-

tečně večer narazil na Eugéna de Beauharnais a dovedl jeho zten-

čené divize k hlavním silám. Jako poslední dorazilo osm stovek

pěšáků Broussierovy divize, vše, co z ní při krytí ústupu IV. sboru zbylo.

V době, kdy IV. sbor ustupoval, dal Napoleon generálu Rogu-

etovi rozkaz, aby s 2. divizí gardy zaútočil na ležení odřadu hra-běte Adama Petroviče Ožarovského před Krásným a cestu k měs-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 377

tu poněkud vyčistil. Dvaačtyřicetiletý divizní generál Francois

Roguet, velitel fyzilírů a střelců mladé gardy, vyrazil v napros-

té tichosti se čtyřmi prapory ve třech kolonách, z nichž prostřed-ní vedl osobně. Oplatil Rusům všechny jejich neočekávané nájez-

dy. Zaútočil v třeskutém půlnočním mrazu na bodák a zahnal

Ožarovského vojáky do noční tmy. Děnis Davydov otevřeně na-

psal:

„Můžete si představit paniku a vřavu, k níž došlo po tomto nenadálém probuzení! Všechny snahy samotného Ožarovského a plukovníka Vuiče, aby zvládli svá vojska, která se strachy třásla a ve zmatku se ve vsi kupila, byly marné! Roguet s sebou naštěstí neměl jezdectvo, což umožnilo Ožarovskému, aby ustoupil do Kutkova, zformoval svůj oddíl a uvedl jej do dřívějšího stavu - i když inu chyběla polovina lidi."

Roguetova útoku se účastnil seržant Bourgogne:

„Zprava, ze vzdálenosti necelých osmdesáti kroku, se přes nás převalila vražedná palba dlouhé linie pěchoty, zleva, zhruba ve stejné vzdálenosti, se objevila velká masa jezdectva, tvořená kyrysníky v černých kyrysech.

Vyli jak vlci, avšak neútočili. Přímo proti nám stála děla, která pálila kartáče. Navzdory té palbě a četným ztrátám, které jsme utrpěli, jsme se drali útočným krokem vpřed a vrhli celou přední linii zpět do jejich ležení, v němž naše bodáky nadělaly strašlivě krvavou lázeň. (...) Když jsme za zvuků bubnů podnikli náš první útok a nepřítel od nás začal prchat do leženi, narazili jsme na několik stovek Rusů, ležících na sněhu. Pokládali jsme je za mrtvé či těžce raněné. Sotva jsme byli kus od nich, tu se zvedli a spustili nám do týlu takovou palbu, že jsme museli udělat čelem vzad a vrhnout se na ně. Naneštěstí pro ně měli za sebou právě v té chvíli záložní prapor, který přehlédli. Dostali se tak mezi dva ohně. To v několika minutách znamenalo jejich úplné vyhlazení. Takovou válečnou lest užívali Rusové často."

Roguetovi vojáci dobyli ležení, část děl svrhli do vody a pak

vyrazili do útoku proti těm Ožarovského vojákům, kteří se skryli

ve zdech místní usedlosti. Líčení seržanta Bourgogne pokračuje:

„Nelze popsat, co se tu odehrávalo. Střílet mohli jen nemnozí. Tady se pustily do díla kolby, bodáky a šavle. Plameny požáru ozařovaly chmurný obraz. To už nebyl boj, to byl zápas divokých bestií. Francouzi i Rusové se váleli ve sněhu a vraždili se navzájem. V divoké závrati jsem proná-

sledoval jednoho ruského důstojníka, který chtěl utéci zadem přes zeď.

Tu na dva kroky přede mnou na mě namířil nějaký Rus pušku a stiskl spoušť. Zbraň naštěstí selhala. O chvíli později padl na zem zasažen mojí kulkou."

378 + BORODINO

Francouzi zatlačovali zbylé Rusy do hořícího domu. Ti v zou-

falství vyslali parlamentáře s nabídkou, že složí zbrané. Bourgog-ne říká:

„Plukovník poručil zastavit palbu, naši lidé však už neposlouchali.

Předal jsem rozkaz muži, který byl zraněn na noze, a přesto dál střílel.

Odpověděl: ,Cože? Zastavit palbu? Ať si ji zastaví jiní, já ne! Zranili mě, dál se nedostanu, bídně tu chcípnu, tak proč bych předtím nevystřílel náboje?' Nedalo se nic dělat, boj pokračoval, a když už zbytek Rusů neměl jinou možnost, jak uniknout smrti v plamenech, než pokusit se probít, vyrazili ven. První, kteří vyběhli, byli okamžitě skoseni a další zahnáni zpět. Žádný z té zhruba čtyřicítky mužů už nespatřil slunce. Dům se na ně zřítil a pohřbil je všechny pod žhnoucími troskami."

Ruské vzpomínky a historická literatura se o bojích u Krásného

vyjadřují se značným despektem, nepokládají je ani za bitvu a do

značné míry se přidržují toho, co napsal pod čarou ve svých

vzpomínkách partyzánský důstojník Davydov:

„Boj u Krásného, některými vojenskými autory hrdě označovaný za tři dny trvající bitvu, může být označen, chceme-li zůstat spravedliví, nanejvýš za tři dny trvající pronásledování hladových a polonahých Francouzů. (...) Celé oddíly Francouzů zahazovaly o překot zbraň, sotva se naše nepočetné skupinky objevily na hlavní cestě..."

Má pravdu, pokud Rusové narazili na odtržené a osamělé shlu-

ky, u nichž už vůle k obraně neexistovala. A nelze zastírat, že

takových shluků se táhlo podél jednotek, v nichž kázeň dosud

nepovolila, velice mnoho. Pokud se však Miloradovičovy jednot-

ky setkaly s pravidelnými a dosud nerozloženými pluky, vynuti-

la si Velká armáda jejich respekt. A faktem zůstává, že impozantní průchod gardy i noční Roguetův útok učinily na Kutuzova hluboký dojem. Kníže, od přírody opatrný, se začal chovat ještě obe-

zřetněji a byl pevně rozhodnut generální bitvu nepodstupovat.

Zastavil všechny operace, jen Tormasovovu sboru rozkázal, aby

Francouzům překřížil cestu mezi Ljady a městem Krasnoje.

Napoleon, který Krasnoje prošel, naopak stál před rozhodnu-

tím, co dál. Mohl pokračovat vpřed nebo se vrátit na pomoc Eugě-

novi, Davoutovi a Neyovi, kteří měli teprve přijít. Rozhodl se pro druhou možnost a generál Durosnel se s praporem gardových

pěších myslivců a dvěma eskadronami gardových švališerů-ko-

piníků obrátil zpět směrem na Smolensk, aby z druhé strany pro-

razil místokráli Eugěnovi cestu. Tyto síly se blížily, aniž o tom měly potuchy, k ruským liniím a ruskému řadovému jezdectvu,

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 379

JAKO KORÁB MEZI LOĎKAMI ♦ 369

krytému jízdními bateriemi. Durosnel nakonec zjistil, že proti

němu stojí příliš velká přesila, a spořádaně ustoupil.

Dne 16. listopadu zaujaly ruský 6., 5. a 8. pěší sbor ve třech

liniích pozice mezi Napoleonem a Krásným. Větší část 1. kyrys-

nické divize se rozmístila na silnici od Krásného tak, aby kryla

pěchotu před eventuálním náporem gardy od Ljad. Kníže Goly-

cin s 3. pěším sborem stanul před Krásným ve směru na Smolensk

a měl čelně zaútočit na sbory Velké armády ustupující od Srno-

lenska. U Larionova navázal dotek s 2. a 7. pěším a I. a 2. jezdec-kým sborem, jimž velel Miloradovič. Tyto síly čekaly především

na Davouta. Pokud by jeho sbor odolal Golycinovu útoku, vrhl

by se na něj Miloradovič zezadu.

Ráno 17. listopadu nebyly Napoleonovy vyhlídky růžové a on

musel znovu zvažovat všechny možnosti. Pokud by se hlavní

ruské síly vydaly směrem k němu, hrozilo, že jej zcela odříznou

od Davouta a Neye. Ruská armáda čítala do vzdálenosti jednoho

denního pochodu od Krásného 50 000 mužů (nikoliv 90 000, jak

uvádí Nafziger, neboť zbylých 40 000 tvořili opozdilci, nemocní

a odřady vyslané jinými směry), z toho si Kutuzov ponechával

kolem sebe zhruba dvě třetiny. Napoleon mohl počítat jen se

14 000 muži gardy, 400 zbylými jezdci Latour-Maubourga a zna-

venými zbytky sboru prince Eugéna. Převaha dél a jezdectva byla

zcela jednoznačně na ruské straně.

„Je načase, abych přestal být císařem a stal se generálem," prohlásil a pokusil se o jeden z manévru, dík nimž si Kutuzov vůči Napoleonovi uchovával takový respekt. Chtěl udeřit přímo na Kutuzo-

vovo jádro, což by Nejjasnějšího donutilo stáhnout Miloradovi-

čův předvoj, a to by uvolnilo cestu Davoutovi. Mortier mél vyrazit s dvěma divizemi mladé gardy, za ním měla postupovat stará garda s třiceti děly a nakonec trosky Latour-Maubourgova jezdectva.

Claparédova divize spolu se všemi hloučky opozdilců a těmi, je-

jichž jednotky přestávaly existovat, měla hájit Krasnoje. Se zbytkem sil italského místokrále se nedalo pro vyčerpanost počítat

a tito muži se vlekli dál za Junotovými Vestfálci do Ljad. Jádro

Velké armády se řadilo k boji tak, jak to viděl seržant Bourgogne:

„Hned jsme se rozvinuli do dvou linií. Zadní, k níž jsem patřil já, opřela levé křídlo o silnici, protínající dolinu, v níž byla část jednotek 380 + BORODINO

dobře krytá, a pravé křídlo o Krasnoje. V přední linii, dvě stě padesát kroků od nás, stál pluk mladé gardy pod velením plukovníka Lurona, dál vpředu vpravo část staré gardy, jakož i celá zbývající garda kromě jezdectva a dělostřelectva. (...) Vše se rozvinovalo pod nepřátelskou palbou.

Když to skončilo, objevil se císař. Šel pešky a rázoval perným krokem jako na přehlídce doprostřed postavení, na pozorovatelnu, odkud viděl nepřá-

telské baterie. Bitva začala."

K útoku se chystal i Miloradovič, přesněji řečeno generál Tor-

masov, postupující vpravo, a kníže Golicyn, který obsadil Uvaro-

vo za řekou Lošminou. Než si však Golicyn v Uvarovu oddechl,

zjistil, že už proti němu postupuje mladá garda se zbytkem La-

tour-Maubourgových jezdců, za níž jde stará garda s tuctem děl.

Krátce předtím se na druhé straně, na břehu Lošminy, objevily

divize maršála Davouta, které prošly bez odporu Korytňou a po

zprávě o včerejších těžkých bojích italského místokrále přidaly do kroku. Kolem deváté dopoledne narazila první z Davoutových

divizí na ruský 2. pěší sbor, jehož dvaapadesát děl spustilo palbu a kolonu rozvrátilo. Útoku, v němž opět vynikala divize Evžena

Wurttemberského, čelili Davoutovi vojáci v prvním sledu z pos-

ledních sil a mezi ty, kteří se rozprchli, vnášelo hrůzu kozácké

jezdectvo. Další divize se však seskupily do karé, do čela přešla 1.

divize Morandova a její nástup situaci stabilizoval. Palba naštěstí pro Davoutovy vojáky utichala, neboť Miloradovič poslal Evženu

Wurttemberskému striktní pokyn, nařizující, aby z rozkazu Nej-

jasnějšího nebyl zahajován větší boj, že Kutuzov nařizuje nechat

Davoutovy jednotky projít a pak je teprve pronásledovat. Napo-

leonův záměr se tedy zdařil, bojem u Uvarova zaměstnal Kutu-

zovovu mysl natolik, že jednooký maršál myslel pouze na hrozící

útok jádra francouzských sil. Davoutův sbor, celkem 7500 mužů

a 14 děl, prošel kritickou soutěskou, či spíše úvozem, přes Loš-

minu ve čtvercích, napadán jen kozáky, a spojil se s Napoleonem.

Mnohokrát se v literatuře opakuje tvrzení, že Davoutovy divi-

ze byly po průchodu Krásným zcela rozložené a neschopné boje.

Císař však Davoutovy jednotky okamžitě postavil do první

linie před Uvarovo. Mohl by to udělat, kdyby byly Rusy tak zde-

cimované, jako se tvrdí...?

Na nejzazším levém křídle mladé gardy stanuly zbytky hessen-

sko-darmstadtských vojáků Emila Hessenského. Gardový seržant

Bourgogne se při pohledu na ně neubránil obdivu:

„Princ Emil von Hessen-Kassel tvořil se svým kontingentem část naší armády. (...) Zbývalo mu pět či šest stovek mužů, s nimiž táboříval ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 381

v naší blízkosti. Bylo mezi nimi dosud asi sto padesát dragounů, téměř všichni opěšalí, neboť jejich koně klesli či byli poraženi. Ti stateční vojáci museli opustit ležení za strašlivého počasí, jinak by je sníh zasypal.

Obětovali své životy, aby zachránili svého mladého, sotva dvacetiletého prince. Vzali jej mezi sebe, chránili před větrem a zimou. V noci se semkli těsně kolem něj ve svých velkých bílých pláštích jako zeď. Následujícího jitra z nich byly dvě třetiny mrtvé..."

Těch šest stovek zbylých Hessencu teď vyrazilo jako první na

Uvarovo. Vzápětí se dalo do pohybu levé křídlo mladé gardy,

kterou vedl vpřed maršál Mortier. Rusové je přivítali palbou tři-

ceti děl, čtyři prapory Hessencu však do Uvarova vnikly. Brzy

nato se rozezvučela děla po celé délce ruské linie, celkem sto

hlavní. Gardová pěchota však nečekala, až se děla zaměří. Zaúto-

čila na Černigovský pěší pluk, opřený o Uvarovo, a vzápětí posí-

lený o Selenginský pěší pluk. Rusům dalo práci udržet z Uvarova

alespoň část. Zato generálmajor Duka s kyrysníky Maloruského

a Novgorodského pluku začal Uvarovo objíždět z boku, kryt roj-

nicí ruských myslivců. Kníže Golycin, který si byl jist Miloradovi-

čovou podporou, pak postoupil s dělostřelectvem a 3. pěším sbo-

rem v čele s Murmanským a Revelským plukem. Kolem Uvarova

se začínala stahovat smyčka.

S kolonou, která se takto pokusila o obchvat, svedl v sousední

vsi Voskresenije v čele roty 1. voltižérského pluku kapitán Ar-

naud tvrdý boj. Francouzi však byli příliš slabí a museli ustoupit.

Kolem čtvrté odpolední se začalo smrákat. Bitva dík přesunům na

chvíli poněkud utichla, pak však propukla s plnou silou. Situace

se pro Napoleona stávala povážlivou. Sotva dorazily zbylé Da-

voutovy divize, odesílal je císař směrem na Ljady, tedy doza-

du. Garda i francouzská, hessenská, darmstadtská a holandská

pěchota musely opouštět své pozice, do nichž okamžité začalo

najíždět ruské jízdní dělostřelectvo. Pokusy donutit tyto baterie couvnout neuspěly. Sotva přes Lošminu ke Krásnému prošla divize generála Friedrichse, poslední z Davoutových jednotek, za-

hájil Napoleon ústup směrem na Oršu, přičemž z Friedrichse vy-

tvořil svůj zadní voj.

V té chvíli se rozjela do útoku kyrysnická brigáda, tvořená

Maloruským a Novgorodským plukem. Kyrysníci vrazili do jed-

noho karé, které vytvořil 1. pluk voltižérů mladé gardy. Ti je

přivítali salvami mušket. Když neuspěli kyrysníci, vrhly se proti karé na bodák pěší pluky Revelský a Murmanský, osobně vedené

knížetem Šachovským. Pak zahájila do čtverce kartáčovou palbou

382 + BORODINO

dvě děla lehké roty podplukovníka Dietrichse. Bylo dokonáno.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 383

Voltižéry, kteří přežili, dobili bodáky pěšáci Murmanského a Re-

velského pluku, naživu zůstal jen zraněný velitel pluku, major

Pion a pár důstojníků.

Miloradovičovy, Stroganovovy a Golycinovy sbory definitivně

přeťaly všechny ústupové cesty a teď, když od Smolenska nikdo

další nepřicházel, se začínaly obracet proti jedinému protivníko-

vi, která zbýval. Napoleonova pozice se stávala neudržitelnou.

Císař Francouzů dosud čekal na Neyův zadní voj, po tom však

nebylo ani vidu ani slechu. Byl nejvyšší čas zatroubit k ústupu na Oršu.

384 + BORODINO

Bitva héroů

Nejprve se dal na ústup Napoleon se starou gardou, pak se stáhl

Mortier s mladou gardou, cizozemskými jednotkami a zbytkem

Friedrichsovy divize z Davoutova sboru. Jejich pochod kryli Ro-

guetovi střelci navzdory těžké palbě, jíž byli vystaveni.

„Zatímco se naše postavení zhoršovalo a my řídli, spatřili jsme k naší úlevě, jak se za námi objevuje maršál Davout se slabými zbytky svého sboru. Viděli jsme jej táhnout dál, obklopeného hustými kozáckými roji, jimiž se však nedal zastavil, pokud na něj přímo neútočili. (...) Jen co ten sbor odešel, byli holandští gardoví granátníci vyhnáni z důležitého postavení, které Rusové hned obsadili silným dělostřelectvem. Celá naše pozice se tím stala neudržitelnou. Císař sice opakovaně posílal vpřed pluky, aby postavení dobyly, to se však nepodařilo. Naposledy se o to pokusil voltižérský pluk plukovníka Lurona. Povedlo se mu probít až k úpatí baterie, tady jej však zastavilo jezdectvo. Pluk, zformovaný do karé, odrazil s velkými ztrátami pro nepřítele dva útoky. Při třetím při-vezli dvě děla a ta karé rozrazila. Nepřátelští jezdci, kteří se tam pak vrhli, měli lehkou práci. Ubozí a většinou mladí vojáci nedokázali klást unavenými pažemi a nohama žádný velký odpor. Před našima očima, aniž jsme jim mohli pomoci, byli poháněni ranami šavlí jako zajatci do lesa. (...) Za dvě hodiny jsme ztratili třetinu všech našich sil. Císař už před půl hodinou opustil s gardovým plukem bojiště a ustupoval po hlavní silnici.

Jen my a několik malých oddílů z nejrůznějších pluků jsme ještě zůstá-

vali, abychom zadrželi mohutný nástup padesáti tisíc nepřátel. Konečně nařídil maršál Mortier ústup. Stáhli jsme se v klidu a pořádku za doprovodu nepřátelského dělostřelectva, které nám ještě způsobilo mnoho škod," vzpomínal seržant Bourgogne.

Lehce raněné vzali Roguetovi muži s sebou. Jako poslední, ještě

za Roguetem, ustupoval 3. pluk holandských granátníků generála

Tindala, zbytek Longchampsovy brigády, který do té doby držel

samotné město Krasnoje. Z brigády přežilo čtyřicet lidí, z toho

dvacet od Tindalova pluku. Bourgogne byl svědkem generálova

návratu:

„Se slzami v očích ukázal generál na dvě děla i hrstku svých lidí a řekl:

, Podívej se, to je všechno, co mi ještě zbylo!' A můj starý plukovník mlčky přikývl."

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 385

V Napoleonových stopách se vydal nepříliš důrazně generál

Jermolov s jednotkami hraběte Ožarevského, generála Borozdina

a generála Rosena. Vše ostatní zůstalo stát a čekalo na Francouze, co měli ještě od Smolenska přijít.

V Krásném padlo Rusům do rukou 6229 zajatců, dva prapory,

45 děl a Davoutova maršálská hůl. Velká armáda přestávala být

velkou. A Krasnoje, třebaže si tudy Napoleonovy síly probily ces-

tu k ústupu se vztyčeným čelem, bylo onou poslední kapkou.

S císařem Francouzů táhlo 17. listopadu večer dál na západ s bí-

dou 20 000 mužů, pouhá pětina sil, které v poslední říjnové deká-

dě opustily Moskvu. A nikdo nevěděl, co se stalo s Neyovým

zadním vojem.

Maršál Michel Ney, kníže Elchingenský, zatím se svým zadním

vojem, tvořeným zbytky 3. sboru a divizí generála Ricarda (dří-

ve Friantovou divizí), celkem osmi tisíci pěšáků, třemi stovkami

jezdců a dvanácti děly, se ještě 17. listopadu dopoledne nalézal ve Smolensku. Ve vojenských skladištích Smolenska dostali Neyovi

vojáci nové pláště, boty, padesát nábojů a tři denní dávky potra-

vin ze zásob, které císař nařídil co nejdůrazněji nechat pouze pro zadní voj. Hůře na tom bylo sedm tisíc nešťastníků beze zbraní,

nejen mužů, ale i žen, kteří se vlekli za zadním vojem rusovlasého maršála.

Zadní voj se ve smolenských zdech zdržel kvůli paličaté pý-

še svého velitele. Davout Neye varoval, že na cestě ke Krásnému

se shromažďuje stále více ruských sil a že zadní voj by měl bez

meškání vyrazit. Dne 16. listopadu mu dokonce po kurýrovi pře-

dal císařův rozkaz, nařizující okamžitý ústup.

„Ani všichni kozáci a Rusové, co jich na světě je, mi nezabrání probít se k armádě," vykřikl podle Caulaincourta fanfarónsky Ney, když dostal poslední Davoutovu depeši.

Jeho sbor hodlal zničit všechna ve Smolensku vypřažená děla

Velké armády a na vztek Rusům dokončit vyhození zdí svatého

ruského města do vzduchu. Dík tomuto zdržení vyrazil zadní voj

až 17. listopadu ve dvě odpoledne. Miloradovič měl dost času, aby císařské orly Neyových pluků zadusil v náruči ruského medvěda.

Navečer došel Ney ke Korytně a po cestě narazil jen na pár

rozptýlených kozáků. Od Krásného doléhala k jeho sboru ozvěna

dél. Maršál se zpočátku optimisticky domníval, že je to ohlas boje sboru maršála Victora. Netušil, že Victor dávno Smolensk opustil

směrem na Vitebsk...

386 + BORODINO

Neyovi vojáci u Korytné přenocovali a na další pochod vyrazili

až 18. listopadu kolem poledne. Nad zemí ze válela zimní mlha

tak hustá, že bylo místy vidět pouze na pár kroku a harcovníci

v předvoji několikrát spatřili kozáky až na poslední chvíli. Dík

kozáckému průzkumu Miloradovič ve tři odpoledne věděl, že se

Ney blíží. Ney došel k říčce Lošmině. Tady se mlha rozestoupila

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 387

a z výšiny se dala rázem přehlédnout celá planina.

388 + BORODINO

„Skýtala truchlivý pohled, neboť se jednalo o bojiště, kde byly před dvěma dny ze všech stran napadeny gardy italského vicekrále, které se tak statečně bránily. V širokém kruhu tu ležely na bílém, krví nasáklém sněhovém povlaku těla lidí i koní, promíchaná s troskami povozů, děl a výstroje všeho druhu. Za pochodu skrz nesčetné mrtvoly druhů vládlo v řadách hluboké ticho. Člověk mohl dosud podle délky padlých řad na sněhu přesně určit, kde se jednotky bránily...," vzpomínal neznámý wurttemberský důstojník.

Neyovi muži postupovali dál k výšinám Katova, kde bojovali

vítězně před třemi měsíci proti Něverovského zadnímu voji. Teď

se karta obrátila.

„Podél těchto výšin se táhly nekonečné pásy jedlových lesů, které v sobě mlčky skrývaly zkázu, neboť celá ruská armáda byla rozvinuta na okraji lesů a sledovala pochod III. armádního sboru, aby jej v příhodném místě napadla a zničila," pokračovalo patetické Wurttemberčanovo vy-právění.

Dříve než pravidelné jednotky zastoupil Neyovi cestu Milora-

dovičův pobočník major Rennenkampf. Jménem svého velite-

le navrhl Neyovi, aby se vzdal, neboť má proti sobé na 80 000

mužů. Ney poslouchal oblečený ve velké maršálské uniformě, vi-

ditelné pod rozhaleným a jen provazem převázaným kožichem.

Wurttemberský důstojník slyšel jeho reakci:

„Maršál chladně odvětil:, Doufám, že Rusové přijdou tak blízko, abych si je mohl spočítat sám. Čest a povinnost mi velí prorazit si cestu vašimi řadami!'"

Podle generála Peleta pak dodal:

„Maršálové se nikdy nevzdávají! A před nepřátelskými hlavněmi ne-vyjednávají! Jste mým vězněm!"

Propustit ruského parlamentáře ostatně nebylo možné, Ney si

nemohl dovolit, aby Rennenkampf ruský štáb informoval o sku-

tečných silách III. sboru.

Neyovi zastoupila cestu nesmírná přesila: nejprve o Lošminu

opřený 7. pěší sbor se svými dvěma divizemi ve dvou sledech, za

ním 3. pěší sbor s 1. granátnickou divizí v čele, v záloze dál 2. pěší sbor. Každý z Miloradovičových pěších sborů měl přidělenu ke

své podpoře jezdeckou divizi či dokonce sbor. Děla stála v paleb-

ných postaveních připravena k palbě. Přesto III. sbor Velké armá-

dy zaútočil. Do rojnic rozvinutá lehká pěchota začala postřelovat ruské myslivce, kteří se pod palbou dali na ústup. Hrstka sapérů

plukovníka Bouviera před řadovými pluky bleskově opravila po-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 389

ničené mostky přes Lošminu a Ricard s Razoutem se vrhli na děla.

Spolu s nimi útočily 4., 18. a Ilyrský řadový pluk, jakož i prapor Wurttemberčanú - vše, co zbylo z divize Marchandovy. Když

Razoutova divize překračovala útočným krokem Lošminu, zvolal

generál Ricard, velící bývalé Friantově divizi, zda se oni, muži

I. sboru, nechají Neyovými pluky předhonit. A přidal do kroku!

„Jeden generál se vrhl s přibližně 1500 muži proti postupujícím střel-cům a útočným krokem pochodoval vstříc jim i bateriím. Když se přiblí-

žili na nějakých sto kroku, zavířila jim v ústerety ze všech ohnivých jícnů mračna dýmu a na útočící s hromovým rachotem vylétly nespočetné kartáče. Ty v okamžení sklátily polovinu oněch statečných na zimní úmrtní lože. Jejich vůdce však zůstal nezraněn. Jeho volání shromáždilo ty, kteří přežili a on se znovu vrhl proti výšinám, chrlícím zmar. Avšak druhá salva baterie srazila jeho řady znovu do prachu...," tak viděl Ricardúv útok wurttemberský důstojník.

Rusové zahájili kartáčovou palbu, jejíž účinky byly strašlivé.

Baron Fézensac, který se útokú zúčastnil, později napsal:

„Konečně jsme došli k Rusům tak blízko, že celou čelní část mého pluku srážely kartáče takovým způsobem, až ji to strhlo na jednotky jdoucí za ni a uvedlo je to ve zmatek."

Kartáčová smršť dopadla především na Ricardovu divizi, které

se podařilo dostat na 250 kroků od palebných postavení. Muži

útočili mlčky, bez výkřiku, a navzdory palbě pronikli až k prvním bateriím. Miloradovič musel rozkázat, aby se děla stáhla zpět

a aby Paskěvičův Orlovský a 5. myslivecký pluk pomohly pěcho-

tě stojící za děly. Na Ilyrský pluk se vrhli granátníci 1. divize. Proti 18. řadovému pluku, postupujícímu v prostřední koloně s pěti

děly, vyrazili ruští gardoví huláni. Pluk sice ztratil orla a děla, palbou však hulány zahnal. V té době byli raněni generál Razout

a plukovník Pelet.

Čtyřiadvacet děl pálilo do Neyových jednotek zprava. Bitva

zuřila od čtyř do pěti odpoledne a během té hodiny šly Neyovy

divize do útoku několikrát. Pak maršál pochopil, že se neprobije.

Nařídil Ledruově divizi s šesti děly, aby postoupila před ostatní jednotky a kryla jejich ústup. Pod Ledruovou ochranou stahoval

zbylé divize se strašlivě prořídlými řadami po silnici od Krásné-

ho ke Smolensku, až zmizel Miloradovičovi, který se kupodivu

v podvečerní mlze na couvající hrstku před sebou nevrhl. Po

dvou kilometrech odbočil na severovýchod k vesnici Danilovka.

Jeho postavení vypadalo zcela beznadějně.

390 + BORODINO

Miloradovič se domníval, že se Neyův sbor po boji u Lošminy

zcela rozpadl. V tomto přesvědčení jej utvrzovalo množství zcela

demoralizovaných neozbrojených lidí, vojáků i civilistů, kteří se při předchozích bojích odtrhli od probíjejících se sil a teď bloudili po okolí s jedinou myšlenkou: vzdát se a skončit tu strašlivou

kalvárii. Generál Rajevský vyprávěl, že mu až k posteli v chalupě, v níž v oněch dnech nocoval, dopravili francouzského důstojní-

ka, který přivedl do zajetí pět tisíc zoufalců.

Michel Ney však zbytky svého sboru udržel železnou autoritou

a osobním příkladem. Zbývaly mu tři tisícovky ozbrojených vo-

jáků, s nimiž došel ke vsi Danilovce. Tady svolal poradu štábu

a vyslechl mužiky, kteří ve vesnici zůstali. Slova se ujal na ruce a noze raněný plukovník Jean-Jacques Pelet, velitel 48. pluku Ri-cardovy divize. V Portugalsku býval Massénovým náčelníkem

štábu a Ney, s nímž se dostal nejednou do sporu, o něm neměl

valné mínění:

„,Nechte nás pochodovat k Dněpru,' odpověděl Pelet klidně. Jsme od něj jen pár hodin, je zamrzlý, budeme po něm moci přejít, táhnout podél něj a dokážeme se zas v Orše spojit s císařem.' Rozložil mapu a Neye přesvědčil, že je to tak jako tak jediná možnost."

Sám Pelet ve svých vzpomínkách napsal, že okamžik, kdy Neye

po dlouhé diskusi získal na svou stranu, byl nejkrásnější minutou v jeho životě... Zbývalo najít vhodné místo k přechodu. Ruští

nevolníci prozradili, že nedaleko odtud, mezi vesnicemi Sykoren-

ní rjeka a Husinoje, je zátočina, kde Dněpr zamrzá vždy nejdříve.

Průzkum s průvodci-mužiky vyrazil naznačeným směrem. Jako

naschvál však teplota stoupala. Začala obleva. O půlnoci z 18. na 19. listopadu vyhlásil Ney pohotovost a vydal rozkaz k dalšímu

pochodu. Zapálené táborové ohně měly nepřítele ubezpečit, že

tu III. sbor dál nocuje.

„Noc byla bouřlivá a zuřivý vichr jim metal do tváří spousty letícího sněhu promíchaného s proudy deště. Znaveným docházely poslední síly; krok ztrácel jistotu, klopýtali zleva doprava, neboť nebylo jisté, zda se od nepřítele vzdalujeme, či se k němu blížíme. Nakonec se muselo zastavit, neboť vyčerpané nohy už nechtěly ani o krok dál. (...) Pak jsme zas vyrazili a 19. listopadu kolem třetí hodiny ranní jsme dosáhli opuštěné vesnice na vytouženém dněperském břehu."

Když Rusové ráno 19. listopadu lest prohlédli, vyslali v Neyo-

vých stopách Platovovy kozáky. Maršál, jehož muži si krátce od-

dechli, tou dobou postupoval podél řeky k brodu. Seskupil do

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 391

čtverců vše, co mělo zbraň, sám popadl jednu z mušket do ruky

a za nepřetržité palby z pušek i posledních dvou děl dál postu-

poval se zbylými 1600 muži k řece. Když dělům došla munice,

poručil, ať je táhnou dál. Nikdo z kozáků nemohl tušit, zda se

v chladné hlavni neskrývá poslední kartáč a žádný z těch „dětí

Stepi" netoužil se o tom přesvědčit na vlastní kůži.

Při pohled na hladinu Dněpru v Neyových vojácích zatrnulo.

Dněpr se stihl v mrazech pokrýt jen nesouvislým a tenkým příkro-

vem ledu, v posledních dnech navíc přišla obleva. Nezbylo než

se pokusit přejít. Michel Ney nařídil, aby jednotlivci přecházeli v dostatečných rozestupech, omezujících možnost proboření ledu.

„Někteří se odvážili v rozestupech jeden od druhého na kolísající ledový škraloup. Ze strachu a touhy po záchraně však zapomněli na jasný rozkaz. Natlačili se k sobě a tající led rostoucí váhu tohoto houfu neunesl.

Brzy pod nimi začal pukat, a jak přicházeli neopatrně další, rozlomil se jim náhle s tupým zapraskáním pod nohama a hučící proud je bez naděje na záchranu pohltil...," pokračoval Wúrttemberčan.

Led se probořil pod generálem Freytagem, naštěstí hned neda-

leko břehu, a duchapřítomný Ney stihl šavlí odseknout velkou

vrbovou větev, kterou topícímu se generálovi podal. Pak maršál

vylovil z proudu zraněného důstojníka Briquevilla, který sklouzl

z ledu a nedokázal následkem zranění na noze z vody vstát...

„Plni hrůzy se vrhli ti, co stáli nejblíž, zpět. Pak se vydali za svými druhy, kteří dál postupovali po ledu. Na dvě stovky mužů utonulo a jen nemnohým se podařilo dosáhnout druhý břeh. (...) Děla a povozy se přepravit nedaly v žádném případě.

,Utopte děla v proudu,' volal Ney, ,a co nedokážete z jídla a věcí zachránit, nechte těm bezbranným nešťastníkům, kteří s námi nesvedou přejít!' Šlo o ty, kteří v bouřlivé a všechny síly pohlcující noci onemocně-

li, o raněné, pár markytánek, dětí a zbabělců, co se za noční tmy přidali k prchajícím zbytkům..."

Přes Dněpr se lezlo po čtyřech, vojáci se plazili, přeskakovali

nakupené kry či praskliny, pluli na velkých kusech ledu jako na

vorech, pokud to šlo. Poslední dvě děla, Neyův vůz a povozy

generálů s celou kořistí byly dotaženy na říční břeh a svrženy do vody, aby nic nepadlo nepříteli do rukou.

Mnozí vojáci dokázali nemožné. Přešli se svým maršálem ruský

veletok. Byli promrzlí a v mokrých šatech se chvěli zimou a sla-

bostí. Za řekou narazili na nevypálenou vesničku, v níž se našlo

něco brambor a mouky. Sotva zapraskaly plameny rozdělaných

392 + BORODINO

ohňů, u nichž se začali zkřehlí muži sušit, nálada se zlepšila. Ney-

ův sbor v síle prořídlé brigády se vydal na další pochod k Ljubo-

vičům... Tehdejší velitel 48. pluku Pelet pozdéji pateticky napsal:

„Jako kdyby se tehdy opakoval zázrak od Rudého moře: řeka začala proudit hned po našem přechodu a faraón Kutuzov si nás netroufl pronásledovat..."

Bitva u Krásného 5. listopadu (P. von Hess)

Těžko pochopit, proč Miloradovič nešel za zbytky Neyova sbo-

ru důrazněji, proč neprozkoumal terén tak, jako to učinil Ney.

Kutuzov sice poslal Golicynovi a Miloradovičovi rozkaz, aby ne-

přítele pronásledovali a předstihli zejména v prostoru Sykorenní

rjeky, tedy přesně v místě, kam Ney zamířil, depeše však prý

dorazila pozdě...

Ney zatím, znepokojován pouze kozáky, pokračoval od Ljubo-

vičů skrze lesy po proudu Dněpru. Kozácké houfy sílily a 20.

listopadu ráno narazila ta hrstka statečných na Platovovy kopími

ozbrojené jezdce s několika děly, naloženými na saních. Ney oka-

mžitě vykřikl rozkaz k vytvoření dvou karé, v jejichž středech se skryly zbylé menší hloučky ozbrojených vojáků, před karé do

krytu mezi stromy vyslal ostrostřelce a začal se bránit. Několikrát se zdálo, že se znavená karé zhroutí. Michel Ney však ledovým

klidem a rozhodností pokaždé dokázal, že vojáci sebrali síly i od-ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 393

vahu a bili se dál s divokou vzpurností, jak napsal ataman Platov.

Napoleon zatím mluvil v Orše neustále o Neyovi. On i náčelník

štábu Berthier kladli nespravedlivě, o to však hlasitěji, Davoutovi za vinu, že na Neye nepočkal. Davout, jeden z nejschopnějších

Napoleonových maršálů, se netěšil u císaře od počátku tažení

oblibě, a přestože jednal pod tlakem nutnosti i císařových rozka-

zů, mohl se bránit pramálo. Kdyby na Neye u Krásného čekal,

porušoval by tím rozkaz štábu, dal by v sázku svůj slabý sbor

a Neyovi by stejně příliš nepomohl. Davout měl být zjevné obět-

ním beránkem, na nějž by padla veškerá zodpovědnost v přípa-

dě, že by Rusové Neye rozdrtili.

Čas ubíhal, po Rudém lvu nebylo slechu a císař se po bezna-

dějném čekání rozhodl pokračovat z Oršy dál na Borisov. Generál

Rapp jej přesvědčoval, že Ney dokáže nemožné a určitě přijde.

Pak do Napoleonova stanu dorazil posel italského vicekrále,

který hlásil, že do Orši dorazil polský důstojník Przebendowski

se zprávou od zbytku Neyova zadního voje.

„Žádná vyhraná bitva nevzbudila takové nadšení. Všech se zmocnila radost. Byli jsme jak opilí, všichni se rojili, pobíhali tam a zpět, aby roznesli zvěst o návratu. (...) Důstojníkům, vojákům, všem se teď zdálo, že se k nám štěstěna zbytečně obracela zády, že Francouzi jsou neporazi-telní!" popisoval všeobecné nadšení vévoda z Vicenzy.

Napoleon okamžitě zastavil postup. Maršál Mortier a místokrál

Eugène žádali císaře o čest vyrazit Neyovi naproti. Napoleon po-

slal zbytek sboru italského místokrále. Mezi Jakubovem a Oršou

Eugène spatřil nevelkou kolonu. Dal vypálit ránu z děla jako sig-

nál tak, jak to po Przebendowském vzkázal Ney. V odpověď za-

zněly dohodnuté výstřely z mušket. Pak Napoleonův nevlastní

syn vyběhl před své muže a přede všemi Neye objal. S rusovla-

sým vévodou Elchingenským se vracelo 150 mužů...

To, co Michel Ney se svým zadním vojem dokázal, vzbudilo

úctu na obou stranách. Dík Neyovi vstoupil boj u městečka Kras-

noje a následný přechod Dněpru do análů vojenské historie. Car

Alexandr nešetřil vůči Neyovu jednání obdivem. Anglický pozo-

rovatel sir Robert Wilson, muž, který Francouze nenáviděl víc než kohokoliv jiného, obdivně do své zprávy o Neyově boji u Krás-ného napsal:

„Byla to bitva héroů... !"

Císař Napoleon, který předtím prohlásil, že by vyměnil všech-

ny poklady ze svého paláce v Tuileriích za živého a zdravého

394 + BORODINO

Neye, dal pravděpodobné právě onoho dne, zatím neoficiálně,

„lvu s rudou hřívou" i titul knížete Moskevského... Samotnému Neyovi byl dojatě schopen říci jen krátkou větu:

„Už jsem vás vůbec nečekal...!"

U vojáků všech hodností si vévoda Elchingenský, syn bednáře

ze Sarrelouis, vysloužil přezdívku plnou respektu: Hrdina ústu-

pu. Když se Michela Ney všichni gratulanti ptali, jaké to bylo,

pohodil rudou hřívou. Pak nonšalantně, s vojácky drsnou upřím-

ností, odpověděl:

„Ti, kteří ústup přežili, museli mít přidrátovanou prdel!"

Věta vzápětí oblétla celý zbytek Velké armády. Vzbudila víc

nadšení než císařovy proklamace...

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 395

VI.

Berezina

Ti, kteří unikli, museli mít duši k tělu přišitou

dvojitou nití, aby se jim povedlo dostat ven

z Ruska v čase, kdy mrzlo, až pukal kámen.

Joseph Conrad: Válečnický duch

396 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 397

Pochod bez bubnů

Trosky Velké armády ustupovaly dál od Krásného na Oršu.

Dohromady čítaly necelých dvacet tisíc bojeschopných mužů.

Jezdectvo se ztenčilo na néco přes dva tisíce koni, děla už zůstala téměř všechna zničená po cestě. Ústup musela začít krýt Mortierova mladá garda, zbytky decimovaného Davoutova sboru už na

vytvoření zadního voje nestačily.

„Ráno 6. listopadu jsme vytáhli z Krásného. Do pochodu nezněl už jediný buben. V hlubokém tichu jsme se chystali na další putování plné nebezpečí.

Oblečen v uniformě svých gardových myslivců a v šedém plášti přes ni kráčel dnes císař pěšky na čele svých gard. Polední slunce po dlouhé době poprvé zas svítilo měkce na naše hlavy. Za předchozích mrazů cestoval v kožešinami vystlaném voze; méně často ho bylo vidět v zeleném kožichu se zlatými šňůrami a třapci, v kožešinových botách a kože-

šinové čepici, jak jede na bělouši," vylíčil začátek poslední a nejtra-gičtější části ústupu wurttemberský důstojník.

Armáda jako celek byla v pokročilém stupni rozkladu. Třebaže

Kutuzovova vojska zůstala stát u Krásného, nájezdy partyzán-

ských oddílů a zejména kozáckých odřadů se staly permanentní

hrozbou.

„Kozáci soustavně útočili na cestu, kterou co chvíli křižovali mezi divizemi či dokonce mezi pluky, byla-li tu mezera. Tři odhodlaní muži s puškami je přesto stačili udržet v uctivé vzdálenosti, avšak tam, kde nebylo třeba se bát kulky, kde oddíly kráčely v nepořádku, tam útočili kozáci okamžitě, zabíjeli, zraňovali, obírali ty, které nechali naživu, a rabovali, když padli na nějakou kolesnu či povoz. (...) Představte si nejis-totu, jakou to zasévalo, a důsledky, jaké to na morálku armády mělo. (...) Štáb, jak jsem už řekl, nedostával hlášení, jeho rozkazy nedocházely, a když, tak pomalu, takže nikdy nedošly včas. Štábní důstojníci, kteří tomu všemu čelili, padli často do zajetí. Postup museli kombinovat s po-hybem několika odřadů, zastávkami sborů, blízkostí někoho, ke komu se mohli připojit. A pak, jak jet po tom ledě? Důstojníci, kterým zbyli koně, je nedokázali pobídnout vpřed. Vlekli je za sebou a chůze byla rychlejší než jízda," líčí Caulaincourt věcně část každodenních těžkostí.

398 + BORODINO

Vojáci se změnili v zubožené a vyčerpané stíny. Mnohokrát ci-

tovaný wurttemberský důstojník později napsal:

„Veškeré přátelství ve zbrani, veškerá lidskost a soucit zmizely za instinktivním pudem sebezáchovy. Zachmuřeně jsme vedli válku se sebou samými. (...) Všude, kam oko dohlédlo, bylo vidět jen ohavnost a smrt, všude křik a steny nešťastníku, kterým došly síly a zůstali bez pomoci ležet u cesty, bojujíce s ohavným strachem ze smrti, desetkrát umírajíce, dřív než dodýchali."

Příkladů, kterými se dají tato hořká slova doložit, nalezneme

mnoho. Wurttemberčan sám vyprávěl o pár odstavců dál jeden

z nich:

„Jakýsi granátník spatřil klesnout hladem a vyčerpáním do kožichu zachumlaného důstojníka. Myslel, že je mrtvý, a pospíšil k němu, aby získal jeho kožich. Plukovník ještě unavené zvedl hlavu a vykoktal:

,K čertu, ještě nejsem mrtev!' Granátník o krok ustoupil a chladně odpověděl: ,Nu což, pane plukovníku, počkám!'"

Lidé umírali hladem, vyčerpáním, nemocemi a zimou. Večer

klesli, ráno už nevstali. Tak, jak to zachytil seržant Bourgogne:

„Tu a tam padl náš zrak na pyramidu pušek, vyčnívající zpod sněhu.

Žádný z těch, kdo ty pušky poskládali, nebyl už naživu, jen jednotlivě a v malých hloučcích se mužstvo nejrůznějších pluků scházelo pod své orly."

K hrůzám všech útrap se přidružila další. Slepota. Dny strávené

na sněhu, pohled do bílé, občas blyštivé pustiny vyvolával záněty spojivek. Oči dráždil kouř spíš čmoudících než hořících ohňů.

Palčivou bolest a pálení se vojáci pokoušeli zahnat potíráním očí sněhem, mnuli si je týdny nemytýma rukama... Ty, kteří přestali

vidět, vedli občas kamarádi soucitně za ruku. Řadu tápajících

nevidomých však nechali bez pomoci, neboř mnozí už měli sílu

myslet jen na sebe!

„Většinou nebylo jiné palivo než dříví ze zelených jehličnanů, které se nedalo navzdory všemu snažení zapálit. Když pak jste měli štěstí, a tedy i dobrý oheň, museli jste se velice snažit, aby vám jeden bok neuhořel a druhý neomrzí. Ty smutné ohně nechránily před sněhem a větrem.

Občas jste u nich spatřili muže sedící na mrtvolách, někteří z nás opékali kusy koniny, jiní si z trochy mouky chystali hubenou kaši. Pokud k ohni dorazil někdo, kdo ke skupině nepatřil, byl odehnán. Získat u ohně místo znamenalo přinést poplatek ve formě paliva, nabídnout trochu pálenky či drobet potravy. Vojáci u ohňů nestrpěli zejména vojenské komisaře, provianťáky či zásobovače nemocnic. Ty zahrnuli nadávkami a nemilo-ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 399

srdně je vyhnali. Možná to bylo nespravedlivé... Jestliže za těch strašli-vých okolností dali průchod citům vůči lidem, na které měli právo žehrat, byli obvykle dobrosrdeční a někdy i vděční k lékařům a chirurgům, tře-baže ti jim za daných okolností nemohli nijak prospět schopností vrátit zdraví. Mnohdy říkali: Doktoři se o nás vždycky starali, vždycky se nám snažili pomoct...," napsal vlámský chirurg Kerckhove.

