JINÁ

Gabriela Koukalová

Copyright © Gabriela Koukalová, Martin Moravec 2018

ISBN 978-80-270-3595-3

RODIČŮM za jejich lásku, a pevné nervy.

MANŽELOVI který mi ukázal, co znamená milovat.

ONDROVI A JIRKOVI za trpělivost a podporu.

FANOUŠKŮM za nadšení a energii.

Toto je první a jediná výpověď o mém životě.

S novinářem Martinem Moravcem jsme ji psali více než rok.

Skončit měla jinak, po olympiádě, ne před ní.

Ale život bohužel není vždy takový, jak si ho člověk naplánuje.

Je to kniha o mém sportovním i soukromém životě. Vzpomínat pro mě byla radost a terapie zároveň.

Při psaní se mi vybavila spousta krásných chvil, které jsem ve sportu zažila a které mi už navždy zůstanou. Ale potkalo mě i mnoho okamžiků, o kterých jsem dosud neřekla ani svým nejbližším. O některých proto, že jsem se bála, o dalších proto, že jsem se styděla.

Vrcholový sport není zdaleka jen zábava. Dokáže poničit lidské vztahy, osudy i zdraví. Jsem čím dál víc přesvědčena, že i o takových věcech je potřeba mluvit. Třeba to pomůže mladé sportovkyni, která právě prožívá to, co jsem prožívala já. Nebo jejím blízkým, kteří mají pocit, že jí nerozumějí. Nebo komukoliv jinému, kdo v životě ztratil víru.

Následující stránky jsou mým vlastním pohledem na mou kariéru a lidi v ní. Možná se s někým v popisu některých momentů neshodnu. Ale takhle jsem je viděla a cítila já.

Ať už ty momenty byly sebetěžší, jsem za ně vděčná. Právě díky nim jsem silnější. Šťastnější.

Moje Gábi

Měly jsme s Gábinou společný sen: vyhrát olympiádu v biatlonové štafetě. Nejdřív jsem z toho snu před Soči vypadla já.

Při letním tréninku jsem na kolečkových lyžích sjížděla ke střelnici a dalších devět dní už si nepamatuju. Srazilo mě auto.

Málem jsem nepřežila a dva měsíce jsem byla na vozíku.

„Vrátím se ke sportu,“ slíbila jsem Gábině v době, kdy doktoři říkali, že budu ráda, když se postavím na nohy. Bojovala jsem. Musela jsem. Vždyť jsem vedle sebe měla největší bojovnici, jakou znám.

Mnohokrát v životě jsem na Gábinu koukala s otevřenou pusou. Jednou pro její zpěv, podruhé pro její obrazy, potřetí pro krásné svíčky, které vyrábí. Ale nejvíc samozřejmě kvůli sportu. Když jsme spolu trénovaly, chtěla jsem se jí vyrovnat. Marně. Vždycky mi utekla.

Lidi ji znají jako nejlepší biatlonistku světa. Já ji znám i jako nejlepší tanečnici a kuchařku, která umí dokonalý cheesecake. Když se do něčeho zakousne, nezná spánek, únavu ani bolest.

I když právě ta bolest ji nakonec zradila.

Jako holky jsme si slíbily, že olympijské zlato oslavíme vínem na terase. Osud to nakonec vymyslel jinak. Ale na tu terasu si sedneme stejně a nejspíš to bude vypadat jako předtím: já praštěná, zasněná, co na srdci, to na jazyku. Ona klidná, citlivá, rozumná. Moje Gábi.

Veronika Zvařičová, biatlonistka a kamarádka

1

PŘIPRAVIT KE STARTU, POZOR, TEĎ! DO ticha se ozval výstřel a všechny děti, hned poté, co se trochu lekly, vyrazily na trať. Jen já ne. Zůstala jsem stát a dívala se za nimi, jak mizí za první zatáčkou. „Běž,“ volal na mě táta, ale já tam stála dál.

„No tak běž!“

Dělala jsem, že ho neslyším, a v duchu si říkala, že jsem ho přece varovala.

„O víkendu poběžíš přespolní běh,“ oznamoval mi v týdnu.

„Nepoběžím,“ odpovídala jsem.

Nebylo to poprvé a ani naposled. Když se mi nejpomalejší z dětí ztratilo z dohledu, konečně jsem se rozběhla taky. Jenže na druhou stranu, domů. Tam jsem nejdřív dostala přes pusu od táty, který mi byl v patách a nadával, že jsem mu zase udělala ostudu. „Víš, kolik bylo startovné? Dvacet korun!“ křičel na mě, jako by právě utratil hrozný balík. Pak ho vystřídala máma, od které jsem dostala facku z druhé strany. Nebo možná ze stejné, každopádně bolela ještě víc než ta od táty.

„Tos přehnala,“ řekla mi a naštvaně odešla do vedlejšího pokoje. „Bez sportu nebudeš vůbec nic,“ opakovala mi pak celé dětství. Žádné výhrůžky domácím vězením ani sníženým kapesným. Jen tahle jedna věta.

Celý život se mě někdo ptal, proč dělám sport. „Protože mě baví a chci v něm něco dosáhnout,“ odpovídala jsem, ale ve skutečnosti to bylo přesně naopak. Dělala jsem ho proto, abych nebyla nula. Podřadná a tuctová holka, o kterou si nikdo neopře ani kolo. Začala jsem mít strach, že má máma pravdu, a tenhle strach mě provázel celou kariéru.

„Musím se snažit, abych nebyla nikdo,“ opakovala jsem si často před spaním.

V závodech mě nehnala chuť uspět, ale obava, že selžu. Byl to bič, který jsem nad sebou měla víc než dvacet let. Pomohl mi, ale taky stál spoustu sil a stavů, které si málokdo umí představit. Tehdy jsem nemohla tušit, že mě jednou dostane až k polykání prášků a k léčbě na psychiatrii. Samozřejmě mi přinesl i spoustu radosti, slz štěstí, tisíce fanoušků a manžela, kterého mám ráda jako nikoho jiného na světě. Ale pořád tam někde byl a vynořil se, když jsem to nejmíň čekala.

Strach.

Možná bych bez něj měla klidnější život. Určitě by však nebyl hezčí. Nikdy bych neměla olympijské medaile, nevyhrála Světový pohár ani se nestala mistryní světa. Ale nic z toho pro mě nakonec nebylo to nejdůležitější. Naučila jsem se totiž něco, co platí nejen ve sportu.

I když je člověk někdy na dně, může dokázat velké věci.

Ale nesmí se vzdát.

2

VÝCHOVU JSEM MĚLA TVRDOU. Nejenže mi rodiče dávali facky, ale kolikrát o mě i lámali vařečky, když jsem nosila špatné známky nebo odmlouvala.

Táta byl hodný a mouše by neublížil. Ale byl to cholerik. Když jsem na něj jednou večer vyštěkla a nechtěla jít spát, vyběhl na mě. Byla jsem v pokoji, už dávno převlečená do pyžama, on stál ve dveřích a já neměla kam utéct. Věděla jsem, že dostanu, tak jsem rychle otevřela okno, a protože jsme bydleli v přízemí, vyskočila jsem. Bosýma nohama jsem utíkala ve sněhu a táta se řítil za mnou. Nebylo mi ani deset, běžela jsem přes branku a pak snad ještě kilometr, než jsem se schovala v závěji. Nevím, jak dlouho jsem tam byla, ale možná to byla i hodina, protože mi bylo zima a chtělo se mi spát. Našla mě až máma, která kolem jezdila autem.

Takhle to u nás končilo často. Skoro se to bojím přiznat, ale docela mě to bavilo. Když po mně naši něco chtěli, naschvál jsem dělala úplný opak, abych je co nejvíc naštvala. Ani ne tak mámu, spíš tátu. Líbilo se mi, jak byl rudý vzteky a vyskakovala mu žíla na čele.

Čím víc jsem ho vytočila, tím jsem byla spokojenější.

Kolikrát mi našich bylo zpětně líto. Nevím, proč jsem taková byla, ale asi jsem se jim mstila za to, že mě nutili k lyžování, které jsem nenáviděla. Každý den se u nás něco dělo. Jeli jsme někam autem, táta řídil, máma seděla vedle něj a já vzadu. Jak měl táta prořídlé vlasy, začala jsem mu do nich házet tvarůžek, který mi máma umíchala ke svačině. Zastavil, dostala jsem zprava i zleva a jeli jsme dál. Nedala jsem na sobě znát bolest a místo breku jsem se mu ještě vysmívala. V obchodě jsem si lehala na zem, kopala nohama a řvala, že chci něco koupit. Samozřejmě mi to nekoupili, tak jsem řvala ještě víc. Byla jsem šílená. Jednou bych chtěla mít děti, ale děsí mě, že by byly jako já.

Na běžkách jsem poprvé stála na Zádově, když mi byly dva roky. Měli jsme starého renaulta, kterému vypadlo kolo, když jsme tam jeli. Občas se mu takhle uvolnilo.

Vybavení mi rodiče koupili, hned jak jsem začala chodit. Malé lyžičky značky Madshus a k nim fialovo-žluté botičky Salomon. Stála jsem na nich v obýváku, odrážela se od koberce a naši měli radost, že mě to baví. Oba trénovali a už od školky jsem věděla, že má máma olympijskou medaili z běžek. Byla jsem na ni hrozně pyšná a vytahovala se na ostatní děti. Ale nemohla jsem pochopit, proč byla až druhá. Mockrát jsem se jí na to ptala, ale nikam to nevedlo.

„Proč jsi nevyhrála?“

„Protože tam byla jedna ještě lepší štafeta než ta naše.“

„Ale proč?“

Na to už máma jen mávla rukou.

První závod jsem jela, když mi byly tři. Dodnes máme doma fotku ze startu i diplom za třetí místo. Jen třetí! V cíli jsem brečela a nechtěla slyšet, že všechny děti tam byly starší než já. Vztekle jsem kopala do lyžiček a řvala na všechny kolem, že je nemám ráda.

Čím víc mě naši do lyžování nutili, tím větší jsem k němu měla odpor. A nejen k lyžování, ale ke sportu jako takovému. Když jsem věděla, že je o víkendu nějaký závod, už od pondělí jsem rodiče prosila, abych nemusela jet. Klečela jsem před nimi, natahovala, ale nic nezabíralo. „Pojedeš a hotovo,“ říkali. Ale mě už tehdy bolelo břicho z toho, že budu muset s někým soupeřit. Špatně jsem spala, a to jsem ještě netušila, jak tím budu trpět o deset nebo dvacet let později.

Někdy mě naši museli násilím rvát do zimní bundy nebo do kombinézy. Chytala jsem se za rám dveří, abych nemusela z domu, ale samozřejmě měli větší sílu. Postavila jsem se na start a nechápala, na co se ostatní děti tak těší. Všichni se tam smáli, zatímco já bych byla nejradši doma v teple a kreslila si. Přemýšlela jsem, co udělat, abych už příště na žádný závod nemusela. Jednou jsem vyběhla a po pár metrech se schovala za roh domu. Ale nejčastěji jsem utekla do lesa a zahrabala startovní číslo do země. Byl to můj způsob vzdoru. Jakmile mi na bundu přivázali číslo, začalo se mi těžce dýchat. Až bez něj jsem si zase připadala jako obyčejná malá holka, která nic nemusí.

V tom lese jsem si hrála i několik hodin a čekala, dokud rodiče nevychladnou. Věděla jsem, že pak budou rádi, že mě našli, než aby se zlobili, že jsem neběžela.

Ale čím víc jsem vzdorovala, tím na mě byli tvrdší.