Jak strašlivě dlouhé byly noci a jak krátké dny! Rozednívalo se

po osmé, tma byla už kolem čtvrté. Všude vládl hlad. Mezi Oršou

a Bobrem seděl u cesty vestfálský voják, v ruce zlatou cihlu. Na-

bízel ji tomu, kdo mu dá kousek chleba. „Jen si kousni do zlata,"

volali na něj. Kořist, všechno to naloupené bohatství, které téměř každý z Moskvy vlekl, ztratila cenu a stala se přítěží. Následkem všudypřítomného hladu se objevily i případy kanibalismu. Došlo

k nim skutečně? Mnozí autoři je dodnes zanícené popírají. V mnoha vzpomínkách ustupujících vojáku se však o nich hovoří.

„Přidali jsme se ke dvěma řadovým pěšákům. Ujišťovali nás, že viděli dva cizí vojáky (Chorvaty) tahat z hořící stodoly zcela sežehlé tělo, por-covat je a jíst. Jsem přesvědčen, že k tomu za onoho osudového tažení došlo víckrát, avšak nikdy jsem to sám neviděl. Proč by nám ale ti téměř umírající muži něco takového říkali, kdyby to nebyla pravda?" napsal seržant Bourgogne.

Osud vojáků Grande Armée byl hrozný. Mnohem hroznější však byl úděl těch, o nichž jsme se dosud nezmínili. Žen a dětí. Neboť, i když to zní neuvěřitelně, desítky nešťastnic absolvovaly ústup

od Moskvy samy i se svými potomky. Beze zmínky o nich lze jen

těžko vytvořit úplný obraz o hrůzách, útrapách a heroické tragice ústupu.

Spolu s vojáky neustupovaly jen ženy, které s Velkou armádou

došly od Němenu k Moskvě. Nebyly tu jen nezbytné markytánky

a kantýnské, manželky generálů, důstojníků, poddůstojníků a vo-

jáků. K ustupující armádě se přidaly modistky, majitelky moskev-

ských obchodů, herečky moskevského francouzského divadla,

milenky, které šly za hlasem srdce...

„V mnohých povozech se nalézaly rovněž francouzské dámy s dětmi, které předtím pokojně žily v Moskvě. Teď je však hnala pryč pomstychtivá zášť Moskalů, vyvolaná naším vpádem. Francouzské vojsko se stalo jejich posledním útočištěm...," říká Benedikt Peter.

Mnohé z žen hned na počátku ústupu převzaly dobrovolně roli

ošetřovatelek a sanitářek. Baron Dominique Larrey, šéfchirurg cí-

sařské gardy, se o nich zmiňuje po bitvě u Malojaroslavce:

400 + BORODINO

„Francouzské ženy, které s námi opustily Moskvu, byly obětavé až k hrdinství. Přicházely obvazovat naše raněné pod palbou ruských děl.

Zejména se mezi nimi vyznamenala ředitelka moskevského divadla, paní Aurora Bursayová..."

Madame Bursayová byla dáma téměř šedesátiletá. Deset let

působila ve Francouzském moskevském divadle, scéně, kterou

zřídil Alexandr I. Z téže herecké společnosti pocházela i Louise

Fusilová. V Moskvě ji znali všichni, císařovu pozornost upouta-

la zpěvem romance o rytíři vyjíždějícím do války. V bídě a mra-

zu ústupu měla proslulost cenu života. Někdy. Synovec vévody

z Vicenzy dal Louise k dispozici stráž a jeden ze svých povozů.

Pak ale nepřehledná kolona zatarasila cestu a vojáci svrhávali do příkopů vše, co bránilo postupu. Generál Lariboisiěre zařídil,

že Louisin vůz protekčně zařadili do kolony povozů knížete

z Eckmuhlu.

Až do Smolenska byla cesta pohodlná, pak však i pro Louisu

nastala doba hladu a nejistot. Jednoho dne na její část kolony

zaútočili kozáci a slečně Fusilové nezbylo než skočit na jednoho

vypřaženého koně:

„A tak jsem se ocitla na koni vprostřed noci, zbylo mi jen to, co jsem měla na sobě, nevěděla jsem, kterou cestou se dát, a zmírala jsem hladem."

Elegance zůstala někde daleko ve sněžných pláních. Možná

byla Louisa právě tou mladou ženou v kuním kožichu podšitém

růžovým saténem, kterou spatřil baron Larrey. Vojáci vyvrhovali

čerstvě padlého koně. Žena je rozrazila, ponořila ruce do koňské-

ho břicha a vyrvala játra...

Slečna Fusilová nakonec spadla z koně a zůstala ležet vyčerpa-

ná na sněhu.

„Pociťovala jsem tu sladkou odevzdanost lidí, kteří upadají do klidného spánku," napsala.

V té chvíli na ni narazil starý maršál Lefebvre. Nechal ji třít, nalil do ní kořalku, a když otevřela oči, řekl jen: „Zdá se, že se vracíte z pěkné dálky..."

Většina ustupujících žen neměla takové štěstí. Mnohým nezby-

lo než prodávat sebe samé za pár soust. Každou noc jinému, bez

ohledu na to, jak vypadal, jak páchl. Konečně, těsná blízkost lid-ského těla hřála a snad i na okamžik zahnala zoufalství. Pak ale

přestávali mít „kupci" zájem. Velitel praporu Castellane kráčel 22.

listopadu z Orši po boku mladé ženy, která měla v Moskvě módní

obchod. Vévoda z Vicenzy ji, podobně jako v případě Louisy Fu-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 401

silové, vzal na jeden z vozů císařského paláce. Navečer dal Cas-

tellane ženě půl svého šálku čokolády, který dostal z císařských zásob. Když viděl její podezíravý pohled, pokrčil rameny:

„Nehledejte v tom galantní nabídku! jsme všichni strašně unavení, každý opakuje, že by dal před nejkrásnější ženou světa přednost láhvi mizerného Bordeaux."

I za oněch nepředstavitelných podmínek ústupu se rodily děti.

Seržant Bourgogne byl svědkem jednoho takového slehnutí:

„Navečer jsme zastavili u nějakého lesa. Přišel rozkaz, abychom si na noc udělali přístřešky, neboť chumelilo a byl dvacetistupňový mráz. Za tohoto počasí náhle povila matka Duboisová, žena rotního lazebníka, silného chlapce. Za daných okolností to bylo pro bezbrannou ženu zlé, avšak všichni kolem dělali všechno možné, aby jí ulehčili. Snažil se zejména náš velitel pluku, plukovník Bodel. K zakrytí přístřešku, který jsme postavili, půjčil svůj plášť. I plukovní chirurg se nesmírně staral.

(...) Na další pochod následujícího dne dal plukovník matce Duboisové svého koně. Ji zabalili do plášťů po dvou mužích, co v noci zemřeli. Dítě, zachumlané v ovčích kožešinách, vezla v náruči..."

Jaké však mělo dítě šance na přežití? O dva dny později klesla

teplota pod dvaadvacet stupňů, rty tuhly, vnitřek nosu namrzal.

Seržant Bourgogne se vlekl od přístřešků na seřadiště:

„Matka Duboisová chtěla za té krátké zastávky novorozeně nakojit, avšak náhle spustila hrozný křik. Její dítě bylo mrtvé a tuhé jako kus dřeva. Pokoušeli jsme se ji utěšit, říkali jsme jí, že pro ni i pro děcko je to tak lepší, sama že je slabá, ať nás ho nechá pohřbít. Nakonec vzal otec dítě do náruče, s jedním sapérem poodešel kousek stranou od cesty. Sapér vyhloubil ve zmrzlé zemi díru. Otec u ní s malým břemenem poklekl, ještě jednou své děcko políbil a uložil je do hrobu. Pak se vrátili a vše se hnulo vpřed..."

Mnohé ženy opustily Moskvu s muži, s nimiž se tu seznámily.

A mnohé na to doplatily tak jako ta, kterou před Smolenskem

potkal seržant Bourgogne:

„Ve voze jela dosud mladá vdova s dvěma dcerami, jedné mohlo být tak sedmnáct, druhé patnáct. Tyto dámy žily v Moskvě, musely však mít francouzský původ a daly na prosby gardového komandanta, aby s ním odjely do Francie.

On měl možná v úmyslu vzít si matku, neboť byl dosud mužem v nejlepších letech. Zkrátka ty nebohé pohledné dámy jely s námi a hlad, zimu i všechny strázně ústupu snášely hůře než my. (...) Byl jsem právě u vozu a slyšel z něj tiché bědování a pláč. Důstojník otevřel dveře, chvíli 402 + BORODINO

mluvil, pak zavolal dva sapéry a podal jim mrtvolu. Jedna z mladých dam vypustila duši. Měla na sobě šaty z šedého hedvábí a kožich téže barvy, podšitý hermelínem. I ve smrti, třebaže vyhublá, vypadala krásně. (...) Když sapéři odnášeli tělo na krytý povoz z trénu, nahlédl jsem otevře-nými dvířky do vozu obou pozůstalých. Ležely jedna přes druhou a vypadalo to, že jsou v bezvědomí. Abych to zkrátil, toho večera zemřely i ony. U Valutiny spočinuly všechny tři ve stejném hrobě. Komandant měl možná na tragickém osudu dam svůj díl viny a nedokázal to přenést přes srdce. Hledal smrt ve všech následujících bojích, které jsme podstou-pili. Přesto však zemřel až před Gramem, několik týdnů po našem pří-

chodu do Elbingu."

V oněch příšerných a nekonečných týdnech ústupu lidská srd-

ce mrzla stejně jako těla. Mohl vůbec někdo ve dnech, kdy umírali muži, ženy i děti, kdy smrt stála na každém kroku, pomyslet na

němé tváře? Zní to neuvěřitelně, ale byli i vojáci, pro které byl kůň druhem, ba ještě něčím mnohem důležitějším. Otrlého Wurttemberčana Benedikta Petera nechávala chladným smrt lidí v boji i ve sněhu. Pak ale vydal generálporučík von Scheller u Gžatska rozkaz, aby wurttemberští jezdci předali zbylých osmdesát koní dě-

lostřelectvu, které přišlo o zápřahy.

„A tehdy se na nás velitel obrátil s následujícími slovy:

,Kamarádi! Jménem krále a vlasti nás vyzvali, abychom předali naše koně dělostřelectvu. Pokuste se to pochopit! (...) Bolí mě, že se musíme rozloučit s tak skvělými válečnými druhy. Nedá se nic dělat. Bůh je mi svědkem, že po návratu domů vás náš král i vlast přijmou s láskou a po-starají se o vás!'

Poté jsme předali koně dělostřelcům a spálili sedla. Předáváni koní bylo stejné, jako když nesete nejlepšího přítele ke hrobu. To rozloučení s našimi koňmi je mojí nejošklivější vzpomínkou."

1 zbytek Thielmannových saských kyrysníků dostal podobný

rozkaz. Jen důstojníci si směli koně ponechat. Velitelé pluků na-

bídli vojákům, kteří koně ještě měli, aby s nimi odešli k dělostřel-cům. Téměř všichni se svými zvířaty zůstali a s nimi, jak hořce

dodává nadporučík von Meerheim, i zemřeli.

Z ústupu z Ruska se dochovaly stovky příběhů o největším

zoufalství i největším sebezapření a obětavosti, o osudech mužů,

žen, dětí i zvířat. Mnohé z nich přešly do legend. Jako příběh,

který zaznamenal seržant Bourgogne:

„Kolem půlnoci mi hlídka hlásila, že se ulici blíží jezdec. Hned jsem se tam v doprovodu dmu mužů vypravil. (...) Byl to gardový dragoun, ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 403

a jak mi řekl, vyjel pod rouškou tmy najít koni potravu. Nasadil si ruskou kyrysnickou přilbu a vnikl do nepřátelského tábora. Ukořistil otýpku sena, trochu mouky, po cestě srazil hlídku, muže zajal a přivedl s sebou.

Statečný dragoun, jmenoval se Melet, strávil zbytek noci s námi a řekl mi, že kvůli sobě by takové nebezpečí nepodstoupil, šlo mu jen o koně.

,Když se postarám já o něj,' pravil, ,je to, jako kdybych se staral o sebe.

Poveze mě dál stejně, jako to dělá už od roku 1802 na všech císařových taženích.'

A na svém věrném koni se také do Francie vrátil. Teprve roku 1815

padlo zvíře u Waterloo.

Na Meleta jsem za ústupu z Ruska narazil ještě častokrát, jednou jsem ho spatřil, jak vysekává díru v ledu, aby mohl obstarat vodu. A jindy jsem ho zahlédl na střeše jedné hořící stodoly, jak se s nasazením života pokouší koni zachránit trochu slámy, jezdci, milujícímu své zvíře, doslova krvá-

celo srdce, když nemohl hlad mrazem zesláblého ukojit ničím jiným než zledovatělou stromovou kůrou, kterou kůň mdle a s bolestí přežvykoval."

Na vlekoucí se zbytky kdysi tak skvélé Grande Armée byl otřesný pohled a Napoleonovi spadly za Krásným / oči brýle iluzí. Generálu Rappovi jedné zimní noci řekl:

„Stojím si špatně a bolí mě u srdce, když se hledim na ubohé vojáky, kterým nemohu pomoci..."

404 + BORODINO

Saint-Cyr se brání

V době, kdy Napoleon ustupoval přes Krasnoje k Orše, se dra-

maticky měnila situace na křídlech. Tlak na ně rostl a na jejich

pevnosti záviselo, zda se Rusům podaří císaři Francouzů odříz-

nout v prostoru řeky Bereziny ústupovou cestu zpět. Na severu

se hrabě Wittgenstein chystal překročit Dvinu a vrhnout zpět

Francouze i Bavory, kteří se tu po první bitvě u Polocku opevnili.

Nejednalo se o nic menšího než o pokus prolomit severní, tedy

levé křídlo celého postavení Velké armády a otevřít si tak cestu do týlu spojovací linie a ústupové trasy Napoleonových vojsk.

Ruský velitel rozdělil 15. října po zprávě, že se k němu blíží

Steinheilova posila, své vojsko do tří kolon. Levá o síle něco přes 6000 mužů pod velením generála Begičeva se dala na pochod po

silnici Nevel - Polock. Prostřední o síle zhruba 7000 mužů pod

přímým Wittgensteinovým velením vyrazila ze Sivočiny na Jure-

viče, kde se spojila s levou kolonou. Pravou, nejmenší kolonu (asi 4000 mužů) vedl kníže Jašvil od Sebeže přímo na Polock. I s před-ními voji, které šly před každou ze tří kolon, nepravidelným

kozáckým jezdectvem a pluky opolčeňje, které se ještě připojovaly, dosáhla síla Wittgensteinova vojska 40 000 mužů

K prvním srážkám došlo 17. října, kdy u jurevičů narazil gene-

rál Balk, velitel třítisícového Wittgensteinova předvoje, na čtyři tisícovky Francouzů. Balkovi se s nimi nepodařilo hnout, když

však mu dorazila posila v podobě Begičevova předvoje, jemuž

velel generál Dibič, začali se Francouzi stahovat podél Poloty

a pronásledování učinili přítrž zničením mostu.

Wittgenstein rozbil svůj hlavní stan u Jurevičů. Gouvion Saint-

Cyr setrvával nehnutě od 18. srpna v Polocku. Baron Marbot sice

barvitě vylíčil relativně klidný začátek podzimu v táboře i to, jak se lehké jezdectvo vyrovnalo se zásobovacími potížemi, nicméně

zůstává faktem, že Saint-Cyrovy síly se od první bitvy u Polocku

vlivem nemocí a zčásti i hladu ztenčily na polovinu. Wittgenstei-

novy síly se naopak zdvojnásobily.

Za těchto okolností maršál Saint-Cyr požádal svého kolegu

Macdonalda, aby se svým sborem zaměstnal alespoň Steinheila,

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 405

pochodujícího od Rigy. Jenže maršál Macdonald silně nedůvěřo-

val svému pruskému podřízenému, generálu Yorkovi. Z obav, že

se pruský kontingent, tvořící dobrou polovinu jeho X. sboru, spojí s Rusy, zůstal Macdonald tam, kde byl.

Saint-Cyrovi vojáci se věnovali spíše vlastnímu zásobování

a budování pohodlných obydlí v opevněném ležení než zákopo-

vým pracím a zpevňovaní valů kolem Polocku. Zákopníkům ge-

nerála de La Brunerie se podařilo vybudovat jen několik zákopů

a dělostřeleckých redut. Zprávy, které občas docházely z hlavní-

ho stanu Velké armády, ostatně naznačovaly, že Napoleon přezi-

muje v Rusku, a tak se Saint-Cyrovi muži chystali bránit spíše

proti zimě než proti Wittgensteinovi.

Před Polockem, mezi levým břehem Dviny a Polotou, nechal

Saint-Cyr navršit šance pro dělostřelecké baterie, které kryly Polock od severozápadu. Severní část města za Polotou však už takto chráněna nebyla, pouze na severovýchod, ve směru na ves Voro-

ňa, mířila děla z několika oddělených postavení. Když Saint-Cyr

dostal zprávy, z nichž bylo jasné, že se schyluje ke druhé bitvě

o Polock, vytvořily jeho divize před městem souvislý půlkruh se

základnou, opřenou o Dvinu a vrcholem u Spasského kláštera.

Bitva začala 18. října v okamžiku, kdy se hnul kníže Jašvil zleva a Wittgensteinovy hlavní síly zprava na Spasský klášter a k toku

Poloty. Střetlo se v ní zpočátku 32 000 Rusů a 27 000 Saint-Cyro-

vých mužů. V podstatě souběžně začal generál Balk vychá-

zet z lesů od vsi Voroni na otevřený terén. Ruští myslivci spolu

s Grodneskými husary a děly zatím směřovali po Petěrburské sil-

nici k Polotě.

Postup ke Spasskému klášteru se stal Wittgensteinovu stře-

du málem osudným. Pěchota, podporovaná částí Corbineauova

a Castexova lehkého jezdectva, podnikla protiútok tak rázně, že

se jednu chvíli ocitl Wittgenstein v zajetí majora Curélyho.

„Major Curély, jeden z nejodvážnějších a nejlepších důstojníků ve francouzské armádě, ruského generála spatřil, vrhl se na něj v čele eskadrony, kterou poskytl 20. myslivecký pluk, šavlemi pobil část doprovodu, probil se až k Wittgensteinovi, přitiskl mu hrot šavle na krk a přinutil jej odevzdat kord!

Po tak významném zajetí nepřátelského vrchního velitele se měl major Curély ihned stáhnout mezi dvě reduty a odvést zajatce do opevněného ležení. Curély však byl příliš rozvášněn. Když viděl, že se ruská eskorta vrací a znovu útočí, aby si svého generála vysvobodila, myslel, že mu fran-406 + BORODINO

couzská vojenská čest velí postavit se i se zajatcem nepřátelskému nápo-ru...! Wittgenstein se tak na několik minut ocitl uprostřed skupinky bojující mezi sebou o jeho osobu. Pak padl Curélylio kůň. Několik myslivců seskočilo, aby veliteli pomohlo vstát. Wittgenstein využil nastalého zmatku, vyrazil tryskem na útěk a svým rozkázal, ať jedou za ním...!"

tak líčí událost očitý svědek Marbot a dodává, že francouzští jezd-ci vedli zanícené diskuse o tom, jestli neměl Curély raději zajatého Wittgensteina zabít.

„Ať tak či onak, když později majora Curélylio při přechodu Bereziny, kde nám Wittgenstein způsobil tak velké ztráty, představili císaři, řekl Napoleon tomuto veliteli eskadrony:, Kdybyste užil své právo a Wittgensteina na bojišti u Polocka zabil ve chvíli, kdy se vám jej Rusové pokoušeli vyrvat, tohle by nás možná nepotkalo...' Navzdory této výčitce, ať už zasloužené či nikoliv, se Curély krátce nato stal plukovníkem a v roce 1814 byl povýšen do generálské hodnosti."

Protiútok Grodneských husaru a Smíšeného kyrysnického plu-

ku Wittgensteina vysvobodil. Curély se zachoval sice vojácky

čestně a Wittgensteinovi lze v tomto ohledu leccos vyčíst, Fran-

couzům však unikla kořist, která mohla změnit bitvu. Saint-Cyr

teď vedl útok na ruský střed a pravé křídlo, které Rusové spěšně

posilovali. Zdálo se, že vojevůdcům v této bitvě štěstí nepřeje,

kulka jedné ruské salvy poranila maršála Saint-Cyra na noze.

Chirurgovi se podařilo kulku vyjmout a obvázaný maršál řídil boj

dál. Pak popojely vpřed na ohyb lesa ruské jednorožce a spustily

palbu. Kalužský pěší pluk se za podpory gardového jezdectva

začal drát k Polocku od východu, podél cesty od Vitebska. Byl to

pokus o soustředěný nápor ruského středu a levého křídla. Podél

břehu Dviny, kudy vedla ohrožená Vitebská silnice, se do útoku

rozjel 20. pluk jízdních myslivců spolu s 8. plukem švališerů -

kopiníků. Tito jezdci v opakovaných nájezdech Kalužský pluk

zahnali, zajali jednu baterii a prakticky tak přeťali prostor mezi Wittgensteinovým levým křídlem a středem. Neovládali tento

terén dlouho. Generál Dibič zatím zastavil u Spass Mohilevským

pěším plukem a sankt-petěrburskou milicí Castexovo jezdectvo.

Poté se vrhl s gardovým jezdectvem a Grodneskými husary vle-

vo, baterii dobyl zpět a donutil francouzské lehké jezdce, aby se stáhli pod ochranu Maisonovy divize i Doumercova 14. kyrysnického pluku.

Francouzi dál útočili na středu u Spasského kláštera. Wittgen-

stein sem za své dva pluky pěších myslivců přisunoval do druhé-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 407

ho sledu granátníky, řadovou pěchotu, opolčeňje i kyrysníky. Pak se vydal vpřed proti Legrandově divizi. Ryl to tvrdý nápor a francouzské pěchotě nepomohlo, že se na levém křídle opírala o re-

dutu, jíž vojáci říkali Tuilerie, snad proto, že podobně jako paříž-

ský palác ležela mezi stromy v sadu pod Spasským klášterem.

Ruský 25. pěší myslivecký pluk pod velením plukovníka Rudige-

ra, podporovaný Grodneskými husary, se dral k valu před děly.

Za ním šla druhá vlna, tvořená Begičevovými smíšenými granát-

níky, zleva na Loisonovu divizi začal dotírat generál Berg, jemuž 408 + BORODINO

se povedlo ovládnout směr od Voroni. Prapor 11. lehkého pěšího

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 409

pluku, který pod Valaisonovým velením bránil redutu Tuilerie, ji

musel vyklidit a spolu s ním ustoupil i 2. a 37. řadový pluk.

Pak se však začala karta obracet. Proti postupujícím Rusům

poslal Saint-Cyr do útoku 14. kyrysnický pluk a část jízdních myslivců se švališery-kopiníky. Rižští dragouni, smíšené gardové jezdectvo a smíšení kyrysníci sice jejich nápor zastavili, boj však

umožnil francouzské pěchotě, aby se pod ochranou děl spořáda-

ně stáhla do okopů před Polockem. Saint-Cyr soustředil dělostře-

leckou palbu na dobyté Tuilerie a spustil střelbu tak hustou, že

Rusové zakrátko redutu vyklidili. Loisonova divize toho využila

a Tuilerie znovu obsadila.

Začínalo se smrákat a Wittgenstein nemínil hnát své jednotky

proti pěchoté kryté valy a okopy. Boj se zde zvolna omezoval jen

na přestřelky harcovníků. Zato vlevo od Spasského kláštera vy-

razil kolem půl páté do útoku kníže Jašvil se zhruba 17 500 muži

proti 4000 mužů Merleho 9. divize. Ta se však stáhla ke dvěma ba-

vorským redutám a šestnáctiliberním dělům, rozmístěným v zá-

kopové linii. Kavalergarda se dostala až na sedmdesát kroků od

Candrasovy 1. (švýcarské) brigády 9. divize. U 1. švýcarského

pluku padlo třiatřicet z padesáti důstojníků, zraněn byl plukov-

ník Castella, pod nímž předtím dvakrát zastřelili koně. Orel

2. švýcarského pluku padl na zem. Kapitán Muller jej zdvihl

a předal dál, než sám klesl zraněn a musel být z bojiště odnesen.

Generál Amey s 2. brigádou, složenou ze Švýcarů a Chorva-

tů, viděl strašlivý nápor, kterému Candrasovi Švýcaři odolávali

z posledních sil. Zatímco bavorské baterie spustily kartáčovou

palbu, postoupil spolu s brigádou generála Coutarda vpřed. To

umožnilo Candrasově brigádě uspořádat řady a celá Merleho di-

vize pak ustoupila pomalým krokem pod ochranu polockých

opevnění.

Jašvilovi Rusové navzdory nesmírným ztrátám ještě chvíli po-

stupovali, pak se ale veškeré Wittgensteinovy síly pod ochranou

houstnoucího šera začaly stahovat zpět k lesům.

Ráno 19. října se ruský vojevůdce chystal k novému útoku.

Saint-Cyrovi v deset dopoledne pobočník na zpěněném koni hlá-

sil, že k Polocku táhne Francouzům do týla generál Steinheil (prameny uvádějí jeho jméno i jako Steinhel či Steinghel) s 5000 pě-

šáky, dvanácti eskadronami jezdectva a tuctem děl. Gouvion

Saint-Cyr za těchto okolností viděl, že slabá polocká opevnění

nedávají šanci na účinnou obranu. Přesto čekal, až bude moci na

410 + BORODINO

vlastní oči posoudit sílu a rozvinutí ruských sil. Postavil Steinhe-ilovi do cesty Corbineauovo jezdectvo (5. a 6. brigádu), posílil

Ameyovy Švýcary bavorskou brigádou pod osobním velením ge-

nerála von Wrede a L'Héritierovým 7. kyrysnickým plukem.

Po poledni už bylo jasné, že se kolem Polocku stahuje půlkruh

padesáti tisíc Rusů. Saint-Cyr však se stažením obou sborů čekal až do soumraku. A před ústupem si naplánoval útok. Tři kolony,

vedené von Wredem, Ameyem a von Strathem, udeřily v půl

páté odpoledne nejprve proti Steinheilovu předvoji. Turčanovovi

myslivci takovou opovážlivost nečekali a nechali se zaskočit. Stálo je to 1800 zajatých a Steinheil se raději stáhl na půl hodiny pochodu od Polocka. Zpět se začal vracet až pod pláštěm tmy kolem

šesté večer. To už. Saint-Cyr z ruského sevření vyklouzával.

„Všichni generálové na Saint-Cyra naléhali, aby dal rozkaz k evakuaci Polocka. Ten však chtěl počkat do noci, neboť cítil, že 50 000 Rusů před ním nečeká na nic jiného než na první známky ústupu. Pak by se na jeho oslabené vojsko vrhli a do ustupujících řad zaseli zmatek. Zůstal tedy stát a využil nepochopitelné nečinnosti nepřátelských generálů. Čekal na zá-

pad slunce, který naštěstí díky husté mlze přišel dřív. Tři armády se tak ztratily jedna druhé z očí," vzpomínal baron Marbot.

První ustupovala přes řeku Legrandova divize, krytá divizí

Maisonovou. Sebelepší vojevůdcovský zámér však občas ztrosko-

tá na nepředvídatelném jednání mužstva. Baron Marbot, který

tehdy velel jednomu z pluků Castexova jezdectva, o tom říká:

„Početné dělostřelectvo a několik eskadron už přešlo z pravého břehu v tichosti po mostech, pěchota se měla za nimi uvolnit z dotyku s nepří-

telem, když tu vojáci Legrandovy divize, kteří nechtěli nechat své baráky Rusům netknuté, v nich založili ohně. Dvě zbylé divize myslely, ie je to dohodnuté znamení, udělaly totéž a ve chvíli se celá linie rozsvítila.

Obrovský požár Rusům náš ústup vyzradil, všechny jejich baterie začaly pálit, od granátů vzplála předměstí i město, k němuž postupovaly jejich kolony. Avšak Francouzi, zejména Maisonova divize, bránili každou píď, neboť v záři požárů bylo vidět jako za jasného dne.

Polock zcela shořel a obě strany měly velké ztráty, ústup našich jednotek proběhl nicméně spořádaně. Vzali jsme s sebou všechny převozu schopné raněné. Zbylí, jakož i velké množství Rusů, uhořeli v plamenech."

Oba sbory pod Saint-Cyrovým velením, tedy II. a VI. sbor, ustu-

povaly z Polocku zcela klidně a spořádaně, kryty Castellovými

a Requettiho švýcarskými pluky, Chorvaty a 123. řadovým plu-

kem. Rusům se podařilo vniknout do města až ve tři hodiny

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 411

ráno následujícího dne. Wittgensteina stála druhá bitva u Polo-

cku 10 000 mrtvých a raněných, jakož i 2000 zajatců, které však

Saint-Cyr s sebou nevlekl a nechal v Polocku. Francouzi, Chorva-

ti, Bavoři a Švýcaři měli na 7000 mrtvých a raněných.

Druhá bitva u Polocku 19. října

Stržené mosty přes Dvinu zabránily Wittgensteinovi Saint- Cy-

ra pronásledovat. Ten, chráněn detašovaným VI. sborem pod

velením von Wreda (který kryl cestu na Vilno), ustupoval

s II. sborem na Lepel. Tady se zastavil a počkal, až se stáhnou von Wredeho Bavoři. Ti uplatnili podobnou taktiku jako Gouvion

Saint-Cyr. Ve třech kolonách se nejprve 20. října mezi třetí a čtvr-tou hodinou ranní vrhli útočným krokem, bez střelby a se vzty-

čenými bodáky na síly generála Steinheila. Steinheil se už podru-

hé nechal zaskočit. Zaplatil řadou zajatých důstojníků (včetně

jednoho plukovníka) a 1800 muži. Jízdní myslivci 7. a 20. pluku

pak pronásledovali ve zmatku prchající Steinheilův přední voj,

a když se je Rusové pokusili zastavit, muselo Steinheilových

zhruba 8000 pěšáků a jezdců couvnout před palbou Wredových

děl. Teprve u Bonony zastavil VI. sbor postup.

Následujícího dne poslal Saint-Cyr rozkaz, aby se Wrede k ně-

mu připojil. S bavorskými jednotkami však nastaly komplikace.

Wrede manévroval se svými Bavory samostatně, Legrandovi, kte-

412 + BORODINO

rý převzal velení nad francouzskými divizemi sboru, se nemínil

podřídit, svévolně s ním přerušil dotyk a zahájil ústup na vlastní pěst s cílem dostat se k Vilnu. Doplatil na to. U městečka Ušači jej zaskočil Steinheil a oplatil mu předchozí pokoření i s úroky.

V ruských rukách skončily von Wredeho povozy, pokladna

a dvacet praporu bavorských pluků. Navíc se od Bavorů odtrhla

Corbineauova jezdecká brigáda, která měla původně krýt levé

křídlo. Generál Corbineau měl jisté podezření, že mu Wrede lže.

Odmítl Wredemu poslušnost poté, co bavorský generál nedoká-

zal předložit písemný Saint-Cyrúv rozkaz o přidělení jezdecké

brigády, na který se odvolával. To, že se Corbineau vrátil na vlastní pěst ke II. sboru, se o pár týdnu později ukázalo jako obrovské

štěstí pro celou armádu.

Z prostoru mezi Vitebskem a Smolenskem se zatím stahoval

zpět IX. sbor maršála Victora, který byl do Ruska přisunut až

v průběhu léta a měl tvořit Napoleonovu zálohu, chránící součas-

ně týl Velké armády. Francois Perrin, řečený Victor, nevyrazil jen na Napoleonův rozkaz, ale i proto, že si sám dobře uvědomoval,

jak nutně potřebuje Gouvion Saint-Cyr pomoc. Dorazil v pravý

čas, dne 28. října.

Wittgenstein zatím opustil prostor kolem Polocku, který ovládl,

a vydal se za Francouzi. V prostoru Čašnik narazil na Legrandovu

6. divizi, která se po ostré dělostřelecké přestřelce dala na ústup zpět k jádru francouzských sil. Maršál Victor čekal, až se Rusové, postupující od Čašnik k řekám Lukomla a Ula, rozvinou, aby tak

mohl lépe odhadnout jejich síly a své možnosti. Sám zaujímal

postavení na druhém břehu Lukomly v prostoru mezi statkem

a vsí Smoljance, s divizemi II. sboru v prvním sledu.

Zpočátku se střet rozvíjel podle takřka klasického schéma-

tu přestřelkou harcovníků. Hessenští voltižéři vystříleli všechnu munici, jejich ruští protivníci to rychle zjistili a z nepříjemné situace musel rotu hessenské brigády vysekat za cenu značných ztrát

3. (bádenský) řadový pluk. Ani pokračování bojů se příliš nelišilo, lze jej charakterizovat jako soubor dílčích přestřelek dělostřelectva a řetězů střelců. S blížící se nocí stáhl maršál Victor všechny své síly k lesu za Smoljance. Střet, který lze těžko nazvat bitvou, stál obě strany kolem čtyř stovek mrtvých a raněných. Měl však

další dozvuky, které se projevily na akceschopnosti francouz-

ských sil.

Maršál Saint-Cyr s ohledem na předchozí zranění u Čašnik ne-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 413

velel. Podle svého zvyku však podrobil maršála Victora kritice.

Vyčítal mu, že měl spojenými silami II. a IX. sboru udeřit plnou

mocí na Wittgensteina, útočit a zahnat jej za Lukomlu. Za kritikou do jisté míry stála Saint-Cyrova ješitnost. Jako služebně mladší se totiž musel Victorovi podřídit. A tak vzápětí po sžíravé kritice

prohlásil, že se potřebuje ze zranění léčit, a odejel směrem na

Vilno. Marbot, v jehož vzpomínkách se nalézá řada pronikavých

postřehů o vojevůdcích napoleonské éry, napsal při příležitosti

Saint-Cyrova odjezdu:

„jednotky Saint-Cyrova odchodu želely. Neměly jej sice osobně rády, oceňovaly však jeho odvahu i mimořádné válečnické nadání. K dokona-losti vojevůdce Saint-Cyr potřeboval jen o něco méně egoismu a trochu nadání, jímž se získává náklonnost vojáků i důstojníků, tedy smyslu pro péči o jejich potřeby."

Následujícího dne ráno se oba francouzské sbory hnuly opět

kupředu, spořádaně dopochodovaly až k zámku vprostřed stat-

kářské usedlosti na břehu Uly, pokus o překročení řeky však Ru-

sové potlačili v zárodku. Victor se začal po svém břehu Uly sta-

hovat na Senno a Wittgensteinúv předvoj vstoupil do Smoljancú.

„Couvnutí Victorovo poskytovalo našemu vrchnímu veliteli takových výhod, jakých mohlo se mu dostati rozhodným vítězstvím v bitvě," napsal kategoricky ve svých dějinách tažení Bogdanovič, nebyla to

však tak docela pravda.

V polovině první listopadové dekády se Victor, nikým příliš

nepronásledován a nezneklidňován, ruským silám vzdaloval. Ge-

nerál Wittgenstein sice mohl v klidu posílat odřady vojska k Bo-

risovu, Minsku a Vitebsku, bylo mu to ale málo platné. S armádou

admirála Čičakova se nespojil, a tak mu nezbylo než vyslat silný předvoj generála Alexejeva za Victorem, o jehož pohybech by

jinak zcela ztratil přehled. Současně se Wittgenstein zaměřil na

dobytí Vitebska, jednoho z dalších strategických cílů, jehož dosa-

žení Sankt-Petérburg požadoval. S tímto úkolem vyslal nevelký

odřad generála Harpa (čtyři prapory, čtyři eskadrony, šest děl

a kozácká rota), což k obsazení města bohatě stačilo. Harpe tu

zajal velitele Vitebsku generála Pougeta a čtyři stovky mužů, sám ztratil jen čtyřiačtyřicet vojáků.

K Victorovu sboru zatím dorazil uzdravený maršál Oudinot, do

počáteční fáze první bitvy u Polocku velitel II. armádního sboru.

Od tohoto okamžiku začaly opět působit II. a IX. sbor odděleně.

Dne 11. listopadu zahájil Victorův sbor, následován Oudinotem,

414 + BORODINO

postup od Čereje k Lukomli s cílem zatlačit Wittgensteina za Dvinu.

O dva dny později se IX. sbor přiblížil k Wittgensteinovým

silám a Partouneauxova divize s plnou silou udeřila na předvoj

generála Alexejeva. Boj, v němž Rusové ustupovali a zastavili se

teprve po příchodu posil, trval až do noci. V noci z 13. na 14.

listopadu převzal z Wittgensteinova rozkazu velení Alexejevova

předvoje generálporučík kníže Jašvil a s větší částí sil přešel ke Smoljancúm, kde zaujal společně s generálem Steinheilem obranu. Ostatní Wittgensteinovy síly setrvávaly dál u Čašnik.

Bojovat se začalo hned 14. listopadu dopoledne. Kolem jede-

nácté hodiny vykročila Girardova divize proti postavením před-

ního voje knížete Jašvila a vcelku bez potíží jej tlačila ke Smoljancúm. Tady sice ruský odpor zesílil, ves přešla několikrát z ruky do ruky, nakonec ji však obsadili Francouzi. V té době zaútočily další Victorovy divize na ruské pravé křídlo. Jedna za druhou však

vstupovaly do křížové palby ruských baterií a ve snaze se jí vy-

hnout se postupně přesunovaly stranou. Podobné se vedlo i jez-

dectvu, které útočilo na levé Jašvilovo křídlo.

Po neúspěchu na křídlech se Victor pokusil zdolat ruské baterie

útokem na střed. Před vsí Smoljance se rozvinul prudký boj pě-

choty. Ani ten nepřinesl Francouzům očekávaný výsledek, spíše

naopak. Rusové nakonec Smoljance ovládli a Victorovy síly se na

noc stáhly k Bešenkovicům, odkud Victor zahájil nazítří ústup na

Čerej. Obé strany nechaly v bitvě u Smoljanců po třech tisícov-

kách mrtvých.

Pak zavládl týden relativního klidu. Victor zůstal do 22. listo-

padu u Čereje. Čekal, až se přiblíží Napoleon a současně, což

bylo strategicky mimořádně důležité, blokoval Wittgensteinovi

postup k Berezině. Wittgenstein se nehnul od Čašnik a čekal po-

dobně, až se přiblíží Čičakov či Kutuzov. Nepodařilo se mu zatla-

čit Victorův a Oudinotův sbor tak, aby přerušil možnost jejich

spojení s ustupujícím Napoleonem. A kvůli Francouzům, kteří

mu stáli v cestě, nedokázal na Berezině navázat spojení tak, jak

mu to nařizovaly Kutuzovovy dispozice. Zásluhou II. a IX. sboru

(a také Kutuzovovy nečinnosti) tedy nevyšel hlavní ruský plán,

spojení tří armád a sevření kleští kolem zbytků Velké armády.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 415

Pyrrhovo vítězsví na Volyni

Ještě hrozivěji a dramatičtěji se vyhrocovala situace na jižním

křídle, mezi Volyní a Litvou. Kutuzov, obdařený už v té době

carem Alexandrem titulem knížete Smolenského, nařídil admirá-

lu Čičakovovi, aby prorazil cestu přes spojené rakousko-sasko-

-francouzské síly vzhůru na Minsk a Berezinu, kde měl Napoleo-

novi zastoupit cestu zpět. Císař Francouzů to tušil. Rakouský

i saský sbor měly podle Napoleonových představ blokovat Čiča-

kovovi cestu podobné, jako měli Saint-Cyr a Victor bránit Witt-

gensteinovi sevřít čelisti kleští ze severu.

Napoleon si byl vědom, že Schwarzenberg stojí proti přesile.

Přesto si přál, aby kníže podstoupil s Čičakovem boj i za cenu

značných ztrát. Za strategickými důvody se skrýval i důvod po-

litický. Napoleon jej jasně formuloval v dopise, adresovaném

9. listopadu Maretovi:

„Po střetnutí, které by část jeho sil |tj. Schwarzenbergových, pozn.

aut.) zničilo, by byl velitel ztracen a vídeňský dvůr by musel poslat nové jednotky."

Totéž ovšem věděl i Schwarzenberg a počínal si tak, aby se vy-

hnul generální bitvě, která jeho jednotkám nedávala příliš šancí

na vítězství. Francouzští historikové dodnes pokládají Schwar-

zenbergův ústup za počátek „zrady" rakouského sboru a jeho

veliteli vyčítají nečinnost, která měla podle nich za následek nejprve spojení Čičakova s Tormasovem a posléze Čičakovův po-

chod do týla Velké armády. Schwarzenberg sice byl spojencem

Napoleona, ale poddaným císaře Františka. V zájmu Vídně bylo,

aby se Pomocný sbor vyhnul zbytečným ztrátám. A strategická

i taktická nutnost Schwarzenbergovi diktovala, aby bral ohled

i na ochranu rakousko-ruských hranic před možným ruským

vpádem!

Korespondence knížete Schwarzenberga jednoznačně doklá-

dá, že v této době stále věřil v Napoleonovu sílu. O skutečném

stavu Velké armády dostával pramálo zpráv a i ty přicházely vět-

šinou zprostředkovaně od Mareta z Minsku. Pomoc a posily mu

dorazily v průběhu celého tažení zcela nepatrné. Zvolna zjišťoval, 416 + BORODINO

že Napoleon a Vídeň po něm žádají poněkud protichůdé věci,

přičemž jej na holičkách nechávají shodně jak dvorská válečná

rada ve Vídni, tak generální štáb Velké armády.

Když Napoleon zahájil ústup z Moskvy, vládl na rakousko-sas-

ko-ruské frontě relativní klid. Schwarzenberg a Reynier stáli od

18. října v prostoru Drogyczina, Rusové opanovali prostor Brestu Litevského. Úmysly admirála Čičakova byly ofenzivní". Hodlal dál tlačit rakousko-saské slábnoucí síly směrem na Varšavu. Pak však

dorazili Kutuzovovi kurýři se zprávami o začátku Napoleonova

ústupu a rozkazem, aby Čičakov pochodoval směrem k Wittgen-

steinovi, spojil se a zastoupil Napoleonovi cestu zpět. Admirál

uposlechl. Rozdělil své síly na dvě části. S tou první a silnější vyrazil 30. října k Pružanům a 6. listopadu došel do Slonimu.

Odtud hodlal pokračovat směrem na Minsk a k hornímu toku

řeky Bereziny. Proti rakousko-saským silám ponechal generálpo-

ručíka Sackena s druhou částí svých jednotek. Jednalo se o sbory

generálmajora Bulatova a generálmajora Lievena, k nimž admi-

rál po jistém váhání přidal ještě sbor generálporučíka Essena III., který však stál na půli cesty mezi Čičakovovými a Sackenovými

silami.

Poměr sil se tak stal pro Schwarzenberga a Reyniera podstatně

příznivějším. Oba toho měli zapotřebí. Koncem října k nim přišly

vůbec první chabé posily, pouhých 1700 Sasů. Na Napoleonův

rozkaz k oběma společně operujícím sborům pochodovala od XI.

záložního Augereauova sboru 32. francouzská pěší divize, jíž velel generál Durutte. Byla to divize vytvořená převážně z čerstvých

odvedenců posledních ročníků. Měla mít 9000 až 10 000 mužů,

není však vůbec jisté, kolik těchto zcela nezkušených a námaze

neuvyklých vojáků na Volyň došlo. Generál von Funck uváděl

stav podstatné nižší a kvality divize hodnotil velice kriticky:

„jediný prapor, složený z Wurzburčanů, statečných a spořádaných lidí, tvořil výjimku. Divize Durutte měla mít 6000 mužů. Byla-li na plném počtu, to nevím, za pár dní, ještě, než došla k nepříteli, se ztenčila na 4000 mužů. Byla to pouze pěchota, děla neměla..."

Knížeti Schwarzenbergovi pohyby Čičakovovy armády ne-

unikly. Dne 30. října vydal svým Rakušanům rozkaz k pochodu

za Rusy směrem na Slonim. Mezi Drogyczinem a Siemiatycemi

znovu přešel Bug a pokračoval vzhůru k Narewu, kde zůstal 4.

listopadu stát. Reynierův sbor, jak líčí von Funck, zatím setrvával u Skrzeszewa, odkud měl vázat Sackena:

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 417

„Rakušané šli teď přes Bug, aby znovu osvobodili spojovací linie ar-mády, vedoucí od Moskvy a Smolenska přes Minsk na Grodno, a my chtěli generála Sackena zaměstnat, aby nemohl Rakušany sledovat. (...) Osm dní jsme klidně stáli u Skrzeszeiva. Potraviny byly stále vzácnější, oděvy stále ohavnější a rozedranější, nejistota ohledně osudu Velké ar-mády rostla s celkovým nedostatkem zpráv. Naše spojení s ní vedlo přes Vilno a Grodno, odkud nám vévoda z Bassana nechával posílat zprávy.

Ale on sám už neměl co sdělovat..."

Jakmile Rakušané obsadili Slonim, překročilo 12 000 mužů Rey-

nierova sboru Bug a vyrazilo na pochod tak, jak bylo dohodnuto,

to jest za nimi. To však zase neuniklo Sackenovi, který opustil

3. listopadu Brest a vyrazil za Reynierem. Vznikla podivná situa-

ce, která připadala generálu Funckovi až komická:

„Postavení našich sborů bylo po opuštění Skrzeszewa zcela zvláštní.

Nejprve šel generál Mohr s jednou divizi Rakušanů a spěchal vstříc Němenu. Za ním táhl Čičakov se 40 000 muži. Pak pochodoval kní-

že Schwarzenberg, jehož síly nepřesahovaly 24 000 mužů, pozorován 14 000 Rusy, kteří jej následovali. Nakonec šel generál Sacken, který měl podle zadržené depeše 19 000 mužů pěchoty, 7000jezdectva a 50 těžkých děl..."

Tyto podivně roztroušené síly se přeskupovaly a spojovaly, Es-

sen III. se Sackenem, Reynier se Schwarzenbergem, a pak se zase

dělily. Schwarzenberg vyslal Reyniera vpřed směrem na Volko-

vysk a Slonim, tedy v zásadě za silami admirála Čičakova. Čiča-

kov zase poslal plukovníka Černyševa za Mohrovou divizí, která

měla před celým sasko-rakouským sborem vybudovat u Mostů

přepravu přes Němen.

Mapy, jména míst, data a dislokace dávají pramalou představu o

podmínkách, za nichž se všechny tyto přesuny uskutečňova-

ly. Generál von Funck neměl důvod zastírat drsnou skutečnost.

Vyšší velitelé postrádali informace o celkové situaci Francouzů:

„S tím, co se dozvěděl, dělal Reynier tajnosti. (...) Většina novinek z Moskvy teď k nám přicházela přes Německo a pramenila z novin..."

Vlhká chladna se střídala s mrazy, déšť se sněhem, přišla-li

obleva, padly na močálovitou krajinu husté mlhy:

„Po cestách se téměř už nedalo jít dál - a lidé neměli boty. U toho ale nezůstalo. Nazí, citelnému chladu a nepohodě vystavení vojáci pátrali po kusech oděvu a brzy se na pochodu objevily roztodivné doplňky. Popské sutany, ženské šaty, velké vlněné přikrývky, přivázané k tělu spletenými provázky či řemením, surové kožky, fraky, noční košile, měšťanské šaty, 418 + BORODINO

vše dohromady. Reynier to viděl a nic neříkal, vina ležela na intendan-tech, kteří radši výstroj zašantročili, než aby ji vydali. (...) Vypadali jsme spíše jako cikánská banda než jako vojáci. Jen Francouzi byli dobře oble-

čeni, neboť dostali v Berlíně nové uniformy."

Nocování a táboření tvořilo další kapitolu strázni:

„Vsi a městyse, kde jsme zůstávali, byly ostatně jedny z nejodporněj-

ších. Jedna nedlážděná místnost bez oken, s topeništěm a chlebovou pecí bez komína tvořila převažující druh obydli a ne všichni na tom byli tak dobře. Jakmile se rozdělal oheň, musel se člověk skrčit, neboť kouř se táhl ke dveřím..."

V podivných vsích číhalo další nebezpečí, požár. Nebylo divu,

že noc co noc některý dům vzplanul a oheň se šířil nesmírně

rychle. I proto, že zdejší vsi měly bahnité uličky vystlané na loket vysoko slámou... Případy, při nichž voják či důstojník uhořel

nebo utrpěl popáleniny, byly na denním pořádku.

Morálka pochopitelně klesala. Šlo-li o jídlo, stávali se vojáci

nezvládnutelnými:

„Saští husaři, vyslaní na průzkum, vtrhli do kvartýru jednoho rakouského generála, aby tu plundrovali. Přemohli hlídku, a když dorazil po-bočník, aby nedorozumění objasnil, vrhli se husaři i na něj. Vytasil dýku a jednoho z nich srazil na místě mrtvého k zemi."

V mlhách nad slatinami vojáci nejednou nevěděli, kde jsou oni

a kde nepřítel, kterým směrem v noci vůbec postavit hlídky. Za

těchto nepřehledných přesunů docházelo jen k drobným potyč-

kám, z nichž největší se odehrála 13. listopadu asi 9 km jihozápad-ně od Volkovysk u vsi Lopienica Mala. Jádro Schwarzenbergova

sboru bylo tou dobou ve Sloními. Saský sbor, který pochodoval

teprve k Volkovysku, byl tvrdě napaden Sackenem. Reynier ná-

por odrazil a z výpovědí zajatých Rusů zjistil, že se mu ruský

7. sbor pokouší v prostoru Volkovysku přetnout spojení se sbo-

rem rakouským. Reynier, který se měl ve Volkovysku spojit s Du-

rutteho divizí, postupující oddělené, se rozhodl vyrazit co nej-

rychleji z Lopienice a dosáhnout Volkovysku dřív než Rusové. Po

deštích udeřily mrazy, silnice pokryl led, i jezdectvo šlo pěšky, neboť koně na náledí stále padali. Navzdory všem potížím Reynier Sackena předstihl a 14. listopadu došel na místo. Po letmé

prohlídce terénu velitel sboru usoudil, že vkročit se všemi jednotkami do Volkovysku, které leží mezi pahorky v kotlině jako na

dlani a ze tří čtvrtin jej obklopuje bahnitá voda, by nemělo smysl.

Zaujal obranné postavení na nejvyšším z pahorků, který ležel asi

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 419

půl kilometru od města směrem na Mosty. Do městských zdí

poslal jen Durutteho divizi a prapor Wurzburčanů. Pak se ale

nechal náčelníkem štábu Langenauem přesvědčit, aby přenoco-

val ne v ležení, ale v jednom z domů. Většina velitelů divizí ná-

sledovala jeho příkladu.

„Volkovysk je roztažené, mizerné a křivě postavené město s velkým nepravidelným náměstím a ulicemi křivolakýrni tak, že to dá práci se v něm orientovat," charakterizoval místo von Funck.

Onoho večera se k Volkovysku blížil i předvoj ruských sil ge-

nerála Sackena. Místní obyvatelé prozradili, že Sasové táboří

mimo městské zdi, že však uvnitř města nocují jejich velitelé.

A přesně označili domy. Takovou příležitost si Sacken nemohl

nechat ujít! V noci, kryt zuřící sněhovou bouří, pronikl 39. myslivecký pluk nepozorovaně k městské bráně. Hlídky varovalo až

vrzání veřejí. Zahájily sice palbu z mušket, to však myslivce plukovníka Bělokopytova nemohlo zastavit. Rozespalí Durutteho

vojáci se jim stavěli na odpor jen zvolna a zmateně, nikdo pořád-

ně nevěděl, co se děje. Velitelé, nocující ve Volkovysku, byli zaskočeni stejně jako řadoví vojáci.

„Asi ve dvě hodiny mě vzbudil strašlivý rámus na dvoře. Vyběhl jsem k oknu, myslel jsem, že dům hoří. leden husar na mě křikl, že ve městě je nepřítel, a já vzápětí zaslechl docela blízko výstřely a kozácký pokřik,"

vzpomínal generál Funck, který na sebe hodil jen plášť, a protože koně byli ustájeni až z druhé strany domu, chvátal s bosým generálem Gablenzem, který zimou ani nedokázal promluvit, do ležení.

Von Funck doběhl do ležení a vyhlásil poplach. Vybubnovat jej

mohli pouze dva tamboři, zbytek bubnů už se na tažení dávno

zničil. Funck ihned sebral von Angerovy a von Spiegelovy gra-

nátníky a vyrazil na pomoc Reynierovi:

„Na místě vládlo strašlivé dopuštění. Kozáci napadali husary z hlídky, a ježto ti ujížděli zpět k pěchotě na mostech, byly tři roty Francouzů, čerstvých rekrutů, rozraženy koňskými kopyty, prchaly pryč a přítel nepřítel, vše se dralo z mčsta. (...) Za kozáky jeli myslivci, dovnitř pronikalo pravidelné jezdectvo a pěchota a je téměř nepochopitelné, že při tom všem došlo k tak malým ztrátám a že Reyniera a celý generální štáb nezajali..."

Probuzený velitel saského sboru vyskočil naštěstí včas oknem

ven a dostal se do ležení. Z města unikl i generál Durutte a další velitelé, takže jedinou kořistí se stal prapor saského pluku prince Friedricha Augusta, který ukořistil Vjatský pluk.

420 + BORODINO

„Bylo našim štěstím, že Rusové napadli město a ne ležení, jednotky sice vyrušili v noci, ty však nepřišly o zásoby, neboť je měly v táboře...,"

konstatoval Funck.

Velitel 21. divize generálporučík Lecoq ihned vyslal pobočníka

Charleta za Schwarzenbergem do Slonimu, Rakušané mohli však

dorazit Sasům na pomoc nejdříve druhý den. Naštěstí pro Reyni-

era měli Rusové pro okamžitý útok na ležení málo sil. Hrstka

ruských jednotek obsadila kousek planiny před městem, hrstka

Sasú a Francouzů, zejména harcovníku, zase držela zahrady ko-

lem krčmy a kostela.

Od rána 15. listopadu palba z obou stran houstla. Reynier s oba-

vami sledoval, jak se nové a nové ruské jednotky rozvinují, aby

obešly ležení na pahorku zezadu. Lecoqovu 21. divizi postavil

mezi město a silnici na Mosty. Za ní, poněkud vlevo, stála von

Funckova 22. divize. Gablenzovo saské jezdectvo zaujalo posta-

vení na levém křídle.

Kolem osmé hodiny ranní se do útoku proti levému křídlu

rozjelo mohutné Sackenovo jezdectvo. Reynier nečekal a vyslal

do protiútoku 23. lehkou jezdeckou brigádu generálmajora von

Gablenze.

„Starý oberst Engel se postavil do čela husarům a dragounům a vedl je na nepřítele, jehož šik byl o třetinu širší," líčil Funck jezdecký protiútok, který skončil lépe, než začal.

Hned po rozjezdu si generál Gablenz pomyslel, že za ruským

šikem se skrývá další jezdectvo v koloně, a dal zatroubit k ústupu, což však slyšeli jen Polenzovi švališeři. Saští husaři cválali dál.

Obrist Engel se snažil vzniklou situaci zachránit, vyrazil za husary a strhl švališery (které Funck mylně nazývá dragouny) i hulány

prince Klementa s sebou. Vedl útok s takovou vervou, že ruský

šik obrátil koně, přičemž kozáci raději ujeli na druhý břeh řeky.

Jízdní baterii se podařilo najet do palebného postavení a její velitel, kapitán von Roth, zahájil velice účinnou palbu. Funck smutně konstatoval, že generál Gablenz později dostal „za krásný útok,

který vedl" komandérský kříž Heinrichs Orden, přičemž jméno plukovníka Engela se nedostalo ani do hlášení...

Engelův útok upevnil postavení Reynierova levého křídla. Dal-

ší útok pěchoty ze sboru generálmajora Bulatovova odrazil pro-

tiútokem na bodák prapor 1. lehkého pěšího pluku s podporou

roty pěšího pluku prince Antona. Sackenovi se nepodařilo Sasy

smést. Nedokázal ani zabránit možnému Reynierovu spojení se

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 421

Schwarzenbergem, jehož příchod obě strany napjatě očekávaly

od severovýchodu, tedy od Izabelinu. Saské postavení však ne-

bylo večer 15. listopadu nijak růžově. Ruské síly čítaly 16 000

pěšáků a 11 000 jezdců, z toho 5000 kozáků. Generál Reynier dis-

ponoval 15 000 pěšáky a tisícovkou jezdců.

Druhý den, 16. listopadu, se Reynier pokusil vyhnat Rusy

z města a vytvořit tak souvislou obrannou linii až do městských

zdí. Neměl úspěch. Ve chvíli, kdy jeho odražená pěchota ustupo-

vala do výchozích pozic, dolehla do saského ležení od Izabelinu

ozvěna devíti dělových výstřelů. Bylo to dohodnuté znamení, že

se blíží rakouský sbor. Na Reynierové tváři se objevil ironický

úsměv. Heslo „Volkovysk a vítězství!", které předtím vydal, se mělo naplnit. Saská děla byla nabita zápalnými koulemi, hlavně

zaměřeny na město plné Rusů. Baterie okamžité spustily palbu

a Durutteho divize vyrazila s Reynierem v čele do útoku proti

Sackenově pěchotě. Nezkušení vojáci útočili statečně, salvu však vystřelili příliš brzy a odpověď ruské pěchoty jimi otřásla.

„Silnici v pár minutách pokryli mrtví a umírající, zvlášť jsme viděli klesat řadu důstojníku, a co ještě mohlo běžet, prchalo z výšiny zpět.

Tu se Reynier velice dopálil, shromáždil je znovu a zaútočil podruhé. Tentokrát byli chytřejší, dosáhli výšiny (...) bez výstřelu, ale na ní nastala strašlivá řež, Francouzi, rozzuření ztrátami, nedávali milost a sehnali myslivce bodáky dolů..."

Reynierova děla teď těžila z toho, že se Sackenova vojska tísnila na malém prostoru a ve městě. Oheň se šířil, jediná rána prý

nemohla minout.

Souběžně s tím pronikali u Izabelinu do Sackenova týlu jezdci

generálmajora Franze svobodného pána von Freilicha, za nimiž

ostře pochodovaly Trautenbergova a Bianchiho divize. Rakouští

husaři se zmocnili Sackenových kočárů, zavazadel štábu, v nichž

ještě ležela kořist z tureckého tažení, koní i Sackenových trofej-ních velbloudů, z nichž tři věnoval kníže Schwarzenberg Reyni-

erovi. Poražený generál Sacken couval k mostům na Rose. Reyni-

er, krytý teď z boku Schwarzenbergem, vyrazil pravým křídlem

za ním a chtěl Rusy napadnout v Narewském průsmyku. Raku-

šané měli jeho nápor podpořit. Generál Funck se opět rozhořčo-

val nad pomalostí, s níž rakouští velitelé postupovali za Sasy:

„Obě části sice dorazily včas, zrána však pokládal generál Freilich za nutné, aby si vojska před bojem uvařila. Uplynula desátá hodina a Rusové měli čas průsmykem projít. Sasové začali boj v osm, byli však příliš 422 + BORODINO

slabí, než aby postoupili až k mostům. Když Freilich konečně dorazil, velice saskou statečnost vychvaloval, soudil však, že na ostřelování prů-

smyku děly je už pozdě..."

Funck zapomínal, že Rakušané měli za sebou pochod do Sloni-

mu a rychlý přesun zpět, a že tudíž unavené jednotky nemohly

dát postupu patřičné tempo. Rusové, kteří tak dostali čas mosty

opravit, se v noci z 16. na 17. listopadu stáhli. Rakouský a saský sbor, teď opět spojené, začaly za Rusy postupovat až následující-

ho dne.

Rusové ustupovali k Bělověžským pustinám a odtud na Pruža-

ny. Všechna vojska na této frontě už po několikáté během taže-

ní pochodovala týmiž cestami. Dne 25. listopadu obsadil kníže

Schwarzenberg Kobryn, kde jej zastihl list vévody z Bassana, na-

léhavé žádající, aby se rakouský maršál okamžité vydal na Minsk

na pomoc troskám Velké armády. Zatímco Reynier dopochodoval

k Brestu, vyrazil Schwarzenberg zpátky tam, kam před bitvou

u Volkovysku původně mířil. Na severovýchod ke Slonímu, za

Čičakovem a vstříc ustupující Velké armádě, o jejímž rozvratu

neměl nejmenšího tušení.

Kdo vlastně byl u Volkovysku vítězem? Z hlediska ovládnutí

bitevního pole bezesporu Sasové a Rakušané. Bylo to však z ně-

kolika důvodu Pyrrhovo vítězství. Reynierovi po bitvě zbývalo

na 10 000 mužů, Schwarzenbergovi kolem 20 000 mužů, Durutte-

ho Francouzi tvořili útvar zhruba 5000 mužů. Síly tedy slábly.

Ze strategického hlediska kupodivu dosáhl víc poražený Sacken.

Tomu se totiž povedlo přerušit předchozí Schwarzenbergův po-

chod v Čičakovově týle. Navíc se navzdory porážce a ztrátám

vymanil z doteku, vyklouzl a táhl Rakušany opačným směrem,

než Napoleon potřeboval. Schwarzenbergův vynucený návrat

k Volkovysku uvolnil admirálu Čičakovovi cestu na Minsk. Čiča-

kov se pak objevil u Bereziny včas, Schwarzenberg se tam nedo-

stal vůbec. Ne že by mu to vadilo, rakouský vojevůdce jistě dával přednost relativní blízkosti hranic rakouské Haliče.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 423

Prokletý most

Admirál Čičakov táhl nikým neznepokojován od Slonimu na

Minsk. Do cesty se mu za daných okolností mohlo postavit jen

pramálo sil a hrabě Lambert, velitel předního voje Dunajské ar-

mády, narážel na nepatrný odpor. Napoleon sice už dříve před-

pokládal, že tak důležitou křižovatku a zásobárnu, jakou Minsk

představoval, se Rusové pokusí dobýt, z posil, které sem posílal

(převážně z Augereauova XI. sboru), musel však většinu předis-

ponovat na jiné úseky. K obraně Minsku nakonec zbyl z ostří-

lených vojáků 7. (wurttemberský) pěší pluk, zbytek jednotek tvo-

řila nesourodá směsice nováčků všech národností. K Minsku se

spěšně

přesunovala Viselská legie generála Dombrowského,

Lambert byl však rychlejší.

Francouzský velitel Minsku generál Bronikowski vyslal proti

Lambertovi několik praporů a eskadron pod velením generála

Koseckého. Tyto jednotky tvořili z větší části Litevci, kteří se při-hlásili pod francouzské prapory. K prvnímu střetu došlo 15. listopadu u Kejdan. Alexandrijští husaři s kozáky obešli Litevce zleva, Starodubští dragouni spolu s Tatary a kozáky zprava. Kosecký,

když viděl přesilu i manévr, směřující do jeho týlu, zahájil spěšně ústup zpět na Minsk. Dva francouzské prapory sice tento ústup

srdnatě kryly, když však pochopily, že jsou ze všech stran ob-

klíčeny, samy a že na ně míří děla, složily zbraně. Ani litevské

jezdectvo neuniklo, ruští jezdci je dohnali, zastoupili mu cestu

a Litevci se nakonec vzdali. Do Minsku se vrátil jen Kosecký se

stovkou mužů.

Bronikowski, jemuž zbyla k obraně města pouhá tisícovka vo-

jáků, Minsk 16. listopadu vyklidil a dal se na pochod vzhůru

na severovýchod k Borisovu na Berezině. Dombrowskému, který

dostal zprávu o pádu Minsku, nezbylo než se otočit a zamířit přes Igumen rovněž k Borisovu.

Po obsazení Minsku poskytl admirál Čičakov svým vojskům

pár dní oddechu. Zůstal tu do 20. listopadu. Pouze poněkud

posílený Lambertův přední voj vyrazil už 19. listopadu vpřed.

Admirál si pochopitelně chtěl uchovat přehled o ustupujících

424 + BORODINO

Francouzech. Na Igumen poslal plukovníka Lukovkina s kozác-

kým plukem, na Zembin pak generálmajora Čaplice, jehož jed-

notky dosud tvořily Čičakovův zadní voj. Dík tomu měl admirál

rychle jasno, že Dombrowského a Bronikowského nepatrné síly

sméřují k Borisovu.

Borisov se v oněch dnech stal strategicky mimořádně význam-

ným místem. Přes Berezinu tudy vedl most, k němuž zjevné smě-

řoval ustupující Napoleon. Městečko měl dosud obsazeno jen

generál Hogendorp s 95. (wurttemberským) řadovým plukem,

který zoufale čekal na posily, ať už od Victorova sboru či od

Dombrowského. Lambertovy předsunuté hlídky tento stav věcí

zjistily a současně referovaly i o zemních opevněních, navrše-

ných na předmostí pravého břehu. Jejich stav upřesnil ruský že-

nijní důstojník: valy totiž zřídila ještě před Napoleonovým vpá-

dem do Ruska na jaře roku 1812 ruská armáda. Lambert tedy

vyrazil kupředu tak rychle, jak mu to oblevou a dešti rozbahněné

cesty dovolovaly.

Dne 18. listopadu dorazil Bronikowski do Borisova k velké ra-

dosti Wurttemberčanů a začal rozmisťovat vše, co přivedl s se-

bou. Měl na to dva dny, které využil špatně. Nezpevnil valy,

chránící přístup k mostu, a své síly neúčelně rozptýlil, místo aby je soustředil na pravém břehu na předmostí. Navečer 20. listopadu došli do Borisova pochodem k smrti vyčerpaní vojáci Dom-

browského. Bronikowski je ujistil, že Rusové se sem dostanou

nejdřív další den. Dombrowski, třebaže byl zkušeným váleční-

kem, který zažil pod Bonapartem už tažení do Itálie, tomu uvěřil.

Přes most nechal přejet jen čtyři děla a na ochranu mostního

opevnění poslal šest pěších praporů. Sám s jezdectvem a osmi

děly zůstal na levém břehu Bereziny.

Unavení vojáci rozdělali ohně a uložili se ke spánku. Z Dom-

browského rozkazu zůstal ve zbrani a v pohotovosti jen pluk plu-

kovníka Malachowského. Probuzení bylo kruté. Kolem šesté ráno

se nepozorovaně proplížila až pod samé valy Lambertova lehká

pěchota. Pro Francouze, Wurttemberčany a Poláky zcela neoče-

kávaně zahřmělo hromové „Urá!" 14. a 38. mysliveckého pluku, které se v kolonách po praporech vrhly ve tmě do útoku. Vojáky

65. řadového pluku to otřáslo natolik, že začali ustupovat po

mostě na druhou stranu řeky. Obrana se probouzela jen zvolna,

v zaujetí tvaru a manévrování překážely hromady trámů a mate-

riálu, který tu zůstal z doby budování valů a který nikdo neodkli-ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 425

díl... Malachowského pěšáci sice vyrazili na 38. myslivecký pluk

protiútokem a vytlačili jej z levé reduty, do níž už pronikal, Lambert jej však ihned nechal posílit 7. mysliveckým plukem. Ruští myslivci redutu ovládli, i když za to zaplatili smrtí generála Engelhar-dta, který je vedl.

Myslivci 14. pluku zatím opanovali i pravou redutu. Plukovník

Serawski sice vyrazil s 6. řadovým plukem dobýt opevnění zpět,

Rusové posílení 13. mysliveckým plukem jej ale odrazili. Kolem

desáté dopoledne se však karta málem obrátila. Do Lambertova

pravého boku se neočekávaně přiblížil Dombrowského zadní voj,

který za hlavními silami dorazil teprve nyní. Tyto jednotky pod

velením generála Pakosze zahájily hned útok a Serawského pluk

se k nim přidal. Jednu chvíli se zdálo, že Lamberta, který musel

přejít do obrany, donutí k ústupu. Hrabě však nasadil jezdectvo,

především mnohokrát osvědčené Alexandrijské husary. Pod je-

jich nájezdy a pod palbou ruských děl ustoupili Pakoszovi Poláci

zmateně přes dosud zamrzlou řeku a Serawského pluk se skryl

za valy.

Když hrabě Lambert odrazil nenadálou hrozbu z boku, rozhodl

se, že boj o most dovede do konce. Zbývalo mu ztéci střední

opevnění kryjící samotný vstup na mostovku. Za podpory děl

vyrazil 13. a 28 pluk do útoku, byl však odražen. Hrabě Lambert

se jim pokusil dodat odvahy osobním příkladem, v té chvíli jej

však zasáhla kulka do kolena a on musel být s těžkým zraněním

odnesen z bojiště. Bylo skoro poledne a Wurttemberčané, kteří

opět nabyli chladnokrevnosti, drželi klíč k mostu ve svých ru-

kách. Zdálo se, že vyřazení ruského velitele z boje jim v tom po-

může.

V té chvíli se na prostřední redutu i mostovku snesla ruská

kartáčová palba 12. roty jízdního dělostřelectva, která stačila najet na valy levé reduty. Smršť kartáčů, k níž se přidaly plné kule

dalších děl, byla tak hustá, že vzala Dombrowskému jakoukoliv

možnost přesunovat z levé strany řeky posily na pravou. Ani

spojky a pobočníci nedokázali přejít přes most. Dombrowski se

pokoušel z druhého břehu umlčet ruská déla palbou dél vlast-

ních, účinnost šestiliberek však byla na téměř kilometrovou vzdá-

lenost mizivá. Kolem třetí hodiny odpolední nechal plukovník

Krasovskij, který se po Lambertovi ujal velení, bubnovat do úto-

ku. Dva myslivecké pluky zleva a jeden zprava se draly k mostu.

Obránci se museli dát na ústup, pronásledováni 14. mysliveckým

426 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 427

plukem, který je stíhal až na levý břeh Bereziny. Za ním přejeli

most Arzamazští dragouni a Alexandrijští husaři.

Ztráty mély obě strany značné. Obránci ztratili ke dvěma tisí-

cům mrtvých a zhruba stejně zajatých. Lambertúv předvoj přišel

o 3200 mrtvých a skoro dvě tisícovky raněných. Ztenčil se téměř

na polovinu. Rusové nicméně zcela ovládli pravý břeh Bereziny,

městečko Borisov i most. Serawského pluk, který zůstal na pra-

vém břehu jako poslední, musel ustoupit podél břehu a přejít

řeku po ledě, který zatím stihl roztát do té míry, že si vojáci při přechodu pomáhali na led nakladenými prkny.

Boj o borisovský most byl draze vykoupeným vítězstvím, jeho

cena však vyvážila oběti. Tímto okamžikem měl admirál Čičakov

přechod přes Berezinu v rukou. Ustupující Napoleon mu nemohl

uniknout. Dne 22. listopadu se v Borisově soustředila celá Čiča-

kovova armáda. Sbory generálů Vojnová a Langerona se vydaly

přes most po levém břehu k Bobru. Čaplicův odřad se stáhl ze

Zembina k Borisovu, přešel rovněž na druhý břeh a postoupil za

Dombrowským na Ušu.

Napoleon dostával znepokojivé zvěsti o nezadržitelném postu-

pu admirála Čičakova. Nejprve přišla zpráva, že do ruských ru-

kou padl Minsk. Zastihla císaře Francouzů v Dubrovce mezi Krás-

ným a Oršou. Další zprávy uváděly, že na severu Victor ustoupil

od Smoljanců a Wittgenstein že ovládl Vitebsk. V první chvíli se

Napoleon rozhodl, že musí Minsk dobýt zpět a že v tomto městě

přezimuje. Na všechny strany vyjeli kurýři. Dombrowski měl za

každou cenu udržet Borisov, Oudinot mu měl jít na pomoc, Vic-

torův sbor měl dál blokovat přístup k Borisovu Wittgensteinově

armádě a rakousko-saský sbor se měl stahovat rovněž tímto smě-

rem. Takto soustředěné síly pak měly ovládnout Minsk.

Tou dobou se změnilo počasí. Rtuť teploměru už pár dní zvolna

stoupala, mrazy vystřídala obleva a sněžení déšť. Pochod to ne-

usnadnilo. Bláto a rozmoklý sníh činily ústup stejně namáhavým

jako předtím mráz, náledí a závěje. Když Napoleon došel z Dub-

rovky do Orši, pokusil se tu vnést kázeň a řád do chaosu, vlád-

noucího v zbytcích Grande Armée. Dne 22. listopadu vydal v Tolo-

činu následující rozkaz:

„Zavazadla budou co nejmenší. Každý důstojník bojových jednotek a služeb, který má více povozů, z nich polovinu spálí a koně předá dělo-střelectvu. Provedením rozkazu se pověřuje náčelník štábu."

Ze zbytků děl vytvořil Napoleon šest dělostřeleckých baterií.

428 + BORODINO

Dvě přidělil italskému místokráli (který neměl děla vůbec), dvě

Davoutovi (jemuž zbylo osm dél) a dvě zbytku Latour-Maubour-

gova jezdectva. Začaly se pálit Napoleonovy písemnosti i archiv

Velké armády, který obhospodařoval hrabě Daru.

V té době (podle Massona už 17. listopadu, podle Bogdanovi-

če a dalších však až 23. listopadu) se Napoleon rozhodl vytvořit

mimořádně zvláštní jednotku jezdectva. Dostala jméno Escadron sacré, posvátná eskadrona. Měla mít čtyři roty po sto padesáti mužích. Velitelé bývalých jezdeckých sborů tehdy shromáždili

důstojníky všech brigád.

„.Pánové,' řekli jim,,nechť se zapíší ti z vás, kdo ješté mají koně, jsou dosud zdrávi a cítí se schopni konat v císařově blízkosti nebezpečnou a namáhavou službu,'" líčí Chambray.

Důstojníci se hlásili nadšeně, každý myslel, že ho očekává úkol,

při němž nejspíš padne, ale vstoupí mezi nesmrtelné. Každý byl

přesvědčen, že tato jednotka se má s císařem probít ruskou armá-

dou domů. Nemocní či ti, kteří neměli koně, plakali, že se nemo-

hou přihlásit. Eskadroně velel nominálně Murat, fakticky generál

de Grouchy. Divizní a brigádní generálové v Escadron sacré vykonávali funkce důstojníků a poddůstojníků, plukovníci, koman-

danti a kapitáni tvořili mužstvo...

Podle rozkazu měly být zničeny i vozy s ženijními soupravami.

Velitel gardových sapérů generál Eblé protestoval. Argumento-

val, že ženijní materiál ještě bude potřeba při překonáváni vod-

ních toků. Nebylo mu to nic platné. Prozíravě však rozkaz na

vlastní zodpovědnost neuposlechl. Zachoval, aniž o tom císař vě-

děl, dvě polní kovárny a jedenáct povozů s nářadím a ženijním

materiálem. Na Berezině budou mít cenu zlata.

Přes veškerou Napoleonovu organizační snahu se jasné ukazo-

valo, že morálka vojsk strašlivě poklesla a že s nimi už nelze do-bývat ani Minsk, ani cokoliv jiného. Dne 19. listopadu propukla

kus cesty před Oršou v bezprostřední blízkosti hlavního stanu

panika. Ze všech stran se ozývaly poděšené výkřiky „Kozáci!".

Garda uchopila zbraně a semkla se kolem Napoleona do čtverce.

Nakonec se ukázalo, že šlo o planý poplach. Nepřítel neútočil,

zmatek vyvolalo jen to, že se v dohledu objevilo pár kozáckých

hloučků. Událost však ukázala Napoleonovi pravdu v celé naho-

tě. O chvíli později starou gardu zastavil a vprostřed vytvořeného karé sestoupil z koně. To, co svým grognards řekl, se rovnalo při-znání katastrofy a hraničilo se zoufalou prosbou:

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 429

„Granátníci mé gardy! Vidíte zmatek v mé armádě. Mnozí vojáci, zaslepeni zoufalstvím, odhodili zbraně, jestli budete jejich zhoubný pří-

klad následovat i vy, nezbude nám žádná naděje. Na vás záleží, zda zůstane armáda zachována. Buďte hodni toho, co jsem si o vás vždy myslel. Nestačí, aby nad dodržováním kázně bděli důstojníci. Vy sami si musíte všímat jeden druhého a napomínat všechny, kteří opouštějí své řady..."

Dne 22. listopadu se Napoleonovy síly dovlekly k Toločinu na

půli cesty mezi Krásným a Borisovem. Tady zastihla Napoleona

další rána osudu. Kurýr, který prokličkoval nebezpečnými cesta-

mi, hlásil, že most v Borisově, klíčový přechod přes řeku Berezinu, padl do ruských rukou. Cesta zpět byla uzavřena. Nechtělo-li

vojsko zůstat v pasti, musel se co nejrychleji najít jiný směr přechodu. Svolaná štábní porada se vlekla, Napoleon stále trval na

tom, že se stočí k Igumenu a bude pochodovat k Minsku. Generál

Dode de La Brunerie, velitel ženistů IX. sboru, který do hlavního stanu dorazil od Oudinotova a Victorova sboru, namítal, že všude

pod Borisovem teče řeka hlubokým korytem a obklopují ji lesy

i močály. Navrhoval hledat přechod nad Borisovem, kde Berezina

protéká mělkými písčinami. Plukovník Jomini, v té době guver-

nér kraje, znal terén a byl si jist, že nad Borisovem se řeka překro-

čit dá.

Císař váhal. Dát se vzhůru na severozápad znamenalo přiblížit

se bokem k Wittgensteinovi a navíc tak značně prodloužit trasu,

kterou by bylo třeba dojít až k nejbližšímu místu, kde mohla ar-

máda nalézt zásoby. Nejednalo by se už o Minsk, ale o Vilno.

Napoleon nakonec zvolil kompromis. Rozhodl, že se bude postu-

povat dál na Borisov a současné že se budou hledat brody nad

ním. Deprese, která jej na chvíli ovládla, zmizela. Diktoval jeden rozkaz za druhým. Oudinotovi, aby pochodoval k Borisovu, spojil se s Dombrowským a za každou cenu dobyl ten prokletý most

zpět. Victorovi, aby blokoval Wittgensteina a chránil tak Oudino-

ta i ustupující trosky. Plukovníku Jominimu, aby ohledal řečiště

proti proudu řeky nad Borisovem. Generálům Eblému a Chasse-

loupovi, aby vyrazili se svými pontonýry a sapéry k hornímu

toku Bereziny do prostoru Veselova a začali na příhodném místě

stavět mosty. Vlastnímu jádru sil, aby se přichystalo co nejrychle-ji vyrazit. Druhého dne ráno, 23. listopadu, stál císař s gardou

u Bobru a netrpělivě čekal na zprávu od Oudinota. Všichni se

modlili, aby se vévodovi z Reggia podařilo získat most zpět.

430 + BORODINO

Legenda o přechodu

Žádná z událostí v celém tažení do Ruska není opředena tolika

legendami jako několikadenní drama, skryté za prostým slovem

Berezina. Francouzská armáda se ocitla v pasti. Rusové ji sevře-

li na břehu řeky, přes niž se Francouzi zoufale snažili přejít na druhou stranu. Čičakov na ně útočil z jihu, Wittgenstein ze severu, Kutuzov je drtil z týlu. Stateční ženisté generála Eblého se

obětovali, aby postavili pro armádu mosty. Ta po nich přecházela

pod palbou ruských dél. Mosty se hroutily, hořely, bojující Fran-

couzi mizeli pod hladinou v ledu.

V tomto obecně rozšířeném obrazu přechodu Bereziny je prav-

divé snad jen sebeobětování ženistú generála Eblého. Vše ostatní

je legenda nebo úmyslná lež.

Napoleon naprosto nebyl obklíčen, i když mohl být. Rusové

vůbec nespěchali, aby vojsko císaře Francouzů sevřeli do kleští.

Třicet tisíc Wittgensteinových mužů držel maršál Victor v uctivé

vzdálenosti. V době, kdy Francouzi stanuli na Bereziné a začali

řeku přecházet, zaujal generál Wittgenstein vyčkávací postavení

za Lošnicí, asi třicet kilometrů východně od Borisova. Kníže Ku-

tuzov zůstal stát dokonce na Dněpru u Kopysu, sto padesát ki-

lometrů východně od Bereziny. Pouze ohnivý Jermolov si na

Nejjasnějším vymohl velení předsunutého odřadu, s nímž přešel

Dněpr na druhý břeh a postupoval na Toločin. Za ním se zvolna

vydal přední voj Miloradovičův. Ruští a sovětští autoři opakova-

ně zdůrazňovali, jak lidský a prozíravý byl Kutuzov, kterak šetřil životy ruských vojáků (odpadajících za pochodu neméně houfně

než Francouzi), přičemž si byl jist, že příroda a rozklad v Napoleonově vojsku odvedou práci za ruská vojska.

To vše je do jisté míry pravda. Pravda však je i to, že Napoleo-

nova povést stále budila obrovský respekt. Císařovo vojsko, zdán-

livě se rozpadající, v té době zmohutnělo o dva plně bojeschopné

armádní sbory, celkem přes třicet tisíc mužů, i o dílčí posádky,

které se za ústupu připojovaly. A Kutuzov si byl vědom, že proti

němu opět stojí bojeschopný protivník, který bude ve chvíli, kdy

se ocitne v pasti, bojovat ze všech sil. Na sedmdesátiletém knížeti ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 431

Smolenském se projevoval i věk. Von Clausewitz, který tehdy

bojoval na ruské straně, o Nejjasnějším napsal:

„Nemá už tu tělesnou a duševní činorodost, která se občas u vojevůdců jeho věku projevuje..."

Kutuzov tedy u Bereziny vsadil na to, nač sázel po celou dobu,

kdy ustoupil z Moskvy k Tarutinu. Vyčkával. Možná to byla geni-

ální strategie, nicméně taktika připomínala zvířata, která se drží v uctivé vzdálenosti a čekají, až raněný lev dodýchá... Už Kutuzovův současník Děnis Davydov napsal:

„Pokud jde o Kutuzova, ten se střetnutí s Napoleonem a jeho gardou vyhýbal a nejenže nepřítele houževnatě nepronásledoval, ale hodně se opožďoval a skoro nic proti němu nepodnikal..."

U Bereziny tedy stál bezprostředně proti Napoleonovi jen admirál

Čičakov. Nutno říci, že starý Kutuzov měl o situaci přehled. Věděl velice dobře, co se děje, a odhadl, co se dít bude. Admirálovi v de-peši z 25. listopadu o Napoleonových dalších záměrech napsal:

„Je pravděpodobně, že po přepravě přes Berezinu půjde přímější cestou k Vilnu přes Zembin, Pleščenici a Vilejku. Aby se tomu zabránilo, je třeba, aby Vaše Excelence obsadila se svým vojskem úvoz u Zembina, kde může snadno zadržet mnohem silnějšího nepřítele."

To Napoleon přesně v té chvíli dělal. Je však také pravda, že

svou roli sehrála i vzájemná řevnivost ruských velitelů. Za tažení proti Turkům měl admirál Čičakov tu odvahu, že upozornil ministerstvo války a imperátora Alexandra na zlořády a nepravosti,

jejichž příčinou byl i Kutuzov. Pak Kutuzova ve velení Dunajské

armádě vystřídal. Jednooký starý vojevůdce si to pamatoval veli-

ce dobře a byl dostatečné mstivý. Čičakovovi v nastávající bitvě

u Bereziny nijak nepomohl. Po bitvě pak celé Rusko nasadilo

admirálovi psí hlavu...

Vraťme se však na břeh Bereziny. Už bylo řečeno, že dne 22. listopadu poslal Napoleon Oudinotovi rozkaz, aby dobyl most

v Borisově zpět. Vévoda z Reggia však vyrazil k Borisovu ještě

dřív, než rozkaz dostal. Dombrowského kurýři, jedoucí do hlav-

ního stanu se zprávou, že Čičakov dobyl Borisov, se setkali s ge-

nerálem Pampelunou, velitelem jedné brigády 6. divize Oudino-

tova II. sboru. Brigáda stála u Veselova a Pampeluna okamžitě

poslal zprávu veliteli sboru. Vévoda z Reggia ihned vyslal vstříc poraženému Dombrowskému brigádu lehkého jezdectva generála Castexe a sám se s celým sborem dal na pochod za ní směrem

na Němonice.

432 + BORODINO

Týmž směrem vyslal Čičakov i generálmajora hraběte Pav-

la Petroviče Pahlena s předním vojem. Když Pahlenových 2800

mužů došlo na kopec za vsí Loščina, otevřel se jim výhled na

přední voj Oudinotova sboru, postupující směrem k nim ze všech

stran. Pahlen začal své jednotky rychle stahovat zpět. Snažil se

krýt ústup střelbou jízdních baterií. V patách se mu hnal 23.

a 24. jízdní myslivecký pluk, za nimiž následoval Dombrowského

2. a 7. hulánský pluk. Spolu s Dombrowského pěchotou, která se

s Castexem spojila, útočilo na Rusy 2500 pěšáku a 1100 jezdců,

podporovaných tuctem děl. Pahlen musel ustupovat tak rychle,

že Francouzům padlo do rukou 1500 zajatců a veškeré povozy

jeho štábu.

Bleskový Oudinotův útok Čičakova v Borisové zcela zaskočil.

Vojáci v klidu vařili kaši, většina pluků vyslala do širokého okolí pícovníky, v táboře kolem mostu vládl klid a pokoj. Admirál po

první poplašné zprávě vyběhl od oběda, utíkal na most, snažil se

odeslat pryč kočáry a povozy, pokoušel se organizovat na zacpa-

ném mostě obranu. To už se však k mostu hnali utíkající Pahleno-

vi vojáci a v patách měli Francouze s Poláky. Kníže Sčerbatov,

který viděl, že most je plný povozů a zcela zatarasený, nařídil

duchapřítomně vše podpálit. První francouzská jednotka už byla

na mostě. V té chvíli zaduněla ruská děla.

„Mostovku zasypala smršť kartáčových nábojů, která vnesla do našeho slabého praporu zmatek a přinutila jej na okamžik couvnout. Toho vy-užila skupina ruských sapérů, vyzbrojených pochodněmi, kteří chtěli most podpálit. Protože přítomnost těchto sapérů znemožnila dělům pálit, vrhli jsme se na ně...! Většinu jsme pobili či naházeli do řeky. Naši myslivci uhasili ještě nepříliš rozšířený oheň, když tu poklusem dorazil granátnický prapor a bodáky nás donutil most vyklidit. Ten vzápětí pokryly planoucí pochodně. Konstrukce se změnila v obrovské ohniště a žár donutil obě strany ustoupit," nešetřil podrobnostmi baron Marbot.

Oudinot se rychle zmocnil Borisova, kde Čičakov nechal veš-

keré štábní povozy a písemnosti, soukromé ekvipáže a nedojede-

ný oběd i s veškerým stolním náčiním. Odříznuty od admirála

byly tři pěší myslivecké pluky a tři tisícovky jezdců, které zachrá-

nilo jen to, že jim na poslední chvíli jeden mužik ukázal brod

u Brilu. Most však shořel a s ním i další Napoleonova naděje.

Když o tom dostal Napoleon od Oudinota zprávu, hořce si po-

vzdechl:

„Snad je nám souzeno, abychom dělali samé hlouposti..."

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 433

Ney si tehdy vzal stranou generála Rappa a z opatrnosti mu

německy řekl:

„Do takové situace jsme se ještě nedostali. Jestli Napoleon dostane z téhle smyčky hlavu, bude muset mít ďábla v těle."

Něco podobného si myslel i admirál Čičakov, když pozoroval

zpoza valů na pravém břehu Bereziny Oudinotovy jednotky na

břehu levém. Francouzi nemohli na západ, on zase na východ.

Téhož dne vyslal k hraběti Wittgensteinovi kurýra s depeší, v níž vylíčil svou porážku a její důsledky. Žádal, aby Wittgensteinova

armáda (stojící u vsi Cholopeniči, vzdálené přes čtyřicet kilomet-rů severovýchodně od Borisova) pochodovala k Borisovu.

Wittgensteinovy předsunuté jednotky téhož dne sváděly

u Cholopeniči ostré boje s Victorovými zadními voji. Victor, vé-

voda z Belluna, zvažoval, zda se nemá se svým IX. sborem pustit

do bitvy. V té chvíli dorazil jeho pobočník plukovník Chateau.

Znavený dlouhou a namáhavou cestou předal maršálovi depeše

z hlavního stanu. Nový císařův rozkaz zněl jednoznačně. Ofen-

zíva proti Wittgensteinovi neměla smysl. Victor vyrazil okamžitě

na pochod tak, aby podle rozkazu dostihl 26. listopadu Borisov.

I pro Napoleona měl být 23. listopad dramatickým dnem,

i když trochu jinak. Císař došel do Bobru. Nechal si prý přinést

orly a prapory všech pluků a spálil je, aby nepadly do rukou

nepříteli. Ve skutečnosti pouze nařídil, aby se spálily prapory

jednotek, které přestaly existovat. Nazítří následujícího dne došel do Lošnice. Od Borisova jej dělilo jen několik málo kilometrů. Od Bereziny bylo slyšet občasné dunění děl. V okolí Lošnice se od

Moskvy ustupující trosky setkaly s vojáky Oudinotova a Victo-

rova sboru. Na jedné straně stály bojeschopné, plně vystrojené

a disciplinované jednotky. Na druhé vyzáblé houfy v cárech. Vo-

jáci II. a IX. sboru nemohli uvěřit svým očím. Teď viděli holou

pravdu o ústupu z Ruska, o jehož skutečné tváři neměli dosud

potuchy. A jejich srdce se zachvěla... Caulaincourt o mužích, kte-

ří ustoupili od Moskvy, napsal:

„Naši, hubení, seschlí, černí jak kominíci a vyčerpaní, vypadali jako přízraky, třebaže pochodovali ještě houževnatě a bojovali zapáleně... Ostatní, méně unavení, lépe živení, méně začouzení od ohňů, nám připadali jako lidé jiné rasy. Oni žili, my byli jen stíny..."

A Marbot, který spatřil ustupující stíny až u Studjanky, se zdě-

sil, když spatřil davy neozbrojených opozdilců, vlekoucích se za

zbytky dosud ozbrojených sil.

434 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 435

„Až mi z toho zatrnulo! Šarže se smísily, nikdo neměl zbraň, vojenské vystupování zmizelo! Vojáky, důstojníky, a dokonce i generály kryly cáry, místo bot měli na nohách útržky kůže či plátna, pospojované provázky...!"

Tvrzení plukovníka Jominiho, že nad Borisovem proti proudu

brod určitě je, potvrdil shodou okolností šestatřicetiletý brigádní generál Jean-Baptiste-Juvénal Corbineau. Tento velitel 6. brigády lehkého jezdectva II. sboru byl před časem přidělen k bavorské

divizi, s níž od Polocka ustupoval generál von Wrede. Na základě

Oudinotova rozkazu se 17. listopadu oddělil a s dvěma pluky

lehkého jezdectva se vracel ke II. sboru. Původně mířil přes Do-

kšice na Zembin a dál k Borisovu, po cestě se však dozvěděl, že

v Borisově jsou už Rusové. Hledal tedy, podobně jako Jomini

a Eblé, brod proti proudu a dojel až ke vsi Studjanka, asi sedmnáct kilometrů nad Borisovem. Tady s pomocí mužiků našel místo,

kudy se dalo projet. O půlnoci z 21. na 22. listopadu vjel do řeky v sevřené formaci v osmistupu. Projel skrze plovoucí kry, třebaže tu ztratil sedm desítek mužů.

Hned 22. listopadu hlásil Corbineau maršálu Oudinotovi, že

našel brod půl sáhu hluboký, jehož jedinou nevýhodu tvoří mo-

čálovitý břeh. Následujícího dne přituhlo, což dávalo naději, že

břehy poněkud umrznou, mráz však nebyl takový, aby zamrzla

i řeka, a po hladině dál pluly kry s ledovou tříští.

Maršál Oudinot se rychle rozhodl a nařídil, aby se mosty sta-

věly u Studjanky. Velitel jeho sborového dělostřelectva generál

Aubry se vrátil od brodu s hlášením, že hladina Bereziny zatím

poněkud stoupla, že však stavba mostu začne téhož dne v devět

večer.