Protože mě nechtěli nikomu svěřovat na hlídání, už od školky mě brali na různé tréninky a soustředění. Vůbec mě to nebavilo. Když se potřebovali věnovat svým závodníkům, posílali mě běhat a neustále mi vymýšleli nějaké nové trasy: „Ještě oběhni tohle kolečko.“ Nebo: „Utíkej k tomu dubu, dotkni se ho a běž zpátky“ Bylo to pro mě hrozně jednotvárné a nudila jsem se. Pořád jsem byla v partě dospělých a neměla jsem si s kým hrát. Před každým víkendem jsem zoufale toužila, aby mě nechali doma. Když mi řekli, že zůstanu s babičkou, byla jsem nejšťastnější na světě.

Babička mě pouštěla ven a já mohla dělat lumpárny s dětmi z ulice. Většinou to byla parta kluků, protože kamarádek jsem měla v životě jen pár. Jindy jsem s ní zůstala doma a hrály jsme si. Na novináře, na předpověď počasí nebo jsem jí jako ortopedka obvazovala nohu. Ze všeho nejradši jsem ale čekala, až máma s tátou zabouchnou dveře a vytáhneme rakety a pěnový míček. Pinkaly jsme s ním na chodbě o dveře, což jsem jinak nemohla. Proto jsem se nikdy netěšila, až se naši vrátí.

Miládka vlastně nebyla moje pravá babička. Byla to mámina tchyně z prvního manželství, ale přesto mě měla ráda a já ji taky. Ještě nedávno byla čilá, ale teď je jí hodně přes devadesát, žije v domově pro seniory, třesou se jí ruce a má výpadky paměti. Posledních osm nebo deset let kariéry jsem se jí moc nevěnovala a teď, když už jen leží, je mi to líto. Všude má moje fotky, vždycky mi fandila a určitě si ode mě zasloužila víc. Mám pocit, že jsem jí úplně nevrátila to, co mi v dětství dala.

Dlouho mě trénovali jen naši a těžce jsem nesla, že jsou na mě přísnější než na jiné děti. Tehdy jsem ještě nechtěla slyšet, že to dělají pro mé dobro. Až když jsem byla starší, uměla jsem přepnout a brát je při práci jako trenéry a ne jako rodiče. Na mámu jsem si nedovolila nikdy. Na tátu jsem byla hubatá, což mě zpětně mrzí, protože si to nezasloužil.

Obětovali mi oba tolik času, že jim to nikdy nebudu schopná vynahradit.

Každý den se mnou vstávali ještě za tmy. Trénovali jsme, než začala škola, po práci mě zase vyzvedli a šli jsme běhat na sjezdovku, kde ještě nebyl sníh. Nebo jsem s holemi vybíhala kopec Mírák, který už je dnes zastavěný domy. Byl večer, na hlavě jsem měla čelovku a viděla jen mámu, která nahoře svítila baterkou. Když mávla, musela jsem běžet za ní a pak bez odpočinku zase zpátky dolů. Kolikrát jsem v té tmě o něco zakopla, ale byl to asi nejlepší trénink, který jsem kdy měla. U ničeho jiného jsem se tak nezničila. Druhý den jsem skoro usnula při hodině, ale odpoledne na mě máma zase čekala před školou a v ruce držela čelovku. Až později jsem od ředitele dostala volnější rozvrh a mohla trénovat i místo vyučování. Ale to zase nedělalo dobrotu mezi spolužáky.

Párkrát se stalo, že mi naši během tréninku vynadali před ostatními. Byla jsem namistrovaná, nedávala pozor, a tak mi klidně před celou skupinou jednu plácli. Ostatní děti stály a ani nedutaly. Já teatrálně praštila hůlkami, odhodila lyžáky a suverénně odkráčela jako největší hvězda. Pak si to se mnou vyřídili ještě doma bez svědků a nádavkem mi nasadili přísnější režim.

O lyžování se u nás mluvilo tak často, že jsem ho měla plné zuby. Často jsem se ani netěšila na společnou večeři a radši jsem řekla, že nemám hlad, protože mi bylo jasné, co zase budeme probírat. Lyžování a škola. To byla naše jediná témata. Ve sportu mi to šlo, takže mě většinou chválili. I když tehdy jsem si myslela, že to dělají jen proto, že jsem jejich dcera. Horší bylo, když jsem se na nějaký závod vykašlala. To jsem jednak dostala a hlavně se o tom doma diskutovalo ještě dva dny.

Asi ve třetí třídě mi táta namazal lyže a dal si s tím spoustu práce. „Budeš je mít nejlepší ze všech,“ říkal pyšně. Vždycky chtěl, abych měla všechno nejlepší. Zbylé děti přišly s lyžemi jen napuštěnými parafínem, zatímco já v nich měla navíc zažehlený prášek, aby jely rychleji. Táta spokojeně pokyvoval, jak se mu příprava povedla, ale mně to vůči ostatním přišlo nespravedlivé. Proto jsem vyjela na první kopec a tam na ně počkala. Chytli jsme se za hůlky do vláčku, kus jsem je odtáhla a dole pustila. Pak jsem samozřejmě nevyhrála, protože koncovky závodů jsem měla horší už jako dítě. Táta byl rudý vzteky. Chudák se snažil a já nevděčnice ho potopila.

Sport jsem nikdy nebrala jako něco, čím bych se měla živit. Chtěla jsem dělat cokoliv, jen ne lyžování, a proto jsem utíkala ke všem možným koníčkům. Asi nejradši jsem kreslila. Kdykoliv jsem měla pár minut volna, zavřela jsem se do pokojíčku a čmárala si. Taky jsem hodně zpívala. Už v první třídě jsem chodila na klavír i na hudební nauku, abych se naučila noty. Později jsem si přidala ještě sólový zpěv u pana Klimeše, kterému jsem ale víc než hlas záviděla hodinky s pokémonem.

Od druhé třídy jsem občas zašla i do jízdárny, ale byla jsem trochu velká a oplácaná. Všechny holčičky, které jezdily na koních závodně, byly jako věchýtek. Těžce a dlouho jsem se smiřovala s tím, že žokejka ze mě nebude, ale o koni jsem dál snila. Naši nikdy žádné zvíře nechtěli, a proto jsem tam ráda utíkala. Až na střední škole jsem si koupila potkana a měla ho načerno v pokoji.

Rodičům tolik koníčků nikdy nevadilo. Naopak byli rádi, že jsem všestranná. Máma mi často opakovala pravidlo pyramidy. „Čím větší je základna, tím vyšší může být její vrchol,“ říkala a mně to dávalo smysl. Skoro každý den jsem kromě sportu a školy trávila v lidušce. Jeden den jsem kreslila, druhý hrála na klavír, třetí na flétnu. Bavilo mě chodit po chodbě, kde jsem za každými dveřmi slyšela jiný nástroj. Kolikrát jsem si jen sedla na zem a poslouchala. Ve škole mi šly tělocvik, kreslení, zpěv, naopak jsem plavala v matematice. Z ní jsem nosila i čtyřky a chápala maximálně zlomky. Nejen proto jsem si později vybrala uměleckou školu, kde byla matematika jen do druhého ročníku.

Když jsem doma zpívala nebo pokreslila každý volný kus papíru a třeba i seznam na nákup, naši to v klidu přetrpěli. Ale nejdůležitější pro ně byl vždycky sport. Lyžovala jsem pravidelně a každý víkend jsme měli sportovní program. Už na základní škole jsem měla šest hodin tělocviku týdně, k tomu jsem trénovala od sedmi ráno a pak zase od osmi večer.

Rodiče mě drželi zkrátka, nic mi nedovolili, a možná proto ze mě pomalu rostla rebelka. Když ostatní děti chodily ven, já musela být do devíti doma. Chtěla jsem být s nimi, ale nemohla jsem. Po vzoru sestry jsem přišla v devět, vycpala polštář i peřinu plyšáky, aby to vypadalo, že ležím v posteli, a utíkala za kamarády. Občas jsem se vrátila až chvíli před tím, než začal ranní trénink.

Máma i táta byli neúprosní, ale bez jejich přístupu bych nic nedokázala. Naučili mě disciplíně, vytrvalosti a cílevědomosti.

Za všechno, co jsem kdy měla a mám, vděčím hlavně jim. Vjížděli jsme si do vlasů a muselo to se mnou být příšerné, přesto to nikdy nevzdali a vždycky jsem u nich byla na prvním místě. I kdybych jim teď děkovala každý den, nebude to dost. Ale když jsem je po letech viděla brečet štěstím v cíli mých závodů, měla jsem pocit, že jsem jim to alespoň částečně vrátila.

3

NAŠE RODINA JE VELKÁ A TROCHU DIVOKÁ. Sourozence mám na třech kontinentech.

Mámu s tátou dal kdysi dohromady sport. Jak taky jinak. Máma pracovala jako trenérka biatlonu v Jablonci, onemocněl jí kolega a musela jet sama na závody do Rožnova pod Radhoštěm. Byla prý taková zima, že všem jejím svěřencům zamrzly zbraně a nemohli střílet. Neuměla je opravit a díky tomu se seznámila s tátou, který jí pomohl.

Oba byli rozvedení. Mámin manžel emigroval do Německa, ona byla tři nebo čtyři roky sama a s dcerou Luckou bydlela v Jablonci. Táta měl z prvního manželství dokonce tři děti: Kláru, Karla a Marka. Chtěli mít ještě jedno dítě společně, ale máma nemohla otěhotnět. Až když už to neplánovali a skoro se přestali snažit, narodila jsem se já.

Z bratrů mám blíž ke staršímu Karlovi. Jako malý taky lyžoval, a když má čas, vyjede si na běžkách i dnes. Podobně jako já se ve škole trochu vymykal z kolektivu. Ale zatímco já zlobit nepřestala, on se čím dál víc zajímal o víru a Boha. Stal se z něj introvert, pořád o něčem hloubal a dnes je katolický kněz.

Oddával mě a občas mi přiveze nějakou náboženskou knížku, o které se pak bavíme.

S Klárou nemáme skoro žádný vztah. Vídám se s ní jednou za několik let, i když je v Česku mnohem častěji. Studovala taneční konzervatoř, byla šikovná, ale neměla výdrž. Jakmile ji začalo něco bolet, hned to vzdala. Proto ani nedostudovala, s nějakým kamarádem odjela do Los Angeles a od té doby se živila, jak se dalo. Protože měla výtvarný talent, dělala mozaiky do domů a malovala obrazy. Pár jsem jich viděla a jsou krásné. Dlouho byla v Americe načerno, až se vdala za někoho, kdo ji vydržoval, a díky komu dostala občanství. Pak potkala Angličana jménem Matthew, se kterým se odstěhovala do Peru. Asi dvě hodiny jízdy od Limy mají sanatorium, bydlí tam v dřevěných chýších a starají se o lidi už téměř bez naděje, třeba v posledním stadiu rakoviny.

S Klárou byly pořád problémy. I když za to mohla hlavně její máma, která po rozvodu štvala děti proti tátovi. Doma kvůli tomu bývalo dusno. Mou mámu neměly rády, a mě tím pádem taky ne. Mámy mi bylo líto: starala se o ně, dělala první poslední a ony na ni byly zlé. Hlavně tedy Klára, která ji jednou kousla do ruky. Pořád trucovala, a co bylo horší, kradla nám věci. Jednou zmizely džíny, podruhé třeba náušnice. Dělala, že s tím nemá nic společného, ale my jsme věděli svoje. Když dospěla, úplně otočila a mamku začala mít ráda.

Marek je dobrodruh a dlouho to byl i můj největší kamarád z rodiny. Je jen o dva a půl roku starší, takže jsme spolu často blbli i lyžovali. Studoval pedagogickou fakultu v Liberci, ale nedodělal ji, protože ho lákaly jazyky a svět. Odjel do Los Angeles, kde dostal stipendium, ale často jsem slyšela, že přespává na pláži, protože je na mizině. Klára kolikrát udělala obraz, a místo aby si za něj vzala peníze, prosila klienty, jestli by u nich Marek mohl nějaký čas spát. Vystudoval čínštinu, a protože si ji chtěl zkusit v praxi, odstěhoval se do města Yangshuo. Od té doby jsem ho viděla jen jednou na naší svatbě. Kromě čínštiny a angličtiny mluví skvěle i německy nebo Španělsky, což je pro mě nepochopitelné a závidím mu.

Sestra Lucka je případ sám pro sebe. Učí na základní škole češtinu a angličtinu, je o dvanáct let starší, dlouho jsme neměly nic společného, a přesto ji mám hrozně ráda. Každým rokem k sobě máme blíž a občas mi dokonce přijede fandit na závody.

Od puberty je to hrozná rebelka. Nedodělala ekonomku a chvíli se živila jako au-pair v Německu. Máma na ni vždycky byla až moc tvrdá. Když spolu nějaký čas žily samy, nechtěla ji nikam pouštět. Často spolu bojovaly. Nutila ji do sportu, i když sestra nechtěla a neměla k němu žádný vztah. I jako plnoletá musela být brzy doma, a tak často utíkala oknem. To jsem se od ní později naučila.

Ať byla Lucka v sebetěžší situaci, vždycky byla silná a všechno vydržela. A to ještě nikdo netušil, s jakou hrůzou se bude muset rvát po čtyřicítce.

Má tři děti a každé s někým jiným. Dělá si z toho legraci, že všem nadělila luxus mít vlastního otce, a dost to vypovídá o jejím životním stylu. Je to holka do nepohody, ale rozhodně ne rodinný typ. Až někdy nechápu, že si někdo jako ona pořídí děti. Ne že by se jim nevěnovala, ale je úplný opak naší mámy, vyhlášené puntičkářky. Nikdy se u nás nestalo, že by něco nebylo zařízené nebo že bychom do školy neměli svačinu. Věnovala nám veškerý čas, až jí samotné žádný nezbyl. Učila se s námi, vozila nás na kroužky a ještě se mnou cvičila skladby na klavír. Bolela ji hlava, jak jsem hrála falešně, ale vždycky to vydržela. Sestra je úplně jiná. Děti odmala učí samostatnosti a tříletému dítěti je schopná říct, ať si samo sbalí věci na tábor. Pak tam odjede a vedoucí zjistí, že si místo oblečení vzalo samé hračky. Lucčin přístup k životu je zkrátka takový, že se všechno nějak zařídí a nějak dopadne.

Máma neustále lomila rukama nad tím, co si domů vodí za kluky. Pili, kouřili a bůhví, co ještě dělali. Ale Lucka se vždycky děsně rychle zamilovala. Všechno chtěla hned a pak zaplakala. Už ve dvaceti měla první dítě. Když přišla domů, že je těhotná, naše máma v tu chvíli hrozně zestárla. Dneska jsme rádi, že Dominika máme. Je hodný, dělá biatlon, skvěle se učí a já jsem pyšná teta.

Co si pamatuju, byla u nás doma vždycky Itálie. Rodiče se hádali a nejlíp jim to šlo kvůli maličkostem, třeba jestli někam přijeli v 16.00 nebo v 16.02. Štěkali na sebe, dokud nebylo dusno, jeden z nich se neurazil a nepřestali spolu mluvit. Odmala jsem bránila tátu, protože máma je daleko víc od rány. To ona vždy byla a je hlavou rodiny. Skládala uhlí a vozila kolečka, zatímco táta dělal oběd.

Když se poznali, přestěhoval se táta do mámina domu. Postavila ho s bývalým manželem, který později utekl do ciziny, a tak komunisté stavbu i s pozemky zabavili a mámě s malou dcerou přidělili v Jablonci byt. Naštěstí měla na úřadech známou, zažádala výjimku a dům jí nakonec jako olympijské medailistce zůstal. Nechali jí ho za příkladnou reprezentaci vlasti.

Jako malá jsem byla na rodiče extrémně vázaná. Nechtělo se mi chodit do školky, a když už mě ráno přemluvili, vztekala jsem se, dokud si mě po obědě zase nevyzvedli. Brečela jsem, když mamka potřebovala na záchod a zabouchla za sebou dveře. Bála jsem se, že někam odchází, a proto na mě z toho záchodu musela pořád mluvit. Asi ve třetí třídě se to zlomilo a já se začala stydět, když mi před školou dávala pusu na rozloučenou.

Přestože jsem byla spíš na straně táty, brzy jsem pochopila, že žít s ním není lehké. Kolikrát mi bylo mámy líto. I když částečně si za to může sama, protože ho rozmazlila a dělá mu celoživotní služku. Jako ředitel školy vydělával mnohem víc než ona, ale nebyl ochotný na nic přispívat. Třeba jí několik měsíců neposlal výplatu, zatímco si sám pořídil nové disky na auto. V tom byl hrozný střelec. Pro něco se nadchnul, koupil si to a nezajímalo ho, jestli uživí rodinu. Když trénoval v Srbsku a máma ho prosila, aby poslal nějaké peníze na domácnost, strašně se divil. „Vždyť tam nejsem,“ odpověděl. Máma musela všechno platit ze svého a nezbyla jí ani koruna. Ale aspoň měli důvod se hádat.

Jako malá jsem tátu bezmezně milovala a před ostatními dětmi jsem se jím chlubila. Byl to krásný chlap, pořád si se mnou hrál a vyhazoval mě do výšky. Když jsme byli na soustředění, natáhl posilovací gumu a udělal mi z ní houpačku. Měl rád, když jsem se smála, a tak mě pořád lechtal. Jenže neznal míru, a tak jsem se jednou počurala.

Táta měl vždycky svůj svět. Poprvé mě dostal na starost, když mi byl rok a půl. Vzal mě se svými svěřenci do slovenského Osrblie, nedával na mě pozor a já spadla ze schodů. Jak mě chtěl rychle zachránit, chytil mě za ruku a vykloubil mi ji z ramene. Máma se hrozně naštvala a tím skončilo jeho první a na dlouhou dobu poslední hlídání. O pár let později jsem s našimi jela na soustředění do Nového Města na Moravě. Tátovi závodníci stříleli a já si zatím s kyblíkem hrála v potoce. Po tréninku nasedl s ostatními do auta, odjel a úplně zapomněl, že jsem tam byla s ním. Bylo mi asi šest. Šla jsem sama podél silnice, v ruce pořád držela kyblík a už měla docela hlad. Došla jsem až na náměstí, kde jsem potkala nějakou starší paní.

„Koho hledáš?“ ptala se.

„Tatínek mě zapomněl u rybníka,“ odpověděla jsem.

Asi měla špatné zkušenosti s muži, a tak začala hrozně nadávat. „To jsou celí chlapi. Nezodpovědní.“ Naložila mě do auta a odvezla k biatlonistům na ubytovnu. Naši tam ale nebyli, protože mě jeli hledat. Máma na kole, táta autem a já mezitím čekala na ubytovně.

Takhle mě táta zapomínal často. Když jsem mu řekla, že v šest končím na klavíru, přijel v půl osmé a já do té doby musela čekat venku na mrazu. Někdy mě nevyzvedl vůbec. Ale na jeho obranu musím říct, že i já jemu jsem dávala zabrat. Často jsme trávili víkendy v Jilemnici, kde žila jeho máma. Hodná žena, ale trochu hysterická. Na cestě zpátky jsme pokaždé zastavili u Tanvaldu v pekařství Mašek pro čerstvý chleba. Měla jsem na klíně papír a ten chleba mě přes něj hřál do nohou. Když se táta nedíval, obrátila jsem ho a začala vydlabávat. Doma dostal vynadáno, že není co k večeři. A já nařezáno.

Všechny ty zapomenuté hůlky a špatné starty při závodech jsou tátovy geny. Zmatkař jsem po něm a doufám, že se to jednou nepřenese na moje děti. Byla bych radši, aby měly víc z mámy, u které muselo vždycky všechno zařezávat. Dokud něco nebylo na sto procent, nikdy od toho neodešla. A je jedno, jestli to bylo v práci nebo na zahrádce při pletí záhonků. Přenášela to i na mě a vždycky mě musela obléct nejlíp ze všech dětí ve škole. Byla jsem taková chodící panenka. Měla jsem tašku sladěnou s botičkami, kabátky mi zásadně šila, svetry pletla a po nocích studovala časopisy, aby věděla, co se nosí. I když mi často říkala, ať si o sobě moc nemyslím, učila mě, abych se o sebe starala.

Mámu jsem vždycky obdivovala za to, jak se prosadila ve světě mužů. Žádný jí nikdy nedal najevo, že je něco míň. I když trénovala puberťáky, nic si k ní nedovolili.

Jediný, u koho její autorita selhala, je táta.

Ale i když se často dohadovali, měli se rádi. Táta jí otvíral dveře, a když jsem přišla domů, kolikrát jsem viděla, jak se drží za ruce. Tátu možná poznamenalo, že lidi mámu znali a uznávali. Byl sice ředitel školy, ale ona měla stříbro z olympiády v Sarajevu. Cítil se vedle ní nedoceněný, a když ji kdokoliv chválil, hned to musel shodit.

„Ty jsi musela projet kus světa.“

„Ale vždyť byla jen na hotelu.“

Tátu hodně změnila rakovina. Od té doby je doma ještě dusněji a někdy se přistihnu, že sedím v autě a vlastně se tam netěším. Vím, že se zase budou dohadovat, jestli u nich minulý týden bylo na návštěvě osm lidí, nebo deset. Snažím se je pochopit, protože tuším, že jednou budu taky taková. Ale jestli dám svým dětem aspoň polovinu toho, co oni dali mně, budu šťastná. Milovali se a milují dodnes. A já je mám ráda.

4

„KOUKALOVÁ, TY SVINĚ!“ Stál proti mně, brečel a z pusy mu tekla krev. Jmenoval se Pavel a byl jedním z těch, se kterými jsem se o přestávkách prala. Možná jsem to tentokrát trochu přehnala, protože jsem mu vykopla zub. Bylo to ve třetí třídě a dostala jsem ředitelskou důtku. Další jsem domů přinesla o tři roky později, když jsem kouřila na záchodě. V osmé třídě to korunovala dvojka z chování za pití.

Před lyžařským výcvikem jsme se s kamarádkou domluvily, že doma ukradneme trochu alkoholu a odlejeme ho do plastových lahví. Jenže nás někdo prásknul. Šly jsme lahve vyhodit, ale na chodbě jsme potkaly učitele. Bylo z toho pozdvižení, přijeli pro mě naši a máma mi hned ve dveřích dala facku, že jsem si málem lehla na zem. Musely jsme do nemocnice na odběr krve, kde se naštěstí ukázalo, že jsme ani jedna nic nepily. Ale jako největší vyvrhel jsem v létě nejela na třídní výlet na Malou Skálu.

Taková jsem byla ve škole. Průšvih za průšvihem.

Hned v první třídě jsem pochopila, jak populární je v Jablonci máma. Rodiče chodili do školy pomáhat a ona přišla, že by umyla okna. Paní učitelka jí to nedovolila. Řekla, že takové osobnosti u nich ve škole okna mýt nesmějí. „To už musí být, když se k ní chovají takhle,“ říkala jsem si. Jenže ona z toho byla smutná. Až po mnoha letech jsem pochopila, že být známá není vždy příjemné.