Napoleonovou největší starostí nyní bylo odlákat pozornost

admirála Čičakova od plánovaného přechodu. Oudinotův II. sbor

se měl přesunout do Borisova a tady okázale demonstrovat pří-

pravy na násilný přechod v tomto místě. Dne 25. listopadu se tu

objevil císař osobně a celé dopoledne strávil u levého břehu, což ruským pozorovatelům neuniklo. Část sapérů současně vyvíjela

horlivou činnost a předstírala, že se chystá opravovat spálený

borisovský most. Lest se vydařila. Admirál byl přesvědčen, že se

Grande Armée pokusí prorazit v Borisově či pod ním směrem na Minsk. Ve valech předmostí na pravém říčním břehu ponechal

generála hraběte Langerona, z horního toku od Brilu pak stáhl ke

zničenému borisovskému mostu Čaplicův odřad. Tyto síly měly

436 + BORODINO

bránit Francouzům v domnělém přechodu, na což by pravděpo-

dobně stačily. Čičakov sám se s hlavními silami začal stahovat

dolů po proudu, aby Napoleonovi přeťal cestu vedoucí na trase

Berezino - Igumen - Minsk. Udělal přesné to, co si Napoleon přál.

Oudinotův sbor toho využil a z 25. na 2b. listopadu se za tmy

přesunul opět vzhůru proti proudu ke Studjance. Za sebou ne-

chal jen okázale planoucí táborové ohně, které Čaplice i Lamberta na protilehlém břehu uklidňovaly, že se nic mimořádného nedě-

je. Krátce nato dostal Napoleon zprávu o Schwarzenbergové ví-

tězství nad Sackenem u Volkovysku. Nechal ji pro povzbuze-

ní morálky okamžitě rozhlásit. Podobnou zprávu obdržel

nepochybně i Čičakov a Sackenova porážka dost možná přispěla

k admirálovu závěru, že Napoleon se přece jen bude pokoušet

o přechod Bereziny v Borisové či jižné od něj.

Časně ráno 25. listopadu, ještě za tmy, dorazily k brodu u Stud-

janky ženijní povozy generála Eblého. Aubryho délostřelci pod

velením

čtyřiatřicetiletého plukovníka Louise-Josepha Chaveaua

už stavěli most, i když od včerejšího večera příliš nepokročili.

Neměli ženijní materiál, a tak celou noc rozebírali ve vsi chalupy a kůlny. Teď zatloukali do vody ze všemožných trámů sroubené

berany. Eblé konstatoval, že nejsou příliš pevné a že tento roze-

stavěný most bude stačit jen pěchotě a jezdectvu. Se svými sedmi

rotami sapérů, rotou pontonýrů a praporem námořníků gardy

začal v pět ráno stavět o sto metrů níže druhý most. Tak pevný,

aby po něm přejela i děla a povozy.

Jaká vlastně byla Berezina u Studjanky? Ségur říká, že 54 sáhů

(tj. 92 m) široká a hluboká šest stop (což znamená asi 190 cm).

Široká jako rue Royale u ministerstva námořnictví v Paříži, tvrdí Marbot, a hluboká tak, že kůň nemusel plavat. Rue Royale má

dnes šestiproudovou vozovku a chodníky, za Marbotových časů

bývala užší, měří kolem třiceti metrů. Caulaincourt jen konstatu-

je, že koně museli v brodu přeplavat tři až pět sáhů, jinde jim

voda dosahovala jen k břichům. Napoleonův bulletin uvádí šíři

40 sáhů.

Plukovník Chapelle, náčelník Eblého štábu, a velitel pontonýr-

ského praporu Chapuis zachovali o řece exaktní údaje: šířka

11 metrů, největší hloubka 2,30 metru, proud nepříliš silný, dno

bahnité a nerovné, břehy bažinaté, avšak ztuhlé mrazem. Podrob-

né údaje uvedli i o druhém mostu. Měl mít čtyřiadvacet polí,

každé o rozpětí do 4,5 metru. Třiadvacet opěrných stolic o výšce

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 437

od jednoho do tří metrů a šířce 4,50 metrů. Spojit se měly nehob-

lovanými trámy v délce do 5,5 metrů, o čtvercovém průřezu 0,15

metrů. Na to přibít mostovku z kulatiny délky pět metrů a prů-

měru 0,15 metrů. Kulatiny podkládat slámou, senem, konopím.

To proti otřesům a pro případ, kdyby bylo nutno most zapálit.

Popis je tak přesný, že by bylo možné most postavit znovu.

V jednu hodinu po poledni byl hotov první, menší most, stavě-

ný Aubryho dělostřelci. Přeprava mohla začít.

438 + BORODINO

K slávě odsouzeni

Císař Francouzů zatím u Studjanky shromáždil všechny boje-

schopné jednotky. Na výšinách nad vsí nechal čtyřicet zbylých

děl seskupit do baterie a zaujmout palebné postavení. Přes řeku

se jako první přebrodili Oudinotův pobočník Jacqueminot a pol-

ský hrabě Predziecki. Po jejich příkladu se na pravý břeh, zčásti brodem, zčásti na prámech, přeplavila jedna eskadrona Corbineauova lehkého jezdectva a s ní čtyři stovky mužů Dombrowské-

ho lehké pěchoty.

„Ještě před dokončením mostu přeplavalo sborové jezdectvo řeku, při-

čemž každý jezdec vzal na hřbet koně jednoho pěšáka," zaznamenal Bourgogne.

Marbot konstatuje, že přebrodit nebyl žádný problém:

„Koně neztratili pevnou půdu pod nohama, jen někteří museli uplavat maximálně dva či tři sáhy. (...) První překážkou bylo, že voda sahala jezdcům a vozkům ke kolenům, což se nicméně dalo snést, neboť k naší smůle nevládl tak silný mráz, aby řeka zamrzla. Po hladině pluly kusy ledu jen výjimečně. "

Ruské předsunuté hlídky sice zjistily, co se děje, a pokusily se

dosud nepatrný francouzský předvoj smést do vody, útok Corbi-

neauových jezdců a palba francouzské baterie je však přinutila

ustoupit k lesu. Generálu Kornilovovi nezbylo než zpovzdálí při-

hlížet a hnát kurýry s alarmující depeší dolů k Borisovu.

Sotva byl pravý most hotov, přešel po něm ve tři odpoledne

z císařova rozkazu celý Oudinotův sbor včetně Doumercovy ky-

rysnické divize. Přecházel tak, jako už to Grande Armée dlouho neviděla. Pořadovým krokem, s hudbou a mohutným voláním

„Vive l'Empereur!". Navzdory úzké mostovce a rozkolísaným podpěrám se vojákům podařilo přesunout na pravý břeh i dvě děla

s kolesnami a několik muničních kár.

Zatímco se sbor rozvinoval a zaujímal pozice na předmostí,

vyrazily malé odřady zajistit cestu dál na Zembin. Byla to životné důležitá cesta, neboř vedla po řadě mostů, hrází a hatí přes jinak neprůchodné močály a mokřiny. Někteří autoři píší, že kdyby

Čičakov tyto mosty spálil (k čemuž stačilo podpálit jen slámu na

nich a stohy, které prý byly všude u cesty), zůstal by Napoleon po ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 439

přechodu Bereziny zablokován ve slepé uličce, z níž nebylo úni-

ku. Admirál Čičakov, který ke zničení těchto mostu obdržel in-

strukce a nesplnil je, však v „Pamětech nevydaných" napsal, že v oněch dnech se dík mrazu dalo projít i podél nich mokřinami.

Tak to alespoň o pár dní později musel udělat on, neboť mosty za

sebou spálil Napoleon. Zdá se však, že v době, kdy tudy Francou-

zi ustupovali, močály ještě nezamrzly. Je tudíž pravděpodobné,

že Čičakov promeškal velkou šanci.

U vsi Brili, ležící na pravém berezinském břehu proti Studjance,

se mezitím objevil Kornilovem zburcovaný generál Čaplic. Oudi-

notovy pluky na něj okamžitě udeřily a vrhly jej zpět až ke Sta-

chovu. Předmostí na pravém břehu nikdo další zatím neohro-

žoval. Ve čtyři dopoledne byl dokončen větší levý most, jehož

pevnost nejprve prověřil zkušební přejezd několika děl. Okamži-

tě poté se přes něj začalo přesunovat dělostřelectvo II. sboru a za ním gardové dělostřelectvo. Byl to obtížný úkol, půda za mostem

byla ještě rozměklá a děla se bořila.

V noci z 26. na 27. listopadu se levý větší most dvakrát prolomil.

Poprvé k tomu došlo v osm večer. Ženisté se museli pustit do díla.

Seržant Bourgogne obdivné napsal:

„Generál Eblé je vedl. Jím podněcovaní stateční pionýři pracovali celou noc. Zápasili po ramena ve vodě s ledovou tříští a svůj život nasadili za záchranu armády. Nebyla pro ně k dispozici ani kapka pálenky."

Oprava zabrala tři hodiny. Ve dvě hodiny po půlnoci se však

část mostu opět zřítila a Eblého muži jej opravovali až do šesti. Na předmostí levého břehu se začaly kupit zástupy těch, kteří chtěli na druhou stranu. Nicméně ještě té noci přešli všichni, které měl pod svým velením maršál Ney, pak zbytek Poláků sboru knížete

Poniatowského a po nich mladá garda. Ráno 27. listopadu dora-

zila do Studjanky větší část Victorova IX. sboru, pouze Partouneauxova divize zaujala obranu dole u Borisova, aby tak kryla pří-

chod z této strany. V jednu odpoledne přešla most stará garda,

vedená maršálem Lefebvrem:

„Starého válečníka zdobil bílý a řadu dní nepěstěný vous. Podpíral své kroky zahnutou poutnickou holí, která se v jeho ruce měnila ve vznešenou hůl maršálskou," napsal baron Fain.

Napoleon šel, rovněž pěšky, se svou starou gardou. Kráčel po

úzké mostovce a kočár maršála Lefebvra, v němž přejížděla řeku

herečka Louisa Fusilová, se téměř dotýkal jeho šedého louvier-

ského pláště.

440 + BORODINO

,„Nemějte strach,' řekl Napoleon, ,jen jeďte dál, kupředu, nebojte se.'

Připadalo mi, že ta slova patři mně, neboť kolkolem nebyla jiná žena, a teprve pod jejich vlivem mě napadlo, že je to nebezpečné."

Hned za císařem přecházel Murat v čele posvátné eskadrony.

„Neapolský král držel koně za uzdu a rukou se opíral o dvířka mé kolesky... Za dané situace, s ohledem na dvacetistupňový mráz, byl v podivném úboru. Límec rozepnutý, velurový plášť nedbale přehozený přes rameno, kadeřavé vlasy, černá sametová čapka s bílým perem, to vše mu propůjčovalo vzhled hrdiny melodramatu..." osvědčila slečna Fusilová vynikající postřeh, neboť ze statečného velitele jezdectva už zbýval jen poraženecký stín, jehož odhodlání zasypal ruský

sníh.

Císař se štábem se usadil ve třech chatrčích, tvořících osadu Zanivski, ležící necelý kilometr od berezinského pravého břehu.

Pak překročily řeku dílčí divize: Bádend, části Junotova sbo-

ru, sboru italského místokrále a sboru Davoutova. Z hrdel mužů

Legrandovy divize se při přechodu mostu opét neslo legendární

„Vive l'Empereur!". Přesun však poněkud zdrželo další prolomení většího mostu, k němuž došlo ve čtyři odpoledne. Opravy trvaly

do šesté hodiny navečer.

Navečer 27. listopadu už na pravém břehu u Studjanky a Bori-

sova stál jen Victorův IX. sbor (Girardova, Daendelsova a Par-

touneauxova divize) a hrstky organizovaných jednotek dalších

sborů, které stále ještě docházely. Kromě nich tu však stále zůstá-

vala nesmírná masa bezbranných a zcela demoralizovaných lidí.

Z nich přešel na druhý břeh pouze zlomek. Zčásti proto, že před-

nost měly bojeschopné jednotky. Především však z toho důvodu,

že tito lidé se o přechod řeky sami pramálo snažili. Důstojníci, ba i generálové a maršálové je vyzývali, aby ve chvílích, kdy pluky

nepřecházejí, využili mostu. Zedraní ubožáci však už neposlou-

chali nic a nikoho. Raději setrvávali u ohňů, pekli koňské maso

a čekali.

Seržanta Bourgogne, blouznícího v horečce, probudil k ránu

28. listopadu zlý sen a rána z děla.

„Mohlo být kolem sedmé. Vstal jsem, vzal zbraně, a aniž bych komu-koliv co řekl či jej varoval, vydal jsem se k čelu mostu. Přecházel jsem jej zcela sám. Nepotkal jsem vůbec nikoho kromě pontonýrů, kteří tábořili na obou březích. (...) Mosty zůstaly celou noc z 17. na 28. zcela nevyužity."

Mosty byly průchodné, většina Grande Armée se už nacházela ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 441

na pravém břehu, kam se mělo přenést i jádro bojů. Směrem ke

Stachovskému lesu stál v první linii Oudinot, za ním Ney, pak

Mortierova mladá garda. Pěchotu posilovala Doumercova kyrys-

nická divize spolu s lehkým jezdectvem generálů Castexe a Cor-

bineaua. Celkem to činilo na 15 000 mužů, z toho 2000 jezdců.

Další jednotky Davoutovy, Junotovy a vicekrálovy Napoleon do

obrany nestavěl. Jejich vyčerpanost byla taková, že je odesílal

ihned na další pochod směrem na Zembin.

O Napoleonově armádě se opět mohlo tvrdit, že je velká. Jak

velká, to přesné neví nikdo. Údaje o počtu bojeschopných a orga-

nizovaných se totiž nesmírné liší. Podle Chanibraye měla 26 700

pěšáků a 4000 jezdců, celkem tedy něco přes 30 000 mužů. Podle

barona Faina to bylo 40 700 mužů. Podle Soltyka a Fézensaca přes

50 000 mužů. Marodérů a bezbranných bylo rovněž kolem 50 000.

V každém případě to byla síla, před níž se nejen Čaplic s Lan-

geronem, ale i Čičakov s Wittgensteinem museli mít na pozoru.

K novému boji však zatím nedošlo.

„Nikdo neničí chuť pouštět se do boje. My byli příliš slabí, třebaže k nám v noci dorazily některé pluky z Borisova. Francouzi pospíchali s přepravou, a byli proto rádi, že jsme je nechávali na pokoji," napsal ruský generál Arnoldi.

Čičakov neměl po celý 26. listopad o přepravě u Studjanky po-

tuchy a jeho lehcí jezdci marně pátrali po Napoleonově armádě

dole po proudu. Hrabě O'Rourke, jejich velitel, se teprve od zaja-tých nepřátel začínal dozvídat pravdu. Poslal zprávu admirálovi.

Ten vzápětí vyslal kurýry za Kutuzovem, stále poklidně odpočí-

vajícím v Kopysu.

Ráno 27. listopadu se však k Borisovu přiblížila vojska hraběte

Wittgensteina. Původně směřovala přímo na Studjanku, cesta se

však ukázala jako zcela neprůchodná, a tak se vojska musela dát

obloukem. Přední voj generála Vlastova narazil u Borisova na

Partouneauxovu divizi o síle kolem 4000 mužů. Ta ustupovala

směrem ke Studjance, pustila se však za špatnou čelní záštitou

příliš vpravo a vešla Wittgensteinovi takřka do náruče. Wittgen-

stein se rozhodl, že této divizi, která tvořila zadní voj Victorova sboru a chránila přístup k mostům na levém břehu od jihu, přetne

možnost ústupu na Studjanku.

Boj propukl v noci na 28. listopadu a jeho těžiště leželo u statku nad Borisovem. Francouzi nejprve zahnali dotírající Grodneské

husary i kozáky a Rusy obsazený dvorec dobyli. Pak se ale na ně

442 + BORODINO

vrhly Wittgensteinovy jednotky ze všech stran. Partouneaux za-

čal jednat o kapitulaci. Spíš však chtěl získat čas a ve vhodné chvíli přesilou prorazit. Také se o to s několika stovkami mužů pokusil, narazil však na kozácké jednotky plukovníka Cernozubova

a vzdal se. Jeho dvě pěší brigády ustoupily spolu s Delaitrovým

jezdectvem do Borisova. Nad ránem 28. listopadu složily v obklí-

čení zbraně i ony. Jen 4. prapor 55. řadového pluku této divize se dostal zpět k Victorovu sboru. Bylo to dílo náhody. Velitel praporu Jouyeux si spletl na rozcestí směr a došel k vlastním cestou,

kterou neměli Rusové obsazenu...

Čičakovovi sapéři zatím horečně stavěli v Borisové most z pon-

tonů, aby admirálova armáda mohla konečné navázat spojení

s armádou hraběte Wittgensteina. Dokončili jej 28. listopadu. Oba vojevůdci se poté více méně dohodli, že zaútočí na přepravu

u Studjanky koordinované: admirál po pravém břehu a hrabě po

levém. Onoho dne dorazil k Borisovu i svéhlavý Jermolov s vy-

členěným odřadem Miloradovičova předního voje a posílil Čiča-

kovovo vojsko. Byla to jediná část Kutuzovovy hlavní armády,

která se u Bereziny objevila včas.

Síly protivníků jako kdyby byly rozloženy zrcadlovitě. Na pra-

vém břehu stála Dunajská armáda proti většině Napoleonových

sil, které měly velice výraznou převahu. Na levém břehu už za-

ujímaly na planině u Starého Borisova obranná postavení jen Gi-

rardova divize z Victorova sboru, posílená brigádou Bádenců

a několika menšími jednotkami. Celkem tu stálo proti Wittgen-

steinové armádě pouhých pět tisícovek mužů.

Nadešel 28. listopad, třetí den, kdy Napoleonovi vojáci přechá-

zeli přes Berezinu. Teplota, která v prvních dnech přechodu do-

sahovala v noci maximálně -10° Celsia, opět klesala. Na pravém

břehu se u Stachovského lesa rozvinoval proti Oudinotovým po-

zicím přední voj generála Čaplice. Už zrána se mezi mysliv-

ci a harcovníky rozhořely prudké přestřelky v lesním porostu.

Hned na počátku byl raněn kulkou do boku maršál Oudinot

(dosud držel střed a pravé křídlo) a velení převzal maršál Ney (do té doby velel jen křídlu levému).

Ruští myslivci postupovali proti 123. (holandskému) řadovému

pluku a čtyřem švýcarským plukům. Ty tvořily první sled fran-

couzské obrany, opřené o okolní lesy a narychlo vybudovanou

redutu u osady Zavniski, kterou kromě dělostřelců obsadila chor-

vatská pěchota. Proti postupujícím Rusům vypálily dvě desítky

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 443

francouzských děl, jimž velel důstojník s dřevěnou nohou jmé-

nem Brechtel. Před chvílí mu nepřátelská střela protézu roztříš-

tila.

,„Dojdi mi,' řekl jednomu dčlostřelci, ,pro jinou nohu. Je ve voze číslo pět.' Připnul si druhou nohu a dál vedl palbu své baterie," vyprávěl generál Rapp.

Francouzská palba začala dopadat mezi stromy. Tříštící se kme-

ny a mohutné padající větve způsobily postupujícím Čaplicovým

střelcům větší ztráty než kule samotné.

Kolem deváté dopoledne dorazil do Stachova Čičakov a oka-

mžitě poslal Čaplicovi na pomoc dvě divize, jejichž velení svěřil náčelníku svého štábu, generálu Sabanějevovi. Celkem útočilo na

ruské straně 9000 pěšáků a 1500 jezdců. Byl to špatný a nedůrazný útok. Sabanějevovu preferovanou taktiku představoval boj v rojnici. Rozptýlil své muže a vyrazil s nimi skrze les, kde se rozvinuté řetězce naprosto rozpadly.

Jakmile Ney zjistil, že tato zcela živelně postupující masa vyra-

zila na otevřenější terén, zahájil protiútok. Proti 18. divizi knížete Ščerbatova se rozjela 3. kyrysnická divize generála Doumerca.

Ony čtyři stovky železných vest, o nichž si už Rusové mysleli, že neexistují, rozdrtily vše, co se jim postavilo do cesty. Čaplic se jim pokusil čelit dvěma eskadronami Pavlogradských husarů. Jejich

útok byl brilantní, lehcí jezdci však neměli proti těžkým šanci.

Dosáhli jen toho, že zachránili knížete Ščerbatova, kterému už

hrozilo zajetí. Útok francouzského těžkého jezdectva byl zničují-

cí. Boj se pro Rusy změnil v jatka a skončil jejich porážkou. Padlo 600 Rusů, zajato jich bylo na dva tisíce. Ruskou porážku dotvrdil ještě útok mladé gardy a brigády generála Berthezěna z boku.

Během minuty zbylo ze 4000 mužů Rudzevičových mysliveckých

pluků pouhých 700 přeživších. Mezi raněnými byl generál Čaplic,

nicméně i Francouzi utrpěli nemalé ztráty. Raněni byli generálo-

vé Legrand, Claparěde, Kniazewicz, Dombrowski a Zajaczek, je-

muž kule utrhla nohu.

Téhož dne zaútočil po druhém břehu Bereziny Wittgenstein na

Studjanku, bráněnou zbytkem Victorových sil. Ty se opíraly o obě

strany vsi, před sebou měly směrem na Borisov pláň, lemovanou

lesy či břehem. Vpravo, mezi řekou a vsí, stála Hochbergova bá-

denská brigáda (kterou Napoleon poslal z protějšího břehu Vic-

torovi hned po zprávě o zajetí Partouneauxovy divize) s Joyeau-

xovým praporem od 55. řadového pluku, za nimi zaujaly

444 + BORODINO

postavení čtyři dvanáctiliberky. Střed tvořila brigáda vojáků

z Bergu, levé křídlo Girardova 28. divize. V záloze měl Victor ještě tři polské a dva saské pluky. Hrstku lehkého jezdectva (zbytky bádenského švališerského a hessenského švališerského pluku

pod velením generála Fourniera) vklínil Victor na křídlo mezi

říční břeh a Hochberga. Za celou obranou stálo v palebném pos-

tavení ještě čtrnáct dél.

Proti Hochbergovu postavení postupoval čelné generál Vlas-

tov, z boku doráželo ruské lehké a nepravidelné jezdectvo.

K mostům u Studjanky se blížila střelba a některé kule ruských

jízdních baterií začaly dopadat přímo u nich. Fournierovi hessen-

ští švališeři odrazili Rodionúv 2. donský kozácký pluk na jednom

boku, Gerngrossovi husaři však pronikali z boku druhého. Bá-

dencům docházela munice a spořádané se stahovali. Generál

Lingg vyrazil s jedním praporem bádenského pluku kupředu.

Klesl zraněn, jeho muži však mezeru, která se na Victorové křídle otevírala, uzavřeli.

Sotva se situace stabilizovala, nařídil maršál Victor generálu

Damasovi a bergské brigádě protiútok na ruský střed. Bergští po-

stupovali ve dvou kolonách, každá v síle praporu, podporovaní

bádenskými husary a gardovou baterií z druhého břehu. Zasta-

vila je však s velkými ztrátami ruská kartáčová palba a myslivecké rojnice. Při druhém pokusu si ale prorazili palbou a bodáky cestu až na výšinu k ruské baterii. Blízko nich je zastavily bodáky ruského 24. mysliveckého pluku.

Zatím na ruské levé křídlo dorazil celý zbytek sboru generála

Berga, řadový pěší pluk, námořní pluk a kohorta domobrany.

Victorovi muži byli znovu odraženi. Ustupovali a do jejich řad

pálila děla ruské 9. a 14. baterijní roty, celkem 36 hlavní.

Předchozí postup pěchoty velkovévodství Bergského přinutil

Victora přesunout na jimi uvolněné postavení polské pluky ze

záloh. Bergští se dostali mezi dva ohně, Poláci je totiž nepoznali a chvíli stříleli po nich. Situaci zachraňoval brigádní generál Fournier v čele hessenských švališerů a bádenských husarů. Podařilo

se mu zahnat na útěk 34. myslivecký pluk, z nějž zajal 500 mužů.

Sám byl raněn a velení zbytečku Victorova jezdectva převzal plu-

kovník de La Roche, který vzápětí musel čelit náporu ruských

smíšených kyrysníků a Pavlovských granátníků. De La Rocheho

zranil granátnický bodák a plukovník padl do zajetí, navíc jej ještě zasáhla kule z muškety a kyrysnická šavle mu rozťala čáko. Velení ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 445

převzal strážmistr Springer, který německé lehké jezdectvo vy-

vedl zpět. Z 350 jezdců jich zbyla padesátka, dík jejich zásahu

však Victor stabilizoval pozice, a když ruský generál Fok vyrazil do dalšího, tentokrát už posledního útoku na francouzské levé

křídlo, Klengelova saská brigáda se 4. polským pěším plukem jej

odrazili.

Francouzi přístup k berezinskému předmostí u Studjanky uhá-

jili, zaplatili však za to vysokou daň. Jen Bádenců tu padlo přes tisíc. V zajetí se ocitla téměř celá Partouneauxova divize (uniklo z ní 160 mužů) a spolu s ní i řada marodérú beze zbraní, celkem na 14 000 mužů. Z tohoto obrovského počtu bylo však jen

4000 disciplinovaných pěšáků a 500 jezdců (saský švališerský

pluk prince Johanna a pluk švališerů-kopiníků z velkovévodství

Berg). Byl zabit generál Candras, zranění utrpěl maršál Victor

a generálové Fournier, Girard a Damas.

Když konečné padla noc z 28. na 29. listopadu, vydal Victor

rozkaz, aby celý sbor přešel po mostě na pravý břeh. Přesun měl

krýt jen nepříliš silný odřad granátnické roty 1. bádenského pěší-

ho pluku pod velením kapitána von Zecha. Provedení rozkazu

nebylo jednoduché, přístup k mostu ucpaly davy lidí beze zbraní.

Generál Eblé musel svým sapérům a pontonýrům nařídit, aby

Victorovým mužům skrz tlačenici prorazili cestu. V pět ráno spá-

lili vojáci IX. sboru všechny své přebytečné povozy. V půl sedmé

začali přecházet po mostě. Eblého muži měli rozkaz, aby oba

mosty v osm hodin ráno zapálili. Začalo nejvétší drama přechodu

Bereziny.

446 + BORODINO

Apokalypsa

Na levém břehu se už tři dny potulovaly tisíce mužů a žen,

vyčerpaných, nemocných, omrzlých, vyhladovělých a bezbran-

ných. Krčily se u ohňů a staraly se pouze o to, aby sehnaly něco

k snédku a zahřály se. Jen málokteří z nich využili chvil, kdy po mostech nepřecházela vojska, aby vyrazili na další cestu. Byli

příliš unaveni a neschopni uvažovat trochu dopředu. Někteří se

pokusili po mostech přejít, vybrali si však okamžik, kdy tudy

pochodovaly dosud bojeschopné pluky. Vrátili se k ohňům a re-

zignovaně čekali dál, aniž věděli nač.

„Vyjel jsem cvalem a s podivením našel mosty zcela prázdné...! Nikdo po nich v tom okamžiku nepřecházel, přesto jsem na sto kroků odtud spatřil více než 50 000 opozdilců i osamocených mužů. (...) Ti muži klidně seděli u mohutných ohňů, připravovali pečeni z koňského masa a pranic je nezajímalo, že maji za zády řeku, jejíž přechod může nazítří mnohý z nich zaplatit životem...," napsal plukovník Marbot, který mimo jiné v oněch dnech několikrát bez problémů Berezinu přebrodil na koni, což dosvědčuje, že tok nebyl strašlivou překážkou, jak to líčí legendy!

Důstojníci, generálové, ba i maršálové se pokoušeli tuto demo-

ralizovanou masu přimět, aby se hnula. Jejich přemlouvání a roz-

kazů poslechli jen málokteří. S blížící se kanonádou však lidé

u ohňů znervózněli. Když pak odpoledne 28. listopadu propukl

boj mezi Victorovými muži a Rusy a ruské dělové koule zača-

ly dopadat až k předmostí, propukla panika. Lidé bez ničeho či

s koňmi a zbylými vozy se všichni naráz začali drát k mostům.

„Řekl jsem, že most neměl zábradlí. Sledovali jsme dav nešťastníků, pokoušející se o přechod, jak padá do řeky a mizí mezi ledy. jiní se pokou-

šeli zachytit fošen bídné mostovky, zůstali viset v prázdnotě, až jejich ruce, drcené koly povozů, uvolnily sevření...," napsal Napoleonův komorník Marchand.

Hrabě Ségur vyprávěl historku, kterou dík dojemnému konci

převzala řada knih o Napoleonovi:

„Zvrhla se malá bárka s matkou a dvěma dětmi a všichni zmizeli pod ledem. Z mostu to spatřil jakýsi dělostřelec. Sám se rval s ostatními ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 447

o místo, nic rázem na sebe zapomněl a vrhl se do řeky. Podařilo se mu zachránit jen mladší dítě, které úpěnlivě volalo matku. A ošlehaný dělo-střelec držel dítě v náruči, těšil je, aby neplakalo, že jej na břehu neopustí a že mu bude otcem..."

Wurttemberský důstojník vylíčil cosi podobného, avšak bez

konce, který si Ségur pravděpodobně vymyslel:

„Tu jsem spatřil matku, která se s mnoha dalšími vrhla na led. Ten se rychle prolomil a ona se vyšplhala na kus plovoucího ledu. Pevně k sobě tiskla kojence a strašně křičela, aby jí někdo pomohl..."

Benedikt Peter viděl scénu, kterou mnohem květnatěji než on

popsali wurttemberští lékaři von Roos a Huber. K mostu se sna-

žila prodrat s pětiletou holčičkou vdova po majorovi, jenž krátce předtím padl. Holčičku posadila před sebe na koně. V té chvíli

zranila kule ženu na noze a koně pod ní srazila:

„Ležela se zdravou nohou pod mrtvým koněm a nikdo se za ní ani neotočil. Nakonec řekla jen:, Ach Bože, neumím se ani modlit!' Dospěla k barbarskému, avšak naprosto omluvitelnému rozhodnutí, že své dítě zardousí. Stáhla si obvaz a s ním to provedla..."

Bylo osm hodin ráno a generál Eblé navzdory instrukci nedo-

kázal vydat rozkaz k zapálení mostů, který by ty tisíce ubožáků

připravil o jedinou naději. V půl deváté se na výšinách nad Stud-

jankou objevili donští kozáci. Panika u mostů se změnila v hys-

terii.

„Dral se tudy nedávno ještě elegantní kočár, tažený párem koní, který Bůh ví jak unikl (...) paličskému rozkazu vyhlášenému Napoleonem.

Pokoušely se v něm zachránit žena a dvě děti, když tu nepřátelská kule rozdrtila jednoho zapraženého koně. Žena vyběhla ven, děti v náruči, a plačky prosila ty, kteří chvátali kolem ní, o pomoc. Všechny je hnala panická hrůza, ani jeden z nich jí nevěnoval slovo, natož pomocnou ruku.

Byl jsem jen pár kroků před ní, když tu jsem zaslechl nářek a výkřik, a když jsem se pootočil, byla pryč ona i děti - padla na zem a utíkající ji v mžiku ušlapali...," zapamatoval si z přechodu Bereziny wurttemberský poručík Karl von Suckow.

Suckow sám se chytil jednoho ramenatého francouzského ky-

rysníka za plášť. Nepustil se, přestože na něj kyrysník řval a pokoušel se jej setřást. Stalo se přesné to, co se stát muselo. Oba spadli z mostu do řeky. Voda, která měla dvacet stupňů pod nulou, jim naštěstí dosahovala jen ke kolenům. Suckow se doškrábal

na břeh a chvátal i s kyrysníkem k prvnímu táborovému ohni...

Teprve tady se na sebe oba muži pořádně podívali. Znovu se

448 + BORODINO

z nich stali lidé. Neznámý kyrysník se zdvořile představil jako

kapitán Schmidt, Hamburčan od 3. kyrysnického pluku.

Benedikt Peter se na koni a s nemocným kamarádem pokoušel

prodrat na most:

„Sotva jsme se ocitli na mostě, odstrčil jeden Francouz mého druha stranou s těmito slovy:, Uhni, ty německý prase, já jsem generál!' Kamarád se rozplakal, já s koněm přirazil k tomu zamaskovanému generá-

lovi - jeho uniforma vypadala stejně jako moje, oba jsme byli v cárech a hadrech. Řekl jsem mu: ,Co děláš, jsem stejný generál jako ty!' a hned jsem do něj vrazil. Pak jsme se přitiskli k ústi děla a tak jsme se propracovali přes most..."

Eblé už nemohl otálet. Rezignované vykřikl rozkaz. Sláma

a koudel, jíž byly mosty proloženy, vzplanula. I teď se na ně se zoufalým řevem hrnuli nešťastníci. Jiní se v zoufalství vrhali do vody. Baron Larrey v předchozích dnech třikrát přešel mosty tam

a zpét, což dosvědčuje, že byly nejednou volné a zoufalci beze

zbraní měli k překonání řeky dostatek času. Proslulý šéfchirurg

se snažil dostat na pravý břeh řeky svá zavazadla, což v jeho

případě znamenalo především zbytky lékařského materiálu

a chirurgického náčiní. Naposledy přecházel právě v době, kdy

propukla panika:

„Zmocnilo se jich šílenství: jedni se vrhali na druhé, tlačili se a strkali ze všech stran, silnější sráželi slabší a ty pak drtily nohy davu. Vozy se převrhaly, koně zůstávali uvězněni pod kolesnami a povozy. Část zadní-

ho voje si prorážela cestu skrze překážky pomocí bodáků. Slyšet bylo jen naříkavý křik a strašlivé vytí. Spatně zajištěné mosty se pod strašlivou vahou davu znovu prolomily... Vskutku jsem se ocitl ve chvíli největšího zmatku v davu a nebyl jsem schopen se prodrat. Už jsem skoro hynul, když tu mě kdosi poznal. Vyslovili moje jméno. Okamžitě se ke mně obrátily pohledy a každý mi chvátal na pomoc. Voják mě předával vojá-

kovi, šel jsem z jedné ruky do druhé až na konec mostu a tak se dostal do hlavního štábu..."

Ne, lidskost zcela nezmizela. Zůstala alespoň vděčnost a úcta,

kterou si vojáci uchovali. Najednou zcela přesně rozlišovali, kdo je toho hoden. Už neustupovali generálům, spílali i Napoleonovi.

Pouze vrchnímu chirurgovi Dominique Larreyovi se dostalo té

nesmírné cti, že mu na životě ohrožení muži uvolnili cestu a sami jej bez řečí přenesli. Larrey to věděl a do konce života to pokládal za vyznamenání. Své ženě napsal:

„To vojákům vděčím za život, jedni mi utíkali na pomoc, když mě

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 449

obklíčili kozáci a já bych byl zabit nebo zajat, jiní pospíchali, aby mě zvedli, když mě opustily tělesné síly a já padl do sněhu. Jiní mě viděli trpět hladem a dali mi jídlo, které měli. A když jsem se objevil u jejich ohně? Každý mi udělal místo, hned mě balili do slámy a svých šatů. Kolik generálů a vyšších důstojníků jejich vlastní vojáci odvrhli a bez milosti odehnali..."

Sotva Larrey přešel Berezinu, pustil se do operování. Kromě

jiného provedl i amputaci zraněné končetiny generála Zajaczeka,

kterého pak naložil do svého vozu.

Přechod přes Berezinu (Faber du Faur)

Mnozí zoufalci na levém břehu se vůbec nezvedli a k mostům

neutíkali. Jen trpně čekali, až se na ně vrhnou Rusové. Do zajetí padlo na předmostí na pět tisíc bezbranných. Císař Napoleon nic

z toho neviděl. V šest ráno vsedl do kočáru a vyrazil po silnici se zbytkem gardy směrem na Zembin, kam už odtáhlo to, co zbylo

z Davoutova, Eugěnova a Junotova sboru. Za Napoleonem po-

chodoval Victor a za Victorem zadní voj, tvořený Oudinotovými

a Neyovými vojáky. Maršál Ney s mušketou v ruce se nalézal

mezi posledními z posledních.

Drama u Studjanky končilo. Prapory několika francouzských

jednotek o něco později ověnčily stuhy s nápisem „Berezina".

Právem, Oudinotův a Victorův sbor tu za daného stavu věcí

450 + BORODINO

osvědčily nesmírné hrdinství a dokázaly téměř nemožné. Zbytky

Grande Armée se probily přes Berezinu, Napoleon unikl hrozící katastrofě. Přechod Bereziny se právem zařadil mezi nejslavnější

boje napoleonské epopeje. Těžko říci, jaká byla bilance tohoto

přechodu. Francouzské údaje o Napoleonových ztrátách se točí

kolem patnácti tisíc osob. Baron Fain ztráty upřesňuje na 2000 až 3000 vojáku se zbraněmi a 10 000 až 12 000 neozbrojených. Ruští

autoři dospěli ke 20 000 až 25 000 osob, v čemž však byli nepo-

chybně zahrnuti i všichni bezbranní. Napoleon v Zembinu 2. pro-

since sčítal, co mu zbylo. Výsledek byl děsivý. Podle Chambraye

zůstalo bojeschopných celkem 7000 pěšáků a 1800 jezdců. Podle

Nafzigerovy moderní studie to bylo pouhých 7000 mužů cel-

kem ...

Nemůže být sporu, že kníže Kutuzov na Berezině zcela propásl

šanci Napoleona s konečnou platností rozdrtit. Přesto vina padla

na jiné, zejména na admirála Čičakova. Nejjasnéjší dál zůstal

ověnčen gloriolou osvoboditele Ruska a zachránce vlasti. Witt-

gensteina chránily vavříny vojevůdce, který zabránil Napoleono-

vým vojskům v pochodu na Sankt-Petěrburg. A Čičakov, třebaže

stál proti přesile, nesl břímě chyb, jichž se skutečně či domněle dopustil. Nespálil mosty přes močály na cestě k Zembinu a marně

se pak hájil, že by tudy dík mrazům Napoleon prošel tak jako tak.

Nechal se obelstít, neodhadl, kde se Napoleon pokusí přejít přes

řeku, a od Borisova se dal opačným směrem. Čím víc všichni,

počínaje Kutuzovem, nahlas rozpitvávali tyto admirálovy chyby,

tím víc se ztrácela vina ostatních. Wittgenstein se nechal Victorem odvést od hlavního cíle a dík tomu zůstal tok Bereziny nad Borisovem bez ruské kontroly. A co Kutuzov-Smolenský, který zůstal

v Kopysu, přestal Napoleona úplné pronásledovat, postupoval

pomalu a liknavě a neměl potuchy, že Napoleon překročil Bere-

zinu?

Kutuzovovi dovezl zprávu o Napoleonové (tehdy ještě probí-

hajícím) přechodu Bereziny 29. listopadu rotmistr Palycin, které-

ho od Borisova vyslal hrabě Ožarovský. Kníže Smolenský tomu

nechtěl uvěřit. Vyslal k Čičakovovi kurýra s dotazem, jak se to

mohlo stát a co udělal, aby přechodu zabránil. Sám se nepohnul.

Teprve když se Palycinova zpráva potvrdila, poslal kupředu na

všechny strany jezdecké odřady, aby Napoleona našly, předstihly

a ničily mu zásobárny na trase. Neměl totiž ani jistotu, kterou ze čtyř možných ústupových cest si Napoleon od Stachova zvolil.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 451

Admirál Čičakov byl opět jediným, kdo vyrazil za Napoleo-

nem. Hned 29. listopadu poslal vpřed přední voje generálů Čap-

lice a Lánského, za nimiž se hnula celá Dunajská armáda. Jeden

z těchto kozáckých pluků se střetl s 23. plukem jízdních myslivců.

Chtěl uniknout, chytil se však sám do terénní pasti, z níž nemohl couvnout. Kozáci nastavili mysliveckým šavlím svá dlouhá kopí.

„Chtěl jsem se s nepřáteli vypořádat, a tak jsem na své jezdce křikl, ať levačkou popadnou pár kopí, odrazí je, škubnou za ně a vjedou do davu, kde nám naše krátké zbraně dají nad jejich dlouhými bodci obrovskou převahu," vypráví baron Marbot, jehož myslivci tu kozácký pluk rozdrtili.

Wittgensteinův sbor v té době zůstával ve Studjance. Neměl

pontony a ženijní materiál, nemohl překročit Berezinu a vyslal

přes řeku jen kozáky s necelými dvěma pluky pravidelného jez-

dectva. Přesto se předvoji pod velením generála Lánského málem

podařil husarský kousek. U Kamenu zaskočil v jedné z chatrčí

maršála Oudinota se suitou. Jen včasný zásah lehkého jezdectva

zachránil vévodu z Reggia spolu s generálem Legrandem a další-

mi před ponižujícím zajetím.

452 + BORODINO

Nechoďte za tím šílencem!

Napoleon ustupoval na Vilno. U Dokšic se k němu podle roz-

kazu přidal generál von Wrede se zbytky bavorských pluků. V té

dobé prudce poklesla teplota a mráz dosáhl až -27°Celsia.

„ Mráz byl takový, že se už nedalo tábořit. Nešťastný, kdo usnul!

Dezorganizace citelně zasahovala i gardu...," přizná Caulaincourt a o něco dál dodává:

„Byl takový mráz, že i v kovárně pracovali dělníci v rukavicích a kaž-

dou minutu si museli třít ruce, aby jim nezmrzly."

V těžko představitelné zimě se odehrávalo to, co mnoho vojáků

zažilo už u Smolenska. Smrt chladem a vyčerpáním nečinila roz-

dílu mezi veterány ústupu od Moskvy a Victorovými či Oudino-

tovými muži, kteří takové hrůzy dosud nevytrpéli. Anonymní

wurttemberský důstojník říká věcně:

„V noci na 4. prosince vzrostl mráz na 25 až 30" Celsia pod nulou.

Sníh vrzavě praskal pod nohama, vzduch jako kdyby byl plný ledového prachu, který se s každým nadechnutím zažíral do plic. Oči, rty a tváře začínaly bolet..."

Během tří dnů mrazů rozklad vyvrcholil a relativně čerství vo-

jáci Oudinotovi či Victorovi se nalézali v podobném stavu jako ti, kteří kráčeli až od Moskvy. Peníze, poklady, hodnosti, společen-ské postavení, to vše ztrácelo význam. Měřítkem hodnot se stalo

jídlo a teplo. Nebylo už vidět uniformy, jen směsici roztodivného šatstva, promíchanou s jednotlivými kusy výstroje. Takto vypadala Grande Armée, vlekoucí se k Vilnu, ve vzpomínkách wurttemberského důstojníka:

„Jeden z nich měl na hlavě polskou židovskou čepičku a přes zbytky táborovými ohni propálené uniformy navlékl ruský ženský kožich. Druhý měl turecký turban a přes stejnokroj dlouhý židovský kaftan. Třetí si obalil hlavu kusem látky a navlékl ruský selský kožich. Čtvrtý už vůbec nevypadal jako člověk, od hlavy k patám jej pokrývaly pestrobarevné kusy kožešin a zvířecích kůží, přes ramena měl přehozenu koňskou čabraku.

Všichni si balili ústa a uši, neboť když tyto části těla zůstaly chvilku odhaleny, člověk o ně přišel..."

Omrzliny rychle přerůstaly v gangrénu. Baron Larrey, šéfchi-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 453

rurg gardy, ve svých zápiscích uvádí otřesné podrobnosti o stavu

a vzhledu nemocných a umírajících:

„Kůže a svalstvo se odlučovaly jako z voskových soch, kosti se odhalo-valy. .. nos zešpičatěl, jako kdyby byl z papíru, a rozkládající se paže odpadaly jako shnilé ovoce... "

Lékař Kerckhove zaznamenal jiný otřesný postřeh o stavu

omrzlých a vyčerpaných vojáků:

„Oči měli strašlivě zarudlé a často jim ze spojivek tekly kapky krve.

Dalo se říci, aniž by přitom šlo o metaforu, že plakali krvavé slzy... "

Noc v těchto krajinách a oné roční době trvala sedmnáct hodin,

vojáci šli většinou ve tmě a šeru. Takřka nikde nenašli střechu nad hlavou. Seržant Bourgogne napsal, že si nemohl dva týdny zout

boty a svléknout se. Když konečně měl trochu tepla a rozhodl se, že na chvíli boty sundá, bál se prý, aby neutrhl nohu i se střevícem.

„Nikdy jsem tak nestrádal. Tažení do Egypta a Španělska nebyla ve srovnání s tímto vůbec ničím, " prohlásil starý veterán kapitán Francois.

Jíst, spát, pochodovat v neskutečném mrazu, unavený, nemoc-

ný, to vše si lze představit. Lze si představit, jak odporní a špinaví si ustupující muži připadali. Generál Griois vzpomínal, že jediní živočichové, jimž se za ústupu dařilo skvéle, byly blechy. Nebylo možné se jich zbavit. On sám si sedřel kůži z poloviny zad, jak se drbal. Jen málo vojáků však z ostychu zaznamenalo, co zažila

většina. Kapitán Francois prostě konstatoval:

„Ruce nám nesloužily a my si nebyli schopni zapnout kalhoty, které si mnozí přivázali provazem. Já, stejně jako moji kamarádi, jsem si vzadu kalhoty rozpáral a potřebu dělal často do nich. Cestoval jsem tak po několik dní, aniž jsem se mohl očistit nebo dokonce převléknout. "

Seržant Bourgogne si kalhoty rozpáral v rozkroku od zad po

předek a takto vzniklé leginy si v pase svázal kašmírovou šálou:

„A tak, když na mne přišla potřeba, jsem zůstal stát a ve stoje vykonal vše naráz."

Dezorganizace za těchto okolností nutně pokračovala.

„Z I. sboru zůstal už jen praporečník, několik důstojníků a pár stateč-

ných poddůstojníků, kteří obklopovali maršála. Čtvrtý sbor byl víc než zesláblý a III. sbor, který nedávno tak hrdinně porazil Moldavskou

[tj. Čičakovovu, pozn. aut.] armádu, se zmenšil od onoho střetu na polovinu. Poláci nebyli v lepším stavu. Naše jezdectvo, s výjimkou gardy, tvořili už jen jednotlivci... Zhouba zachvacovala také sbor vévody z Reggia, spojený se sborem vévody Elclungenského, ba i divize vévody z Belluna, které tvořily zadní voj," konstatoval Caulaincourt.