Ve škole to se mnou nebylo jednoduché. Dlouho jsem se nemohla naučit číst. Začínala jsem z toho mít mindráky a každý večer jsme s mámou trénovaly. Všem ostatním dětem to šlo, jen mně ne. Učitelka Mrázková mě ponižovala a před celou třídou se mi smála, že čtu jako zpomalený film. Bála jsem se jí, a když mě vyvolala, styděla jsem se. Podobné to bylo při psaní. Myslela si, že si z ní dělám blázny a naschvál píšu bez háčků a čárek. Dávala mi najevo, že jsem ze všech nejhorší, a kvůli tomu se mi posmívaly i ostatní děti. Dokud se ve třetí třídě nezjistilo, že jsem dyslektička.

Máma mě v Jablonci vzala na vyšetření, a když tam potvrdili, co si myslela, vlastně se nám všem ulevilo. Do školy poslali papír a učitelé ho museli respektovat. Na všechno jsem od té doby dostávala víc času a třeba diktát jsem si mohla zkontrolovat víckrát než zbytek třídy. Známky se hned zlepšily.

Protože jsem sama zažila ponižování, už jako malá holka jsem se snažila pomoct dětem, se kterými se nikdo nebavil. Na prvním stupni jsme měli spolužáka Lukáše, kterého ostatní šikanovali. Kluci se mu smáli, bili ho a brali mu svačiny. Bylo mi ho tak líto, že jsem si k němu sedla a ochraňovala ho. I ty svačiny jsem mu někdy nosila.

Kamarádek jsem měla jen pár. První byla Gábina Trojáková, která se mnou chodila na základní školu. Jedna u druhé jsme spaly a trávily spolu každý den. Na druhém stupni jsem potkala Jitku Landovou. Pamatuju si to jako dneska: přišla jsem do třídy, nevěděla jsem, ke komu si sednout, a ona tam byla v lavici sama. Malá, hubená blondýnka, takový andílek. Ale usmála se na mě a bylo mi jasné, že bude podobné číslo jako já. Brzy nás taky rozsadili.

Sblížily jsme se hned. Po škole jsme chodily na tréninky, a kdykoliv to šlo, řekly jsme si na soustředění o společný pokoj. Hodně jsme si povídaly, snily o budoucnosti, ale nikdy by nás nenapadlo, že spolu jednou budeme mít olympijskou medaili ve štafetě.

Základní školu jsem začala v Rýnovicích, což bylo kousek od našeho domu. Chodila jsem pěšky a naši mě nemuseli nikam vozit. Pak jsem přestoupila do sportovní třídy k přehradě, kde jsem se dostala mezi děti, které pravidelně chodily na tréninky. Chtě nechtě jsem mezi ně zapadla. Sport mě pořád moc nebavil, ale díky kamarádům jsem se na něj těšila. Kromě Jitky Landové s námi byla v ročníku i Petra Sedláčková, která dnes u biatlonové reprezentace pracuje jako masérka.

Až do deváté třídy jsem dělala jen běžecké lyžování bez střelby. Trénovali mě Kuba Liška a Olda Douda a já pod nimi zažila asi nejhezčí kus dětství. Byli tvrdí, nic nám neprominuli, ale vycepovali nás k disciplíně. Protože jsem pořád něco vyváděla, říkali mi Čert. Když jsem během soustředění nad ránem budila ostatní děti, vyhnali mě spolu se všemi, kteří taky zlobili, ven na mráz a v chumelenici jsme museli běžet před autem.

V období prvních lásek jsem nejvíc pociťovala, že na nic nemám čas. Ze školy jsem šla na trénink, pak do lidušky, a když jsem ve třinácti chtěla jít na rande, musela jsem se ulít z klavíru. Přitom jsem měla dost přísnou učitelku. Jmenovala se Olga, byla z Ukrajiny, a jakmile jsem hrála špatně, mlátila mě do ruky. Žalovala jsem na ni mámě, ale ta byla ráda, že mě bije i někdo jiný než ona. Taky jsem si párkrát sama napsala omluvenku. Po večerech jsem doma trénovala podpis rodičů, dokud jsem ho nedotáhla k dokonalosti. Žádný učitel na to nikdy nepřišel, takže jsem to asi dělala dobře.

Nebyla to ovšem jediná věc, ve které jsem vynikala.

Někdy kolem šesté nebo sedmé třídy jsme se bavili tím, že jsme kradli v potravinách. Řekli jsme si, že vezmeme čokoládu, šli jsme a vzali ji. Skončilo to, když mě ve třinácti chytili v Globusu v Českých Budějovicích. Počkali si na mě mezi regály, sáhli mi do kapsy a chtěli po mně asi tři stovky, což byl kredit do telefonu na celý měsíc. Od té doby jsem nikdy nic neukradla.

V deváté třídě mě naši vzali do své skupiny ze sportovního gymnázia. Byli jsme tam všichni stejně staří a já se na tréninky snad poprvé těšila, a to i proto, že jsem dostávala volno ze školy. Přešlo mě to brzy. Běželi jsme na lyžích, ostatní se zastavili na střelnici a já na ně musela čekat. To mě nebavilo, a tak jsem si jednou řekla, že si zastřílím s nimi.

Hned po prvních pár nábojích mě to chytlo. Samozřejmě jsem je všechny dala vedle, ale aspoň to bylo něco nového. V lyžování jsem pořád končila první nebo druhá, vyhrávala mistrovství republiky od žáků po dorost, ale při představě, že bych ho měla dělat dalších dvacet let, se mi svíralo hrdlo. Mámě olympioničce jsem to nikdy neřekla, aby se neurazila, ale lyžovat pro mě byla hrozná nuda. Start, pravá dopředu, levá dopředu, cíl.

Biatlon mi připadal hravější a okamžitě jsem se do něj zamilovala. Líbilo se mi, že je těžší a nikdy v něm nejde nic odhadnout. Může fouknout vítr a všechno je v háji. Taky jsem v té době začala sledovat německou juniorku Magdalenou Neuner a hrozně jí fandila.

Kdybych tak jednou byla jako ona…

Naši neprotestovali a pod jejich pevným vedením jsem se ve střelbě celkem rychle lepšila. Základ jsem ostatně měla z dětství. Jako malá holka jsem na zahradě vypálila tisíce diabolek ze vzduchovky a táta pro mě a ostatní děti z ulice pořádal závody. Odstříleli jsme, běželi kolečko, on měl v ruce stopky a vítěz dostal děrovanou sušenku na stužce jako odměnu.

Byla to moje první biatlonová medaile.

5

Po PŘESTUPU NA STŘEDNÍ UMĚLECKOU ŠKOLU jsem se hned chytla těch největších sígrů. Kouřila jsem deset cigaret denně a v nejlepších dnech mi nedělala problém ani celá krabička. Za rohem jsme s ostatními balili trávu a zkoušeli věci, které se až stydím přiznat. I různé houbičky tam byly.

Dneska bych se za to profackovala.

Jestli jsem na základní škole zlobila, tady to dostalo úplně jiné obrátky. Omluvenky jsem buď falšovala, nebo ztrácela a nový index mi vydržel sotva měsíc. Od třídního Linky jsem za neomluvené absence dostala i důtku. Když jsem do školy přibíhala na poslední chvíli a zapomněla čip, zvonila jsem na sekretářku. „Kdo tam?“ ptala se. „Školní inspekce,“ odpovídala jsem. Za minutu se otevřely dveře, za nimi stáli v pozoru ředitel i jeho zástupkyně a do toho jsem se vřítila já, že nestíhám hodinu.

Všechno mi bylo jedno a připadala jsem si hrozně světová. Zpětně vidím, že jsem často byla spíš trapná. Škola mě bavila, ale místo abych se učila, přemýšlela jsem, komu bych co provedla.

Na ateliéry jsme chodili do podkroví ve starší části školy. Cestou tam jsme museli vyšplhat po točitém schodišti, ze kterého bylo vidět až na strojárnu v prvním a druhém patře. Kdyby tam někdo spadl, nemohl přežít. Dostala jsem jednou nápad a ostatní se ho hned chytli. Místo povinné práce jsme při hodině vyrobili hadrového panáka, zadrátovali ho a vyzdobili tak, že zdálky vypadal jako člověk. Z domu jsem přinesla boty, kalhoty, bundu i rukavice, oblékli jsme ho a uvázali mu smyčku kolem krku. Pak už jsme jen čekali, až půjde učitelka angličtiny. Byla nová a neměli jsme ji rádi. Jakmile se objevila, panáka jsme hodili dolů a spolužák Honza do toho zařval: Aaaaaa! Chudák se sesunula po zdi, celá bílá a zpocená vyběhla nahoru a strašně nám vynadala.

Když jsme viděli, jaký to mělo úspěch, čekali jsme na další náhodné kolemjdoucí. Nejvíc jsme měli políčeno na učitelku Kleknerovou. Měla nás na dějiny umění a byla to asi nejtvrdší učitelka, kterou si ze školy pamatuju. Ženská krev a mlíko, která nás neskutečně cepovala, ale zároveň z nudného předmětu udělala zábavu. Bohužel jsme nevěděli, že s ní jde pan učitel Kolman, který byl zrovna po operaci srdce. Panáka jsme hodili dolů a najednou slyšíme, jak někdo začal hlasitě sípat. Než se vydrápal nahoru, všichni jsme byli dávno pryč, ale našel si mě ve třídě a před všemi mi naplácal na zadek. Byl u toho rudý vzteky. „Tak, a řekni to třeba mámě,“ křičel. Styděla jsem se tak, že se mi druhý den ani nechtělo do školy.

Jednou o mně učitel před celou třídou řekl, že jsem kráva. Byl to můj oblíbený pan Benda a měl důvod. Chodila jsem tehdy s klukem, který dělal krásné polepy, a poprosila jsem ho, jestli by mi z fólií mohl vyříznout pár barevných květin. Pan Benda tehdy jezdil do školy takovým starým autem, o které se staral a leštil ho, jako by měl ferrari. Ale bylo nudné, a tak jsme na něj o velké přestávce se dvěma kamarádkami nalepily kytky. Pak už jsme jen slyšely, jak běží do schodů a nadává. Hned mu bylo jasné, za kým jít. Pozvali nás do sborovny a ředitel se musel otočit, když nás káral. Bylo vidět, jak se směje. Bohužel jsme nevěděly, že pan Benda potřeboval ten den odjet na pohřeb tchyně.

Těžko říct, jestli mě učitelé měli rádi. Na základní škole jsem byla hubatá a pořád jsem s nimi debatovala. Říkala jsem svůj názor na všechno a všem, i když se mě nikdo neptal. Na střední jsem naopak většinu učitelů obdivovala. Třeba právě pana Bendu, který uměl vytvořit rodinnou atmosféru a já díky němu chodila do školy pomalu radši než domů. Vedl skupinu holek na grafiku, on starší, my fanynky Led Zeppelin a Deep Purple, ale když mluvil, visely jsme mu na rtech. O přestávkách jsme ani nechodily ven a probíraly s ním věci, se kterými jsme se nesvěřily ani rodičům.

Další byl akademický sochař Jiří Dostál. Vášnivý cyklista, který se vždycky pro něco nadchnul a nevydechl, dokud to nedotáhl. Naučil mě nejen jinak pracovat, ale i přemýšlet. Když se mi nepovedl výkres a byla jsem naštvaná, přišel ke mně a povídal: „Vidíš tenhle centimetr čtvereční? Ten je krásný!“ Díky tomu jsem pak měla do večera dobrou náladu. Tloukl do nás přístup k životu, kterého se snažím držet dodnes. Když mám špatný den, najdu si na něm aspoň maličkost, která mě potěší.

Učila nás taky mámina kamarádka Zdena. Když jsem se narodila, byla po doktorech a mámě první, kdo mě držel v ruce. Jako malá jsem pořádně nevěděla, co a kde učí, a tak jsem říkala, že chci na sochací školu k tetě Zdeně. Smála se, protože ještě netušila, kolik za mě jednou bude muset žehlit průšvihů. Jsem si jistá, že o většině z nich mámě nikdy neřekla.

Můj oblíbenec byl i pan Chalupa, u kterého jsem dost podváděla při písemkách. Pracoval spoustu let v tiskárně a byl to zarytý sportovec, takže se s ním skvěle povídalo. Když jsme se nechtěli učit, hned jsme věděli, kam odvést řeč. Místo palce nosil černý futrálek, protože asi při práci přišel o prst. Trochu to vzbuzovalo dojem, že je grafika nebezpečná.

Nejčastěji jsem ve škole sbírala trojky, někdy z matematiky a fyziky dokonce čtyřky, ale to mi nevadilo. Stačilo, že jsem prolezla. Fyzika mě nebavila vůbec a nepomohla tomu ani naše učitelka. Byla odměřená, nesympatická, pořád nás sekýrovala a moc o sebe nedbala. Od svého prvního kluka jsem dostala prak a vytahovala se před spolužáky, že na ni při hodině vystřelím. Nevěřili mi, a tak jsem sesbírala u tabule nedopsané křídy, a když se pak při hodině otočila a něco psala, prak jsem natáhla a vystřelila. Schválně jsem mířila vedle, ale jak měla vlasy načesané nahoru, křída zalétla do nich. Začala řvát a já byla taková potvora, že jsem prak strčila do lavice kamarádovi Honzovi. Měl z toho průšvih a já se mu musela omlouvat.

Do školy jsem jezdila na žluté koloběžce, kterou jsem dostala od táty. Měla velká nafukovací kola a svařil ji sám. Jitka Landová dostala červenou a spolu jsme se na nich proháněly kolem přehrady. Skamarádily jsme se nejen my, ale i naši rodiče. Hlavně tátové si spolu dodnes notují. Pan Landa si koupil jawu, táta nemohl zůstat pozadu, a tak spolu teď jezdí na motorkářské srazy.

Naši vždycky těžce nesli, jak se oblíkám a jak vypadám. Nosila jsem dredy a šila si sukně z batikovaných ubrusů. Tahala jsem se s největšími pankáči a schválně je vodila ukazovat domů, abych rodiče naštvala. Až později jsem se vzpamatovala a začala se oblékat slušně. To byl zase druhý extrém. Stála jsem v kanceláři u kopírky, přišla návštěva a spletla si mě se sekretářkou.

Na umělecké škole se mi líbila volnost a samostatnost, ke kterým nás vedli. Když jsme neměli nápad, nikdo nám nenadával. Dostali jsme termín, a jestli ho splníme tři dny nebo tři minuty před vypršením, bylo každému jedno. Protože celý život špatně spím a nejradši jsem se učila nebo malovala od půlnoci do tří do rána, byla to škola přesně pro mě.

Víc než výkresy samotné mě vždycky bavilo je vymýšlet. Dostali jsme zadání lidské tělo a ostatní spolužáci se tři týdny u stojanů s plátnem trápili s detailem každého svalu nebo záhybu kůže. Já je pozorovala, nic nedělala, pak jsem se jednoho dne celá namazala barvou a začala si různými částmi těla lehat na papír. Všichni byli naštvaní, protože jsem dostala jedničku. „My se tady dřeme a ty to máš za den hotové,“ prskaly holky. Když jsem obtiskla i prsa, náš učitel, starší pán, uznale pokyvoval: „To jsou ale krásné objekty, toto.“ Taky jsme ve druhém ročníku jeli do jižních Čech a malovali v přírodě. Všechny výkresy byly stejné, ale já se chtěla lišit, a tak jsem svůj papír zmačkala a začala malovat modrou trávu a zelené nebe. Několik učitelů mi za takový přístup vynadalo, ale byli i takoví, kteří mě pochválili. Třeba pan Dostál nebo pan Benda, který mě učil cítění barev. Díky nim jsem začala chápat, že nejlepší je být sama sebou. Těch, kteří chtějí být jako někdo jiný, už je na světě dost.

Protože jsem byla od dětství zvyklá hlavně na sportovce a viděla kolem sebe jen tréninky a disciplínu, začalo se mi mezi umělci líbit. Byl to můj svět. Trochu šílený, bez pravidel, ale přesně takový mi vyhovoval. Se spolužáky jsme často jezdili na výlety. Přišlo jaro, vzali jsme spacáky, karimatky, a kam jsme dojeli, tam jsme postavili kemp. Každý z nás vzal láhev vína, udělali jsme si svařák, jedli z kotlíku guláš a koukali na hvězdy. Kamarád Honza Petr bral kytaru, večer jsme zpívali nebo jen poslouchali, jak hraje. Pokaždé, když si na to vzpomenu, mám hned chuť někam vyrazit. Projela jsem kus světa, ale nikde jsem neviděla nic hezčího, než je česká příroda.

Na začátku prváku jsem úplně přestala se sportem. Nebavil mě, do toho jsem byla pořád nemocná a půl roku jsem se vůbec nehýbala. Přibrala jsem osm kilo, nemohla dopnout kalhoty a zrcadlo radši míjela. Hlavně proto jsem se vrátila k tréninku. Ne abych byla úspěšná, ale abych nebyla tlustá. Říkala jsem si, jak je biatlon skvělý, když si na trati můžu lehnout.

To byl můj přístup k němu.

Dva roky nato, v únoru 2009, jsem měla zlato z juniorského mistrovství světa.

Bylo to ve chvíli, kdy jsem se vším chtěla seknout. Ale tenhle úspěch všechno změnil. Umění šlo stranou a já se naplno začala věnovat sportu. Konečně jsem ho brala vážně a v trénincích jsem najednou nechala duši. Rodiče ani trenéři mě nepoznávali. Přestala jsem kouřit, shodila tuk i dredy a trochu se tím vyčlenila z party.

Hlavně jsem ale začala věřit, že když nebudu flink, můžu v životě něco dokázat.

6

„ROVNĚ! JEĎ ROVNĚ!“ Docházely mi síly a začala se mi trochu motat hlava. Soupeřky mě pomalu dojížděly, ale díky Veronice Vítkové z prvního úseku jsem pořád měla náskok. Od rána jsem se bála, že finiš určitě pokazím, a teď to na mě dolehlo. Nevím, kde jsem, co tady dělám, v hlavě mám úplné temno. Vidím cílovou rovinku, ale jsem tak zmatená, že před ní málem zatočím doleva na další kolo.

„Rovně! Jeď rovně!“

Až díky křiku někoho z týmu jsem se vzpamatovala a jela opravdu rovně. Nezkazila jsem to. S Veronikou Vítkovou a Veronikou Zvařičovou jsme se v roce 2009 staly juniorskými mistryněmi světa v biatlonové štafetě.

„Tak vidíš,“ vítala mě doma máma. Mé kariéře vždycky věřila víc než já. Pořád mi sice opakovala, že takový talent ještě neviděla, ale já ji nebrala vážně. Určitě to říkala jen proto, aby mě udržela u sportu a abych se ve volném čase netahala s nějakými floutky.

„Mladé Češky šokovaly biatlonový svět,“ psalo se v novinách. Bylo mi devatenáct, a přestože jsem se na svém úseku z nervů málem rozbrečela, uvěřila jsem, že by ze mě mohlo něco být.

Ve škole z toho byla událost. Ředitel Dostál se dmul pýchou a nechal mi uvázat takovou kytici, že se mi doma ani nevešla do vázy. Přišel k nám do hodiny a před celou třídou mi potřásl pravicí. Myslela jsem si, že jsem bůhví co. Pana Dostála jsem milovala a smekla bych před ním až na zem. On na oplátku miloval sport. Dovolil mi individuální studijní plán a já kvůli tomu poprvé začala ve škole pociťovat, že mě ne všichni mají rádi. Byla to doba, kdy jsem ztratila asi nejvíc kamarádů.

Z umělecké školy jsem v Jablonci přešla na vyšší odbornou, obor ražená medaile a mince. „Když žádnou nevyhraješ, můžeš si ji vyrobit,“ poslouchala jsem od té doby.

Škola mě na začátku moc nebavila. Ale líbilo se mi, že jsme jako jedna velká rodina. Bylo nás v ročníku jen osm, šest spolužáků z umělecké školy a dva noví. Oblíbila jsem si kluka z Plzně, kterému jsme podle jeho mluvy říkali Tutá. „Tutá hospoda je dobrá. Podej mi tuto.“ Pocházel z prosté rodiny, ale byl hrozně fajn. Nosil blonďaté mikádo, retro oblečky a vždycky mě dokázal rozesmát. Když jsme mohli, půjčili jsme si síť a chodili na plácek hrát tenis.

Ze všech předmětů jsem měla nejradši práci s hlínou. Byla jsem z ní špinavá i za ušima, ale šťastná. Celkově jsem se na vyšší odborné škole hodně uklidnila. Možná to bylo věkem, možná tím, že jsem víc trénovala, každopádně už jsem nedělala tolik průšvihů. Teda kromě kluků, tam mi zklidnění chvíli trvalo. Sice jsem pořád dost chyběla a dostávala hlavně trojky, ale učitelé mě už tolik nedusili. Viděli, že se neflákám, a většinou se slitovali.

Biatlon jsem sice pořád brala jako legraci, ale od zlaté medaile mě mnohem víc bavil. Viděla jsem, že v tréninku stačím i holkám, které byly na mistrovství světa dospělých, a to mě motivovalo dál. V prosinci 2009 jsem jela první závod Světového poháru v Hochfilzenu. „Hlavně dojet a neudělat ostudu,“ říkala jsem si. To první se mi povedlo, ale tím druhým si nejsem úplně jistá. Ve sprintu jsem skončila devadesátá devátá víc než pět minut za vítězkou. Ale nebyla jsem poslední. Dalších dvacet holek dojelo ještě za mnou.

Trenéři mě poslali zpátky na nižší soutěž IBU Cup. Bylo mi z toho smutno a máma mě uklidňovala, že musím jen nasbírat zkušenosti a časem všechno přijde. Možná z toho mého smutku měla dokonce radost, protože konečně viděla, že mi na biatlonu záleží. Já to ale brala tak, že jsem zklamala. Proto jsem byla v šoku, když si mě trenéři jednoho dne zavolali a oznámili mi: „Pojedeš na olympiádu.“

Rozklepala se mi kolena a hned jsem volala domů. Nevím, jak je to možné, ale naši už to věděli. Ten večer jsem nemohla usnout a pořád jsem přemýšlela, jaké asi bude slavnostní zahájení a hlavně jaké dostaneme oblečení. Když jsem s biatlonem začínala, vůbec jsem nedoufala, že bych mohla startovat na olympiádě. Spíš se nám tehdy smáli, že jsme myslivci na lyžích. Teď se můžu smát já. Holka, která kouřila na školních záchodcích a hledala každou výmluvu, aby nemusela na trénink.

Při balení jsem byla tak rozjívená, že mi radši pomáhala máma, abych něco nezapomněla. Hlavně nesmím nějak hloupě onemocnět, říkala jsem si už několik týdnů. A pak se mi přesně tohle stalo. Nevím, jestli to bylo z nadšení, nebo z nervozity, ale nejspíš z obojího.

Po příletu do Vancouveru v únoru 2010 jsem měla slušnou formu. Týden jsme na místě trénovali, a když přišly první závody, dostala jsem chřipku. Odstěhovali mě od týmu na samotku, abych nikoho nenakazila, a zahájení, na které jsem se tak těšila, jsem sledovala z postele. Stihla jsem jediný závod, vytrvalostní na 15 kilometrů. Byla to moje první patnáctka v životě a dopadla příšerně. Dokonce jsem na trati musela zastavit, jak jsem po nemoci neměla síly. Startovala jsem jako jedna z posledních, a když jsem končila, v cíli ani na tribunách už skoro nikdo nebyl. Fanoušci dávno odcházeli domů, zatímco já se tam pořád trápila v hlubokém sněhu. Podél trati už nestáli ani lidi z našeho týmu. Dojela jsem šedesátá.