454 + BORODINO

U těch, kteří přežívali, se objevovaly omrzliny. Jedinou preven-

cí proti nim se stal líh či tření sněhem. Lidé však neumírali jen hladem, vyčerpáním a mrazem. Řada lidí klesala na cestě vinou

revmatických horeček (hostec kloubní), zápalu plic a chrlení krve.

A opět se objevovali partyzáni, k nimž se s vidlemi a kyji přidávali mužici ve vesnicích při cestě, kde vyčerpaní vojáci hledali úto-

čiště.

„Tito barbaři, jejichž vražedná touha neskončila tím, že by někoho srazili píkou k zemi a rychlou smrtí osvobodili od strasti, vymýšleli nová muka. Nestačilo jim sebrat peníze a hodinky, svlékali ty ubožáky na polích do košil a knutami je nutili utíkat. Přirozeným důsledkem bylo, že se ti ubožáci v třicetistupňovém mrazu po několika minutách vyčerpaně zhroutili...," napsal neznámý Wurttemberčan.

Dne 1. prosince zaútočil Caplicův předvoj spolu s Platovovými

kozáky na Pleščenici, kam Napoleon dorazil den předtím. Rusové

z Pleščenice vyhnali tu část Victorova sboru, která zde zůstávala, zajali čtyři stovky mužů a šest dél. A zajatců i kořisti přibývalo i v následujících dvou dnech.

Dne 3. prosince dorazil Napoleon do Molodečna, tedy na hlav-

ní silnici k Vilnu. V patách měl přední voj sboru generála Witt-

gensteina, jemuž velel generál Vlastov. Napoleonova armáda

už jen ustupovala, málokdo ještě měl sílu a vůli k odporu. Císař nařídil, aby i Victorovy a Oudinotovy pluky spálily prapory

a rozbily či zakopaly orly. Trosky vojska se vlekly co možná nej-

rychleji k Vilnu. Téhož den se císař odhodlal říci světu pravdu,

kterou dosud tajil tak, že o skutečném stavu jeho vojska neměli

potuchu ani kníže Schwarzenberg s generálem Reynierem na

jihu, ani maršál Macdonald na severu Ruska. V Molodečnu na-

diktoval v noci text, který se rovnal přiznání katastrofy. Do svě-

ta se rozlétl hrozný 29. bulletin Velké armády. Císař v něm shr-

nul události ústupu počínaje 6. listopadem. Mimo jiné se v něm

říkalo:

„Cesty pokryl led, jezdečtí, dělostřelečtí a tažní koně hynuli noc co noc ne po stovkách, ale po tisících... Během pár dní uhynulo na třicet tisíc koní; naše jezdectvo opěšalo, dělostřelectvo a povozy zůstaly bez zápřahů.

(...) Bez jezdectva se nedal průzkum provádět dál než na čtvrt míle, nemohli jsme riskovat bitvu a pevně stát; bylo nutno pochodovat a nene-chat se zavléci do bitvy, již jsme pro nedostatek munice nemohli podstoupit. (...) Tyto nesnáze nás spolu s extrémním mrazem dostaly do vážné situace. Muži (...) ztratili humor, dobrou náladu, mysleli jen na útrapy ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 455

a katastrofy. (...) Nepřítel vida po cestě stopy strašné pohromy, která na francouzskou armádu dopadla, se toho pokusil využít."

Bulletin vylíčil kozácké nájezdy, patřičně propagandisticky vy-

zdvihl, jak se u Krásného probil italský vicekrál. Další odstavce věnoval Neyovu heroickému překročení Dněpru a pokračoval

shrnutím manévru na řece Berezině. Nezatajil zajetí Partouneau-

xovy divize, o čem však zcela pomlčel, byl strašlivý osud bezbran-ných na berezinských březích a mostech. Konstatoval, že se armá-

da stahuje na Vilno. Pak ale následovaly odstavce, zcela zastírající pravý stav věci a zaměňující přání za skutečnost:

„Byly přijaty závěry k opatřením na upevnění disciplíny v armádě, její reorganizaci, obnovu jezdectva, dělostřelectva a trénu. Nejvíc ze vše-ho potřebuje armáda odpočinek. Dostáváme koně i materiál. Generál Bourcier má na různých základnách 20 000 koní. Dělostřelectvo už své ztráty zacelilo."

Posily skutečně byly na cestě, v tom bulletin nelhal. Nedorazily

však. Co se s nimi stalo, to shrnul Marbot na dvou příkladech

z 6. prosince, kdy zavládly nejkrutější mrazy:

„To byl případ Gratienovy divize, která v síle 12 000 čerstvých rekrutů opustila čtvrtého Vilno, aby se přidala k nám. Náhlé opuštění zateple-ných kasáren a přechod do ležení s devětadvaceti a půl stupni pod nulou téměř všechny ty ubožáky do osmačtyřiceti hodin vyhubil! Tvrdá zima měla ještě strašlivější následky pro 200 neapolskýcli jezdců gardy krále Murata. Dlouhý čas pobývali ve Vilnu a pak nám vyjeli naproti. Během první noci, kterou strávili na sněhu, do jednoho pomřeli!"

Kolem lidských ztrát kroužil bulletin jako pes okolo horké kaše.

Stálo v něm jen toto:

„Generálové, důstojníci a vojáci mnoho trpěli únavou a hladem. Mnozí přišli o své věci (...). Kozáci zajali řadu osamělých mužů, inženýrů-

- geografů vytyčujících postavení, zraněných a neopatrně postupujících důstojníků, kteří tomuto riziku dali přednost před pochodem s rozvahou a v konvojích."

Ani slůvko navíc. Pak následovalo už jen vylíčení císařova po-

chodu vprostřed gardy, konstatování, že celý císařský štáb je po-

hromadě a že na Napoleonovu ochranu byla vytvořena z opěša-

lých důstojníků ona Escadron sacré. Strašlivý rozměr dodala 29.

bulletinu poslední věta, vytištěná dokonce tučně.

„Zdraví císařovo nebylo nikdy lepší."

Měla být určena všem, kteří nedávno při Maletově spiknutí tak

snadno uvěřili, že císař v Rusku zemřel. Formulace však byla tak

456 + BORODINO

nešťastná, že vzbuzovala vůči Napoleonovi jen nenávist, pohrdání

a zlobu. Mnohem strašlivější dopad než u armády měl 29. bulletin

ve Francii. Lidé dokázali číst mezi řádky a pochopili, že v Rusku došlo ke katastrofě strašlivých rozměrů. Vyděšeně a ustaraně se ptali, co se asi stalo s jejich muži a syny. Rozhořčené kleli, proč Napoleon vypočítává mrtvé koně a o ztrátách na lidech se vůbec nezmiňuje...

Císaře Francouzů začínalo místo provolávání slávy provázet

proklínání. Následující scéna, kterou vykreslil wurttemberský

důstojník, je v decentnější podobě zachycena i v Caulaincourto-

vých a Rappových pamětech:

„jeden francouzský zásobovací důstojník ležel vprostřed cesty, povoz mu rozdrtil nohy. Vykřikoval císaři, jedoucímu právě kolem, do tváře strašlivé kletby. Napoleon dělal, že neslyší, ale jeho okolí bylo zjevně zděšeno. Když projížděli okolo, obrátil se k nim:,Nechoďte za nim, za tím šílencem, za tím vrahem lidstva! To se mezi vámi nenajde žádný Brutus, který by mu dal zaslouženou odměnu a zem tě stvůry zbavil?'"

Z Molodečna se císař vydal k Vilnu, odkud pochodovala ustupujícím vstříc Loisonova 34. divize z XI. sboru maršála Augereaua.

„Cesta byla poseta mrtvými a umírajícími, postupovali jsme pomalu a pěšky. To, co zbývalo z gardově pěchoty, vytvořilo malý čtverec, v jehož středu jel císařův povoz a po císařově boku se vezl král Murat," vypráví Marbot.

Ve Smorgoni, kam dojel 5. prosince, si Napoleon svolal všechny

maršály s Muratem v čele. Oznámil jim, že se z vojensko-politic-

kých důvodů rozhodl armádu opustit a odjet do Paříže. Joachima

Murata určil svým zástupcem. Úkolem neapolského krále bylo

shromáždit armádu ve Vilnu a udržet město do jara. Pokud by se

mu to nezdařilo, měl ustoupit k Němenu a opřít se o Kovno.

V deset hodin v noci se Napoleon se zaraženými maršály,

z nichž náčelník štábu Berthier byl zjevně na pokraji zoufalství, rozloučil slibem, že jim přivede na pomoc 300 000 vojáků. S mar-

šálkem paláce Durocem, vrchním štolbou Caulaincourtem a ge-

nerálem Moutonem de Lobau pak vsedl do krytého kočáru řeče-

ného dormeuse, který později vyměnil za saně. Na kozlíku už seděl kapitán gardových švališerů-kopiníků hrabě Dunin Wonsowicz

a císařův mameluk Roustan. Saně provázel jen oddíl dvou stovek

jezdců gardy, hlavně polských hulánů. Už následující den odpo-

ledne se ujíždějící Napoleon setkal s Loisonovou divizí, složenou převážné z Němců a Italů.

Jak přijala Napoleonův odjezd armáda? Mnozí se shodli na

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 457

tom, že je nechal na holičkách podobně jako před lety v Egyptě.

Wurttemberčan k tomu poznamenal:

„Ta překvapivá zvěst měla různé důsledky. Většina říkala, že je to nezměrná hanba, že bezcitně opouští ty, které ve své bezbřehé zaslepenosti a ctižádosti nejprve uvrhl do takového zoufalství a poté myslel jen na svou osobní záchranu."

Jenže v sázce byl osud celé říše. Marbot jen suše konstatuje:

„Na ducha vojska měl císařův odjezd nesmírný dopad. Jedni mu zlo-

řečili a odchod nazývali útěkem, další jej schvalovali jako jediný způsob, jak Francii zachránit před občanskou válkou a vpádem našich bývalých spojenců, z nichž většina čekala jen na to, aby proti nám vystoupila. Teď se mělo za to, že po zprávě o Napoleonově návratu domů, kde začne stavět nové pluky, se nikdo ze spojenců neodváží hnout. Sdílel jsem tento názor a další události jej potvrdily."

Pokud lze věřit vzpomínkám plukovníka von Tolla, u Ošmjan

se Napoleon málem stal obětí atentátu vlastních vojáků. Major

Lapie, velitel jednoho toskánského pluku Loisonovy divize, prý

svým druhům ve zbrani navrhl, aby Napoleona zlikvidovali. La-

pie určil, že na císaře vztáhne ruku kapitán sasko-výmarské gra-

nátnické roty. Ten však odmítl být vrahem. Zatímco se major

s kapitánem dohadovali, vyšel Napoleon s doprovodem a velel

vyrazit. Spiklenci se záměr neodhodlali provést, a tak císař Francouzů jel dál. Ráno 6. prosince se objevil ve Vilnu, kde si zavolal Mareta. O dva dny pozdéji byl ve Varšavě. Inkognito, pod Caulaincourtovým jménem, se řítil Evropou. Dne 19. prosince už byl

v Mohuči, na francouzských hranicích. Dorazil k nim dva dny

poté, co tu vyšel tiskem 29. bulletin...

To, co nechal v Rusku, se už stěží dalo nazývat armádou. Maršál

Victor do hlášení knížeti Berthierovi dne 4. prosince napsal:

„Moje vojsko je v tak bídném stavu, že se musím každému setkání s Rusy vyhýbat..."

Právě onoho dne se však střetu nevyhnul. V Moloděčnu musel

přispěchat se čtyřmi tisícovkami mužů, které mu zbývaly, na pomoc maršálu Neyovi a generálu Maisonovi, napadeným Caplicovým

předvojem. Boj u Moloděčna měl, jak napsal Ségur, zvláštní cha-

rakter:

„Z obou stran se nebojovalo ani tak pro slávu jako spíš kvůli tomu, kdo pro sebe urve útulek před sibiřskou zimou. Rusové se vzdali marného úsilí až kolem jedenácté hodiny noční a napůl zmrzlí odtáhli hledat přístřeší v okolních osadách..."

458 + BORODINO

Druhého dne Victor vyrazil na pochod, aniž o tom Ney s Mai-

sonem věděli. Vévoda Elchingenský tak ustoupil s šesti desítkami

mužů z Moloděčna jako poslední. Situace se zhoršovala kaž-

dým dnem. Ošmjany představovaly naději na trochu potravin,

když k nim ale ustupující kolony pod Muratovým vedením došly,

nalezly jen spáleniště. Kaisarovi partyzáni sem dojeli, sotva tudy projel Napoleon, a vše podpálili. U Smorgoné se zatím splnilo to, čeho se obával maršál Victor. Caplicův přední voj zde napadl jeho zadní voj a zajal tři tisícovky mužů. Francois Bourgogne zanechal o tomto boji vzpomínku tak zvláštní, že jsem se ji navzdory rozsahu rozhodl zařadit jen s mírným krácením.

„Přede mnou šel muž, v němž jsem podle kabátu poznal kamaráda z pluku. Kráčel celý sehnutý pod nákladem, který vlekl na ramenou a tornistře. S vynaložením všech sil jsem jej dohnal a v tu chvíli jsem zjistil, že nákladem je pes a mužem chrabrý seržant jménem Daubenton, s nímž jsem prodělal italské tažení. Divil jsem se, proč vleče psa, když mohl jít sám a k snědku bylo všude kolem tolik koní.,Radši bych jedl maso z kozáků!', opáčil rozhněvaně. .Nepoznáváš Moutona, psa našeho pluku?

Omrzly mu tlapy, už nedokáže běžet.'

Když jsem to milé zvíře drbal, lízalo mi ruku a hledělo tak smutně, jako by mi chtělo vypovědět celé své trápení. (...) V té chvíli jsme spatřili po naší levici oddíl asi dvaceti mužů nepřátelského jezdectva s důstojníkem a několika kozáky, jedoucími odděleně. (...) Sotva nás spatřili, s křikem se obrátili, aby se vrhli na ochranu zadního voje. Hessenci zaujali pevně obranu na nedalekém pahorku. Na nás současně křikl urostlý granátnik, ať se k Hessencům zařadíme. Udělali bychom to rádi, já však toho nebyl schopen a Daubenton se nejprve musel zbavit psa. Zatím vyjeli jezdci na Hessence, zarazili však kus před nimi, důstojník popojel bliž a rukou jim kynul, aby složili zbraně. Odpověděl mu granátníkův výstřel, po němž následovala salva Hessenců. Myslel jsem si, že musí padnout nejméně polovina Rusů, nepadl však jediný, (...) dokonce i důstojník zůstal nezraněn (...) a vyrazil, následován svými, s hlasným hurá na Hessence.

Ti byli do dvou minut buď sraženi k zemi či hnáni k zadnímu voji. (...) Jeden jezdec se oddělil a zaútočil na Daubentona. Tomu se nedařilo zkřeh-lými prsty odepnout psí řemení a chtěl psa odložit i s tornou, útok zjevně opilého Rusa jej však zaskočil. Daubentonova pozice nestála za nic. Za-tímco kryl puškou protivníkův sek šavlí, zmítal jím pes jako šílený ze strany na stranu a snažil se přervat popruhy, jimiž byl přivázán. Daubentonova chřadnoucí a kouřem zčernalá tvář byla zkřivená, oči metaly oheň a plameny. Rusův sek, mířící na hlavu psa, náhle zasáhl tornistru ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 459

a vyprostil tak Moutona ze zajetí. Ten sebou škubl, zůstal však viset za zadní a Daubentona strhl na zem. (...) Mně se zatím podařilo připravit k boji, vyprostil jsem ruku z obvazů a chopil se pušky. Po kolenou jsem se připlazil trochu blíž a zbraň namířil na nepřítele. Ten se naštěstí od Daubentona vzdálil a vrhl se hned ke mně. Stiskl jsem, rána však nevyšla.

Chlap se posupně smál a myslel, že bude mít se mnou lehké pořízení, mně však nebezpečí dodalo sil a já proti němu napřáhl bodák. Zanechal marného útoku a zamířil zas k Daubentonovi.

Tomu se konečně povedlo zbavit torny i psa. Zrovna vstával a uchopil pušku, když jej Rus znovu napadl. Daubenton byl volný, přešel do útoku, odrazil bodákem soupeře trochu zpět a přiložil pušku k líci s výkřikem:

,]en počkej, chlape, teď tě dostanu!' Vzápětí zazněl výstřel, Rus vykřikl, zakolísal v sedle, z úst mu vytryskla krev a padl z koně. Daubenton vy-běhl rychle vpřed a chytil koně za uzdu..."

Pudl Mouton, který provázel granátníky od roku 1808, boj pře-

žil, o několik dní později však v jiné vřavě poděšeně utekl a zmizel navždy...

Ustupující už byli u konce sil a vytloukali klín klínem. Loisono-

va divize, která se připojila, vytvořila nový Victorův zadní voj, i ten však u Mědnik připravil Caplic o většinu mužů. Victor, vé-

voda z Belluna, sestavil u Rukojen nový zadní voj, tentokrát ze

zbytků Bavorů generála von Wreda, kteří tu disciplinované čekali

na ustupující vojska. Dal je pod velení maršála Neye, jemuž už

nezbýval skoro nikdo. Kolik mužů vděčilo Neyovi za život či

záchranu před zajetím podobné jako seržant Bourgogne?

„Kozáci napadali ty ubohé a pro zranění i omrzliny bezbranné lidi bez slitování, dupali je koňmi či sráželi k zemi. Určitě by nás pobili, kdyby se náhle neobjevil s puškou v ruce na čele zadního voje maršál Ney.

Slyšeli jsme jeho křik ,Na bodák!' (...) V tom okamžiku nám připadal jako jeden z těch hrdinů, které líčí doby dávno minulé."

Nejstatečnéjší ze statečných se probil až do Vilna. Když se oddíl partyzána Seslavina s děly na saních pokusil vtrhnout do vilenských bran, otočil se Ney opět jako rozzuřený lev, partyzány

zahnal a zaujal na výšinách nad Vilnem obranné postavení. Se-

slavin, postřelený na ruce, pak raději čekal, až k němu dojde

Čičakovova armáda.

„Vždy v pět hodin večer zaujal bojové postavení, zastavil Rusy, aby se ostatní vojáci mohli najíst a odpočinout si. O desáté hodině v noci znovu pokračoval v pochodu a po celou noc povzbuzoval kolonu po dobrém i po zlém. V sedm ráno ji opět zastavil a vojáci v pohotovosti či na 460 + BORODINO

stráži odpočívali až do desáté hodiny ranní. Pak trvaly potyčky s nepří-

telem až do večera...," charakterizoval Neyovu ústupovou taktiku Ségur.

Marbotův 23. myslivecký pluk si zachoval část koní a boje-

schopnost. Marbot použil k obraně i pro přesun ruské saně, které

nacházel v každé chalupě:

„Každé saně táhl jeden kůň a zachraňoval tak dva muže. (...) Cesta byla plná odhozených pušek, naši myslivci si vzali každý po dvou a k tomu zásobu nábojů, takže když si kozáci troufli přijet blíž, přivítala je prudká palba a oni co nejrychleji zmizeli. (...) Navečer jsme ze saní vytvořili mohutný čtverec, v jehož středu jsme rozdělali oheň. Maršál Ney a generál Loison tam často přicházeli strávit noc."

Co však byla platná statečnost knížete Moskevského. Po Napo-

leonově odjezdu od armády rozklad vyvrcholil. A smrt si v podo-

bě hladu, zimy, nemocí a vyčerpání vybírala dál krutou daň.

„Jako by nože visely ve vzduchu. Ptáci padali zkřehlí a mrtví k zemi.

(...) Klesali i ti nejotužilejší.f...) Když se znaveni zastavili, byť na okamžik, mráz je hned sevřel v chladné náruči a kořist už nepustil. (...) Z očí, zrudlých bděním a kouřem táborových ohňů, se řinuly krvavé slzy, dech se prodlužoval v chroptění... Pak se nešťastnici zlomili v kolenou a svezli na ruce. Hlava se ještě několikrát škubla sem a tam, z otevřených úst se vydral smrtelný chropot a obličej se zabořil do sněhu. Malá loužič-

ka krve prosákla a bylo po utrpení...," vyprávěl Ségur.

Ve Vilnu zavládlo zděšení. Ani pravda 29. bulletinu nebyla tak

strašná jako pohled na vyčerpané trosky ještě nedávno tak mocné

armády. Mnozí z těch, kteří se do zdí Vilna dovlekli, padali vyčer-páním a jejich mrtvá těla plnila vilenské ulice. A část obyvatelstva se začala chovat k zbytku Napoleonových sil zcela nepřátelsky. Maret ve Vilnu nahromadil dostatek zásob, organizace se

však zhroutila a většina těch, kteří měli potraviny rozdělovat, už uprchla. Vyčerpaní muži neměli mnohdy dost sil ani na to, aby si

vzali potraviny ze skladu sami a násilím. Málokdo už velel. Murat, kdysi tak skvělý ve svých barvitých úborech s chocholy, pohádkově statečný ve svých útocích, teď byl stejně špinavý a otrhaný

jako ti, jimž měl velet. Měl, ale nevelel. Od té doby, co po Napoleonovi převzal velení, nevydal prakticky jediný rozkaz. Byl stej-ně zdemoralizovaný jako většina vojáků. Na připomínku císařo-

vy instrukce, že má přezimovat ve Vilnu, reagoval hysterickým

zvoláním:

„Ne! Ne! To se tu mám dát strčit do tohohle nočníku?!"

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 461

Z Vilna vyjel 9. prosince, hned jak se u bran objevil Seslavin.

Jeho příkladu následovali další, velitelé i muži prostí. Kapitán

Gervais vzpomínal, jak maršál Lefebvre zastavil jednoho vojáka

prchajícího k městské bráné:

„,Kam se ženeš?' křikl na něj.,Zdrhám jako všichni.'

Nadarmo po vilenských ulicích bily bubny na poplach... Ani stará garda už nebyla pohromadě. Zbylo z ní už jen několik hloučků. Každý se snažil zachránit život před smrtí hladem a mrazem, na nepřítele nedbal.

Teprve volání: .Kozáci'.' bylo signálem, na který se vše hnulo a pokra-

čovalo ve zmateném útěku. Murat už nebyl pánem situace ani sebe sama...," konstatoval Ségur.

Ve Vilnu zůstali kromě mrtvých jen bezmocní a s nimi několik

obětavých jedinců, kteří se o ty nebožáky starali. K ošetřovatelům patřila i Louisa Fusilová. Zůstala tu s raněným synem maršála

Lefebvra. Měla štěstí. Když do Vilna vjeli kozáci a za nimi řadové pluky, padla do zajetí. O něco později v ní choť knížete Kutuzova poznala herečku, kterou viděla na jevišti v Sankt-Petěrburgu.

Díky kněžně Smolenské se Louisa vrátila zpět do Paříže...

Nebýt nezdolného maršála Neye, stejně jako statečných Bavo-

rů generála von Wreda, Němců a Italů generála Loisona a hlouč-

ků jedinců, kteří dosud měli sílu držet zbraň a vůli prodat kůži

draho, nekryl by už Vilno a celý zbytek ústupu vůbec nikdo!

Dne 10. prosince kolem čtvrté ráno odjel Murat do Kovna v do-

provodu zbytku gardy, italského místokrále a maršálů Bessiěrese,

Mortiera, Lefebvra a Davouta. Vrchní intendant hrabě Daru dos-

tal rozkaz, aby rozdal vše, co dosud chránil: potraviny, šatstvo

i peníze z armádní pokladny. Se svítáním se u Vilna objevili Pla-

tovovi kozáci a čtyři lehká déla na saních začala postřelovat Ney-

ův zadní voj. Za jiných okolností by to byla směšná palebná síla.

Nyní hlavně, mířící na prořídlý houfec statečných, představovaly

mohutnou baterii. Ney se přesto snažil, dřív než Vilno vyklidil,

odvézt z města všechny raněné, pokud stačily saně a vozy.

Hodinu cesty za Vilnem vedla silnice přes Ponarskou horu, spíš

kopec, teď však umrzlý a zledovatělý tak, že se koně, vozy a zčásti i lidé nebyli schopni vyšplhat vzhůru. Prošel jen ten, kdo měl sílu vydrápat se mimo cestu skrze křoví, které poskytlo rukám a no-hám jakousi oporu.

Ney zůstal stát pod kopcem, opřel se o jeho úbočí a otočil se

k nepříteli čelem. Většina vozů i zvířat musela zůstat dole. I Murat, vicekrál a maršálové se drápali po zledovatělé stráni vzhůru 462 + BORODINO

pěšky po dvou i po čtyřech. Tady zůstaly poslední povozy s ko-

řistí, ba i s Napoleonovým stříbrným jídelním servisem, tady zůs-

tala i armádní pokladna a marodéři si z ní brali plnými hrstmi.

Vidina zlata a peněz zaslepila oči mnoha mužům, ba i některým

vojákům Neyova zadního voje. Nejeden voják odhodil pušku,

aby unesl zlaté napoleony, stříbrné mince i bankovky. A mnohé

srazila na zem kozácká šavle ve chvíli, kdy, zaslepeni vidinou

zlata, přestali myslet na obranu. Ségurovo mnohdy přepjaté líčení tentokrát nepřehánělo.

„Vojáci se jako vosy slétli na naložené povozy, rvali odtud, co se dalo, odhodili zbraně a odnášeli plné náruče. Nedbali hvízdání kulí a řevu kozáku, které měli v patách. Ani neviděli, že se kozáci leckde vmísili mezi ně a přítel nepřítel hrabali kořist..."

Pod svahem muselo zůstat osmadvacet děl, zbylé trofeje, vozy

s raněnými a čtyři milióny franků z armádní pokladny. Téměř

sedm miliónů franků zmizelo ve vacích ustupujících a prchajících

vojáků stejně jako v kozáckých kapsách. Ruské jednotky generála

Čaplice obsadily 10. prosince vcelku bez boje Vilno. Vstupovali do města zvolna a v klidu čekali, až napoleonská armáda odtáhne.

Město tím bylo přinejmenším ušetřeno požáru.

Kníže Kutuzov se rozhodl, že do Vilna přenese svůj hlavní stan.

Tady, ve vilenském zámku, se setkal s velitelem Dunajské armády

admirálem Čičakovem. Setkání bylo chladné, kníže Smolenský si

neodpustil zlomyslný dotaz, zda má admirál na čem obědvat,

když mu u Borisova Francouzi sebrali nádobí, a urážlivě dodal,

že mu rád půjčí něco ze svého. Admirála tím přivedl do varu.

Kutuzovův pobyt ve Vilnu byl jeden velký triumf. Starého mar-

šála všude oslavovali jako osvoboditele vlasti. Kníže však musel

myslet nejen na slavnosti, na nichž se skvěly jeho portréty, ale i na další postup armády. Úkol pronásledovat nepřítele dolehl na ty

části ruské armády, které si dosud počínaly nejaktivněji. Kozáci

atamana Platova měli jet ke Kovnu, Čičakovova armáda měla

pochodovat k Němenu přes Gezno a pokusit se zastoupit Mura-

tovi cestu za Němenem. Wittgensteinúv sbor byl vyslán vzhůru

k severu proti Macdonaldovu sboru. Na Macdonaldův sbor měl

z Rigy zesílit nápor i generál Lewis. Generál Tormasov se měl

s Tučkovovým sborem odebrat na jižní frontu a převzít velení

všech sil, které tam působily proti Schwarzenbergovu a Reynie-

rovu sboru. Hlavní Kutuzovovy síly se měly, tak jako téměř po

celou dobu od Tarutina, držet stranou a zasáhnout, jen kdyby to

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 463

bylo nezbytně nutné. Vydaly se z Vilna na pochod směrem na

Vilkomir, kde se měly utáboří ve směru na Kejdany. Kníže Kutu-

zov s hlavní armádou směřoval zcela zjevné ne ke Kovnu, ale

k Tylži.

Kníže byl v jádru rozhodnut zatím nepřekročit ruské hranice

a netáhnout dál od Němenu směrem k Visle. Jistou roli zde hrály

důvody politické, neboť o překročení ruských hranic musel roz-

hodnout imperátor, velkou překážku dalšího postupu však před-

stavovala celková vyčerpanost a oslabení ruské armády. Neboť

dlouhé pochody, zima a nemoci doléhaly na Rusy stejně tak jako

na Napoleonovy vojáky. Zásobování ruské armády potravinami

vázlo a vojáci byli vybavení zimní výstrojí (šubami, válenkami)

jen částečně. Dne 19. prosince o tom psal Kutuzov imperátoru

Alexandrovi a zprávu doprovodil přehledem početních stavů. Ve

srovnání (viz tabulky v příloze) s ustupujícími zbytky Grande Ar-mée představovala Kutuzovova hlavní armáda (včetně Miloradovičova předvoje) pětinásobnou přesilu. Na vpád přes hranice

ruského impéria to však bylo málo.

Úbytek Kutuzovových sil byl obrovský. Z Tarutina vyrazil

s 102 254 muži (Bogdanovičův údaj). Z toho 12 000 zemřelo

a 48 000 zůstalo v nemocnicích.

Car Alexandr odpověděl na Kutuzovův rozklad o stavu armá-

dy obratem. Reskript tvrdě Kutuzovův záměr zamítl. Ve Vilnu se

měla nechat jen nevelká posádka, zimní táboření nad Vilkomirem

vůbec nepadalo v úvahu:

„Všechna ostatní vojska jak hlavní armády, tak armády admirála Ci-

čakova a sboru hraběte Wittgensteina mají pochodovat bez přestávky za nepřítelem takovým směrem, aby nejen uvnitř našich hranic, ale i za nimi postupovala v součinnosti, mařila nepříteli spojení i přísun posil,"

nařizoval kategoricky Alexandr a dodal, že Kutuzov má respek-

tovat jen hranice Rakouska.

Ruský imperátor byl pevně rozhodnut přenést válku s Napole-

onem za hranice Ruska a dovést ji do vítězného konce. Ztenčení

armády vzal na vědomí a 12. prosince už vyhlásil nové odvody,

zřizování nových pluků, přesun dalšího vojska z Krymu, rozšíře-

ní gardy, doplnění jezdectva, dělostřelectva, finanční odměny za

odevzdání ukořistěných zbraní a řadu dalších opatření, týkajících se organizačních změn, zásobovaní, atd.

Alexandr po předchozích zkušenostech mohl vcelku odhad-

nout, že kníže Kutuzov nebude s provedením rozkazů v reskrip-

464 + BORODINO

tu příliš pospíchat. Však také maršál ještě 24. prosince do jednoho soukromého dopisu napsal:

„Nebojte se! Nepůjdeme daleko! Já přece neomládl."

Tentokrát se mýlil. V noci z 18. na 19. prosince opustil Ale-

xandr I. Sankt-Petěrburg a vyrazil do Vilna za armádou. Válka

s Napoleonem dostávala zcela nový rozměr.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 465

Až k hořkému konci

Od Vilna nabral ústup napoleonských vojsk na rychlosti. Trasu

z Vilna do Kovna, dlouhou sto verst, urazily hlavní části ustupu-

jících za tri denní pochody. Neyův zadní voj, který stále ještě kladl odpor, k tomu potřeboval čtyři dny. Murat se objevil v Kovnu už

11. prosince, zbytky gardy a s nimi houfy lidí beze zbraní sem

dorazily následující den. Berthiera, nyní Muratova náčelníka štá-

bu, dostihl v Kovnu kurýr se stručnou depeší od maršála Neye,

jenž šel jako poslední mezi posledními:

JI. a III. sbor se dají počítal už jedině kvůli historii, z toho posledního zůstalo pouhých šedesát mužů..."

V městě na Němenu ležely rozsáhlé sklady, nikdo však už nic

nerozděloval. Vojáci, pokud k tomu měli síly, si brali sami. Na odbyt šla především kořalka, jejíž příval vyčerpaný organismus vo-

jáku nemohl vydržet. Benedikt Peter výmluvné popsal následky:

„Když jsme ráno šli skrze město Kovno, vypadalo jak pole po bitvě.

Bylo pokrytě umírajícími a mrtvými těly těch, kteří pili šnaps..."

Kovno samotné střežila posádka o síle 2500 mužů, většinou

nováčku z německých zemí. Němen za městem byl zamrzlý, na

Kovno tudíž mohli Rusové zaútočit ze všech stran. Joachim Murat

zcela ztratil hlavu a začal hlasitě obviňovat Napoleona. Maršál

Davout jej musel zhurta okřiknout a připomenout neapolskému

králi, že za vše, čím je, vděčí právě tomu, kterého nyní osočuje.

Po bouřlivé poradě byl nakonec přijat závěr, aby trosky armády

ustupovaly k Visle, Neyův voj aby kryl Kovno a pak ustupoval

dál ke Královci, kde měl naději, že se spojí s Macdonaldovým X.

sborem.

Devět děl, zbytek ještě před pár měsíci mohutného dělostřelec-

tva, rozestavil Murat navečer 12. prosince na výšině u Alexotenu, aby kryla přístupy ke Kovnu. Po několika hodinách si neapolský

král vše rozmyslel, sebral gardu, či lépe to, co z ní zbývalo, děla od Alexotenu stáhl, pět jich postavil na kopec u Kovna, čtyři zbylá si vzal a Kovno kolem páté ráno 13. prosince opustil. O pět hodin později se do Kovna dostal maršál Ney se zbytkem zadního voje.

Navzdory vyčerpání souhlasil, že bude Kovno hájit do té doby,

466 + BORODINO

AŽ K HOŘKÉMU KONCI ♦ 453

dokud to půjde. K jeho mužům se přidala divize generála Gé-

rarda.

Rudovlasý vévoda Elchingenský se pokoušel organizovat obra-

nu s pomocí generálů Gérarda a Marchanda uprostřed všeo-

becného zmatku, požárů, rabování a chaosu. Spolu s děly, která

přivlekl, dal dohromady dvě desítky hlavní, které rozmístil u ko-

venských valů před mostem přes Vilju. Na obranu dělostřelců tu

mohl postavit jen několik desítek německých vojáků. Loisonova

divize, nyní pod Marchandovým velením, obsadila břehy souto-

ku Vilji s Němenem.

Už následujícího dne se objevil u Kovna neúnavný ataman

Platov se svými kozáky a spolu s ním hrabě ORourke s Čaplico-

vým jezdectvem. Pěchota za nimi nešla, zůstala všechna ve Vilnu.

V deset dopoledne zahučelo osm kozáckých lehkých dél, nalože-

ných na saních. Palba se soustředila shodou okolností na německé

nováčky z kovenské posádky.

„Chystali se zasáhnout, když tu ruská koule rozdrtila jejich koman-dantovi nohu. Ten pochopil, že je ztracen, a chladnokrevně se zastřelil z pistole. Nováčků se zmocnila taková hrůza, že odhodili zbraně a dali se na zoufalý útěk," konstatuje Ségur.

Muži zpanikařili, zatloukli děla, odhodili muškety a prchali.

Velící důstojník si z hanby a zoufalství, že je nedokáže přimět

k boji, prostřelil hlavu. Maršál Ney, generál Gérard a tři desítky vojáků sem doběhli a některé ze zděšených zelenáčů donutili

zaujmout obranu. Nevův pobočník přivedl část 29. pěšího pluku.

Sotva začal Ney klást odpor, přestal hrabě Platov útočit přímo

na něj. Zkušený velitel nepravidelného lehkého jezdectva poslal

raději své „děti stepi" z obou stran kolem hradeb Kovna. Kozáci pak sesedli z koní a zahájili palbu z ručních zbraní, která se soustředila především na kopec s několika málo děly. Kolem druhé

hodiny odpolední výšinu ovládli. Jenom na chvíli. Generál Mar-

chand vedl své muže do útoku a kozáky sehnal ze stráně dolů. To

však už byl jen protiútok, který měl uvolnit svírající se smyčku.

Neyův zadní voj začal zapalovat domy, vyklízet Kovno a stahovat

se k Němenu. Seržant Bourgogne se připojil k hloučku ozbroje-

ných vojáků a důstojníků z různých jednotek. Někteří dosud sví-

rali zástavy s plukovními orly. Rusové po nich začali pálit z děl.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 467

V té chvíli se neznámý důstojník postavil shluku do čela.

„Nikdy nezapomenu tón jeho hlasu, kterým zvolal: ,Nuže, synově Francie, ještě jednou stát! Nikdo nesmi říct, že jsme kvůli rachotu děl přidali do kroku. Čelem vzad!' A my hned zastavili, pevně semknuti a čelem k nepříteli."

Zbytky Velké armády se vlekly po ledě na druhý břeh Němenu.

Bourgogne přešel po mostě s šesti desítkami mužů. Byli to všich-

ni, co zbyli z dvoutisícové jednotky gardy. V půli mostu velel

plukovník Bodelin stát. Pak své gardisty krátce oslovil:

„Nuže, děti moje! (...) Kráčíme rozbiti přes řeku, kudy jsme před pár měsíci táhli vítězně na nepřítele. Chci vám v téhle chvíli připomenout toto: že pro vojáka není větší čest a sláva než vytrvat v bídě a nouzi. Dá tak ostatním dobrý příklad vojenského ducha, s jehož pomocí překlene i to nejhorší... "

Michel Ney kráčel až na konci, za všemi ostatními. Chtěl sym-

bolicky překročit řeku jako poslední voják ustupující Grande Ar-mée. Za řekou se ještě otočil, vzdorovitě natáhl naposledy kohou-tek muškety a vypálil poslední ránu do Ruska. Bylo půl desáté

dopoledne. Pak se pěšky vydal sněhem skrz Pilviské lesy směrem

k Vilkoviškám. Kolem sebe napočítal pouhé dvě stovky vojáků,

z nichž většina se na dalším pochodu rozptýlila. Do Vilkovišek

dorazil vévoda Elchingenský pouze s generálem Gérardem.

„Opustil jsem nešťastnou ruskou zemi a odpočíval ve Vilkoviškách, kde jsem našel ubytování. Tu náhle vstoupil muž ve skořicovém kabátu, s dlouhými vousy, zarudlýma a planoucíma očima. ,Vy mě nepoznává-

te?,' zeptal se. ,Ne, kdo jste?' Maršál Ney.' ,A kde je zadní voj?', Já jsem zadní voj! Za mnou už nikdo nejde,'" vyprávěl ve svých pamětech generál Mathieu Dumas.

„Z pěti set tisíc mužů, z nesmírného dělostřelectva, které až do srpna přešlo řeku Němen, se do Kovna vrátilo jen kolem tisícovky disciplinovaných pěšáků, několik děl a pár chudáků, pokrytých ranami. Už nehrála hudba, už nezněly triumfální nápěvy. Tlupa s fialovými tvářemi a slepenými řasami, které bránily víčkům, aby se otevřela, pochodovala mlčky po mostě či překračovala jeden led za druhým na polský břeh. Když dorazili k obydlím a ohřáli se u pecí, vydechli tu nebožáci naposled: jejich život odtál se sněhem, který je zavál...," napsal vikomt de Chateaubriand a svědectví barona Larreye potvrzuje jeho slova, neboť

mnozí z těch, kteří z Ruska vyvázli, vzápětí zemřeli na horečky,

zápaly plic či tyfu podobné nemoci ze špíny a chladu.

Z Grande Armée nezbylo téměř nic. Velitel císařské gardy maršál Lefebvre psal 21. prosince 1812 Berthierovi:

468 + BORODINO

„Páni generálové Curial a Michel mě přišli upozornit, že v případě mrazu není schopen střílet žádný příslušník staré gardy a v daném okamžiku že mají pouze 500 bojeschopných mužů... Ostatní (zhruba 800

mužů) trpí omrzlinami či gangrénou natolik, že všichni zahynou, nedo-stane-li se jim okamžité pomoci."

Na náměstí v Kovnu, mezi troskami, v dýmu a uprostřed pla-

menů, zatím Platovovi kozáci a O'Rourkovi jezdci sesedali z koní

a poklekali před popem, sloužícím bohoslužbu. Když pop skon-

čil, rozeznělo mrazivý vzduch mohutné vojácké „Urá". Dne 17. prosince přešel přední voj pod velením generála Caplice Ně-

men a vstoupil na území Varšavského vévodství. Utábořil se

u Pren a dál nepostupoval.

Dne 23. prosince v pět hodin odpoledne se ve Vilnu rozezněly

všechny zvony. Na otevřených saních se zapraženou „ruskou

trojkou" vjel do města imperátor vší Rusi Alexandr I. Maršál Kutuzov jej očekával ve slavnostní uniformě. Knížeti Smolenskému

navenek prokazoval car veškeré pocty. Udělil mu řád sv. Jiří 1.

třídy, odměnil jej statky, posazoval maršála na čestná místa v ce-lém kolotoči bohoslužeb, přehlídek, bálů a hostin. V první sou-

kromé audienci však dal najevo nespokojenost s nedůrazným

postupem ruského vojska a s tím, že Napoleon nebyl na ruské

půdě zcela zničen. Starý Kutuzov, zastávající zcela jinou strategii i politickou koncepci, neodporoval. Nemělo by to smysl. Ostatně,

navzdory všemu lesku a formálně nezměněné funkci jej Alexandr

de facto zbavil hned po svém příjezdu řady pravomocí. Veškerá rozhodnutí, týkající se armády, převzal v nejvyšší instanci car sám či jeho prostřednictvím nový náčelník generální štábu kníže Volkonskij a staronový generální ubytovatel von Toll. Netrvalo dlou-

ho a ruská vojska se hnula. Čičakovova armáda vstoupila 29. pro-

since na území Pruska. V provolání pruskému obyvatelstvu, které

s sebou přinesla, se říkalo:

„Ruský národ, povzbuzený láskou k vlasti, zvítězil. Francouzi prchají.

Kdo nevěří, ať se zeptá, kde je francouzská armáda. Povstaňte, Němci!

I pro vás přišla chvíle pomstít utrpěnou pohanu a stát se znovu svobodným národem. (...) My všichni - Rusově, Němci, Italově, Švýcaři a Špa-nělé, jsme bratři, protože máme jednoho a téhož nepřítele. Spojme svá vojska..."

Alexandrova idea velké protinapoleonské koalice musela být

podpořena skutky. Kníže Kutuzov souběžné vyhlásil co nejpří-

snější opatření proti všem, kteří by za hranicemi chtěli loupit,

znásilňovat a trýznit civilní obyvatelstvo. Bylo třeba získat spo-ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 469

jence, bylo nutné si obléci kostým osvoboditelů...

470 + BORODINO

Poslední z posledních

Jakkoliv se to traduje, nebyl maršál Ney posledním mužem

Napoleonovy armády, který opustil Rusko. Ještě dlouho po něm

zůstávaly na ruském území na jihu spojené sbory rakouský a sas-

ký, na severu pak Prusové. Ne Francouzi, ale tato vojska ukončila jako poslední z posledních tragické tažení roku 1812.

Dne 2. prosince dostal Schwarzenberg, který předchozího dne

došel do Pružan, zprávu, že Napoleon přešel Berezinu. O dva

dny později mu doručili další Maretovu depeši, v níž se pravilo,

že se Rakušané mají táhnout za francouzskou armádou, o jejímž

katastrofálním stavu se ale nic nepravilo. Kníže zůstal stát ve

Slonímu a čekal na další zprávy. Jeho nejspolehlivéjším informač-

ním zdrojem se nakonec stal rakouský přidělenec ve Vilnu. Není

známo, do jaké míry se maršál Schwarzenberg o zprávy ze svých

zdrojů dělil s Reynierem. Francouzský generál obsah depeší, kte-

ré dostával z Vilna či Minsku, nesděloval ani svým velitelům di-

vizí. A tak na tom generálové nebyli o nic lépe než prostí vojáci.

Nebylo divu, že se útržky konkrétních zpráv prolínaly s nej-

podivnějšími zvěstmi.

„Rozšiřovala se povést, že rakouský císař vyslal Napoleonovi na pomoc 100 000 Rakušanů," zachytil generál von Funck jednu z fám, která se v saském sboru rozšířila koncem listopadu.

Situace rakouského i saského sboru byla kritická. Propukly kru-

té mrazy, teplota klesla, jak zaznamenal von Funck, až na -30°

Réaumura (-37,5 °C). Sbory se nalézaly osamoceně, bez přehledu

o celkové situaci, odkázané samy na sebe, bez zásobování. Plnou

pravdu jim nakonec ukázal až 29. bulletin Velké armády:

„Noviny nám v proslulém bulletinu vylíčily konečně smutný konec taženík Moskvě..."

Velitelům muselo být jasno, že je dobojováno. Na první mís-

to nastoupila starost o přežití. Situaci lapidárně situaci opět von Funck:

„Armáda, která není doplňována, se musí nakonec sama potřít ztráta-mi, které i v úspěšných bojích utrpí. To byl náš případ!"

I na volyňském válčišti, kde akce počátkem prosince ustrnuly,

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 471

nadešel čas posledního dějství. Na rakousko-saský sbor se valila od Bereziny další vojska. Nejprve partyzáni Denise Davydova

a nepravidelné jezdectvo hraběte Ožarovského. Za nimi se však

v čele Tučkovova armádního sboru vracel na volyňské válčiště

Schwarzenbergův ostřílený protivník generál Tormasov. Knížeti

Schwarzenbergovi bylo po vojenské stránce jasné, že Napoleon

prohrál a jeho sbor už nemůže pro ustupující armádu kromě

obrany hranic udělat nic. Kníže nemínil nechat své muže pomřít

zbůhdarma na sněhových pláních.

Dne 10. prosince vyslal hrabě Ožarovský kapitána Lowenster-

na jako vyjednavače k předsunutému a na dolním Němenu sto-

jícímu rakouskému odřadu generála Mohra. Rakouský generál

prohlásil, že očekává pokyny velitele sboru a bez nich nemůže

o ničem jednat. Z rozhovoru však bylo Lowensternovi jasné, že

Rakušané nebudou vyhledávat boj, pokud k němu nebudou do-

nuceni. Hrabě Ožarovský také vzápětí učinil gesto a propustil

všechny Rakušany, které zajal. Mohr obdržel Schwarzenbergův

rozkaz vyhýbat se střetu a couvnout ke Grodnu. Pán na Orlíku

pak zahájil se svým i Reynierovým sborem ústup ke hranicím

Varšavského velkovévodství. Rakušané, kryti z boku Mohrem,

opustili 14. prosince Slonim na Bialystok. Sasové, kryjící bok Ra-kušanů z druhé strany, vypochodovali z Pružan současně s nimi

na Kamenec.