Další závody jsem nezvládla, ale aspoň jsem se mohla přestěhovat zpátky k ostatním. O patro níž bydlela lyžařka Šárka Záhrobská, kterou jsem se styděla pozdravit, jaká to pro mě byla modla. Biatlon tehdy nikoho nezajímal a měla jsem pocit, že jsme tam spíš do počtu. Kateřina Neumannová dokonce řekla, že na olympiádu nepatříme. Ale já přesto odjížděla nadšená. Byl to pro mě zážitek, o kterém jsem nikdy nesnila.

Skamarádila jsem se se spoustou sportovců, hlavně se sjezdaři a bobisty.

A hlavně jsem dostala chuť na další tréninky.

Po olympiádě jsem měla přejít k trenéru Jindřichu Šikolovi, který vedl Veroniku Vítkovou. Ale nechtěla jsem k ní a k němu už vůbec ne. Řekla jsem, že se radši vzdám platu osm tisíc korun měsíčně od ministerstva, budu trénovat s rodiči a jezdit na závody IBU Cupu. V nich jsem si věřila. K tomu, proč mi Šikola vadil, se vrátím později. Zatím si vystačím s tím, že jsem se otřásla pokaždé, když jsem ho jen viděla.

Nakonec jsem se od něj nechala přemluvit. Slíbil, že se ke mně bude chovat slušně, a tak jsem ještě v roce 2011 odjela na mistrovství světa dospělých do Ruska. Ale byla jsem nervózní už jen z toho, že ho ráno potkám na snídani. Snažila jsem se mu vyhýbat a docela mě potěšilo, že jsem ve sprintu i ve stíhacím závodě dojela daleko před Veronikou. Té se pak skvěle povedl dlouhý závod na patnáct kilometrů. Skončila osmá, s trenérem byli spokojení, ale to já nakonec taky. Začala jsem si totiž biatlonem vydělávat. Sice jsem se zřekla platu, ale za celou sezónu jsem na závodech vyjela čtyři sta tisíc, což pro mě byly a dodnes jsou obrovské peníze. Měla jsem je na účtu, který jsem pro jistotu každý den kontrolovala, protože jsem tomu pořád nevěřila. Bylo mi lehce přes dvacet, měla jsem pocit, že víceméně nic neumím a najednou mi za něco, co mě dlouho ani nebavilo, dali skoro půl milionu. Vybavila jsem si byt a v duchu snila o tom, kolik bych jednou mohla mít, když se budu opravdu snažit. Milion za rok? Nebo i dva? Ta představa se mi začala líbit.

V přípravě jsem makala, až se tomu naši divili. Ale najednou jsem během zimy 2011/2012 začala cítit, že se mnou není něco v pořádku. V tréninku jsem byla už po pár kilometrech unavená a nemohla dál. Každý pohyb mě bolel, točila se mi hlava a měla jsem teploty. Sice jen nízké, lehce přes 37 stupňů, zato snad čtyři týdny v kuse. Nedařilo se je setřást, i když jsem polykala prášky.

Tehdy jsem si poprvé uvědomila, že trenéři a doktoři kolem biatlonu nemají cit. Nebo ho možná mít nechtějí. Vůbec jsem netušila, že s tím budu bojovat celou kariéru, takže jsem to přešla a nestěžovala si. Tři týdny viděli, že se něco děje a jezdím špatně. Ale za každou cenu chtěli, abych jezdila dál.

Na trénincích se mi málem zavíraly oči únavou a k tomu jsem ještě chodila do školy. Byla jsem tam tři hodiny, vrátila se domů a celé odpoledne prospala. Jednou jsem si šla dokonce jen na chvíli odpočinout a probudila se až druhý den. To už máma nevydržela a odvedla mě do nemocnice. Tam mi vzali krev a vyšly tak šílené jaterní testy, že nám doktor Matouš nejdřív vynadal, proč jdeme tak pozdě, a pak prohlásil, že mám zanedbanou mononukleózu. „Vaše tělo je v hrozném stavu. Vůbec nepočítejte s tím, že byste se někdy vrátila ke sportu,“ dodal.

To pro mě byla rána.

Čtyři měsíce jsem vůbec netrénovala. První dva jsem byla jen doma a spala. Ani do školy jsem nemohla, maximálně na malou procházku. Hodně jsem kreslila, ale jak jsem se nemohla soustředit, často jsem papír po pár minutách hodila vedle postele nebo rovnou do koše. Rodičům jsem odsekávala, byla jsem smutná a protivná, protože každý den bez sportu pro mě byl utrpení. Právě tady jsem si uvědomila, jak ho mám ráda. Zároveň jsem byla naštvaná, proč se tak vážná věc nepodchytila dřív. Na druhou stranu mě doktor Matouš dost nakopl. Ani ne tak sobě, ale jemu jsem chtěla dokázat, že se uzdravím a vrátím.

Když jsem po těch čtyřech měsících vydržela půlhodinový trénink, měla jsem větší radost než ze zlaté medaile z juniorského mistrovství světa. Hned jsem mu to běžela říct. Smál se a uklidňoval mě, ať hlavně odpočívám a se sportem to nepřeháním. Ale já neviděla ani neslyšela. Sice jsem kvůli přísné dietě přišla o spoustu sil, ale často jsem si v pokojíčku brala do ruky pušku, lehla si na podlahu, zhluboka se předtím nadechla, pak vydechla a představovala si, jak zase závodím. Dokonce jsem si jednou na spaní navlékla startovní číslo, které jsem měla schované ve skříni.

Jakmile jsem byla schopná pušku udržet a netřásly se mi ruce, už jsem hnala mámu nebo tátu, aby se mnou šli trénovat. Měli o mě strach, ale zároveň žasli, jak rychle se dostávám do formy. Bylo to pořád pod trenérem Šikolou, který se celou dobu ani neozval. Možná byl rád, že mu v týmu nepřekážím. Lidsky je pro mě jedním z největších životních zklamání. Ale i když se mi to těžko přiznává, bez něj bych nikdy nebyla tam, kde jsem teď. Jako trenér byl výborný a kromě rodičů jsem v začátcích lepšího mít nemohla. Hlavně ve střelbě mě toho naučil strašně moc.

Pod Šikolou jsem skočila i do sezóny 2012/2013. Po nemoci jsem byla nažhavená a cítila se skvěle. Do té doby jsem se ve Světovém poháru nikdy nevešla do první dvacítky a teď jsem najednou končila čtrnáctá, třináctá, desátá… Jenže výš to pořád nešlo.

Dokud nepřišel 14. prosinec 2012 a závody ve slovinské Pokljuce.

Bylo to v den, kdy měl narozeniny můj budoucí muž. Tehdy jsem vůbec neměla ponětí, že někdo takový existuje, natož že se do něj jednou zamiluju.

Ve sprintu jsem startovala s číslem 16, což se ten den ukázalo jako výhoda. Sněžilo a foukalo sice už od rána, ale po mé druhé střelbě sníh ještě zhoustl. Nebylo vidět na krok, stopa zapadávala a jelo se čím dál hůř. V cíli jsem šokovaně sledovala, jak jedna favoritka po druhé končí až za mnou. Pomohla mi hlavně střelba vestoje, i když trvala dost dlouho. Před čtvrtou ranou jsem se dokonce musela zhluboka nadechnout a uklidnit. A před pátou znovu. „Poslední ránu nedá jen blbec,“ říkal nám trenér Šikola a já si na to často vzpomněla. Hlavně tedy pokaždé, když jsem ji nedala. Ale tady to nebylo. Trefila jsem všech deset, a přestože mi rychle ubývaly síly, do cíle jsem se nějak dobelhala. „Všechny dobré holky jedou za mnou, snad zůstanu aspoň v desítce,“ říkala jsem si.

Utekla jsem se před sněhem schovat do buňky a chystala se, že se jako vždy půjdu vyjet. Jenže pak pro mě přišli.

„Gábino, asi to vyjde.“

Vrátila jsem se do cíle. Jak na trati zůstávalo čím dál míň závodnic, nervózně jsem přešlapovala a nakonec se asi už tři minuty před koncem rozbrečela.

Vyhrála jsem.

O dvě vteřiny před Němkou Gössner, která musela na dvě trestná kola.

Přitom ještě hodinu před závodem jsem měla s trenérem docela vážnou debatu. „Bolí mě nohy, necítím se, jsem unavená,“ říkám mu. „Dobře. Když pokazíš sprint, vykašleme se na zítřejší stíhačku a nastoupíš zase až v neděli,“ odpověděl mi.

Za všeho nejdřív jsem si vzpomněla na tátu, který byl tou dobou hodně nemocný. Měl rakovinu jater a část mu jich při operaci museli spolu s kusem žlučníku vzít. Vždycky jsem měla strach, aby se mu z těch nervů u televize něco nestalo. Hned jsem proto volala domů. „Tak vidíš,“ řekla zase máma. Znělo to sice tvrdě, ale bylo slyšet, jak je dojatá.

Na ceremoniály jsem nebyla zvyklá, a tak mě museli trochu postrčit, když zaznělo moje jméno. Byla jsem zavřená ve svém vlastním světě a zkoušela si uvědomit, co se právě stalo. „Víte, že už je to devět let, co Češka naposledy vyhrála závod Světového poháru?“ ptali se mě novináři. Nevím. S trenérem Šikolou jsme si plácli a pak mě odvezl do hotelu. Celou cestu mlčel a zdál se mi skoro naštvaný. „Co je?“ zajímalo mě. „Ale nic. Jen o tobě přemýšlím,“ odpověděl. Večer jsme měli mít jako vždy týmovou poradu a já se těšila, že si třeba trochu připijeme. Jenže ji zrušil.

Druhý den ve stíhačce sice nesněžilo, zato dost pršelo. A já už mlela z posledního. Po třetí střelbě jsem nad Gössner vedla o dvacet pět vteřin, jenže ona na trati letěla jako blázen a na čtvrtou střelbu už přijela přede mnou. Nakonec měla pět chyb, já žádnou, ale stejně to nestačilo. Půl kilometru před cílem mě dojela. Skončila jsem druhá, v neděli jsem přidala třetí místo z hromadného startu a měla za sebou víkend snů. Protože jsem ještě nebyla otrkaná, nadšeně jsem si večer pustila internet a začala číst diskuse pod články. Nestačila jsem se divit. „Krásný úspěch, ale poslední. Už se nikdy v žádném závodě neumístí.“ Nebo: „Ta sestupná tendence se dala čekat. První, druhá, třetí, příště čtyřicátá, padesátá, šedesátá. Co chcete od fifleny, která si maluje řasy a barva jí pak při závodě teče do očí.“ Vůbec jsem nechápala, proč jsou lidi tak zlí.

Většina komentářů asi byla hezkých, ale ty jsem vůbec nevnímala.

„Tak to teda ne,“ slíbila jsem kritikům i sama sobě. „Ta fiflena vám ještě ukáže.“

7

ELÁN MĚ PŘEŠEL HODNĚ RYCHLE. Hned na Vánoce jsem lehla s chřipkou, a když jsem se z ní vyhrabala, dostala jsem další. Stávalo se mi to často už jako malé holce a teď se ke slabé imunitě navíc přidaly nervy. Mávaly se mnou ode zdi ke zdi. Každý den jsem myslela na to, jak se blíží začátek února 2013 a s ním mistrovství světa v Novém Městě na Moravě. Přála jsem si, abych zase mohla být tou bezejmennou závodnicí z davu.

Jenže už nejsem. A lidi čekají, že něco ukážu.