Hrabě Ožarovský zatím dorazil před Grodno, které měl obsa-

zeno generál Freilich s třemi tisícovkami vojáků, a vyzval Ra-

kušany, aby město vydali. Freilich něco takového kategoricky

odmítl, Ožarovský to vzal na vědomí a stáhl se. Když však násle-

dující den došel před Grodno Davydov se silami podstatně slab-

šími, projevil Freilich ochotu město vydat po zničení zásob. To

však zase odmítli Rusové. Zatím generáladjutant Vasilčikov, je-

hož odřad se k hlavním rakouským silám přibližoval z jejich le-

vého boku, navázal rozhovory přímo s knížetem Schwarzenber-

gem, s nímž se osobně znal ze Sankt-Petěrburgu. Vasilčikov se sice vzápětí poranil pádem z koně, jednání však převzal generálmajor

kníže Ščerbatov. Jejich výsledkem bylo, že rakouský sbor vyklidil Bialystok a hnul se směrem k Varšavskému velkovévodství Rusové jej nepronásledovali, jen slabé kozácké odřady pozorovaly

pohyb.

Kníže Schwarzenberg došel nikým neznepokojován 30. prosin-

ce do Pultuska, kde se jeho vojsko utábořilo. Vpravo od něj,

472 + BORODINO

u Wengrova, se rozložil Reynierův sbor, který přešel u Drogyczi-

na Bug, tvořící zde hranici mezi Ruskem a Varšavským velkové-

vodstvím. Válčení utichlo, vojáci zvolna přenechávali slovo dip-

lomatům. Pokud ruské hlídky zajaly Rakušana, okamžitě jej

propouštěly na svobodu. Hlídky obou stran se setkávaly v na-

prosto přátelské atmosféře. Hůře na tom byli Reynierovi Sasové,

na které hleděli Rusové dál jako na nepřátele. Tady ruští velitelé odmítli jakékoliv jednání o klidu zbraní či výměně zajatců.

Nadešel rok 1813. Koncem ledna ruská armáda vykročila ve

třech proudech vpřed (pod velením Miloradoviče, Dochturova

a Tormasova) proti Rakušanům a mířila na levé křídlo jejich po-

zic. Čelně stál proti Schwarzenbergovým silám generál Sacken.

Kníže Schwarzenberg v nastalé situaci představoval předvoj

všech sil, které měl Napoleon zatím k dispozici. Teprve za Raku-

šany a Sasy zaujímaly postavení reorganizované či nově došlé

sbory Napoleonovy armády. V té chvíli představovali Schwar-

zenberg s Reynierem jedinou překážku ruského postupu.

Kníže Schwarzenberg v té době už jednal s ruským radou An-

stettem, vyslaným z imperátorova rozkazu knížetem Kutuzo-

vem. Jednání dospěla k návrhu zatím nepodepsané smlouvy, se-

stavené 28. ledna 1813. Říkalo se v ní, že obě vojska uzavřou

příměří, vypověditelné jen s patnáctidenní lhůtou, a hovořilo se

zde o demarkační linii. Podpis se zatím odložil ani ne tak pro

nedostatek kompetencí, jako spíše proto, že kníže Schwarzenberg

chtěl do podmínek příměří zahrnout i sobě podřízené Sasy. To

generál Sacken, stojící proti nim, kategoricky odmítl. Kníže tedy rozložil přední linii svých Rakušanů i před Reynierovy vojáky

a začal je chránit. Reynierův sbor se poté stáhl na Modlin a Pragu.

Dne 22. ledna dostal kníže Schwarzenberg pokyn císaře Františ-

ka, aby vyklidil Varšavu. Rusové ji obsadili 8. února. Rakušané

odpochodovali ke Krakovu, Sasové ke Kališti a Poniatowské-

ho Poláci, kteří dosud zaujímali postavení za nimi, se stáhli na

Modlin.

Macdonaldův X. sbor na severní frontě se ocitl v téměř identic-

ké situaci jako sbor Schwarzenbergův. Maršál Macdonald rovněž

neměl prakticky žádné zprávy o Napoleonově ústupu a stavu,

v němž se Grande Armée ocitla v době přechodu Bereziny a po něm. Napoleonův rozkaz z 9. prosince, nařizující X. sboru ústup,

byl posledním rozkazem, který maršál dostal. Maršál Murat i ná-

čelník Napoleonova štábu Berthier totiž po Napoleonově odjez-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 473

du směrem na Paříž na Macdonalda zcela zapomněli... Nezapo-

mněl na něj však Wittgenstein, který hnal odřady generála Vlas-

tova zrychlenými pochody k Tylži, aby tu prusko-francouzským

jednotkám odřízly cestu k ústupu. Od Rigy měla současně dorá-

žet vojska generálporučíka Essena 1. Essen sám se pro nemoc

zřekl velení a byl vystřídán generálem Pauluccim.

Dvě třetiny Macdonaldova sboru tvořil pruský vojenský kon-

tingent a maršál mu příliš nedůvěřoval. Spoléhal především na

francouzskou část sboru a podle toho také jednal. Francouzskou

Grandjeanovu divizi soustředil u Bausku, zatímco Yorkovy síly

zůstaly kolem Mitavy.

Dne 18. prosince se do Macdonaldova hlavního stanu vrátil

pruský major Schenk, vyslaný s depešemi za Berthierem. Refero-

val o tom, co viděl cestou. Když se maršál ptal na stav Napoleo-

novy armády, major odpověděl:

Jezdectvo nemá koně, dělostřelectvo děla a pěchota pomrzla."

Po této výmluvné informaci Macdonald okamžité poslal všech-

ny povozy na Tylži a Memel. Následujícího dne se dal s Grand-

jeanovou divizí a více než 4000 Prusy generála Massenbacha za

nimi. Yorkovy síly v počtu 10 000 až 12 000 mužů vyrazily jako

druhý proud 20. prosince, tedy o den později, na Taurogen. Rus-

ké síly postupovaly za nimi. Paulucci obsadil 21. prosince Mitavu, z níž vytlačil Yorkův zadní voj, a pochodoval dál na Memel, kterého se zmocnil 27. prosince. Wittgensteinovy síly se zatím snažily obsadit průsmyk u Piklupenu a takto uzavřít Macdonaldovi cestu

na Tylži. Francouzské jednotky však byly o trochu rychlejší. Dne

26. prosince zrána narazila brigáda Bachelu z Grandjeanovy divi-

ze v piklupenském průsmyku na přední Wittgensteinův voj ge-

nerála Vlastova. S pomocí pruského jezdectva, které se vrhlo na

Vlastovovy finské dragouny a po jejich rozražení na myslivce 23.

pluku i sankt-petěrburské opolěcňje přinutil Macdonald Vlastova ustoupit. Jen příchod jezdeckých posil zachránil ruského generá-

la od horší porážky. Macdonaldův proud došel do Taurogenu,

Yorkův proud se dostal do Krože. Obě tělesa dělilo od sebe na

sedmdesát kilometrů.

Proti Yorkovi v té době stál pouze generál Dibič. Na boj s Prusy

neměl dost sil, a tak se pustil do vyjednávání. Takový postup

sliboval víc než prolévání krve. Prusové se sice po celé tažení roku 1812 bili velice statečně, jejich nechuť sloužit pod francouzským velením však byla známa.

474 + BORODINO

Generál York von Wartenburg byl v určitém spojení s Rusy už

od října, kdy jeho a Macdonalda kontaktoval plukovník Rapateil,

francouzský emigrant v ruských službách. York si však tehdy po-

čínal nesmírné opatrné a diplomaticky. Na jedné straně dal rázně

najevo, že s Rusy jednat nemíní, na druhé straně to zdůvodnil

tím, že by podobné jednání vrhlo podezření jak na jeho osobu,

tak i na celý pruský sbor. Tím si nechal otevřená zadní vrátka do budoucnosti, která nyní nadešla. Teď mu Dibič navrhl smlouvu

o neutralitě pruského sboru. York, muž s kamennou tváří, u nějž

si nikdo nebyl nikdy jist, k čemu se rozhodne, navenek odmítl,

vnitřně však váhal. Dál obratné stahoval své jednotky, až si Di-

bič pomyslel, že se Prusové hodlají bít po francouzském bo-

ku. Macdonald opět věřil, že se pruské divize stahují k němu

a k Tylži. Vzdálenost mezi Prusy a Francouzi se zmenšila na pěta-

čtyřicet kilometrů. York ale rozvažoval, hrál o čas a manévroval.

Byl by rád, kdyby mohl odhadnout, jak se budou v nejbližších

měsících vyvíjet politické poměry a jaké stanovisko zaujme prus-

ký král.

Tak dlouho se ovšem čekat nedalo. York se musel rozhodnout

sám. K tomu jako opatrný muž žádal od Rusů mnohé záruky.

Naštěstí pro Yorka převzal jednání za Dibiče člověk, s nímž mohl York hovořit naprosto otevřené. Tímto mužem byl Prus, podplukovník v ruských službách Karl von Clausewitz, pozdější autor

spisu „O válce", bible všech stratégů. Na den 30. prosince dojed-nal Clausewitz schůzku Yorka s Dibičem u Pošerunského mlýna.

Dohoda byla podepsána. Stanovovala, že území, obsazené prus-

kým sborem, který tímto zastavuje válečné akce, pokládá ruská

armáda za neutrální. Vyžadovala dodatečný podpis imperátora

Alexandra a pruského krále Bedřicha Viléma. V případě, že prus-

ký král nepodepíše, říkala Pošerunská dohoda, může jít pruský

sbor tam, kam pruský král poručí, po dva měsíce však nesmí

zasáhnout do bojů. Pruští vojáci přijali uzavřenou dohodu s nad-

šením.

„Kladu svou hlavu k nohám Vašeho Veličenstva, budu-li uznán vinným...," psal York svému králi a zdůvodňoval svůj čin vlasteneckými pohnutkami a přesvědčením, že nadešel čas zbavit Prusko

francouzské nadvlády.

Maršálu Macdonaldovi, jenž choval jisté podezření, avšak dál

čekal v Tylži, až se Prusové k němu připojí, poslal York list, který mluvil poněkud jiným tónem. Končil vyzývavou větou:

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 475

„Jak bude svět moje jednání posuzovat, to je mi lhostejné. Mně tak velí povinnost k mým vojákům a zralá úvaha..."

Nejprve však York informoval generála Massenbacha, jehož

pruské jednotky stále bojovaly po boku Grandjeanovy divize, aby

se okamžitě dal na pochod k němu...

Byla to od Yorka zrada nebo vlastenecké rozhodnutí? To je věc

názoru. Ať tak či onak, stárnoucí York k němu musel mít dosti

odvahy.

Macdonald přijal Yorkovu zprávu klidné. Pravděpodobně jej

tento krok nepřekvapil. Jemu to alespoň uvolnilo ruce. Ihned 31.

prosince zahájil pochod z Tylže dál na Královec. Ten krátce po

svém příchodu, v noci z 4. na 5. ledna, vyklidil a začal se stahovat na Elbingen a Gdaňsk. Wittgenstein překročil Vislu 13. ledna. Měl 30 000 mužů, v prostoru, do nějž musel směřovat, stálo 20 000

Francouzů. Zastavil tedy postup a čekal, až se k němu přiblíží

20 000 mužů Cičakovových a 30 000 vojáků Kutuzovových. 1 na

této straně fronty bylo dobojováno.

Poslední dohru tažení roku 1812 pak tvořilo už jen pokrytecky

trapné jednání pruského krále. Bedřich Vilém cítil nadšení, které Yorkův čin v celém Prusku vzbudil. Chápal, že nadchází čas změ-

ny aliancí. Po všech předchozích zkušenostech s Napoleonem

se však bál ukvapených rozhodnutí, na která by mohl doplatit.

Strach před císařem Francouzů a francouzskými posádkami, ro-

zesetými po Prusku i v samotném Berlíně, byl hlavním motivem

všech dalších králových rozhodnutí. Státní kancléř baron Har-

denberg se okamžité dostavil k maršálu Augereauovi, veliteli

v Prusku rozmístěného XI. sboru, aby tlumočil královo odsouzení

Yorkova činu. Bedřich Vilém samozřejmě odmítl Pošerunskou

smlouvu ratifikovat. Zašel však dále. Zbavil Yorka velení, na jeho místo jmenoval generála Kleista a vydal rozkaz, jímž se pruský

sbor nadále podřizuje francouzskému velení, což okázale pub-

likovaly pruské noviny. Pruský král Francouzům poníženě re-

feroval, že okamžitě přikazuje tvořit nový pruský sbor, který

dá Napoleonovi k dispozici. Nic takového samozřejmě neměl

v úmyslu. Chtěl jen, aniž by porušil vnucenou francouzsko-prus-

kou dohodu, vytvořit novou pruskou armádu...

Křídelní pobočník podplukovník Nadsmer vyrazil s příslušný-

mi rozkazy k pruskému sboru. Zároveň vezl i list pruského krále

ruskému imperátorovi, v němž se otevřeně hlásil ke spojenectví

s Ruskem okamžitě, jak to okolnosti dovolí... Nadsmera zastavily

476 + BORODINO

ruské stráže a ruští velitelé samozřejmé odmítli doručení rozkazu, zbavujícího Yorka velení, zprostředkovat. List pro imperátora vší Rusi však ruští velitelé předali ochotně a rychle... Dne 22. ledna odejel pruský král, nikým nezadržován, z Postupimi do Vratisla-vi, co nejblíže k Rusům, co nejdále od Napoleona. Byl to první

krok ke zrodu velké protifrancouzské koalice, jejímž hlavním

cílem se měl stát Napoleonův pád.

Císař Napoleon dorazil do Paříže po mnoha peripetiích a za-

stávkách 18. prosince, dva dny poté, co zde byl zveřejněn strašlivý 29. bulletin. Takřka na konci cesty se jeho kočár rozbil a zbytek cesty absolvoval Napoleon z nouze v nepohodlném poštovním

dostavníku, v němž projel za tmy pod carousselským Vítězným

obloukem do bran Tuilerií, aniž jej hlídky zastavily. Nikdo císaře nevítal, Caulaincourta, který si rozepnul kabát, aby bylo vidět

zlaté vyšívání jeho uniformy, pustily stráže bez otázek. Měli jej za vyššího důstojníka, vezoucího depeše. Napoleon zamířil rovnou

do apartmánů své choti. Teprve tady zaražený člen švýcarské

stráže vyhrkl: „To je přece císař..." Po přivítání a chvilce oddechu dal Napoleon průchod starostem, které jej tížily nejvíce. Chtěl

vědět, jak to bylo s Maletovým spiknutím a kterak reaguje veřej-

né mínění v Paříži...

Tažení do Ruska roku 1812 skončilo, ne však válka. Rozhodnuto

zdaleka nebylo. To věděli všichni, proto horlivě zbrojili a povolá-

vali ze všech stran tisíce mužů do vojska. Změna, k níž došlo, však byla strašlivá. Na tažení do Ruska vyrážel Napoleon jako císař nad králi, s armádou, která neměla obdoby. Vracel se jako uprchlík

v saních, obklopený nepatrnou eskortou. Když se později maršá-

la Berthiera ptal na stav armády, která se z Ruska vrátila, kníže z Neuchátelu odpověděl:

„Sire, armáda už neexistuje...!"

Pro historii to byla efektní věta, v dané chvíli však představo-

vala spíše projev zoufalého poraženectví. Čísla říkají, že z 680 000

mužů, které postupně Napoleon do ruského tažení zapojil, se

vrátilo 93 000 lidí.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 477

Gloria victis!

Když princ Eugène de Beauharnais převzal po Muratovi velení,

začal reorganizovat vše, co bylo k dispozici. Podařilo se mu sestavit čtyři pěší divize a 2000 jezdců. Z Itálie dorazila Grenierova divize v síle 10 000 mužů. Maršál Augereau italského místokrále

přesvědčil, aby se stáhl za Odru, a tak si pojistil i německé spojence. Místokrál mu dal za pravdu. Své síly shromáždil v prostoru

Frankfurtu. V Hlohové stálo 9000 Keynierových Sasů, v Berlí-

ně maršál Augereau s 6500 muži, v Pomořansku Morand s 2000

muži, v Haliči Poniatowski s 8500 muži... Pak tu byly posádky

pevností, celkem 17 000 mužů ve Štětinu, Kostřínu, Hlohové

a dalších místech.

Kutuzov disponoval v téže době 40 000 vojáky, Sacken v haliči

měl 20 000 mužů, Wittgenstein na severu o tisíc méně. Na další

postup do Evropy to nebylo mnoho. Tažení roku 1812 po vojenské

stránce končilo. Nastal čas sbírání sil a diplomacie. Diplomatická dohra byla ještě dlouhá a složitá. Dne 27. března se k Rusům

na základě o měsíc dříve uzavřené tajné kaličské dohody přidalo

30 000 Prusů. Princ Eugène se stahoval od Odry k Labi. V průbě-

hu první poloviny roku 1813 stanulo proti Napoleonovi v jednom

šiku Rusko, Prusko, Švédsko, Velká Británie. Přes Vislu na Odru

pochodovala mohutná vojska, která měla Napoleona definitivně

zničit.

Císař Francouzů vydupal doslova ze země nové síly. Jeho Velká

armáda povstala jako bájný fénix z vlastního popela. Znovu bo-

jovala, zasazovala rány a vítězila, znovu obsadila saské Drážďany.

V půli roku 1813 se však začala projevovat vojenská i diplomatic-

ká přesila spojenců, rostoucí politická izolace napoleonské Fran-

cie, vyčerpanost jejího ekonomického i lidského potenciálu. Na

stranu protinapoleonské koalice přešlo po fraškovitém příměří

a kongresu v Praze Rakousko. Začala druhá fáze saského tažení.

Spojenečtí vojevůdci si osvojili mnohé z Napoleonovy strategie

a taktiky. Vyhýbali se střetu s Napoleonem, začali porážet jeho

maršály a generály. U Lipska musel Napoleon opustit bojiště.

Strategicky tu utrpěl porážku. Během bitvy se od něj odtrhli Sa-

478 + BORODINO

sové. Odpadli Bavoři, přechod na stranu koalice předem (a tudíž

i čestně) ohlásili Wurttemberčané. Rýnská konfederace, dodáva-

jící Napoleonovi tolik posil, se zhroutila. Německé země se po-

stavily pod prapory spojenců a za hesla osvobozenecké války

proti Napoleonovi. Na konci roku 1813 stanula protinapoleonská

koalice u hranic Francie. V roce následujícím do ní vtrhla. Napo-

leon v tažení roku 1814 takticky vítězil, vyhrával jednu bitvu za druhou. Strategicky prohrával, jeho armáda slábla, ustupovala

k Paříži, do níž nakonec bez boje vkročili spojenci. Císař Francou-zů abdikoval a odjel na Elbu. Ani to nebyl konec. Na jaře roku

1815 uprchl a znovu usedl na trůn. Po sto dnech prohrál u Water-

loo a byl posléze deportován na ostrov Svaté Heleny. Teprve teh-

dy napoleonská epopej skončila.

Maršál Kutuzov se konečného vítězství nad Napoleonem ne-

dožil. V době, kdy trosky Grande Armée opouštěly ruskou hranici, mu zbývalo jen pár měsíců života. Zemřel v Bunzlau (Boleslavci

ve Slezsku) 28. dubna 1813. Barclay de Tolly se roku 1813 vrátil do aktivní služby a velel opět ruským vojskům. Hrabě Wittgenstein

se dokonce stal na krátký čas vrchním velitelem ruských vojsk,

ještě v průběhu roku 1813 se však sám této funkce vzdal. Admirál

Čičakov upadl kvůli své porážce u Bereziny v nemilost. I řadu

dalších ruských generálů potkal na sklonku vlády Alexandra I.

týž osud. Příliš nasákli Evropou a snaha o prosazení reforem

v ruské říši je přivedla do řad děkabristů... Hrabě Rostopčin, moskevský gubernátor a podle všeho strůjce zapálení Moskvy, upadl

rovněž v nemilost. Dožíval v emigraci ve Francii! Další ruští velitelé upadli v nemilost dlouho po své smrti. Sovětská historiografie vymazávala jména všech těch, kteří Rusku, ač cizinci, věrně slou-

žili. V předsálích monumentálního panoramatu borodinské bit-

vy, umístěného na moskevském předměstí, je řada portrétů ge-

nerálů, kteří u Borodina stáli v čele ruské armády. Nenajdete však mezi nimi Evžena Wurttemberského ani barona Korffa, hraběte

Pahlena, Sieverse, Karla Meklenburského, prince Hessenského,

hraběte Saint-Priesta ani generálmajora Knorringa... Jedinou čestnou výjimkou je tu busta Barclaye de Tolly, kterého přece jen

pominout nešlo.

Velitel rakouského Pomocného sboru kníže Schwarzenberg se

v roce 1813 stal nejen velitelem České armády, ale i vrchním velitelem všech spojených vojsk protinapoleonské koalice. V roce

1814 vjel jako vítěz nad Napoleonem po boku imperátora Alexan-

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 479

dra do bran Paříže. V roce 1817 ho ranila mrtvice. Zemřel o tři

roky později.

Mnozí z Napoleonových generálů a maršálů se hořkého konce

nedočkali. Útrapy tažení podlomily zdraví nejednoho z nich. Ge-

nerál Reynier se musel ještě dožít zrady Sasů, jimž velel u Lipska.

Zemřel v Paříži roku 1814. Generál Eblé, dík jehož mostům přešla

ustupující vojska Berezinu, zemřel na počátku roku 1813, stejně

jako většina jeho ženistů, sapérů a pontonýrů. Velitel gardového

jezdectva maršál Bessiěres byl zabit dělovou koulí v roce 1813.

Latour-Maubourga vyřadila z boje v témže roce dělová koule,

která jej připravila o nohu. Nansouty zemřel na počátku roku

1815. Kníže Poniatowski padl v poslední fázi bitvy u Lipska. Ge-

nerál Junot, postižený syfilidou, spáchal sebevraždu roku 1813.

Maršál Berthier zemřel pádem z okna roku 1815. Maršál Ney

a král Murat skončili v roce 1815 před popravčí četou.

Všichni ti, z jejichž pamětí a vzpomínek jsem citoval, tažení do

Ruska přežili a většina z nich zemřela ve vysokém věku.

480 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 481

482 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 483

484 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 485

486 + BORODINO

Tabulka 8

Ordre de Bataille velké armády k 1. VII. 1812

GENERÁLNÍ ŠTÁB:

Náčelník štábu: maršál Berthier.

CÍSAŘSKÁ GARDA

STARÁ GARDA: maršál Lefebvre.

3. divize (Curial)

- Brigáda Boyer: 1. a 2. péší myslivecký (á 2 + dél. rota)"

-

Brigáda Michel: 1., 2. a 3. pěší granátnická (á 2 + děl. rota).

Záložní dělostřelectvo:

- Brigáda Desvaux: 1.-4. jízdního délostřelectva staré gard v

(4,4,3,2).

MLADÁ GARDA: maršál Mortier.

1. divize (Delaborde).

- Brigáda Berthezěne: 4. tiraillerský, 4. a 5. voltižérský (2, 2).

- Brigáda Lanusse: 5. a 6. tiraillerský, 6. voltižérský (2, 2).

- Dělostřelectvo (Nourry).

2. divize (Roguet).

- Brigáda Boyledieu : 1. voltižérský, 1. tiraillerský (á 2).

- Brigáda Lanaběre: Fyzilíři-myslivci, fyzilíři-granátníci, flan-kéři (á 2).

-

Dělostřelectvo (Villeneuve).

VISELSKÁ LEGIE: div. gen. Claparěde.

- Brigáda Chlopicki: 1. a 2. viselský (á 2).

-

Brigáda (velitel neznámý): 3. a 4. viselský (á 2).

PŘIČLENĚNO K GARDĚ:

- Brigáda: Portugalští jízdní myslivci (3), 7. švališerú-kopiní-

ků (4).

- Brigáda: turínští vélité (1), florentští vélité (1), italské čestné gardy (1), španělští zákopníci (1).

GARDOVÉ JEZDECTVO: maršál Bessiěres.

Divize Walther:

- Brigáda (St. Sulpice): dragouni císařovny (4), jízdní granátní-

ci(5).

- Brigáda Guyot: jízdní myslivci (5), mameluci (1).

1) Čísla v závorce značí počet praporů v pluku. Pokud jsou tato čísla ve

zlomku, značí čitatel číslo roty a jmenovatel číslo pluku.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 487

- Brigáda Krasinski: 1. (polský) švališerú-kopiníku (4).

- Brigáda Colbert: 2. (holandský) švališerú-kopiníku (4).

-

Dělostřelectvo: Desvaux.

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO: Sorbier.

ŽENIjNÍ PARK: Kirgener.

I. SBOR: maršál Davout.

1. DIVIZE: div. gen. Morand.

- 1. brigáda: (ďAlton): 13. lehký (5).

- 2. brigáda (Gratien): 14. řadový (5).

- 3. brigáda (Bonamy): 30. řadový (5), 2. bádenský řadový (2).

- Dělostřelectvo: Raindre.

2. DIVIZE: div. gen. Friant.

- 1. brigáda (Dufour): 15. lehký (5).

- 2. brigáda (Vandedem): 33. řadový (5).

- 3. brigáda: (Grandeau): 48. řadový (5), španělský pluk Josefa

Bonaparta (2).

- Dělostřelectvo: Cabrie.

3. DIVIZE (div. gen. Gudin).

- 1. brigáda (Desailly): 7. lehký (5), 12. řadový (5).

- 2. brigáda (Leclerc): 127. řadový (2), 21. řadový (5), 8. prapor Meklenburg-Strelitz.

- Dělostřelectvo: Pelgrin.

4. DIVIZE: div. gen. Desaix.

- 1. brigáda (Barbaněgre): 33. lehký (4).

- 2. brigáda (Friedrichs): 85. řadový (5).

- 3. brigáda (Leguay): 108. řadový (5).

- Dělostřelectvo: Thevenot.

5. DIVIZE: div. gen. Compans.

- 1. brigáda (Dupellin): 25. řadový (5).

- 2. brigáda (Teste): 57. řadový (5).

- 3. brigáda (Guyardet): 61. řadový (5), 111. řadový (5).

- Dělostřelectvo: Klie.

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. Pajol.

- 1. lehká brigáda (Pajol): 2. jízdní myslivecký (4), 9. polský

kopinický (4).

-

2. lehká brigáda (Bordessoulle): 1. a 3. jízdní myslivecký (á 4).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO

488 + BORODINO

II. SBOR: maršál Oudinot.

6. DIVIZE: div. gen. Legrand.

- 1. brigáda (Albert): 26. lehký (4).

- 2. brigáda (Maison): 19. řadový (4).

- 3. brigáda (Moreau): 56. řadový (4).

- 4. brigáda (Pamplona): 128. řadový (2), 3. portugalský (2).

- Dělostřelectvo: Bogaert.

8. DIVIZE: div. gen. Verdier (pak div. gen. Maison).

- 1. brigáda (Vivěs): 11. lehký (4), 2. řadový (5).

- 2. brigáda (Pouget): 37. a 124. řadový (4,3).

- Dělostřelectvo: Levis.

9. DIVIZE: div. gen. Merle.

- 1. brigáda (Candras): 1. a 2. švýcarský řadový (2, 3).

-2. brigáda (Amey): 4. švýcarský řadový (3), 3. prozatímní chor-

vatský (2).

- 3. brigáda (Coutard): 3. švýcarský řadový (3), 123. řadový (3).

- Dělostřelectvo: Webre.

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. Corbineau.

- 5. lehká brigáda (Castex): 23. a 24 jízdní myslivecký (2, 3).

- 6. lehká brigáda (Corbineau): 7. a 20. jízdní myslivecký (á 2), 8. švališerský (4).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO: kom. Lavoy.

III. SBOR: maršál Ney.

10. DIVIZE: div. gen. Ledru.

- 1. brigáda (Gensoult): 24. řadový (4), 1. portugalský řadový

(2).

- 2. brigáda (Morion): 46. řadový (4).

- 3. brigáda (Bruny): 72. a 129. řadový (4, 2).

- Dělostřelectvo: Ragmey.

11. DIVIZE: div. gen. Razout.

- 1. brigáda (Joubert): 4. a 18. řadový (á 4).

- 2. brigáda (Compěre): 2. portugalský (2), ilyrský pluk.

- 3. brigáda (ďHenin): 93. řadový (4).

- Dělostřelectvo: Bernard.

25. DIVIZE: princ Wurttemberský, později div. gen. Marchand.

-1. brigáda (von Hugel): 1. řadový Prinz Paul (2), 4. řadový (2).

- 2. brigáda (Koch): 2. řadový Herzog Wilhelm (2), 6. řadový

Kronprinz (2).

- 3. brigáda (von Bruzelles): 1. a 2. lehký prapor, 1. myslivecký ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 489

prapor König, 2. myslivecký prapor, 7. wiirttemberský řa-

dový (2).

- Dělostřelectvo: Brandt.

SBOROVÉ JEZDECTVO: genmjr. Wolwrath.

- 9. lehká brigáda (Mouriez): 11. husarský (4), 6. švališerský (3), pluk Jäger zu Pferd König (4).

- 14. lehká brigáda (Beurmann): 28. a 4. jízdní myslivecký (2,4), 1. wiirttemberský švališerský Prinz Adam, 2. wiirttemberský

švališerský Leib (4).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO

IV. SBOR: Eugène de Beauharnais.

ITALSKÁ KRÁLOVSKÁ GARDA: div. gen. Pino.

- Brigáda Lecchi: čestné gardy (1 rota), královští vélité (2), gardový pěší pluk (2), gardový rekrutský pluk (2), gardový dra-

gounský pluk (2), Královnini dragouni (4).

- Dělostřelectvo: Clement.

13. DIVIZE: div. gen. Delzons.

- Brigáda Huard: 8. lehký (2), 84. řadový (2).

- Brigáda Roussel: 1. prozatímní chorvatský (2), 92. řadový (4).

- Brigáda Guyon (začleněna dodatečné): 106. řadový (4).

- Dělostřelectvo: Demay.

14. DIVIZE: div. gen Broussier.

- Brigáda Sivray: 19. lehký (2), 9. řadový (4).

- Brigáda: Chorvatský pluk Josef Napoleon (2), 35. řadový (4).

- Brigáda Pastol: 53. řadový (4).

- Dělostřelectvo: Hermann.

15. DIVIZE: div. gen. Pino.

- Brigáda Fontana: 1. italský lehký (1), 2. italský řadový (4).

- Brigáda Guillaume: 3. italský lehký (4), dalmatský pluk (3).

- Brigáda Dembowski: 3. italský řadový (4).

- Dělostřelectvo: Millo.

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. Ornano.

- 12. lehká brigáda (Ferrière): 9. a 19. jízdní myslivecký (4, 4), 7. polský hulánský (přičleněn později).

- 13. lehká brigáda (Villata): 2. a 3. italský jízdní myslivecký (á 4).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO: Plk. Montegnet. '

490 + BORODINO

V. SBOR: kníže Poniatowski.

16. DIVIZE: div. gen. Zajaczek.

- Brigáda Mielzynski: 3. a 15. polský řadový (á 3).

- Brigáda Paszkowski: 16. a 13. polský řadový (á 3).

- Dělostřelectvo (?)

17. DIVIZE: div. gen. Dombrowski.

- Brigáda Zottowski: 1. a 6. polský řadový (3, 4).

- Brigáda Krasinski: 14. a 17. polský řadový (á 4).

- Dělostřelectvo: Gugenmus.

18. DIVIZE: div. gen Kniazewicz.

- Brigáda Grabowski: 2. a 8. polský řadový (á 3).

- Brigáda Pakosz: 12. polský řadový (3).

- Dělostřelectvo: (?)

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. Kaminski (později Sebastiani).

- 18. lehká brigáda (?): 4. polský lehký myslivecký (4).

- 19. lehká brigáda (Tyskiewicz): 12. polský hulánský (4).

- 20. lehká brigáda (kníže Sulkowski): 5. polský jízdních mys-

livců (4), 13. polský husarský (4).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO: Plk. Gorski.

VI. SBOR: div. genVmaršál Gouvion Saint-Cyr.

19. DIVIZE: genplk. Deroy.

- Brigáda von Siebein: 1. bavorský lehký (1), 1. a 9. bavorský

řadový (á 2).

- Brigáda von Raglowich: 3. bavorský lehký (1), 4. a 10. bavor-

ský řadový (á 2).

- Brigáda hr. Rechberg: 6. bavorský lehký (1), 8. bavorský řado-

vý(2).

Dělostřelectvo: mjr. Lamey.

20. DIVIZE: genpor. von Wrede.

- Brigáda von Vincenti: 2. bavorský lehký (1), 2. a 6. bavorský

řadový (á 2).

- Brigáda hr. Beckers: 4. bavorský lehký (1), 3. a 7. bavorský

řadový (á 2).

- Brigáda Dalwigk (pak Habermann, Scherer, Volker): 5. bavor-

ský lehký (1), 5. a 11. bavorský řadový (á 2).

-

Dělostřelectvo: npor. von Zoller.

SBOROVÉ JEZDECTVO:

- 20. lehká jezdecká brigáda (genmjr. Seydwitz): 3. a 6. bavor-

ský švališerský (á 4).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 491

- 21. lehká jezdecká brigáda (genmjr. Preissing): 4. a 5. bavorský švališerský (á 4).

VII. SBOR: div. gen. Reynier.

21. DIVIZE: genpor. Lecoq.

- Brigáda von Steindel: granátnický prapor Libenau, pluk Prinz

Friedrich (2), pluk Prinz Clemens (2).

- Brigáda von Nostitz: 1. lehký pěší (2), pluk Prinz Anton (2).

- Dělostřelectvo: mjr. von Grossmann.

22. DIVIZE: genpor. von Funck.

- Brigáda von Klengel: granátnický prapor von Brause, pluk

König (2), pluk Niesmeuschel (2).

- Brigáda von Sahr: granátnický prapor von Spiegel, granátnic-

ký prapor Anger, 2. lehký pěší (2).

SBOROVÉ JEZDECTVO: genpor. von Thielmann

(později von Gablenz).

- 23. lehká jezdecká brigáda: saští husaři (8), Polenzovi švališeři (4), huláni Prinz Clemens (4).

DĚLOSTŘELECTVO: mjr. Auenmüller.

VIII. SBOR: gen. Junot

23. DIVIZE: genpor. Tharreau.

- Brigáda Damas: 2. vestfálský lehký prapor, 2. vestfálský řado-

vý pluk (3), 6. vestfálský řadový pluk (2).

- Brigáda Wickenberg: 2. vestfálský lehký prapor, 3. a 7. vestfál-ský řadový pluk (2,3).

- Dělostřelectvo: mjr. Froede.

24. DIVIZE: Genmjr. Ochs.

- Brigáda Legras: Vestfálská granátnická garda (1), vestfálští

gardoví myslivci (1), vestfálští myslivci karabiníci (1), gardo-

vá pěší baterie Brunig.

- Brigáda Borstel: 1. vestfálský myslivecký prapor, 5. vestfálský řadový pluk (2).

- Brigáda Danloup Verdun: 2. vestfálský řadový pluk (2).

- Dělostřelectvo: kpt. Volmar.

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. Chabert.

- 24. brigáda Hammerstein: 1. a 2. vestfálský husarský pluk (4,4).

- Gardová brigáda Wolf: Vestfálský gardový švališerský pluk

(4), vestfálský pluk Garde du Corps (1).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO: ?

492 + BORODINO

IX. SBOR: maršál Victor.

12. DIVIZE: div. gen Partouneaux.

- Brigáda Billard: 4/10. lehký, 44. řadový (4).

- Brigáda Blammont: 125. řadový (2), 126. řadový (2).

- Brigáda Camas: 4/36. řadový, 4/51. řadový, 4/55. řadový, 29.

lehký (4).

- Dělostřelectvo: Sibille.

26. DIVIZE: div. gen. Daendels.

- Brigáda Damas: 1.-4. pěší velkovévodství Berg (2,2,1, 2).

- Brigáda Hochberg: 1. a 3. bádenský řadový (2, 2), bádenský

myslivecký prapor „Lingg".

- Brigáda princ Emil von Hesse: hessenský pluk osobní stráže

(2), Leibgarde (2), gardoví fyzilíři (2), 8. vestfálský řadový (2).

- Dělostřelectvo: Bogaert.

28: DIVIZE: div. gen. Girard.

- Brigáda Ouviller: 4. 5. a 9. polský řadový (2,2, 2).

- Brigáda Klengel (připojena později): saský pluk von Low (2),

saský pluk von Rechten (2).

- Dělostřelectvo: ?

SBOROVÉ JEZDECTVO: brig. gen. Fournier.

- 30. brigáda Fournier (pak Laroche): bádenský husarský pluk

(4), saský švališerský pluk Prinz Johann (4).

- 31. brigáda Delatre: hessenský švališerský pluk (4), 1. bergský pluk švališerú-kopiníkú (4).

X. SBOR: maršál Macdonald.

7. DIVIZE: div. gen. Grandjean.

- Brigáda Ricard: 5. polský řadový (4).

- Brigáda Radziwil: 10. a 11. polský řadový (4,4).

- Brigáda Bachelu: 13. bavorský řadový (2), řadový pluk (2).

- Dělostřelectvo: Farjou.

27. DIVIZE: gen. pěch. Graewert.

- Brigáda von Bulow: 1. a 2. pěší (3, 3), fyzilírský prapor 3.

pěšího.

- Brigáda York von Wartenburg: 3. pěší (3), pluk osobní stráže.

- Brigáda von Raumer: 5. a 6. pěší (3, 3), východopruský mys-

livecký prapor.

SBOROVÉ JEZDECTVO: genpor. von Massenbach.

- 26. lehká brigáda von Hunerbein: 1. a 2. kombinovaný dra-

gounský (4,4).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 493

- 27. lehká brigáda von Jenneret: 1. a 2. kombinovaný husarský

(4,4).

SBOROVÉ DĚLOSTŘELECTVO: ?

XI. SBOR: maršál Augereau.

30. DIVIZE: div. gen. Heudelet.

- Brigáda Breissand: 6. prozatímní pluk (4/16. lehký, 4/21. lehký, 4/28. lehký, 5/28 lehký, 43. a 65. řadový), 7. prozatímní pluk

(4/8. řadový, 4/14. řadový, 4/64. řadový), 8. prozatímní pluk

(4/54. řadový, 4/88. řadový, 4/95. řadový).

- Brigáda Husson: 9. prozatímní pluk (4/24. řadový, 4/45. řado-

vý, 4/59. řadový), 17. prozatímní pluk (4/6. lehký, 4/25. lehký,

4/39. lehký).

- Dělostřelectvo: Gunkel.

-Jezdectvo: prozatímnídragounský pluk.

31. DIVIZE: div. gen. de Lagrange (od 15. října).

- Brigáda Labassée: 10. prozatímní pluk (4/27. řadový, 4/63.

řadový, 4/46. řadový, 4/96. řadový).

- Brigáda Schobert: 12. prozatímní pluk (ze 4. rot řadových

pluku 123., 124., 125. a 129.), 11. prozatímní (4/50. lehký, 4/27.

řadový).

- Dělostřelectvo: Rouget.

32. DIVIZE: div. gen. Durutte.

- Brigáda Desvaux (později Anthing): pluk z Belle-Isle (3) a Ré

(3).

- Brigáda Jarry: pluk z Walcheren (3), 7. rýnský wiirzburský (3) a wiirzburský jízdní myslivecký (1).

- Brigáda Jalras: 1. a 2. středomořský (2,1).

- Dělostřelectvo: Coston.

33. DIVIZE: div. gen. Destees.

- Brigáda Rossarol: neapolský gardový námořnický, neapolský

pluk pěších vélitu (2).

- Brigáda Ambrosio: 5. - 7. neapolský řadový (2, 2, 2).

- Brigáda Francheschi: neapolští jízdní vélité (2), neapolské

čestné gardy (2), neapolští horští dělostřelci.

34. DIVIZE: div. gen. Morand.

- Brigáda Cosson (později Lacroix): 22. lehký (2).

- Brigáda Schramm: 3. lehký (1), 29., 105. a 113. řadový (2,1,2).

- Brigáda Anthing (později Cavignac): saský pluk Prinz Max-

milian (2), 4. vestfálský řadový (2).

494 + BORODINO

- Brigáda Osten: 3. rýnského spolku z Frankfurtu (3).

- Brigáda Cosson: 4. rýnský saských vévodství (3), 5. rýnský

Anhalt-Lippe (2), 6. rýnský Schwarzburg, Waldeck, Reuss (2).

- Dělostřelectvo: Marullier.

RAKOUSKÝ POMOCNÝ SBOR: kníže Schwarzenberg

(organizace k 4. VI. 1812).

JÍZDNÍ DIVIZE: podmaršálek Frimont.

- Brigáda Schmelzer: švališerský pluk Hohenzollern (6), švali-

šerský pluk O'Reilly (6), dragounský pluk Reisch (4).

- Brigáda Frólich: pluk Kaiser Hussar (6), pluk Hessen-Hom-

burg Hussar (6).

PĚŠÍ DIVIZE: podmaršálek Bianchi.

- Brigáda podmaršálka Hessen-Homburg: pěší pluk Hiller (2),

pěší pluk Colloredo-Mansfeld (2).

- Brigáda Lilienberg: pěší pluk Sibschen (2), pěší pluk Alvinzy

(2).

- Brigáda princ Filip: granátnický prapor Kirschbetter, granát-

nický prapor Brezinski.

PĚŠÍ DIVIZE: podmaršálek Siegenthal.

- Brigáda Mohr: pěší pluk Czartoryski (2), pěší pluk princ de

Ligne (2).

- Brigáda Bolza: pluk Warasdiner Grenz (2), myslivecký prapor.

- Brigáda Liechtenstein: pěší pluk Kottulinski (2), pěší pluk

Davidovič (2).

PĚŠÍ DIVIZE: podmaršálek Trautenberg (později 1'flacher).

- Brigáda Pflacher: myslivecký prapor, pluk St. Georg Grenz

(!)■

- Brigáda Mayer: pěší pluk Wiirztzburg (4).

SBOROVÉ DĚLOSTŘELECTVO: (?).

ZÁLOŽNÍ JEZDECTVO: neapolský král Joachim Murat

1. JEZDECKÝ SBOR: div. gen. Nansouty.

1. LEHKÁ DIVIZE: div. gen. Bruyěre.

- 3. lehká brigáda (Jacquínot): 7. husarský (4), 9. švališerský (4).

- 4. lehká brigáda (Piré): 16. myslivecký (4), 8. husarský (4).

- 15. lehká brigáda (Niewiewski): 6. a 8. polský hulánský (4,4), 2. kombinovaný pruský husarský (4).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 495

1. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen St. Germaine.

- Brigáda Bessières: 2. kyrysnický (4).

- Brigáda Bruno: 3. kyrysnický (4).

-

Brigáda Queunot: 9. kyrysnický (4), 1. švališerský (1).

5. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. Valence.

- Brigáda Reynaud: 6. kyrysnický (4).

- Brigáda Dejean: 11. kyrysnický (4).

- Brigáda de Lagrange: 12. kyrysnický (4), 5. švališerský (1).

- Dělostřelectvo: ?

2. JEZDECKÝ SBOR: div. gen. Montbrun.

2. LEHKÁ DIVIZE: Sébastiani (později Pajol).

- 7. lehká brigáda (St. Genies): 5. a 9. husarský (4,4).

- 8. lehká brigáda (Burthe): 11. a 12. myslivecký (3,3).

- 16. lehká brigáda (Subervie): 3. wiirttemberský Jäger zu Pferd (4), pruský kombinovaný hulánský (4).

- Dělostřelectvo: Martinot.

2. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. Wathier.

- Brigáda Beaumont: 5. kyrysnický (4).

- Brigáda Domes: 8. kyrysnický (4).

- Brigáda Richter: 10. kyrysnický (4), 2. švališerský (1).

- Dělostřelectvo: ?

4. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. Defrance.

- Brigáda Bouvier des Éclats (Berckheim, Chouard): 1. karabi-

nický (4).

- Brigáda Chouard (Paultre): 2. karabinický (4).

- Brigáda Paultre (Ornano, Bouvier des Éclats): 1. kyrysnický

(4), 4/4. švališerský.

3. JEZDECKÝ SBOR: div. gen. de Grouchy.

3. LEHKÁ DIVIZE: div. gen. de La Houssaye.

-11. lehká brigáda (Gauthrin): 6. husarský (3), 8. myslivecký (3).

- 10. lehká brigáda (Dommanget): 1. a 2. bavorský švališerský

(4,4), saský švališerský Prinz Albert (4).

- Dělostřelectvo: ?

3. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. Doumerc.

- Brigáda Berckheim: 4. kyrysnický (4).

- Brigáda L'Héritier: 7. kyrysnický (4).

- Brigáda Doullembourg: 14. kyrysnický (4).

- Dělostřelectvo: ?

496 + BORODINO

6. TĚŽKÁ DIVIZE: div. gen. La Houssaye.

- Brigáda Thiry: 7. a 23. dragounský (3,3).

- Brigáda Séron: 28. a 30. dragounský (3, 3).

- Dělostřelectvo: Moullinet.

4. JEZDECKÝ SBOR: div. gen. Latour-Maubourg.

4. LEHKÁ DIVIZE: div. gen. Rozniecki.

-28. lehká brigáda (Dziemanowski): 7., 2. a 11. polský hulánský

(3, 3, 3).

- 29. lehká brigáda (Turno): 3., 11. a 16. polský hulánský (3,3,3).

7. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. de Lorge.

- 1. brigáda (Thielmann): saské kyrysnické pluky von Zastrow

a Garde du Corps (4,4), 14. polský kyrysnický (4).

-

2. brigáda (Lepel): 2. a 2. vestfálský kyrysnický (4,4).

SBOROVÉ DĚLOSTŘELECTVO: Schwerin.

Pramen: Nafziger str. 455-490 (konfrontováno s pracemi Bogdanoviče, Haythorthwaita a přehledem generála Gourgauda v 1. svazku Ségurových pamětí).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 497

Tabulka 9

Ordre de Bataille ruských armád na počátku války

1. ZÁPADNÍ ARMÁDA: Barclay de Tolly.

1. SBOR: genpor. Wittgenstein.

- 5. DIVIZE: Berg.

- Brigáda Kazačkovskij: Sievský a Kalužský pěší (2, 2).

- Brigáda princ Sibiřský: Permský a Mohilevský pěší (2,2).