Brala jsem antibiotika a vynechala kvůli tomu závody v německém Oberhofu. Ještě na začátku ledna jsem skoro vůbec netrénovala, a když, tak mimo tým a určitě ne naplno. Bála jsem se, že mistrovství zkazím nejen sobě, ale hlavně ostatním při štafetách. Biatlon byl u nás čím dál populárnější, a jako by mi nestačily nemoci, začali na mě čím dál častěji dotírat novináři.

„Jak to budete snášet?“ ptali se.

Snášejí slepice, chtěla jsem odpovědět. Ale místo toho jsem řekla něco ve smyslu, že se na atmosféru v Novém Městě těším. Nebyla to úplně pravda. Tak vystrašená jsem se před závody ještě necítila.

Kdybych běžela sama, mávnu rukou. Bylo mi jasné, že z postele se nevyhrává. Jenže na úvod se jela smíšená štafeta, před kterou navíc onemocněl Michal Šlesingr. Když jsem se v buňce soukala do kombinézy, musely by dveře u ní být z oceli, abych neslyšela hukot z tribun. Závod začal a na první úsek vyjela Veronika Vítková.

Byla už tma, půl šesté večer, což byla jedna z mála věcí, které mi před startem dělaly radost. Čím později se závodí, tím jsem radši. Večer se probouzím, mám víc sil, a naopak ráno trpím a mám pocit, že první kilometr spím. A právě první kilometr je pro mě nejdůležitější. Během něj si uvědomím, jestli to půjde dobře, nebo ne. Hlavně na začátku kariéry se mi stávalo, že jsem vyrazila jako zvíře, kterému ale postupně docházela šťáva, až mu došla úplně. Stejně tak si během prvního okruhu zvykám na trať a diváky u ní. Protože před závodem nejím a mám podrážděný žaludek, jsem citlivá na každou maličkost. Jakmile jedu na úzké trati blízko lidí, cítím i alkohol z jejich dechu. Poznám grog, slivovici i kafe. Nebo se mi udělá špatně, když ke mně vítr donese zápach z přepálených buřtů. Dýchám ho třeba půl kilometru a pořád na něj musím myslet. Naštěstí už není tolik diváků, kteří si při závodě dovolí zapálit cigaretu. Z toho mě taky bolí břicho.

Veronika mi předala osmá. Tentokrát jsem nepotřebovala ani celý kilometr, abych zjistila, že jsem na tom dobře. Se svou chatrnou psychikou jsem si pořád říkala, že určitě nevydržím a krize přijde, ale kilometry ubíhaly a nic nepřicházelo. Lidi mě hnali a já si za celý úsek na žádnou nemoc ani nevzpomněla. Dobíjela jsem jen jednou vleže a Jardovi Soukupovi předala šestá. „Stromy už jsem viděla dvojmo,“ řekla jsem pak v cíli Janě Niklové z České televize.

Jestli jsem někomu držela palce, byl to právě Jarda. Taky měl za sebou nemoc a v létě dokonce hrozilo, že bude muset s biatlonem skončit. Jel skvěle a po třetím úseku jsme byli čtvrtí. Když nás Ondra Moravec po střelbě vleže vytáhl na třetí místo, běžely jsme s Veronikou za tribunou směrem k cíli. „To dá,“ přesvědčovaly jsme se. Slyšela jsem, jak lidi řvou při každé jeho ráně vestoje, a bylo to tak rychle za sebou, že jsme jen kroutily hlavami. Pět z pěti. Kdybych byla na trati já, přemýšlela bych, co všechno se ještě může pokazit. Ale Ondra je pan Závodník. Kousek od cíle jsem potkala mámu, která měla rudé oči. Dala mi pusu a něco i říkala. Nevím co. Hlavou mi běžela jediná věc.

Máme bronz z mistrovství světa!

Navíc doma!

I když mi ostatní závody v Novém Městě nevyšly tak, jak bych chtěla, byla jsem šťastná. Domů jsem si vezla svoji první velkou medaili a taky pocit, že i přes nemoc jsem se mohla měřit s nejlepšími. Na slavnostním zakončení jsem před hlavní tribunou zazpívala písničku Dont Speak od No Doubt, z čehož jsem měla nakonec větší trému než ze střelby ve štafetě. Ale vsadila jsem se, že když budu mít medaili, udělám to. A jestli mi třeba pár tónů ujede, svět se nezblázní.

Zatímco ostatním závodnicím pomalu docházela forma, já se do ní teprve dostávala. Vyhrála jsem všechny tři poslední závody na Sibiři a ve Světovém poháru 2013/14 díky tomu skončila šestá. Velmi rychle jsem si taky začala všímat, že mě poznávají lidi. Najednou na mě na ulici volali jménem a chtěli podpis nebo rovnou fotku. To pro mě bylo něco nového. „Přivezte nám olympijskou medaili,“ říkali občas. Strašně jsem si to přála. I když jsem věděla, že tratě v Soči jsou hrozně těžké, se spoustou kopců, což při mé oplácané postavě není úplně ideální. Ale na olympiádu 2014 jsem se těšila moc.

Přestože mi ze všech těch nervů zase bude špatně.

A přestože už konečně musím říct Šikolovi, že s ním nechci trénovat.

8

ODVAHU JSEM SBÍRALA DLOUHO a dokonce jsem si to doma zkoušela před zrcadlem.

Šikola mě ponižoval tak, že už jsem ho nemohla ani vidět. Před každým tréninkem s ním se mi stáhl žaludek. Nezajímala jsem ho a byla jsem si jistá, že by s ním moje kariéra nerostla. Napadla mě proto šílená věc a dodnes nechápu, že jsem ji udělala. Přišla jsem do svého klubu, že chci přestoupit k Ondrovi Rybářovi, který vedl kluky. Vstoupila jsem do kanceláře a proti mně seděli sami chlapi. Svolali kvůli tomu dokonce zvláštní poradu: šéf svazu Václav Fiřtík, který už bohužel nežije, manažer Pavel Levora a můj šéf Jan Matouš. Nastupovali na mě jeden po druhém. Co si to dovoluju. Přece si nemůžu takhle diktovat. To by pak mohl přijít každý.

Možná hodinu mě grilovali a já se bála, že mě každou chvíli vyhodí. Srdce mi skákalo, bála jsem se, že se zakoktám, protože do té doby jsem s tolika lidmi najednou nemluvila. Bylo to horší než na střední škole u tabule, ale říkala jsem si, že se hlavně nesmím rozbrečet. Nechtěla jsem jim ukázat slabost. Vydržela jsem to a překvapivě pevným hlasem jim oznámila, že jestli budu muset dál trénovat se Šikolou, odejdu z reprezentace a budu se připravovat sama za peníze rodičů. Ti jich samozřejmě příliš neměli, takže by ta příprava na olympiádu za moc nestála. Nakonec na svazu souhlasili, ale musela jsem to Šikolovi říct sama.

Mluvili jsme spolu na střelnici po tréninku.

Byl naštvaný, řval na mě a vyhrožoval, že mě očerní v novinách. Naše spolupráce byla stejně jen naoko, protože mě víc netrénoval, než trénoval. Ale možná se mu líbilo, že ho brali jako trenéra Soukalové.

Příprava s kluky pod Ondrou Rybářem pro mě byla největší sportovní školou, kterou jsem kdy zažila. Jezdila jsem za nimi a pozorovala jejich styl. Byl mnohem silovější než můj, tréninky bolely, ale už za pár týdnů jsem bolest nevnímala. I kdybych ji vnímala, nikdy bych to neřekla nahlas, protože bych to brala jako selhání. Taky jsem se naučila větší disciplíně. S dochvilností budu mít navěky problém, ale tady jsem se extrémně snažila. Bála jsem se Ondry Moravce, který byl neuvěřitelný profesionál. Když jsem se někdy o pár minut zpozdila, uměl se podívat tak, že jsem až dostala strach.

Hned na začátku sezóny 2013/14 jsem vyhrála vytrvalostní závod ve švédském Östersundu a vedla Světový pohár. Věděla jsem, že musím jezdit ne dobře, ale skvěle, abych své rozhodnutí obhájila. Několik nocí jsem z toho nespala. Na Ondrovi mi záleželo, ujal se mě a nemohla jsem dopustit, že by mi to nešlo a on by měl pochyby, jestli udělal správně. Když jsem měla na trati krizi, vzpomněla jsem si, že jedu pro něj. Po prvních závodech se mi hrozně ulevilo. „Byla jsi tehdy jako zvíře,“ řekl mi Ondra po letech. Pak dodal, že tak odhodlaně jsem od té doby nikdy netrénovala.

Sezóna byla skvělá. Dobře se mi jezdilo i střílelo, končila jsem pravidelně v první desítce a v Ruhpoldingu jsem zase vyhrála vytrvalostní závod. Protože byly ten rok jen dva, znamenalo to i můj první malý křišťálový glóbus.

Další premiéru jsem si odbyla pár dní na to v italské Anterselvě. Ale za tu bych se nejradši propadla do země.

Do té doby byla Anterselva mé oblíbené místo. Sice se mi tam kvůli vyšší nadmořské výšce hůř dýchá, ale tentokrát jsem se na trati ve sprintu cítila dobře. Tedy přesně do chvíle, než jsem dorazila na střelnici. Chtěla jsem otevřít závěr zbraně, ale rozletěl se na kousky. Nepamatuju si, že by se mi to někdy v závodě stalo. Musela jsem dobíjet ručně, což mě jednak zdrželo a jednak jsem při tom pokaždé zvedla loket, čímž jsem si rozhodila polohu. Připadala jsem si jako ve špatném snu a bylo mi jasné, že další položku s touhle puškou nezvládnu. Dostala jsem rezervní, ale bylo to ještě horší. Udělala jsem tři chyby a dojížděla v slzách. Když mi oznámili diskvalifikaci, na další slzy už jsem se ani nezmohla. V jednu chvíli jsem tím přišla o start ve stíhacím závodě i o vedení ve Světovém poháru.

Sotva jsem mohla vědět, že za pár let budu podobnými scénkami pověstná. Ale asi žádná nikdy nepřekoná to, co se mi kdysi stalo s tátou na soustředění v rakouském Ramsau. Při odjezdu z hotelu jsem tam zapomněla pušku ve skříni. Asi po čtyřech hodinách v autě táta najednou povídá: „Hele, Gábi, nějak si nevybavuju, že bych v kufru viděl tvou zbraň.“ – „A víš, že já taky ne?“ odpověděla jsem, čímž jsem ho příliš neuklidnila. Na nejbližším odpočívadle zastavil, kufr otevřel a malorážka tam opravdu nebyla. Vzal to celkem v klidu. Vysadil mě u známých kousek od Budějovic, já tam přespala, zatímco on jel čtyři hodiny zpátky. Zbraň byla pořád ve skříni a noví obyvatelé pokoje si jí ani nevšimli.

Ještě ten večer po pokaženém závodě v Anterselvě jsem se uklidnila. Vlastně jsem za ten průšvih byla docela ráda. Věděla jsem, že kdybych na olympiádu jela jako vedoucí závodnice Světového poháru, ten tlak mě sežere. Tehdy jsem na to ještě nebyla připravená a každý závod mě stresoval. Někdy je lepší se trochu schovat v davu než být pořád na očích.

Ale slíbila jsem si, že pokud ještě někdy na žlutý dres dosáhnu, už ho nepustím.

9

ŽIVOT MI PŘED OLYMPIÁDOU v Soči dával zabrat.

Odešla jsem od trenéra, který mi několik let srážel sebevědomí. Čím dál víc jsem cítila, že štvu i holky z týmu. A sice jsem měla vztah a kluka, který mě měl rád, ale ani tím už jsem si nebyla jistá. Bylo toho najednou moc. Obvykle jsem se svěřovala mámě, ale měla jsem pocit, že tentokrát to nebude stačit. Proto jsem šla za psychologem. Poprvé, podruhé, podesáté. Potřebovala jsem mít před olympiádou čistou hlavu, a to jsem rozhodně neměla.