- Brigáda Frolov: 23. a 23. myslivecký (2, 2), smíšené granát,

prapory (2).

- 14: DIVIZE: genmjr. Sazonov.

- Brigáda Harpe: Tulský a Navažinský pěší (2,2).

- Brigáda Helfrich: Tenginský a Estonský pěší (2,2).

- Brigáda Děnisev: 25. a 26. myslivecký (2, 2), smíšené granát,

prapory (2).

- 1. JEZDECKÁ DIVIZE: genmjr. Kakovskij.

- 3. brigáda (Balk): Rižský a Jamburský dragounský (4,4).

- Část 5. brigády (Kulněv): Grodneský husarský (8)

- Donští kozáci: Rodionov, Platov, Selivanov.

2. SBOR: genpor. Baggovut.

- 4. DIVIZE: Eugěne Wúrttemberský.

- Brigáda: Kremenčugský a Minský pěší (2, 2).

- Brigáda Rossi: Tobolský a Volyňský pěší (2,2).

- Brigáda: 4. a 34. myslivecký (2, 2).

- 17. DIVIZE: Olsuíjev.

- Brigáda Tegubarov: Rjazaňský a Bělocerkevský pěší (2, 2).

- Brigáda Tučkov II.: Vilmanstrandský a Brestský pěší (2,2).

- Brigáda Potěmkin: 3. a 48. myslivecký (2,2).

- Část 8. brigády Vsevolodskij: Jelizavetgradští husaři (8).

3. SBOR: genpor. Tučkov I.

- 3. DIVIZE: Konovnicyn.

- Brigáda Tučkov III.: Murmanský a Revelský pěší (2,2).

- Brigáda Vojkov: Černigovský a Korporský pěší (2,2).

- Brigáda princ Šachovskij: 20. a 21. myslivecký (2,2), smíšené

granát, prapory (2).

1. GRANÁTNICKÁ DIVIZE: Stroganov.

- Brigáda Cvileněv: Pavlovský a Jekatěrinoslavský granátnický

(2,2).

- Brigáda Geltuškin: granátnický hr. Arakčejeva a tělesné stráže (2,2).

498 + BORODINO

- Brigáda Pock I.: Petrohradský a Tauridský granátnický (2,2).

4. SBOR: Šuvalov.

-11. DIVIZE: Čoglokov.

- Brigáda Filisov: Polocký a Jelecký pěší (2, 2).

- Brigáda: Kexholmský a Pernovský pěší (2, 2).

- Brigáda Bistrom: 1. a 33. myslivecký (2, 2).

- 23. DIVIZE: Bachmetěv.

- Brigáda Okulov: Rilský a Jekatěrinburský pěší (2, 2).

- Brigáda Alcksapol: Seleginský pěší a 18. myslivecký (2, 2).

- Brigáda: Izjumský husarský (8).

5. SBOR: velkokníže Konstantin.

- GARDOVÁ DIVIZE: Jermolov.

- Brigáda baron Rosen: Preobraženský a Semenovskv gardový

pěší (3, 3).

- Brigáda: Izmajlovský a Litevský gardový pěší (3, 3).

- Brigáda Bistrom (?): Gardový pěší myslivecký a Finský gar-

dový pěší (3, 3).

- 1. SMÍŠENÁ GRANÁTNICKÁ DIVIZE: velitel neznámý

- Brigáda: prapor gardových námořníku.

- Brigáda: smíšení granátníci 1. a 4. divize (2,2).

- Brigáda: smíšení granátníci 17. a 23. divize (2, 2).

- 1. JEZDECKÁ DIVIZE: Depreradovič.

- Brigáda Borozdin: Císařův kyrysnický, Císařovnin kyrysnic-

ký, Astrachaňský kyrysnický.

- Brigáda Cheviez: Kavalergardský pluk, Jízdní gardový pluk.

6. SBOR: Dochturov.

- 7. DIVIZE: Kapcevič.

- Brigáda: Moskevský a Pachovský pěší (2, 2).

- Brigáda: Libavský a Sofijský pěší (2,2).

- Brigáda Balla: 11. a 36. pěší myslivecký.

- 24. DIVIZE: Lichačev.

- Brigáda Čulskij: Ufský a Šivranský pěší (2,2).

- Brigáda Denisjev: Tomský a Burtyrský pěší (2,2).

- Brigáda Vuič: 19. a 40. pěší myslivecký (2,2).

-

Část 11. brigády: Sumský husarský (8).

GARDOVÁ JEZDECKÁ DIVIZE: velitel neznámý

- 1. brigáda: gardové pluky dragounský, hulánský a husarský

(4,4,4).

- Brigáda: Kurlandský dragounský, Kazaňský dragounský,

Nižninský dragounský (4,4,4).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 499

2. JEZDECKÁ DIVIZE: genmjr. baron Korff.

- 6. brigáda (Davydov): Pskovský dragounský a Moskevský

dragounský (4,4).

- 7. brigáda (Panélidzev): Kargopolský dragounský a Inger-

manlandský dragounský (4,4).

- 8. brigáda: Polský hulánský (8).

3. JEZDECKÁ DIVIZE: genmjr. lir. Pahlen.

- Brigáda Skalon: Orenburský dragounský, Sibiřský dragoun-

ský (4,4).

- Brigáda Klebeck: Irkutský dragounský, Mariupolský husar-

ský (8,8).

KOZÁCI: gen. jezd. Platov.

- Kozácké pluky Atamanský donský, Děnisovuv, Ilovajského,

Charitonova, Vlasova, 1. a 2. bugský kozácký, Gardějeva, Pe-

rekopský, tatarský pluk Simferopolský, 1. baškirský pluk,

pluk Kalmyků.

2. ZÁPADNÍ ARMÁDA: kníže Bagration.

7. SBOR: genpor. Rajevskij.

- 26. DIVIZE: Paskevič.

- Brigáda Liebart: Ladožský a Poltavský pěší (2, 2).

- Brigáda: Orelský a Nivegorodský pěší (2, 2).

- Brigáda Gogel: 5. a 42. myslivecký (2, 2).

- 12. DIVIZE: Kolubakin.

- Brigáda Rylejev: Smolenský a Narvský pěší (2, 2).

- Brigáda Pantzerbieter: Novoingermanlandský a Alexopolský

pěší (2, 2).

- Brigáda Palycin: 6. a 41. myslivecký (2,2).

- Část 14. jezdecké brigády: Vasilčikov: (Achtyrský husarský (8).

8. SBOR: genpor. Borozdin.

-2. GRANÁTNICKÁ DIVIZE: genmjr. princ Karel Meklenbur-

ský.

- Brigáda Šatilov: Kyjevský a Moskevský granátnický (2,2).

- Brigáda Buxhówden: Astrachaňský a Fangorijský granátnic-

ký (2,2).

- Brigáda Hesse: Sibiřský a Maloruský granátnický (2, 2).

- 2. SMÍŠENÁ GRANÁTNICKÁ DIVIZE: Voroncov.

- Brigáda: smíšení granátníci 7. a 24. divize (2,2).

- Brigáda: smíšení granátníci 2., 12. a 26. divize (2,2, 2).

-2. KYRYSNICKÁ DIVIZE: genmjr. Knorring.

500 + BORODINO

- 2. brigáda (Kretov): kyrysníci Vojenského řádu, Jekatérinos-

lavský kyrysnický.

- 3. brigáda (Duka): Gluchovský, Maloruský a Novgorodský

kyrysnický.

- 4. JEZDECKÁ DIVIZE: genmjr. Sievers.

- 12. brigáda (Pančolidsejev): Charkovský a Černigovský dra-

gounský.

- 13. brigáda (Emmanuel): Kyjevský a Novorosijský dragoun-

ský.

-NEPRAVIDELNÉJEDNOTKY: Ilovajskij.

- Kozácké pluky Andrejnovský, 3. bugský, Musarevský, Karpo-

vuv, Sysojevuv a Ilovajského.

- 27. DIVIZE: genmjr. Něverovskij.

- Brigáda Knažnin: Vilenský a Simbirký pěší (2, 2).

- Brigáda Stavickij: Oděský a Tarnopolský pěší (2, 2).

- Brigáda Vojekov: 49. a 50. myslivecký (2,2).

3. ZÁPADNÍ ARMÁDA: genpor. Tormasov.

SBOR: gen. pěch. Kaminskij.

- 18. DIVIZE: princ Červatov.

- Brigáda Bernardos: Tambovský a Vladimirský pěší (2,2).

- Brigáda princ Chovanskij: Dněperský a Kostromský pěší

(2, 2).

- Brigáda Mečerinov: 28. a 32. myslivecký (2,2).

- Brigáda: Smíšení granátníci 9., 15. a 18. divize.

-

Brigáda: Pavlogradští husaři (8).

SBOR: genpor. Markov.

-15. DIVIZE: Nasimov.

- Brigáda Oldecop: Kurynský a Kolyvanský pěší (2,2).

- Brigáda Štěpánov: Kozlovský a Vitebský pěší (2, 2).

- Brigáda princ Vjazemský: 13. a 14. myslivecký (2,2).

-9. DIVIZE: genmjr. Udom.

- Brigáda Reichel: Rjajský a Apšeronský pěší (2, 2).

- Brigáda Selivercov: Jakutský a Nažburský pěší (2,2).

- Brigáda: 10. a 38. myslivecký (2,2).

- Část 17. jezdecké brigády Madetov: Alexandrijský husarský

(8).

SBOR: genpor. Sacken.

- Brigáda Sorokin: zál. prapory 15. divize (6).

- Brigáda: záložní prapory 18. divize (6).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 501

- 11. JEZDECKÁ DIVIZE: Laškin.

- Brigáda: záložní eskadrony 4. a 5. jezdecké divize (4, 8), zál.

eskadrony 2. kyrysnické divize (4).

- Část 26. jezdecké brigády: Lubenský husarský (8).

JEZDECKÝ SBOR: genmjr. Lambert.

- 5. JEZDECKÁ DIVIZE:

-15. brigáda (Berďajev): Tverský a Starodubský dragounský (4,

4)'

- 16. brigáda (Kručov): Žitomirský a Arzamazský dragounský

(4,4).

- 8. DIVIZE: genmjr. Čaplic.

-24. brigáda (Barkov): Serpuchovský, Vladimirský a Taganrog-

ský dragounský (4,4,4).

- NEPRAVIDELNÉ: Platovův donský kozácký, 2. baškirský,

Barbančikovuv kozácký, Vlasovuv donský kozácký, 1. a 2.

kalmycký, Feodosijský tatarský, Jevpatorijský tatarský, Djač-

kinúv kozácký.

DUNAJSKÁ ARMÁDA: admirál Čičakov.

8. DIVIZE: Essen II.

- Brigáda: Archangelský a Šliselburský pěší (2,2).

- Brigáda: Staroingermanlandský a Ukrajinský pěší (2, 2).

-

Brigáda: 8. a 39. myslivecký (2,2).

10. DIVIZE: Lieven.

- Brigáda: Jaroslavský a Kurský pěší (2,2).

- Brigáda: Krymský a Bélocerkevský pěší (2,2).

-

Brigáda: 9. a 39. myslivecký (2,2).

13. DIVIZE: Langeron.

- Brigáda: Vělikolucký a Saratovský pěší (2,2).

- Brigáda: Haličský a Pemzský pěší (2, 2).

-

Brigáda: 12. a 22. myslivecký (2, 2).

16. DIVIZE: Bulatov.

- Brigáda: Něčlotský a Ochotský pěší (2,2).

- Brigáda: Kamčatský a Mingrelijský pěší (2, 2).

-

Brigáda: 27. a 43. myslivecký (2,2).

8. JEZDECKÝ SBOR:

-6. JEZDECKÁ DIVIZE:

- 18. brigáda: (Petrohradský a Litevský dragounský (4,4).

- 19. brigáda: Severský a Kinburnský dragounský (4,4).

- 20. brigáda: Běloruský husarský a Volyňský hulánský (8, 8).

502 + BORODINO

- 7. JEZDECKÁ DIVIZE:

- 21. brigáda: Smolenský a Perejaslavský dragounský (4,4).

- 22. brigáda: Tiraspolský a Dorpatský dragounský (4,4).

- 23. brigáda: Olivopolský husarský a Čugnujevský hulánský

(8,8).

- NEPRAVIDELNÉ: kozácké pluky Grekovský, 1. a 2. orenbur-

ský, Astrachaňský, Mělnikovúv, 3. a 4. orelský, Lukofkino-

vův, Turčaninovúv.

OSTATNÍ RUSKÉ SÍLY:

KAVKAZ: 19. divize (Ručev), 20. divize (Paulucci).

SANKT PETĚRBURG: 25. divize (Bašuckij).

RIGA (Essen I.): 22. divize (Lewis).

FINSKO (Steinheil): 6. divize (Rachmanov), 21. divize (Děmidov).

Pozii.: Vzhledem k samotnému rozsahu Ordre de bataille není uváděno dělostřelectvo přičleňované ke každé dwizi. Z téhož důvodu není detailněji rozvedena organizační skladba ostatních ruských sil (Kavkaz, Finsko, atd.). Čísla v závorkách za pluky značí počet praporů v plucích.

Uvedeny nejsou záložní pluky ani jednotky domobrany (opolčeňje), neboť se stavěly až v průběhu tažení.

Pramen: Nafziger str. 425-440. Konfrontováno s Bogdanovičem.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 503

Tabulka 10

Ordre de Bataille rakouského pomocného sboru k 27. X. 1812.

VELITEL: polní maršál kníže Schwarzenberg.

PŘEDVOJ: pod maršálek Frölich.

- Husarské pluky Kaiser, Blankenstein, Liechtenstein (6, 6,6).

PRAVÉ KŘÍDLO: podmaršálekTrautenberg (gen. pěch. Pflacher).

- Brigáda Süden: husarský pluk Hessen-Homburg (1), mysli-

vecký prapor, hraničářský pluk St. Georg (1), péší pluk Beau-

lieu (1).

- Brigáda Winzian: péší pluk Duka (2), pěší pluk Liechtenstein

. (2 ).

STŘED: podmaršálek Bianchi.

- Brigáda Hessen-Hornburg: pěší pluky Hiller (2) a Colloredo-

-Mansfeld (2).

- Brigáda Marissay: uherský pěší pluk Simbschen (2), pěší pluk

Colloredo-Mansfeld (2).

- Brigada Liechtenstein: granátnické prapory Kirchbetter (1)

a Brezinski (1), péší pluky Davidovich (2) a Esterházy (2).

LEVÉ KŘÍDLO: podmaršálek Siegenthal.

- Brigáda Mackelliot: husarský pluk Hessen-Homburg (1),

myslivecký prapor, hraničářský pluk Warasdiner Grenz (1),

pěší pluk Czartoryski (1).

- Brigáda Andrassy: pěší pluky Kottulinski (2) a Kaiser (2).

ZÁLOHA: podmaršálek Frimont.

- Brigáda Zechmeister: dragounské pluky Hohenzollern (6)

a O'Reilly (6)

- Brigáda: dragounské pluky Riesch (4) a Lewenehr (4), husar-

ský pluk Kienmayer (6).

SBOR: Möhr.

- Brigáda: pěší pluk Prinz de Ligne (2), husarský pluk Hessen-

-Homburg (4).

Pramen: Na feiger str. 495.

504 + BORODINO

Tabulka 11

Bitva na řece Moskvě (u Borodina) dne 7. IX. 1812.

Ordre de Bataille

A: VELKÁ ARMÁDA

(Stav k 7. IX. 1812).

VRCHNÍ VELITEL: Napoleon I., císař Francouzů.

NÁČELNÍK ŠTÁBU: maršál Berthier.

ESKORTA ŠTÁBU: 2/2. hessenský pluku Leib, 1/2. bádenský velkovévodský pluk, portugalský pluk jízdních myslivců (4),

28. jízdní myslivecký (1).

DĚLOSTŘELECTVO: 10 pěších baterií.

LEVÉ KŘÍDLO: italský vicekrál Eugène de Beauharnais.

IV. SBOR

ITALSKÁ KRÁLOVSKÁ GARDA: div. gen Pino.

- Brigáda (brig. gen. hrabě Lecchi): Královští vélité (2), gardový pěší (2), gardový rekrutský (2).

- Gardové jezdectvo (brig. gen. Triaire): Čestné gardy (5), 2 eskadrony gardového dragounského, královnin dragounský

(4).

- Dělostřelectvo: šestiliberky 1. a 2. italského pěšího a 1. a 2.

italského jízdního + 2 baterie dvanáctiliberek.

13. DIVIZE: div. gen. Delzons.

- Brigáda (brig. gen. Huard): 8. lehký (2), 84. řadový (4), 1. prozatímní chorvatský (2).

- Brigáda (brig. gen. Roussel): 92. a 106. řadový (4,4).

- Dělostřelectvo: 10 šestiliberek + 4 houfnice.

14. DIVIZE: div. gen. Broussier.

- Brigáda (brig. gen. Sivray): 19. lehký, pluk Josef Napoleon,

53. řadový.

- Brigáda (brig. gen. Pastol): 35. a 9. řadový.

- Dělostřelectvo: 7/2. pěší, 3/4. jízdní.

1. DIVIZE: div. gen. Morand (převelena od I. sboru).

- 1. brigáda (brig. gen. d'Alton): 13. lehký (5).

- 2. brigáda (brig. gen. Gratien): 17. řadový (5).

- 3. brigáda (brig. gen. Bonamy): 30. řadový (5).

-

Dělostřelectvo: 1/7. pěší, 7/1. jízdní (vše šestiliberky).

3. DIVIZE: div. gen. Gérard (převelena od I. sboru).

- 1. brigáda (brig. gen. Desailly): 7. lehký (5), 12. řadový (5).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 505

-2. brigáda (brig. gen. Leclerc): 127. a 21. řadový (2,5), 2 prapory Rýnské konfederace (Meklenburg-Strelitz).

- Dělostřelectvo: 3/7. pěší, 4/3. jízdní (vše šestiliberky).

SBOROVÉ DĚLOSTŘELECTVO A PARK: baterie č. 5, 8, 12 ,16

a 20 z 2. pěšího dělostřeleckého.

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. ďOrnano.

- 12. lehká brigáda (brig. gen. Guyon): 9. a 19. jízdní myslivecký (3,3).

- 13. lehká brigáda (brig. gen. Villata): 2. a 3. italský jízdní myslivecký (3,3).

JEZDECTVO IV. SBORU:

- 20. lehká brigáda (genmjr. Seydwitz): 3. a 6. bavorský švali-

šerský.

- 21. lehká brigáda (genmjr. Preysing): 4. a 5. bavorský švališer-ský.

3. ZÁLOŽNÍ JEZDECKÝ SBOR: div. gen. de Grouchy.

3. LEHKÁ JEZDECKÁ DIVIZE: div. gen. Chastel.

-11. lehká brigáda (brig. gen. Gauthrin): 6. husarský (3), 8. myslivecký (3).

- 10. lehká brigáda (brig. gen. Girard): 6. a 25. myslivecký (3,3).

- 17. lehká brigáda (brig. gen. Dommanget): 1. a 2. bavorský

švališerský (4,4), saský švališerský Prinz Albert (4).

- Dělostřelectvo: 6/4. jízdní.

6. TĚŽKÁ JEZDECKÁ DIVIZE: div. gen. La Houssaye.

- Brigáda (brig. gen. Thirry): 7. a 23. dragounský (3,3).

- Brigáda (brig. gen. Séron): 28. a 30. dragounský (3, 3).

- Dělostřelectvo: 4/4 a 5/4. jízdní.

STŘED: Napoleon I.

III. SBOR: maršál Ney.

10. DIVIZE: div. gen. Ledru.

- 1. brigáda (brig. gen. Gensoult): 24. řadový (4), 1. portugalský řadový (2).

- 2. brigáda (brig. gen. Morion): 46. řadový (4).

- 3. brigáda (brig. gen. Bruny): 72. a 129. řadový (4,2).

- Dělostřelectvo: \2/5. pěší, 5/6. jízdní (vše šestiliberky).

11. DIVIZE: div. gen. Razout.

- 1. brigáda (brig. gen. Joubert): 4. řadový (4).

- 2. brigáda: 18. řadový (4) (zbytek detašován k Minsku).

- 3. brigáda (brig. gen. ďHenin): 93. řadový (4).

506 + BORODINO

- Dělostřelectvo: 18/5. a 6/5. jízdní (vše šestiliberky).

25. (WLJRTTEMBERSKÁ) DIVIZE: genpor. Scheller.

- 1. brigáda (genmjr. von Hügel): 1. řadový 1'rinz Paul, 4. řado-vý.

- 2. brigáda (genmjr. Koch): 2. řadový Herzog Wilhelm, 6. řa-

dový Kronprinz.

- 3. brigáda (genmjr. von Bruxelles): 1. a 2. lehký, 1. myslivecký König, 2. myslivecký (1).

- Dělostřelectvo: 1. a 2. wůrttemberský péší, 1. a 2. wůrttember-ský jízdní (vše šestiliberky).

SBOROVÉ JEZDECTVO: genmjr. Wolwrath.

- 9. lehká brigáda (brig. gen. Mouriez): 11. husarský (4). 6. šva-lišerský (3), pluk Jäger zu Pferd „Konig" (4).

- 14. lehká brigáda (brig. gen. Beuermann: 28. a 4. myslivecký

(2,4), 1. wůrttemberský švališerský Prinz Adam (4), 2.

wůrttemberský švališerský Leib (4).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO: dvanáctiliberní wiirttemberská

pěší baterie, 16/1. a 21/1. pěší (dvanáctiliberky).

VIII. SBOR: div. gen. Junot.

23. DIVIZE: genpor. Tharreau.

- Brigáda (genpor. Damas): 3. vestfálský lehký (1), 2. a 6. vest-fálský řadový (2,2).

- Brigáda (genmjr. Wickenberg): 2. vestfálský lehký (1), 3. a 7.

vestfálský řadový (2,3).

- Dělostřelectvo: 1. vestfálská pěší baterie Froede (šestiliberky).

24. DIVIZE: genpor. Ochs.

- Brigáda (genmjr. Legras): vestfálské granátnické gardy (1),

vestfál. gard. myslivci (1), vestfálští myslivci-karabiníci (1).

- Dělostřelectvo: 2. vestfálská péší baterie Lemeitre (šestiliber-ky).

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. Chabert.

- 24. brigáda (genmjr. Hammerstein): 1. a 2. vestfálský husarský (4,4), vestfálský gardový švališerský (4).

SBOROVÉ DĚLOSTŘELECTVO: 1. vestfál. pěší (dvanáctiliber-

ky), vestfál. gard. jízdní (šestiliberky).

4. ZÁLOŽNÍ JEZDECKÝ SBOR: div. gen. Latour-Maubourg.

4. LEHKÁ DIVIZE: div. gen. Rozniecki.

- 29. brigáda (brig. gen. Turno): 3., 11. a 16. polský hulánský

(3,3,3).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 507

7. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. Lorge.

- 1. brigáda (genmjr. Thielmann): saské kyrysnické pluky von

Zastrow (4) a Garde du Corps (4), 14. polský kyrysnický.

- 2. brigáda (brig. gen. Lepel): 1. a 2. vestfálský kyrysnický (4,4).

- SBOROVÉ DELOSTŘELECTVO (vel. eskadrony Schwerin):

2. vestfál. pěší, 2. saský jízdní von Hiller (vše šestiliberky).

1. SBOR: maršál Davout.

2. DIVIZE: div. gen. Friant.

- 1. brigáda (brig. gen. Dufour): 48. řadový (5)

- 2. brigáda (brig. gen. Vandedem): 33. řadový (5)

- 3. brigáda: (brig. gen. Grandeau): 15 lehký (5), španělský pluk Josefa Bonaparta (2).

- Dělostřelectvo: 2/4. pěší, 5/3 jízdní (šestiliberky).

4. DIVIZE: div. gen. Desaix.

- 2. brigáda (brig. gen. Friedrichs): 85. řadový (5).

- 3. brigáda (brig. gen. Leguay): 108. řadový (5).

- Dělostřelectvo: 9/7. pěší, 2/5. jízdní (šestiliberky).

5. DIVIZE: div. gen. Compans.

- 1. brigáda (brig. gen. Dupellin): 25. řadový (5).

- 2. brigáda (brig. gen. Teste): 57. řadový (5).

- 3. brigáda (brig. gen. Guyardet): 61. řadový (5)

- 4. brigáda (brig. gen. Louchamp): 111. řadový (5).

-

Dělostřelectvo: 2/6. pěší, 16/7. jízdní (šestiliberky).

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. Girardin.

- 1. lehká brigáda (brig. gen. Pajol): 2. jízdní myslivecký (4), 9. polský kopinický (4).

- 2. lehká brigáda (brig. gen. Bordessoulle): 1. a 3. jízdní myslivecký (4,4).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO A PARK: 3/1. a 17/1. pěší, 6/7. pěší

(dvanáctiliberky), 11/9. a 14/9. jízdní (šestiliberky).

1. ZÁLOŽNÍ JEZDECKÝ SBOR: div. gen. Nansouty.

1. LEHKÁ DIVIZE: div. gen. Bruyěre

- 3. lehká brigáda (brig. gen. Jacquinot): 7. husarský (4), 9. šva-lišerský (4).

- 4. lehká brigáda (brig. gen. Piré): 16. myslivecký (4), 8. husarský (4).

- 15. lehká brigáda (brig. gen. Roussel ďHurbal): 6. a 8. polský hulánský (4,4), 2. kombinovaný pruský husarský (4).

508 + BORODINO

1. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. St. Germaine.

- Brigáda (brig. gen. Bessiěres): 2. kyrysnický (4).

- Brigáda (brig. gen. Bruno): 3. kyrysnický (4).

- Brigáda (brig. gen Queunot): 9. kyrysnický (4), 1. švališerský (1).

-

Dělostřelectvo: 1/5. a 3/5. jízdní (šestiliberky).

5. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. Valence.

- Brigáda (brig. gen. Reynaud): 6. kyrysnický (4).

- Brigáda (brig. gen. Dejean): 11. kyrysnický (4).

- Brigáda (brig. gen. de Lagrange): 12. kyrysnický (4), 5. švali-

šerský (1).

- Dělostřelectvo: 4/5. a 6/5. jízdní (šestiliberky).

2. ZÁLOŽNÍ JEZDECKÝ SBOR: div. gen. Montbrun.

2. LEHKÁ DIVIZE: div. gen. Pajol.

- 7. lehká brigáda (brig. gen. Desirad): 11. a 12. myslivecký (3,3).

- 8. lehká brigáda (brig. gen. Burthe): 5. a 9. husarský (4,4).

-16. lehká brigáda (brig. gen. Subervie): 3. wiirttemberskýJäger

zu Píerd (4), pruský kombinovaný hulánský (4), 10. polský

husarský (4).

1. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. Wathier.

- Brigáda (brig. gen. Beaumont): 5. kyrysnický (4).

- Brigáda:(brig. gen. Richter) 8. kyrysnický (4).

- Brigáda (brig. gen. Domes): 10. kyrysnický (4), 2. švališerský (I)-

-

Dělostřelectvo: 1/2 a 4/2. jízdní (šestiliberky).

4. KYRYSNICKÁ DIVIZE: div. gen. Defrance.'

- Brigáda (brig. gen. Chouard): 1. karabinický (4).

- Brigáda (brig. gen. Paultre) 2. karabinický (4).

- Brigáda (brig. gen. Bouvier des Éclats): 1. kyrysnický (4), 4/4.

švališerský.

PRAVÉ KŘÍDLO: kníže Poníatowski.

V. SBOR

16. DIVIZE: div. gen. Zajaczek.

- Brigáda (brig. gen. Mielzynski): 3. a 15. polský řadový (3).

- Brigáda (brig. gen. Paszkowski): 16. polský řadový (3).

-

Dělostřelectvo: 3. a 12. pěší.

18. DIVIZE: div. gen Kniazewicz

- Brigáda (brig. gen. Grabowski): 2. a 8. polský řadový (3).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 509

- Brigáda (brig. gen. Pakosz): 12. polský řadový (3).

- Dělostřelectvo: 4., 5. pěší + 1 náhr. prapor (šestiliberky).

SBOROVÉ JEZDECTVO: div. gen. Kaminski (později Sébastiani).

-19. lehká brigáda (brig. gen. Tyskiewicz): 12. polský hulánský

(4).

- 20. lehká brigáda (brig. gen. kníže Sulkowski): 5. polský jízd-ních myslivců (4), 13. polský husarský (4).

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO: 2. polská pěší rota, 14. polská

jízdní rota + 1 náhradní prapor.

ZÁLOHY:

CÍSAŘSKÁ GARDA: maršál Mortier.

2. DIVIZE: div. gen. Roguet.

- Brigáda (brig. gen. Lanaběre): 1. voltižérský, 1. tiraillerský (2).

- Brigáda (brig. gen. Boyledieu): Fyzilíři-myslivci, fyzilíři-gra-nátníci (2)

- Dělostřelectvo: 3/ pěší děl. staré gardy, 3/ pěší mladé gardy, 5. a 7. pruský pěší dělostřelecký.

3. DIVIZE: div. gen. Curial.

- Brigáda (brig. gen. Boyer de Rebeval): 1. a 2. pěší myslivecký ( 2 ) .

- Brigáda (brig. gen. Michel): 1., 2. a 3. pěší granátnický, 2/péší dělostřelectvo staré gardy, 1/ pěší dělostřelectvo mladé gardy.

VISELSKÁ LEGIE: div. gen. Claparěde.

- Brigáda (brig. gen. Cholpicki): 1. a 2. viselský ( 2).

- Brigáda (brig. gen. Bronikowski?): 3. viselský (2).

GARDOVÉ JEZDECTVO: maršál Bessiěres.

DIVIZE (div. gen. Walther):

- Brigáda (brig. gen. St. Sulpice): dragouni císařovny (5), jízdní granátníci (5).

- Brigáda (brig. gen. Guyot): jízdní myslivci (5), mameluci (1 eskadrona).

- Brigáda (brig. gen. Colbert): 1. (polský) švališerú-kopiníkú (4), 2. (holandský) švališerú-kopiníkú (4), elitní žandarmové (2).

- Dělostřelectvo: 1/ a 3/ jízdního dělostřelectva staré gardy.

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO:

H a 4/ jízdního dělostřelectva staré gardy, 4/, 5/ a 6/ pěšího dělo-střelectva staré gardy.

PARK: 10/8. a 16/8. pěšího dělostřelectva.

510 + BORODINO

B: RUSKÁ ARMÁDA

(stav ve dnech 5.-7. IX. 1812).

VRCHNÍ VELITEL: generál pěchoty kníže

Goleniščev-Kutuzov.

NÁČELNÍK ŠTÁBU: generál jezdectva Bennigsen.

GENERÁLNÍ UBYTOVATEL: genmjr. Vistickij II.

POBOČNÍK GEN. UBYTOVATELE: plk. von Toll.

VELITEL DĚLOSTŘELECTVA: genmjr. Kutajsov.

PRVNÍ POBOČNÍK: plk. Kajsarov.

VELITEL ŽENISTU: genmjr. Ivašev.

ESKORTA ŠTÁBU: 2. kombinovaný granátnický prapor II. divize,

prapor Selenginského pěšího pluku, 4 eskadrony Kargopolského

dragounského, 2. bugský kozácký pluk, 1. a 2. zákopnický pluk,

námořníci gardového četnictva.

1. ZÁPADNÍ ARMÁDA:

VELITEL: Barclay de Tolly.

NÁČELNÍK ŠTÁBU: Tormolov.

GENERÁLNÍ UBYTOVATEL: plk. Toll.

VELITEL DĚLOSTŘELECTVA: gen. Kutajsov.

VELITEL ŽENISTU: gen. Trousson.

PRAVÉ KŘÍDLO: generál Miloradovič.

STRÁŽNÍ ODŘAD PRAVÉHO KŘÍDLA: pplk. Vlastov III.: Vlas-

tovův donský kozácký pluk, Atamanský pluk (5 sotní), část

Ilovajského kozáckého pluku.

2. SBOR1': genpor. Baggovut.

4. DIVIZE: princ Eugěne Wurttemberský.

- Brigáda (plk. Pyšnickij): Kremenčugský a Minský pěší (2,2).

- Brigáda (genmjr. Rossi): Tobolský a Volyňský pěší (2, 2).

- Brigáda (plk. Pillar): 4. a 34. myslivecký (2,2).

- Dělostřelectvo (Vojejtov): pevnostní baterie (8 dvanáctiliberek

+ 4 jednorožci) a dvě lehké baterie (8 šestiliberek + 4 jedno-

rožci).

- 17. DIVIZE: genpor. Olsufjev.

- Brigáda (genmjr. Tegubarov): Rjazaňský a Bělocerkevský pěší

(2,2).

- Brigáda (genmjr. Tučkov II.): Vilmanstrandský a Brestský pě-

ší (2,2).

1) Haythorthioaile jej označuje jako 7. sbor.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 511

- Brigáda (genmjr. Potěmkin): 3. a 48. myslivecký (2,2).

- Brigáda: Jelizavetgradští husaři (8).

- Dělostřelectvo (Walewacz): pevnostní baterie (8 dvanáctilibe-

rek -I- 4 jednorožci) a dvě lehké baterie (8 šestiliberek + 4

jednorožci).

4. SBOR: genpor. Ostermann-Tolstoj.

11. DIVIZE: genmjr. Bachmetěv II.

- Brigáda (genmjr. Filisov): Polocký a Jelecký pěší (2, 2).

- Brigáda (genmjr. Čoglokov): Kexholmský a Pernovský pěší

(2/2).

- Brigáda (Bistrom): 1. a 33. myslivecký (2, 2).

- Dělostřelectvo (Kotlarev): pevnostní baterie (8 dvanáctilibe-

rek + 4 jednorožci) a dvě lehké baterie (8 šestiliberek + 4

jednorožci).

23. DIVIZE: Bachmetěv I.

- Brigáda (genmjr. Okulov): Rilský a Jekatérinburský pěší (2,2).

- Brigáda (genmjr. Aleksapol): Seleginský pěší a 18. myslivecký

(2,2).

- Brigáda: 2. kombinovaný granátnický, Karporský pěší (2).

- Dělostřelectvo (Gulevič): pevnostní baterie (8 dvanáctiliberek

+ 4 jednorožci) a lehká baterie (8 šestiliberek + 4 jednorožci).

1. JEZDECKÝ SBOR: genpor. Uvarov.

GARDOVÁ JEZDECKÁ DIVIZE:

- Brigáda (genmjr. Šalikov): gardový dragounský pluk (5) (de-

tašovaný od 1. kyrysnické divize), gardový hulánský (4).

- Brigáda (genmjr. hrabě Orlov-Děnisov): gardový husarský

(4), gardový kozácký.

- Brigáda Cernič (dle jiných genmjr. Vsevoložskij): Nižninský

dragounský (4), Jelizavetgradský husarský (8) (detašován od

17. divize).

2. JEZDECKÁ DIVIZE1*: genmjr. baron Koríf.

- 6. brigáda (genmjr. Davydov): Pskovský dragounský a Mos-

kevský dragounský (4,4).

- 8. brigáda (genmjr. Panělidzev): Izjumský husarský (8), pol-

ský hulánský (8).

- 9. brigáda (Klebev): Orenburský a Kurlandský dragounský

(4,4).

- 10. brigáda (Skalon): Sibiřský a Irkutský dragounský (4,4).

1 Haythorthwaite 2. jezdeckou divizi označuje jako 2. jezdecký sbor.

512 + BORODINO

-11. brigáda: Sumský a Mariupolský husarský (8,4).

- Dělostřelectvo: jízdní baterie (8 šestiliberek + 4 jednorožci).

6. SBOR: gen. pěchoty Dochturov.

7. DIVIZE: genpor. Kapcevič.

- Brigáda (genmjr. Ljapunov): Moskevský a Pachovský péší (2,2).

- Brigáda (genmjr. Balmen): Libavský a Sofijský pěší (2, 2).

- Brigáda (genmjr. Balla): 11. a 36. péší myslivecký.

- Dělostřelectvo (Demel): pevnostní baterie (8 dvanáctiliberek

+ 4 jednorožci) a 2 lehké baterie (8 šestiliberek + 4 jednorožci).

24. DIVIZE: genmjr. Lichačev.

- Brigáda (genmjr. Čulskij): Uíský a Šivranský pěší (2,2).

- Brigáda (genmjr. Denisev): Tomský a Burtyrský pěší (2, 2).

- Brigáda (plk. Vuié): 19. a 40. pěší myslivecký (2,2).

- Dělostřelectvo (Jefremov): pevnostní baterie (8 dvanáctilibe-

rek + 4 jednorožci) a 2 lehké baterie (8 šestiliberek + 4 jed-

norožci).

3. JEZDECKÝ SBOR: genmjr. Kreuz.

- Brigáda: Sibiřský hulánský (4), Alexandrijský husarský (8).

- Brigáda: Smolenský dragounský (4).

-

Dělostřelectvo: jízdní baterie (8 šestiliberek + 4 jednorožci).

5. SBOR: velkokníže Konstantin Pavlovic.

GARDOVÁ DIVIZE: genpor. Jermolov (dle jiných genpor. Lavrov).

-1. brigáda (genmjr. baron Rosen): PreobraženskýaSemjonov-

ský gardový pěší (3, 3).

- 2. brigáda (genmjr. Udom): Izmajlovský a Litevský gardový

péší (3, 3).

- 3. brigáda (Bistrom): Gardový pěší myslivecký a Finský gar-

dový pěší (3, 3).

- Dělostřelectvo: 1. a 2. gard. pevnostní (8 šestiliberek + 4 jednorožci), 1. a 2.gard. lehký (8 šestiliberek + 4 jednorožci).

1. SMÍŠENÁ GRANÁTNICKÁ DIVIZE: genmjr. princ Kantakuzen.

- Brigáda: prapor gardových námořníků.

- Brigáda: smíšení granátníci 17. a 4. divize (2,2).

- Brigáda: pionýrské roty (2)

1. JEZDECKÁ DIVIZE: genmjr. Depreradovič.

- Brigáda (genmjr. Borozdin II.): Carův kyrysnický (5), Carev-

nin kyrysnický (5).

- Brigáda (genmjr. Cheviez): Kavalergardský pluk (5), Jízdní

gardový dragounský pluk (5).

- Délostřelectvo: dvě gardové jízdní baterie 8 děl.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 513

ZÁLOŽNÍ DĚLOSTŘELECTVO 1. ARMÁDY: genmjr. Kutaj-

sov: 2 pevnostní baterie, 3 lehké baterie, 5 jízdních baterií.

KOZÁCI: gen. jezdectva 1'latov:

2. donská jízdní baterie (12 děl). Kozácké pluky Atamanský (5 sot-ní), Ilovajského, Charitonovíiv, Děnisovuv, Grekovüv, Žiroviiv.

2. ZÁPADNÍ ARMÁDA:

VELITEL: kníže Bagration.

NÁČELNÍK ŠTÁBU: genmjr. hrabě de Saint-Priest.

GENERÁLNÍ UBYTOVATEL: genmjr. Vistickij II.

VELITEL DĚLOSTŘELECTVA: genmjr. Lowenstern.

VELITEL ŽENISTU: genmjr. Forster.

VELITEL LEVÉHO KŘÍDLA: kníže Gorčakov II.

7. SBOR: genpor. Rajevskij.

12. DIVIZE: genmjr. Vasilčikov.

- Brigáda (genmjr. Rylejev): Smolensky a Narevský pěší (2, 2).

- Brigáda (genmjr. Pantzerbieter): Novoingermanlandský a Ale-

xopolský pěší (2,2).

- Brigáda (genmjr. Palycin): 6. a 41. myslivecký (2,2).

- Dělostřelectvo (Sablin): pevnostní baterie (8 dvanáctiliberek

+ 4 jednorožci) a lehká baterie (8 šestiliberek + 4 jednorožci).

26. DIVIZE: genmjr. Paskevič.

- Brigáda (genmjr. Liebert): Ladožský a Poltavský pěší (2, 2).

- Brigáda (genmjr. Samojnij): Orelský a Novgorodský pěší (2,2).

- Brigáda (genmjr. Gogel): 5. a 42. myslivecký (2,2).

- Dělostřelectvo (Schulmann): pevnostní baterie (8 dvanáctili-

berek + 4 jednorožci) v Rajevského baterii a 2 lehké baterie,

detašované od hlavní zálohy (8 šestiliberek + 4 jednorožci).

27. DIVIZE: genmjr. Něverovskij.

- Brigáda (genmjr. Knažnin): Vilenský a Simbirký pěší (2,2).

- Brigáda (genmjr. Stavickij): Oděský a Tarnopolský pěší (2,2).

-

Brigáda (genmjr. Vojekov): 49. a 50. myslivecký (2, 2).

2. SMÍSENÁ GRANÁTNICKÁ DIVIZE: genmjr. Voroncov.

- Brigáda: smíšení granátníci 2., 12. a 26. divize (2,2,2).

- Dělostřelectvo: 2 pevnostní baterie (8 dvanáctiliberek a 4 jednorožci).

514 + BORODINO

4. JEZDECKÝ SBOR: genmjr. Sievers.

- 12. brigáda (genmjr. Pančulidsejev): Charkovský (4) a Cerni-

govský dragounský (4) - oba opěšalé.

-13. brigáda (genmjr. Emmanuel): Kyjevský (4) a Novorosijský

dragounský (4).

- Brigáda: Achtyrský husarský (detašován od 12. divize), 1 itev-

ský hulánský (8).

Dělostřelectvo: jízdní baterie (8 šestiliberek + 4 jednorožci),

pontonýrský rota, pionýrská rota.

8. SBOR: genpor. Borozdin.

2. GRANATNICKÁ DIVIZE: genmjr. princ Karel Meklenburský.

- Brigáda (genmjr. Satilov): Kvjevský a Moskevský granátnický

(2,2).

- Brigáda (genmjr. Buxhöwden): Astrachaňský a Fangorijský

granátnický (2,2).

- Brigáda (genmjr. princ Emil von Hesse): Sibiřský a Maloruský

granátnický (2,2).

- Dělostřelectvo (Bogoslavskij): pevnostní baterie (8 dvanácti-

liberek + 4 jednorožci), 2 lehké baterie (8 šestiliberek + 4 jed-

norožci).

2. KYRYSNICKÁ DIVIZE: genmjr. Knorring.

- 2. brigáda (genmjr. Kretov): kyrysníci Vojenského řádu, Jeka-

těrinoslavský kyrysnický.

- 3. brigáda (genmjr. Duka): Gluchovský, Maloruský a Novgo-

rodský kyrysnický.

3. SBOR ': genpor. Tučkov I.

3. DIVIZE: gen. Konovnicyn.

- Brigáda (genmjr. Tučkov III.): Murmanský a Revelský pěší

(2,2).

- Brigáda (genmjr. Vojkov): Černigovský a Korporský pěší (2,2).

- Brigáda (genmjr. princ Šachovskij): 20. a 21. myslivecký (2,2), smíšené granát, prapory (2).

- Dělostřelectvo (detašováno od hlavních záloh): pevnostní ba-

terie (8 dvanáctiliberek + 4 jednorožci), 2 lehké baterie (8 šes-

tiliberek + 4 jednorožci).

1. G RANÁ TNICKÁ DIVIZE: genpor. Stroganov.

- Brigáda (genmjr. Cvilnějev): Pavlovský a Jekatérinoslavský

granátnický (2, 2).

3) Haythortlnvaite jej zařazuje do sestavy 1. západní armády.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 515

- Brigáda (genmjr. Geltuškin): granátnický hr. Arakéejeva a tě-

lesné stráže (2, 2).

- Brigáda (genmjr. Pock I.): Petrohradský a Tauridský granát-

nický (2,2).

- Dělostřelectvo (Gluchov) (detašováno od hlavních záloh):

pevnostní baterie (8 dvanáctiliberek + 4 jednorožci), 2 lehké

baterie (8 šestiliberek + 4 jednorožci).

- Brigáda genmjr. Karpov: kozácké pluky Gardový (4), Těpťar-

ský (4), jedna sotňa Severomořského kozáckého.

- Brigáda: 11. a 41. pěší myslivecký (2,2).

DALŠÍ PŘIČLENĚNÉ:

- Smíšení granátníci 1. granátnické (1) a 3. divize (1).

-1.,2. a 3. moskevské domobrany pod velením genpor. hraběte

Markova.

- Smolenská domobrana pod velením genpor. Lebeděva.

STRÁŽNÍ ODŘAD LEVÉHO KŘÍDLA: Karpov 11.

- Kozácké pluky Karpovúv, llovajského, Krasnovův, Gorděje-

vův, 1. a 3. bugský kozácký, tatarské pluky Perekopský a Feo-

dosijský.

DĚLOSTŘELECKÁ ZÁLOHA 2. ARMÁDY: Ldwenstern.

7 pevnostních baterií, 3 lehké baterie.

Čísla v závorkách značí počty praporu (eskadron) v plucích. V zlomko-vých číslech u dělostřelectva značí čitatel roty, jmenovatel číslo jednotky.

Pramen: Nafziger str. 520-541. Konfrontováno s pracemi Bogdanoviče a Haythorthwaita.

516 + BORODINO

Bibliografie

Adam, Albrecht: Des Krieges Grauen und das Lebens

Luft. W.

Längewiesche, Brandt 1942.

Baldet Marcel: La vie quotidienne dans les armées de

Napoléon.

Hachette 1964.

Blaze, Eléazar: Souvenirs d'un officier de la Grande

Armée. La vie

militaire sous le Premier Empire. Arthème Fayard, Paris

1906.

Blond, Georges: La Grande Armée. Robert Laffont, Paris

1979.

Bogdanovicovy Dějiny Vlastenské války roku 1812, sv. 1-

3. I. L.

Kober, Praha 1869.

Bonaparte, Napoléon: Proclamations, Ordres du jour,

Bulletins

de la Grande Armée. Éd. le Monde en 10/18, Paris 1964.

Bourgogne, Francois: 1812. Kriegserlebnisse. R. Lutz,

Stuttgart,

bez data.

Boulin, Marcel: Quelques hussards français (1692-1830).

In: Vivat

Hussar. Revue de l'Association des Amis du Musée

internatio-

nal des Hussards, N° 17, Tarbes 1982.

Castelot André: Napoléon. Librairie Académique Perrin,

Paris

1984.

Chandler, David G.: The Campaigns of Napoleon.

Grenhill Bo-

oks, London 1967.

Clausewitz, Carl von: O válce. Bonus, Brno 1996.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 517

Coignet, Jean-Roch: Les Cahiers du Capitaine Coignet.

Hachette,

Paris 1968.

Damamme, Jean-Claude: Les soldats de la Grande Armée.

Libra-

irie Académique Perrin, Paris 1998.

Davydov, Dénis: Osudový rok. Naše vojsko, Praha 1959.

Denkwürdigkeiten aus dem Jahre 1812. Napoleons Zug

gegen

Russland. Herdersche Verlagshandlung, Freiburg im

Breslau,

1913.

Elmer, A.: Schulmeister, l'agent secret de Napoléon.

Payot, Paris

1980.

Faber du Faur, Christian: Napoleons Feldzug nach

Russland von

1812. Schmidt u. Günther, Leipzig 1901.

518 + BORODINO

Funck, Ferdinand Karl Wilhelm von: In Russland und in

Sachsen

1812-1815. Dresden, Verlag C. Heinrich, 1930.

Funcken, Liliane a Fred: L'uniforme et les armes des

soldats du

Premier Empire, T. 1-2., Castermann, Paris 1968.

Grueber, Karl Johann Ritter von: Lebenserinnerungen

eines Rei-

tenoffizieres vor hundert Jahren. Wien 1806.

Haythorthwaite, P. - Chappell M.: Uniforms of Napoleon's

Rus-

sian Campaign. Arms and Armour Press, London 1996.

Heere, Franz: Marie Luisa. Ikar, Praha 1997.

Choury, Maurice: Les Grognards et Napoléon. Librairie

Acadé-

mique Perrin, Paris 1968.

Jourquin,J.: Dictionnaire des máréchaux du Premier

Empire. Bib-

liothèque Napoléonienne, Tallandrier/Institut Napoléon,

Paris

1986.

Las Cases: Mémorial de Sainte-Hélène. Editions du Seuil,

Paris

1968.

Lenotre, Gosselin: Napoléon. Gautier-Languereau, Paris

1962.

Madelin, Louis: Histoire du Consulat et de l'Empire. T. 12,

(Catas-

trophe de Russie). Paris 1954.

Manfred, A. Z.: Napoleon Bonaparte. Svoboda, Praha

1973.

Marbot, Marcellin de: Paměti. Vzpomínky francouzského

jezdec-

kého důstojníka z napoleonských tažení. Elka Press -

Knižní

klub, Praha 1999.

Masson, Frédéric: Cavaliers de Napoléon. Librairie

Ollendorf,

Paris, bez data.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 519

Meerheim, Richard von: Erlebnisse eines Veteranen der

grossen

Armee während des Feldzuges in Russland 1812.

Meinhold u.

Söhne, Dresden 1860.

Melchior-Bonnet, Bernardine: Dictionnaire de la

Révolution et de

l'Empire. Larousse 1965.

Týž: Jeróme Bonaparte ou l'envers de l'epopée. Librairie

Acadé-

mique Perrin, Paris 1979.

Týž: Napoléon-Consul et Empereur. Histoire de France

Illustrée.

Larousse 1984.

Memoiren des generál Rapp, Adjutanten Napoleon I.

Schmidt u.

Günther, Leipzig 1902.

Mémoires du général de Caulaincourt, duc de Vicence,

Grand

Ecuyer de l'Empereur. Sv. 1-3. Librairie Pion, Paris 1936.

Mémoires intimes de Napoléon I. par Constant, son valet

de

chambre. Mercure de France, Paris 1957.

520 + BORODINO

Nafziger, George: Napoleon's Invasion in Russia. Presidio

Press,

Novato CA 1988.

Napoléon et l'Empire, T. 2., Hachette, Paris 1986.

Peter, Benedikt: Ritt ins Morgenrot. J. Engehorns, Stuttgart

1937.

Perrin, Claude: Le maréchal Ney. Librairie Académique

Perrin,

Paris 1995.

Polišenský, Josef: Napoleon a srdce Evropy. Svoboda,

Praha 1971.

Quennevat, J.-C.: Atlas de la Grande Armée (Napoleon et

ses

campagnes 1803-1815). Editions Séquoia, Paris-Bruxelles

1965.

Ségur, Philippe de: La Campagne de Russie, 2 sv.

Hachette, Paris,

bez data.

Týž: Napoleonovo tažení na Rus 1812. Praha, bez data.

Schreckenstein, Roth Freiherr von: Die Kavallerie in der

Schlacht

an der Moskwa (von den Russen Schlacht bei Borodino

gen-

nant) am 7. September 1812. Münster 1858.

Soubiran, André: Le baron Larrey, chirurgien de Napoléon.

Fay-

ard, Paris 1976.

Souvenirs du capitain Parquin 1803-1814. Boussod,

Valadon et

Cie, Paris 1892.

Stendhal: Listy ženám a přátelům. Odeon, Praha 1970.

Týž: Oeuvres intimes. Flammarion, Paris 1973.

Šedivý, Jaroslav: Metternich kontra Napoleon. Knižní

klub, Praha

1998.

Tarie, Jevgenij V.: Napoleon. Naše vojsko, Praha 1950.

Týž: Napoleonovo tažení na Rus roku 1812. Naše vojsko,

Praha

' 1954.

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 521

Tulard, Jean: 1812 - La Campagne de Russie. Pygmalion -

Gérard

Wattelet, Paris 1998.

Týž: Napoléon ou le mythe du sauveur. Librairie

Académique

Perrin, Paris 1979.

Wohlzogen, Alfred Freiherr von: Memoiren des königlich

preu-

sischen Generals der Infanterie Ludwig Freiherrn von

Wohlzo-

gen, aus dessen Nachlass... Verlag O. Wigand, Leipzig

1851.

Žilin, P. A.: Kutuzov. Naše vojsko, Praha 1988.

Týž: Kutuzovova protiofensiva v roce 1812. Naše vojsko,

Praha

1953.

522 + BORODINO

Podobně jako u knihy Sto dní. Z Elby k Waterloo (Elka Press

1999), i zde jsem k ujasnění průběhu bitvy o Ševardinskou redutu

a vlastní bitvy u Moskvy (Borodina) využil počítačových simula-

cí, v tomto případě hry Napoleon in Russia ze série Battleground od fy. Talon. Tato strategicko-taktická simulace, zpracovaná podle exaktních zákonitostí klasických štábních Kriegsspiele, zároveň ovlivnila i některé mé závěry ohledné bojů o Ševardinskou redutu a bitvy u řeky Moskvy (Borodina).

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 523

Rejstřík

Adam, Albrecht, malíř 36, 38, 77,

Au st, poručík 137

89‐90, 92‐97, 99, 101, 108,113,

Bacler ďAlbe 30

154,185,189,195,218,221,224,

Baggovut, Karel, generálporučík

232, 240, 256, 260,263, 266,

68,123,180,197,213,215‐216,

297‐298

232,239,305‐306, 308‐309

Achard, plukovník 102‐103

Bagration, kníže Petr Ivanovic

Akifon, senátor 255‐256

58,69‐70, 72‐73,79,80‐8h, 87,

Albert, generál 144

89‐91,98, 99,102‐103,110, 112,

Alexandr I., car 19‐21,22,24‐29,

114,117,121,132,158‐159,

30,35, 38, 42, 55‐56, 65‐68, 76,

164‐166,174‐176,180,194,

78‐79, 83, 87‐88,95, 127,128,

196‐201, 204, 212‐214, 216, 219,

139,163,164‐165,170,228,244,

241,275, 277,287

254‐255,270‐273,276,280,283,

Bachmetěv 93,213,222

293‐294, 304, 311, 336, 347, 361,

Balašov, Alexej Dmitrijevič 65,

381, 388,402, 418,450‐451,455,

78‐79,88, 164

460, 464

Balk, generál 152,392‐393

Alexandr, vévoda

Barclay de Tolly, Michail

Wůrttemberský 88

Bogdanovič 58,65,67‐73, 75,

Alexandrovič, rotmistr 173

79, 80, 83, 86, 87‐91, 97, 99,

Alexejev, generál 400‐401

101‐103, 106‐109,110,114‐119,

Allix, generál 85

120‐123,125‐126,140,154,

Amey, generál 153,396‐397

157‐159, 162,164‐168, 176‐177,

Anger, von 137, 406

179,192,195,197,210,213,215,

Anstett 458

218‐219, 230‐231,236‐238, 240,

Anton, princ 407

243,245‐247,255,277,464

Apuškinov 110

Bausset, prefekt 243

Arakčejev,

hrabě,

generál

71‐72,

Beauharnais, Eugěne de, italský

88,114,122‐123,161,164,

168,

vicekrál, vévoda

212

z Leuchtenbergu, kníže

Arnoldi, generál 428

z Eichstadtu 14,32‐33,36,38,

Aubry, generál 150,422‐424

49,57,77,89,93,97,107,114,

Augereau, Jean‐Pierre, vévoda

119,123,126,157‐158,171‐172,

z Castiglione, maršál 35,154,

182,192,195,213,216,218,

281,357‐358, 403, 410,443, 461,

220‐224,228, 232,265, 302‐303,

463

312, 322,325‐326, 328‐329,344,

August Silný, polský král 40

358‐360, 365‐366, 368-369, 381,

Arnaud, kapitán 371

436,463

524 + BORODINO

361‐362,400,415,450

Bedrjag, major 292

Boguslavský, plukovník 193

Bedřich Vilém III. 25,34,41,

Bologovskij 321

460‐461

Bonamy, generál 213‐215, 225

Begičev, generál 392,395

Bonaparte, Jeróme, generál 14,

Belliard, náčelník štábu 96,115,

33,40,50,57,59,79,81‐82,

224,233

84‐85,122

Bělokopytov,

plukovník

406

Bonaparte, Josef 85,104‐105,

Bennigsen,

generál

65,68,164,

175

177,181,

246‐247,273,300,

Bonaparte, Ludvík 49

305‐306,308‐312,336,347

Bordessoule 111

Berckheim,

generál

152‐153

Borozdin I., generálporučík 69,

Berg, generál 142,144,146,149,

180

395,431

Borozdin II., generálmajor 180,

Bernadotte, Jeane‐Baptiste,

206,253,374

maršál 26,49,163,293

Bourcier, generál 279,442

Bernhardi 175,319

Bourgogne, Francois, seržant 39,

Berthezène, generál 430

76, 100, 160, 256,262‐263,265,

Berthier, Alexandr, vévoda

268,301‐302,312‐313, 317‐318,

z Valengina, kníže

332,360,367‐370,373, 386‐387,

z Neuchátelu a Wagramu,

389‐390, 425‐427,440, 445‐146,

maršál 16,34,43,59‐60,82,85,

453‐454

105, 128, 162, 1 7 1 , 183,190,192,

Bouvier, plukovník 376

227, 234,243, 256,265,270, 278,

Brechtel 430

288, 296,298, 300,302‐303,331,

Breunning, generál von 57,241

337, 349,359, 381,443‐444,452,

Briqueville 379

454,458‐459,462,465

Bronikowski, generál 410‐411

Bertrand, generál 85

Broussier 99‐100,213‐214,218,

Bcssières, Jean‐Baptiste, maršál

227,320,323,326,359, 365‐366

39,57, 264,277‐278,330,332,

Brunerie, Dode de la, generál

342,448,465

393,416

Beuermann, generál von 57,198,

Bruny, generál 199

313

Bruxelles, generálmajor von 199

Beyle,

Henri,

intendant

119,262,

Bruyěre 75,93,115,198,202

268,270

Bulatov, generálmajor 284,403,

Bianchi, Friedrich svobodný pán,

407

vévoda di Castelana,

Bursayová, Aurora 301, 388

pod maršálek 129,137‐138,408

Buturlin 69,109

Bistrom, plukovník 65,195

Buxhóvden, hrabě 201, 283

Blaze, Elzéar 353

Cadoudal 350

Bodelin, plukovník 454

Cambacérěs, kancléř 351‐353

Bogdanovič 70, 94,120, 145,178,

Candras, generál 396,432

270,279‐280,290,293,295,343,

Canouville, plukovník de 243

Carrier, generál 313

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 525

Castella, plukovník 396‐397

Castellane 388‐389

526 + BORODINO

Czettritz, major 282

Caulaincourt, Armand, vévoda

Čaplic, generál 133,282, 289,411,

z Vicen/.y, vrchní štolba,

414, 422‐423, 426, 428‐430, 438,

francouzský vyslanec 15‐16,

441, 444 44(i, 449, 453,455

21,29,58,78,101‐103,105,118,

Černikov 103

124, 126,139,157,159,161‐163,

Cernozubov, plukovník 429

170, 184,222‐225,234‐235,

Cernyšev, hrabě Alexandr

240‐241, 259, 263, 265‐266,

Iva nov ič, plukovník 28,56,

269‐270, 276, 279‐281, 288, 298,

276‐277, 287, 289, 404

300,304,308‐310,319,330‐332,

Červatov, princ 136

336,340,346,348‐349,353‐354,

Čičakov, Pavel Ivanovic, admirál

366,374,381,385,420,423,

87,130,165, 167, 276‐277,

439‐440, 443‐444,462

281‐284, 286‐290, 293,295‐296,

Caulaincourt, Auguste, bratr

342,347, 361, 400‐404, 409 411,

vévody z Vicenzy, generál 104,

414,417‐420,422‐423,425‐426,

221, 243

428‐430,437‐438,440,44<>,

Castex, generál 142,149,153,

449‐450,455,461,464

393‐394, 397, 418‐419,428

Či kile v, 282‐283

Claparěde, generál 218,259,274,

Čoglokov 93

304,320,362‐363,369,430

ďAllonville, hrabě 65‐66

Clarke, vévoda z Feltre, ministr

ďAnthouard, generál 95‐97,358

války 351‐352,354

ďAubuson de la Feuillade,

Clarv, Desirée 26

Blanche 222

Clausewitz, von 67,109, 110, 158,

ďHilliers, Baraguey 279,357‐358

181,322,418, 460

Daendels 427

Clemens, princ 133

Dalberg, kníže 40

Coignet, Jean‐Roch 19,39,40, 44,

Dama, generál 241

77, 104‐105, 119, 260,266,317

Danias, generál 431—132

Colbert 313

Danilov 72

Combes, plukovník 119

Daru, hrabě Pierre, generál 105,

Compans, Jean‐Dominique,

119,234, 258,279, 297,302‐303,

generál 83,103,116,171‐175,

415, 448

193‐194, 197, 199, 329, 345‐346

Daubenton, seržant 445‐446

Compěre, generál 241

Davout, Louise‐Nicolas, vévoda

Constant 190,235,313,364

z Auerstadtu, kníže

Corbineau, Jean‐Baptiste‐Juvénal

z Eckmůhlu, maršál 13,25,29,

149‐153,393,397,399,422,425,

32‐34, 44, 57, 59, 80‐86,87, 89,

428

98, 99‐100, 102‐104,107,110,

Coutard, generál 396

114, 116, 119, 121, 125‐126,

Curély, generál 393‐394

157‐158, 160, 175, 182‐184, 190,

Curial, generál 454

193‐194, 1%, 241,245, 274, 3(X),

Cybulskij, generálmajor 116

302‐302, 312,320,329‐330,

Czartoryski, Adam 21

335‐336, 338, 342,344‐346,355,

385,415, 427‐428,436

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 527

Davydov, Denis 19,60, 176, 180,

214‐215, 275‐276, 281, 284,306,

528 + BORODINO

Duroc, velkomaršálek paláce 119,

308‐309,311,357‐358,362,364,

443

367‐371,373‐374,381,418,448,

Durosnel, generál 104‐105, 258,

452,457

366,368‐369

Davydov, Nikolaj Vladimirovič,

Durutte, generál 403,405‐406,

plukovník 365‐366,368

408‐109

Delfanti, plukovník 365

Eblé, generál 13,114,415‐417,

De f rančo 218,228‐230

422‐423,426,432,434‐135,465

Delaborde, Joseph 313,362

Engel, plukovník 407

Delaitre 429

Engelhardt, generál 412

Delzons, Alexis, generál 92‐95,

Essen I., generál 140

100,192,195, 322

Essen III., generálporučík 284,

Delvau, granátník 36

286, 289, 293‐294, 403‐404,459

Děmidov, major 214

Etienne, poručík 125

Deroy, generálporučík von

Exelmans, hrabě Rómy Isidore

149‐151

363

Dery, generál 310

Fabvier, Charles 184

Desaix, generál 83,103,116,

Fain, baron 222, 264, 274, 276,

193‐194,198‐199

302,312,426,428,437

Dessoles, generál 42

Faur, Faber du, dělostřelec 115,

Desvaux, generál 364

258

Dibič, generál 392,394,459‐460

Fay, Marie‐Victor‐Nicolas,

Dietrichs, podplukovník 178,

markýz de Latour‐Maubourg,

371

generál ‐ viz Latour‐Maubourg

Dochturov, Dimitrij Sergejevič,

Ferdinand Dobrotivý 40

generál 69, 73,114‐116,

Férier, generál 278

120‐121,180,200,213,229,238,

Fézensac, baron 377,428

240, 247,253,306,302‐321,

Fignér, kapitán 281,300,357

Dombrowský, generál 410‐412,

Fiszer, generál 310

414,416,418‐419,425,430

Flament 301‐302, 317

Dommanget 113

Fonvizin, poručík 281

Dorochov, generálmajor 219,301,

Fouché, Josef, ministr 350

320,329

Fouché, generál 192‐193

Doucet, náčelník štábu 352

Foucher192

Doumerc 142,146,149‐150,394,

Francois, kapitán 440

425,428,430

Franquen, major 135

Družinin, pod poručík 148

František I. 40,41,139,283,402,

Duboisová, markytánka 302,389

458

Dufour, generál 207, 245,259,

Freilich, Franz svobodný pán

274,304

von, generálmajor 129,137,

Duka, generál 180,197‐199,371

408‐409,457

Dumas, Mathieu 454

Freytag, generál 379

Duppelin, generál 174

Friant 46, 82,104,116,172,

174‐175,193,199,204,206‐207,

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 529

241,245,374,377

Friedrich August, princ 406

530 + BORODINO

Grueber, Karl Johann rytíř von

Friedrichs, generál 371, 373

78,128,130, 134

Frimont, Johann Maria hrabě

Gudin, Charles‐Étienne, hrabě

129, 135,138

de la Sablonniěre 34,82, 116,

Fok, generál 432

120,123, 125‐126

Fournier, generál 431‐432

Guidal, generál 351

Funck, generál von 129,132‐138,

Guilleminot, Armand‐Charles,

282‐283,286‐289, 403‐104,

generál 326

406‐409, 456

Guyard, kapitán 100

Fusilová, Louise 388‐389,

Guyardet, generál 102

426‐427,448

Guyon, generál 365

Gablenz, generálmajor von

Hamen, generál 151

406‐407

Hammerstein, generálmajor 124,

Gauthrin, generál 217

Hardenberg, baron 461

Gaverovský, plukovník 195

Harpe, generál 151,400

Gérard, generál 123, 125‐126,

Haxo, generál 16

182,184,192, 213‐214,218,

Helfrich, generál 146, 149

453‐454

Hesse‐Philippstahl, kníže Ernest

Gercen 270

von, plukovník 216

Gervais, kapitán 448

Hessen‐Kassel, princ Emil von

Gilsa, plukovník von 206

370,464

Girard 329,401, 427, 429,431‐432

Heyligers, generál 365‐366

Girardin, generál 96,313

Heymann, hejtman 133

Glinka, Fjodor 199

Hogendrop, generál 411

Gluchov, plukovník 117

Hochberg 430‐431

Godunov, Boris 115

Hoche, generál 148

Golicyn, kníže 254,279,369‐372,

Hohenzollern, kníže von 34,129,

380

137

Gorčakov II., kníže Andrej

Homburg, kníže 129

Ivanovič

121,166,172‐174,199,

Hoyer, major von 206

241

Huber, lékař 434

Gourgaud, generál 55‐56,124,

Hügel, von 115, 118

184, 235,264‐265,330,337

Hulin, generál 352, 354

Grabowski, generál 116

Chabert, generál 85

Grandeau 104

Chaljapin, plukovník 326

Grandjean 459, 461

Chambray 319, 415, 428, 437

Gratien 442

Champion, Etienne Maria

Grawert, generál 34,35, 293‐294

Antoine, hrabě de Nansouty,

Grenier, generál 154,463

generál ‐ viz Nansouty

Griois, generál 440

Chandler, David 56

Grouchy, Emmanuel de, generál

Chapelle, plukovník 423

112,158,182,193,215‐218,220,

Cha riet 407

228, 230‐231,241,259,304,415

Charpentier, generál 342

Chasseloup, generál 182,416

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 531

Chastel, generál 103, 110,218,

228‐229

532 + BORODINO

Karel XII. 79

Chateau, plukovník 420

Karel XIV. 26

Chateaubriand, vikomt de 454

Karolína, sestra Napoleona 34

Chaveau, Louise‐Joseph,

Karpenko, plukovník 195

plukovník 423

Karpov, generálmajor 175,180,

Chlapowski, Desiré 366

216,232

Chytrovová, Anna Michajlovna

Kateřina,

kněžna

Wiirttemberská

169

40

Ilovajskij, generálmajor 69,84,

Kateřina II. 68

323,331,333‐334,359

Kateřina Pavlovna, sestra

Jacqueminot 425

Alexandra 1.20,23,165,271

Jacquinot, generál 94

Kazačovský, generálmajor 142,

Jakovlev, kupec 270

144, 146'

Jašvil, kníže Vladimír

Kerckhove, důstojník zdravotní

Michajlovič, generálporučík

služby 77,127,339,387, 44(1

146,150,357, 393,396,401

Kléber, generál 148

Jazykov, praporčík 323

Kleist, generál von 294, 461

Jefremov, plukovník 274

Klement, princ 407

Jermolov, generálmajor 80, 99,

Klengel, generál 132‐134,432

120,122, 166, 168, 176,200,

Kliski, plukovník 366

214‐216, 241,246‐247, 273,300,

Kniazewicz, generál 430

306,310,320‐321,325‐326,328,

Knorring, generálmajor 198, 464

347,374,417,429

Kočubej, hrabě 164

Jeršov, plukovník 152

Konovnicyn, Petr Petrovič,

Jiří, král 27

generál 72,95‐97,99,114,

Johann, princ 432

116‐117,119,123,126, 158,

Jomini, plukovník 79,416,422

170‐171,197,199‐202, 232,247,

Josefína, excísařovna 32

299,305‐306,310,328

Jouyeux 429‐430

Konstantin Pavlovič, velkokníže

Junot, Andoche, vévoda

69,71

z Abrantěs, generál 122‐126,

Koríf, baron, generál 69,118,

182‐183,196,199, 212,232, 245,

120‐121, 180, 219,228, 230,277,

313,323,338,362‐363,369,

344,464

427‐428, 436,465

Kornilov, generál 425‐426

Jurkovský, generálmajor 360

Kosecký, generál 410

Kachnovský, statkář 118

Kosinovský 287

Kajsarov, generál 247

Kosinský, generál 282

Kamenskij, hrabě, generál 70,136

Kosténecký, generál 228

Kaminski, generál 84,137

Krasnov 157

Kantakuzen, kníže 200

Krasovskij, plukovník 412

Kapce vie 228

Kreuz, baron, major 170,

Karel, arcivévoda 52,58,128,177

215‐216,229

Karel, princ Meklenburský 102

Kudašev, kníže, plukovník 281,

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 533

300‐301,365

Kulnév, Jakov Petrovič 72, 142,

144‐146

534 + BORODINO

Marie‐Victor‐Nicolas Fay,

Kurakin, kníže 25,29

markýz de, generál 27,49,

Kutajsov, hrabě, generál 214‐215,

83‐84, 158, 182, 191, 196,

241

201‐204, 207, 210‐211, 217‐218,

Kutějnikov, generálmajor 84,

220,224‐229,131, 241, 259, 304,

333

369‐370,415, 465

Kutuzov, Michail Illarionovič,

Laurel, generál 268

hrabě Goleniščev, generál 18,

Lauriston, Law de 24, 29,30,42,

27,68,69,161,164‐169,

298‐300

170‐172,176‐177,181‐184,190,

Lavrov, generálporučík 180

197,199‐200, 212‐214,216,233,

Leblas, vojín 36

236‐240, 242, 244‐248, 251‐256,

Lebzelter 35

259, 270,272‐277, 279‐281, 284,

Leclerc, kapitán 29

287, 290, 298‐300, 302‐306,

Lecoq, generálporučík 287, 407

308‐311,320‐322,328‐331,

Ledru des Essarts, generál 123,

333‐337,339,341, 343,345,347,

197‐198,234,356,377

354,357‐358, 361‐362,365,

Lefebvre, maršál, vévoda

368‐370, 380,385,401‐103,

Gdaňský 57, 264, 388, 426,448,

417‐118, 428‐429, 437, 448‐450,

454

454, 458, 461, 463‐464

Lefebvre‐Desnouettes,

generál

L'Héritier 397

333

La Houssaye 110,218,228

Lefrancois 260

Laborde, kapitán 352,354

Legendre, četař 146

Lafayette 203

Legrand 142, 144‐145, 149‐151,

Lafon, abbé 350

395, 397‐399, 427, 430, 438

Lahorie, generál 351‐352

Lejeune, generál 54,226

Lambert, hrabě, generálmajor 36,

Lelorgne 256

70,132‐133,136, 282‐283, 286,

Lepel, generál 191, 204, 206, 241

288‐289,410‐412, 414, 423

Leppich‐Smidt, Franz 251‐252

Lamsdorf, adjutant 231

Levier, generál 328

Lanabère, generál 241

Lewis, generál 294, 449

Langenau, náčelník štábu 132,

Leyser, von 204‐206

406

Lieberskind, poručík 133

Langeron, hrabě, generál 284,

Liechtenstein, kníže 129

414, 422, 428

Lieven, generálmajor 403

Lánský 279,438

Lichačev, generálmajor 216,223,

Lapie, major 444

228,241

Larrey, baron Dominique, major

Lilienberg 129,136,138

36, 78,127, 244,263, 297, 338‐

Lingg, generál 431

387,435‐436,439,454

Liprandi, I. P. 116

Lariboisière, generál 182, 264, 388

Ljalin, plukovník 148

La sa Ile 145

Lobanov‐Rostocký, kníže 166

Latour‐Maubourg,

l.obau, hrabě Mouton de,

generál 101, 104‐105, 119, 125,

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 535

233,330‐331,443,445‐446

Logie, Cesare 119

536 + BORODINO

377,433,453

Loison, generál 395‐396, 443,

Marie‐Antoinetta 41

446‐448, 453

Marie‐Ludovika 40,41

Longchamps 373

Marie‐Louisa, císařovna 22,39,

Lopuchin, kníže 164

41,184,244‐245,351,353

Lorencez, plukovník 152

Marie Terezie 283

Lorge, generál 84, 191, 203,210,

Marion, generál 241

229, 231

Markov, generálporučík 70, 136

Lossberg, baron von 262,267,270

Marmont, maršál 18,184

Lóffelholz, major 225

Martens, kontradmirál 293

Lówenstern, generálmajor 180

Marthold, velitel eskadrony 276

Lowenstern, kapitán 457

Martinov 72

Lowenwold, plukovník 229

Martusiewicz, generál 364

Ludvík XVI. 41

Masséna 27, 378

Lukovkin, plukovník 411

Massenbach, generál 461

Luron, plukovník 369,373

Masson 415

Macdonald, Alexandre, vévoda

Meerheim, poručík von 177,

z Tarenta, generál 14, 35,56,

190‐191,203,205‐206,210,

220‐221,224‐226,228‐232,

57,140,147,154, 276, 291,

390

293‐295,392‐393,441, 449,452,

Méjean, státní rada 38,217

458‐461

Meklenburský, kníže Karel 174,

Mack, generál 67

180, 197‐198,200,241,464

Madelin, Louis 21,36,59,297

Melet, dragoun 391

Mailly‐Nesle, kapitán de 302

Meller‐Zakomelskv, baron

Maison, generál 142, 151,394,

320‐321

397,444‐445

Menšikov, kníže 99

Majevskij, generál 168,253

Merle 142,149‐150,153,396

Makedonský, Alexander 55

Mestivier, lékař 235

Malachowskv, plukovník

Metternich, kníže 26,35,139,283,

411—412

290

Malet, generál 349‐354,442,462

Michajlovský‐Danilevský 69,237

Manfred, A. Z. 18

Michaud, plukovník 254

Marakujev 253,265,

Michel, úředník 28

Marbot, baron 14, 28‐29,30,

Michel, generál 454

55‐57,74, 76,114,140,142,

Miloradovič, M. A., generál 161,

144‐147,149,152,291‐292,337,

166,180, 213, 215, 240, 245, 248,

392,394,397,400,419‐420,423,

255‐256,259‐260,273,277‐279,

425,433,438,442‐444,447

321,329, 341‐347, 356, 361,363,

Maret, vévoda z Bassana 27, 28,

365‐366,368‐372,374‐278, 380,

29, 279,342, 402, 404, 409,444,

417,429,450,458

447,456

Minkwitz, von 226, 229

Marchand, generál 116,125,241,

Mohr, generál 129,288, 404,457

Monachtin, náčelník štábu 214

Montbrun, hrabě

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 537

I'hilippe‐1'ierre,

generál

58,

75,

89,

106,110,173,182,

196,203,

538 + BORODINO

215, 218‐222, 228, 231, 241, 259,

48‐50, 54‐55, 56‐61, 65‐68, 70,

304

72‐76, 79,80‐85, 87‐91, 92, 95,

Montresor 240, 251

97‐98, 99‐107, 109, 110, 112,

Morand, hrabě Charles 13,82,

114‐115,117‐118, 120‐121,

116,125,172,174,182,192,

124‐

127,

128, 130, 1.34, 139,

213‐215,218‐219,241,312,320,

140,

346, 370,463

147,153‐154, 157‐159,162‐165,

Mordvin, admirál 65

167‐168,170‐171, 173, 176‐178,

Moreau, generál 148,351

181‐185,190, 192‐194, 199,

Mortenar, kapitán 165

202‐203,207,212,214,218,

Mortier, Adolphe, vévoda

220‐221,223, 227‐228,233‐236,

z Trevisa, maršál 39,119, 245,

238‐240,242‐245, 247‐248, 251,

258, 264‐265,302‐303,313,317,

256‐259, 263‐267,269‐274,

320, 323,336,338,362,369,371,

276‐281, 284, 288,290,293‐300,

373,381, 385,428,448

301‐303, 310‐312,318‐322,

Mourier, generál 106

328‐343, 346‐356,358,360‐366,

Mouriez ‐ viz Murie

368‐374, 381,391‐394, 399‐403,

Murat, Joachim, velkovévoda

409‐411, 414‐420, 422‐423,

z Bergu, neapolský král 33,34,

425‐430, 433‐439,441‐445, 447,

40, 49, 57, 59‐60, 69, 74‐75,

449‐452,455‐459,461‐165

81‐82, 89, 92‐98, 100‐101,

Napoleon 11. 353

105‐107,111‐112,114‐115,

Narbonne, hrabě de 38, 42

122‐126,157‐158,170‐172,182,

Naryškin, rotmistr 323,336‐337

194, 196, 198‐199, 201, 207, 220,

Něpejcin, podplukovník 292

224, 231,233‐234,243,245,

Néverovský, generálmajor 80,

255‐259,265‐266,273‐274,

110‐112,118, 126,173‐174,180,

277‐278,296,298, 303‐304,

197‐198,212,241,376

309‐312,320,330,332,337‐338,

Ney, Michel, vévoda

415,427,442‐443,445,

Elchingenský, maršál 13,33,

4447‐449,452,458,463,465

42, 57,59, 79, 87,89‐90, 98,

Murie, generál de 57,192,194

106‐107,110‐119,120‐123,

Müller, kapitán 396

125‐

126,

158, 171, 182, 196‐

Münchingen, nadporučík 194

197,

Nadsmer, podplukovník 461

199,201,203,207,219,224,

Nafziger, G. 120,145,175,181,

233‐234,

242,245,274,302‐303,

183,237,346,369,437

312,320,336,338,

341‐342,

Nagel, generál 344

345‐346, 356, 360, 362, 368‐369,

Nansouty, hrabě Etienne Maria

372,374‐382,426,428‐130,436,

Antoine de, generál 89,91,

440,442,444‐449,

452‐454,456,

92‐93,110,173,182,196,

405

201‐202,204‐205,217, 220,222,

Nikitin, hrabě, generál 117, 201,

241,259,304,465

214,220

Napoleon I., Bonaparte 13,

Nogowský, plukovník 16

15‐21,22‐30,32,33‐36, 38‐45,

OReilly 130,137,282‐283

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 539

O Rourke, hrabě 428,453,455

Oertzen, hrabě von, rytmistr 228

540 + BORODINO

107,223,240*, 242,265,317

Oldenburský,

vévoda

20,253

Peter, Benedikt 36,76,90,112,

Olsuíjev 119, 212, 216, 309, 344

185,189,192,194,196,198,241,

Orlov‐Dčnisov, generál 306,310,

297,341,387,390,434‐435,452

328, 344,357‐358

Petr Veliký 79

Ornano, generál 93,217, 365

Pflacher, generál 129

Ostermann‐Tolstoj, hrabě

Phull, Karl Ludwig von 67‐68,

Alexandr Ivanovič,

72‐73,87‐88

generál poručík 69, 91, 93‐97,

Pino, generál 323,326,328, 366

99,180,219, 247,277,306,

Pion, major 372

309‐310,363

Piré, generál 92‐94, 99

Oudinot, Nicolas Charles,

Pius VII. 22

vévoda z Reggia, maršál 13,

Platov, Matvej Ivanovič,

32,57,74,87, 89,140‐142,

generálporučík, ataman 69, 80,

144‐150, 291, 358, 41X1‐401, 414,

82‐84,98,102,106‐107, 157,

416,418‐420, 422‐423,425‐426,

172,180,216‐218,233,245,306,

428‐429,436,438‐439, 441

308,321,331,335,341,344, 356,

Ožarovský, hrabě Adam Petrovič

360, 378, 380‐381, 441, 448‐449,

357, 364, 366‐367, 374,437,457

453,455

Pajol, generál 219

Plauzonne, generál 195,241

Pahlen, hrabě Pavel Petrovič,

Poitevin, generál 359

generálmajor 69, 95, 97,106,

Polenz 137,282,407

164, 180,419, 4M

Polinier, velitel eskadrony 103

Pakosz, generál 412

Poniatowski, kníže Józef, generál

Palycin, rotmistr 437

14,32,81‐82,85‐86,114,

Pampeluna, generál 418

116‐118,120,123,158,172‐173,

Pamplona, velitel brigády 142

182‐183,199,212‐213,216‐217,

Panělizdev II., generálmajor 230

232‐233, 245, 274,278, 304,310,

Partouneaux 401,426‐430,432,

313,319,323,330,333,336, 338,

442

344, 346, 362, 426, 458,463, 465

Paskěvič, generál 102‐103,113,

Pontholon, podplukovník de 30

213‐214,344,377

Potémkin, kníže 112

Paulině 243

Potocký, hrabě 278

Paulucci 459

I'ouget, generál 400

Pausner, poručík 135

Predziecki, hrabě 425

Pavel 1.28,95

Prosper 259

Pavel, svatý otec 19

Przebendowski 381

Pelet, Jean‐Jacques, generál 199,

Rabbe, plukovník 351‐352

376‐378,380

Rajevskij, generál Nikolaj

Perrin, Victor‐Claude, vévoda

Nikolajevič 69, 72,102,

z Belluna ‐ viz Victor

112‐115,118,126,176,180,182,

Pernetti,

generál

192‐193

197,200,207,210,213‐217,

Peter,

jízdní

myslivec

221‐224,226‐228,233,237‐238,

43,58,83,

240,247‐248,273‐274, 306,

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 541

328‐329, 378

Rapateil, plukovník 460

542 + BORODINO

generál 33,127,140,147‐154,

Rapp, generál 21,59, 126,190,

276, 291‐292, 295, 342‐343, 358,

194, 224,241‐242,297,312,

392‐394, 396‐400,402

331‐332, 381,391,420,430, 443

Saint‐Germaine, generál 93‐94,

Razout 113,122‐123,356,377

201‐202, 304

Requetti 397

Saint‐Jean‐ďAcre 32

Rennenkampf, major 374

Saint‐Priest, Guillaume

Reynier, hrabě Jean

Guignard 200,241,464

Louis‐Ebenezer de, generál 14,

Sahr, von 137

33,56,81,128‐130,132‐138,

Salm, hrabě 90

154, 282,285‐290,342,403‐408,

Saltykov, maršál 164‐165

441, 449,456‐458,463,465

Sass, plukovník 230

Rězvý, generál 168

Savary, kapitán 28, 100

Ricard, generál 374,377‐378

Savary, vévoda z Roviga, ministr

Ringlet, kyrysník 36

policie 351‐352,354

Rodionov II., plukovník 292

Savoini, plukovník 214

Roguet 218, 362,366‐368,373

Savoy, jízdní dělostřelec 269

Roche, plukovník de La 431

Sébastiani, generál 106‐107, 259,

Romeuf, generál 241

274,277, 304, 308‐309, 363‐364

Roos, I leinrich von 219, 244, 260,

Seffta, Pilsach, rytmistr von 229

262, 349,434

Ségur, hrabě Octave Philippe de

Rosen, generál 245, 374

15,17,29,41‐44,54‐56,61,74,

Rostopčin, hrabě Fjodor

83,85,90,1(K)‐103,105,112,

Vasiljevič 121,165,167,

122,125, 145‐146, 160, 166,170,

245‐247, 251‐255, 261, 264,

172‐175,183,185,207,212,

269‐270, 272, 299, 464

234‐235,237,256‐258,261,

Roth, kapitán von 407

264‐265, 296, 318, 325‐326,337,

Roussel, generál 95‐96

339,342, 364,423, 433‐434,444,

Roustan 443

447‐449, 453

Roznieczký, generál 83,204,207

Semeka, major 152

Rösch 189, 193

Serawski, plukovník 412,414

Rumjancev, kancléř 283

Séruzier, náčelník štábu 219

Rüdiger, plukovník 395

Seslavin, kapitán 281,320,357,

Sabanějev, generál 430

446,448

Sacken, baron, generálporučík

Seydwitz, hrabě von, rytmistr

70,289‐290, 403‐409,423,458,

210, 225

463

Scharnhorst, generál 25,34

Saint‐Alphonse, Wathierde,

Scheither, generál 129

generál 222‐223

Schel, Karl 258

Saint‐Aubin, Huard de, generál

Scheler, generál von 198,390

95,241

Schenk, major 459

Saint‐Cloud 39

Schlieben, major von 133

Saint‐Cyr, Laurent Gouvion,

Schmidt, kapitán 435

Schonfcld, major von 227

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 543

Schreckenstein, von 191,

205‐207, 210,225,227-228

544 + BORODINO

419,430,457

Schulmann,

plukovník

179

Šepelev, generál 306

Schwarzenberg, kníže Karel Filip

Šiškov 65,88

15,26,

35,56,57,59,

70,78,127,

Šuvalov, hrabě Petr 24,69,72,

128‐130,134‐139,154,276,282,

91

284‐290,342‐343,402‐405,

Talyzin, generálmajor 326

407‐409,423,441,449,456‐458,

Tarle, J. V. 18,20,69‐70,145

464

Tarquini 301

Sibiřský, kníže, generálmajor

Terenin, major 194

144, 149

Teste, generál 193‐194

Siebein 151

Tharreau, generál 81,241

Siegenthal, Heinrich Bessina

Thielmann, Johann Adolf

svobodný pán von,

svobodný pán von,

podmaršálek 78,129‐130,

generálporučík 203‐206,210,

136‐137,288

225‐227,231,390

Sievers, hrabě, generálmajor 69,

Thiry, velitel brigády 230

140, 149,173, 180,194, 204,464

Tindal, generál 373

Smolenská, kněžna 448

Tolbuzin, plukovník 175

Sol tyk 116,428

Toll, hrabě Karl Friedrich von,

Sorbier, generál 192‐194, 217

plukovník 66‐67,117,157,175,

Soulier, plukovník 351

177,216,237, 240, 246‐247, 259,

Spiegel, von 137, 406

273,278, 305‐306,308, 310,319,

Springer, strážmistr 432

334, 444, 455

Stanislav August, král 33

Tolstoj, Lev Nikolajevič 176

Stavrakov, plukovník 69

Tormasov, hrabě Alexandr

Steinheil, hrabě, generál 276,

Petrovič, generál 70, 73,80,87,

292‐295,392,396‐399,401

127,130,132‐139,164‐165,167,

Stendhal ‐ viz Beyle, Henri

276‐277, 281‐282,284,286‐287,

Stockmayer, velitel brigády 115

290, 368, 370,402, 449, 457‐458

Strath, von 397

Tournod, generál 83

Stroganov, hrabě 97, 212, 309,372

Trautenberg, Leopold Anton

Stutterheim, Josef von,

svobodný pán von,

podmaršálek 128‐129

podmaršálek 129,135,138,408

Suckow, Karl von, poručík 434

Triaire, generál 366

Sucharzewský, major 199

Tučkov I., Nikolaj Alexejevič,

Suchozanét, podplukovník 153

generál 69, 74,97,121,180‐181,

Suvorov, maršál 35,69,71,123,

197,212‐213,216‐217, 241,270,

164,168,172,176

449,457

Sysojev 83

Tučkov III., generál 121‐122,

bachovský, kníže 193, 212,232,

125‐127

371

Tučkov IV., generálmajor 201,

Šatilov, 200

241

Sčerbatov, kníže, generálmajor

Tulard, Jean 18,27

Turčanov 397

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 545

Tutolim 270

Tzcinski 74

546 + BORODINO

399‐302, 411,414,416‐417, 420,

Uvarov, generálporučík 69,180,

426‐433,436, 439,441, 444‐446

216‐218,245,247,366

Vilém, Bedřich ‐ viz Bedřich

Valaison 396

Vilém

Valbolský, kníže 281

Villeneuve, plukovník 364

Valence, generál 103, 201‐202

Villiers 161

Valentin, generál 150

Vincenti, generálmajor von 150

Vandamme, Dominique‐René,

Viscontiová 300

generál 81

Vjazmitinov 1(4

Vasilčikov, generál 80, 84,194,

Vlasov 282‐283

198,213,344,457

Vlastov, generál 149,153,428,

Veljamin, generál 293

431,441,459

Verdier 142,144‐146, 149‐151

Vojnov, generálporučík 284, 4 1 4

Vereščagin 253

Volkonský, kníže Petr

velkovévoda z Rergu ‐ viz

Michajlovič 66,298,455

Murat

Voroncov, hrabě, generálmajor

vévoda di Castelana ‐ Bianchi,

80, 180, 194,198,204,241

Friedrich svobodný pán

Voronénko, policejní komisař 261

vévoda EIchingenský ‐ viz Ney

Vuič, plukovník 195, 213,325,467

vévoda Gdaňský ‐ viz Lefebvre

Waldburg‐Truchses, hrabě 106

vévoda Wurttemberský ‐ viz

Waldsleben, generál von 57

Alexandr, vévoda

Wartenburg, hrabě von ‐ viz

Wurttemberský

York

vévoda z Abrantěs ‐ viz Junot,

Wellington 22, 27, 39, 68, 181

Andoche

Wilson, generál 117,336, 345,

vévoda z Auerstádtu ‐ viz

347,381

Davout

Wittgenstein, hrabě Ludwig

vévoda z Bassana ‐ viz Maret

Adolf Peter 68,70,73, 74,91,

vévoda z Belluna ‐ viz Victor

98,127,140‐142,144,146‐151,

vévoda z Castiglione ‐ viz

153,276‐277,281,284,287,

Augereau

291‐292,295‐296, 335,347,349,

vévoda z Feltre ‐ viz Clarke

358,360‐361,392‐394,396,

vévoda z Leuchtenbergu ‐ viz

398‐403,414,416‐417,420,

Beauharnais

428‐430, 437‐138, 441, 449‐150,

vévoda z Reggia ‐ viz Oudinot

459,461,463‐464

vévoda z Tarenta ‐ viz

Wintzingerode, generál 157,248,

Macdonald

323,336‐337

vévoda z Trevisa ‐ viz Mortier

Wohlzogen, baron von, generál

vévoda z Valengina ‐ Berthier

106,113,164‐165,175‐176,183,

vévoda z Vicenzy ‐ viz

192,231,236‐238, 240,242

Caulaincourt

Wolbert 223

Victor, maršál 35,36,153,281,

Wonsowicz, hrabě Dun in,

295,337,342‐343,349,358,374,

kapitán 443

Wrede, generálporučík von

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 547

149‐151, 153, 292, 397‐399,422,

439, 446, 448

548 + BORODINO

Wurttemberský, princ Evžen

116‐117,120,126,212,215,232,

239,245‐246, 253‐254,308,335,

342,344‐345, 356,365,370,464

York, hrabě Ludwig Johann von

Wartenburg, generálmajor 34,

294,393,459‐462

Ytasse 298

Yvain 235

Zachěrevský, plukovník 278

Zajaczek, generál 116,362, 430,

436

Zech, kapitán von 432

Zechmeister, Theophil Josef

svobodný pán von Rheiman

129,136‐137,282‐283,287

Zechwitz, plukovník 133

Žilin, P. A., generál 18

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 549

Jiří Kovařík

1812

Napoleonovo ruské tažení

i.

Pro nakladatelství Hart, s. r. o., jako 17. svazek edice Militaria k vydání připravil a přebal navrhl Leonid Křížek.

Kresby map v textu autor, ilustrace v textu

z archivu autora a L. Křižka.

Kresby znaků na předsádkách Zdirad J. K. Čech.

Lektoroval Doc. PhDr. Dušan Uhlíř, CSc.

Redigoval Viktor Janiš.

Počet stran 520.

Na přední straně přebalu reprodukce obrazu J. Kossacka:

Napoleon přechází Němen,

na zadní straně přebalu reprodukce obrazu V. V. Vereščagina:

Napoleon 1. na Borodinskvch výšinách.

Sazba Jan Poláček, SF SOFT Praha.

Tisk Severografia, a. s.. Most.

Doporučená cena (včetně 5 % DPH) 295 Kč.

ISBN 80‐86529‐20‐7

550 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 551

552 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 553

554 + BORODINO

ZÍTRA VÁM BUDE TEPLO! * 555