Několikrát jsme spolu mluvili a pak si ještě psali. Nechtěla jsem, aby mě učil, jak se soustředit před startem nebo jak se zbavit strachu na střelnici. Možná bych to i potřebovala, ale ve sportu jsem vždycky věřila, že si dokážu poradit sama. I když se mi to ne vždy povedlo a trpěla jsem. Ale mnohem zranitelnější jsem byla v soukromí. Nevěděla jsem, jak se chovat k lidem kolem, a bralo mi to spoustu sil, které mi pak chyběly při biatlonu. Když mi někdo řekl něco ošklivého nebo jsem si přečetla nenávistný vzkaz na internetu, pořád jsem se k tomu vracela a myslela na to. Špatně jsem spala a pak se ráno na tréninku cítila, jako by mě někdo praštil kladivem.

S tím vším mi psycholog pomohl. Naučil mě, že být jiná není prokletí, ale dar. A já díky tomu mohla opravdu odletět do Soči s myšlenkami jen na biatlon.

Byla to úplně jiná olympiáda než ve Vancouveru. Konečně jsem se ve výpravě nestyděla a měla pocit, že do ní patřím. I náš sport byl čím dál populárnější. Když jsem občas vyhrála závod Světového poháru, na Nově to prý ani nechtěli přečíst ve zprávách, protože to nikoho nezajímá. Teď už se ze závodů vysílaly přenosy, odborníci dělali analýzy, dávali jsme velké rozhovory a občas jsme se objevili i na titulních stránkách časopisů. Říkalo se, že televizní komentátor Jirka Rejman dostal biatlon, protože na něj zbyl. Teď to byl jeden z nejoblíbenějších sportů u nás.

A to ještě nikdo netušil, co se stane po olympiádě.

Před prvním závodem jsem cítila životní formu. A to přesto, že mi sprinty v celé sezóně moc nešly a v Soči jsem si dlouho zvykala na točící se vítr. Co by na jiných střelnicích padalo do terče, tady šlo mimo, a tak jsem hned při prvním těžším tréninku udělala tři chyby. Problémy mi dělala i mimořádně hlučná ozvěna. Zmáčkla jsem spoušť a zvuk výstřelu se mi vrátil do uší až ve chvíli, kdy už jsem se chystala k dalšímu. Bylo to, jako bychom stříleli se zbraní mnohem vyšší ráže. Ale na to všechno jsem si po dvou až třech dnech zvykla. Stejně jako na mlhu, která na areál padala bez varování a kvůli které se nedalo třeba dvacet minut trénovat. Pak najednou zmizela a obloha byla zase modrá.

Sprint jsme běželi už v neděli. Trenéři rozhodli, že před ním nebudeme plýtvat silami, a tak jsem slavnostní zahájení znovu viděla jen v televizi. Do Soči dorazila i máma a já se těšila, že něco uvidí. A taky viděla. Přijela jsem na první střelbu vleže a třikrát minula. Dodnes pořádně nechápu, co se stalo. Jelo se mi skvěle a na úvodním mezičase jsem vedla snad o sedm vteřin. Při dlouhém sjezdu na střelnici jsem se vydýchala, ruce ani nohy se mi netřásly a počasí bylo ideální. Lehla jsem si a pak to začalo. První rána mimo, druhá taky, pokaždé jen kousek, ale na tom nezáleží. Nevím, jestli jsem zaujala špatnou polohu, nebo se málo vydýchala. Ondra Rybář tvrdil, že jsem přijela moc zbrkle.

Třetí a čtvrtou ránu jsem trefila, ale pátou zase ne. Tři chyby. V tu chvíli jsem měla chuť prásknout hůlkami a jít se osprchovat. Celou sezónu jsem se na tenhle den chystala, čtyři roky od minulé olympiády o něm snila a pak se stane tohle. Když se kus zápasu nepovede tenistům nebo fotbalistům, můžou se z toho ještě dostat. My ne. Se třemi chybami se sprint vyhrát nedá. Ale stejně se musíme sebrat a dojet, protože se ztráta počítá i do stíhacího závodu.

Skončila jsem devětadvacátá. Minutu a jedenáct vteřin za vítězkou. Nejvíc mě to štvalo kvůli mámě, která překonala fóbii z létání, aby mě viděla.

Stíhačka se jela v úterý a na nástřelu před ní jsem byla dost nervózní. Nechápala jsem proč, když mi vlastně o nic nešlo. Ale chvíli mi trvalo, než jsem o tom sama sebe přesvědčila.

Přitom tréninky byly zase dobré. „Jak jsi střílela?“ ptala se mě máma. „Dala jsem osm nul a šla domů,“ dopověděla jsem. Ráno jsem z pověrčivosti vyměnila náušnice, a když jsem se podívala z okna, skoro se mi ani nechtělo ven. Mokrý a těžký sníh je pro mě jako noční můra.

Vyrazila jsem, moc nepřemýšlela a nekoukala nalevo ani napravo. Když jsem přijížděla na první dvě střelby, nejlepší závodnice už tam dávno nebyly. I díky tomu jsem střílela v klidu a dokonce i docela rychle. Po deseti ranách jsem byla desátá a po patnácti dokonce už pátá.

Najednou jsem jela o medaili.

Při poslední střelbě už trochu padla mlha. Začala jsem dobře, ale před čtvrtou ránou mi utekla koncentrace. Minula jsem a musela na trestné kolo. Přesto jsem si pořád věřila, hlavně na Norku Berger, která se mi ten den běžecky úplně nezdála. Počítala jsem s tím, že se s ní vyvezu na kopec a z něj jí pak díky své váze ujedu. Jenže než jsem to stačila domyslet, byla pryč. Nevím, kde vzala síly, ale neměla jsem vůbec šanci se jí chytit. Co jsem ve sjezdu stáhla, o to mi v dalším kopci zase utekla. Vzdalovala se mi i Slovinka Gregorin a mně už bylo jasné, jak to dopadne.

Skončila jsem čtvrtá.

Novináři čekali, že budu smutná, ale já byla nadšená. Byl to můj největší životní posun při stíhačce. „Už jsem tam nemohla nechat ani kousek,“ odpovídala jsem jim. „Tedy možná kdybych si pořád neupravovala kalhotky, mohla jsem být rychlejší. Ale ani to by nestačilo.“ Řekla jsem to v legraci, protože jsme na olympiádě měli hodně průsvitné kombinézy. Deník Sport to pak vyhlásil mým výrokem roku a Jaromír Jágr dokonce napsal na Facebook: „Gábino, jestli je to pravda, tak příště musíš jet naostro a máme zlato.“ Tak jsem mu ty kalhotky po Jirkovi Hamzovi poslala. Nalepila jsem je na čtvrtku, dala do obálky a připsala: „Milý Jardo, děkuju ti za radu, už je nebudu potřebovat. Přeji ti vše nejlepší k narozeninám.“

Na vytrvalostní závod jsem si věřila ze všech nejvíc. V sezóně jsem už dva vyhrála a po dvou dnech volna jsem se zase cítila plná sil. Jenže náladu mi zkazilo počasí. Bylo nad nulou, sníh pořád tál, a když jsem si při druhé střelbě stoupla na podložku, byla tak mokrá, že mi po ní ujely lyže. Začaly se mi klepat nohy, udělala jsem chybu, po ní si trochu přešlápla, což mě ještě víc rozhodilo a ztratila jsem kvůli tomu dalších několik sekund. Věděla jsem sice, že pořád jedu o medaili, ale při poslední střelbě jsem zase jeden terč netrefila. Chtěla jsem tak moc, až mě to svázalo.

„Dělej, pořád jedeš o placku,“ křičeli na mě v posledním kole kluci z týmu. Ale já už jim jednak nevěřila a jednak mi došla veškerá energie. Naopak jsem musela ubrat, abych vůbec vyjela kopec. V cílové rovince mě dokonce chytly křeče, což se mi při závodě dlouho nestalo. Padla jsem na zem a dlouho nevěděla, kolikátá budu. Až pak jsem se podívala na světelnou tabuli. Zase čtvrtá.

„Za čtyři roky snad olympiádu zvládnu líp,“ říkala jsem na tiskové konferenci.

„Vždyť máte ještě závod s hromadným startem,“ reagoval jeden z novinářů.

„Na ten už si nevěřím,“ odpověděla jsem.

Byla jsem unavená, vyšťavená, bez sil i bez chuti.

V tomhle stavu jsem se navíc dostala do prvního většího konfliktu s Ondrou Rybářem. Domluvili jsme si pravidla, díky kterým mě vezme do týmu, a já je porušila.

Bydleli jsme nahoře daleko od všech, jen my a lyžaři. Připadala jsem si jako na Světovém poháru a trochu mi chyběla atmosféra olympijské vesnice.

Ondra nás nechtěl nikam pouštět, abychom se soustředili, ale hlavně byli co nejdál od bacilů a nechytli nějakou nákazu. Chápala jsem ho, jenže jsme tam byli zavření už hrozně dlouho a já si připadala, jako bych měla u nohy uvázaný balvan.

Občas potřebuju přijít na jiné myšlenky a ne se jen věnovat sportu. Domluvily jsme se proto s kamarádkou Hankou, že za ní zajedu dolů do města na kafe a na dort. Nakonec z toho byly tři skleničky vína. Pěkně jsme si podrbaly, mně se šíleně ulevilo, ale protože jsem v té době už několik měsíců nepila, měla jsem ji okamžitě jako z praku. Vyzvedával mě manažer Jirka Hamza a vynadal mi, že nejsem profesionálka. Já mu v autě lámanou řečí vysvětlovala, že jsem se potřebovala rozptýlit, ale on mě neposlouchal a asi si myslel, že jsem úplně blbá.

A jak to druhý den jelo! Později jsme si dělali legraci, že jsem si měla vyrazit před každým závodem.

V den hromadného startu bylo docela zima. Hlavně tedy po něm, kdy jsem v cíli klepala zuby a museli mi přinést dvě bundy. Ale klidně bych i umrzla, jak jsem byla šťastná. Možná nejšťastnější v životě.

Dva dny se nad areálem proháněla hustá mlha, ale před startem jako zázrakem zmizela. Dlouho jsme jely všechny po kupě. Kousek přede mnou spadla při sjezdu Ruska Zajceva, ale na rozdíl od několika dalších jsem se stihla vyhnout. „Bez cvakání,“ křičel na mě u tratě po první střelbě jeden z trenérů Marek Lejsek. Nepřekvapilo mě to. Sama jsem cítila, že jsem všechny rány dala přesně do středu. Navíc za 23 vteřin, což se mi snad dva roky nepovedlo.

Celkem brzo bylo jasné, že si sama pro sebe jede Darja Domračeva. „Hlavně se nenech vybláznit,“ říkala jsem si. Darja přijela do Soči v neskutečné formě. Měla takový náskok, až se mi v lese ztrácela z dohledu. Ale mezi námi nikdo nebyl. Jela jsem druhá.

Už jsem nestřílela tak rychle, ale každou ránu jsem si pohlídala. Radši pár vteřin počkám, než abych se trápila na trestném kole. Když jsem i třetí střelbu zvládla s nulou, běželo mi na trati hlavou asi milion věcí. Ale marně bych hledala aspoň jednu pozitivní. „Netrefím dva terče a budu zase čtvrtá.“ Dokonce už jsem si představovala, jak se táta doma nebo Ondra Rybář na stadionu chytají za hlavu. Čím víc jsem se blížila ke střelnici, tím to bylo horší. Přijela jsem tam, vydýchala se a jak ráda bych měla v hlavě prázdno. Ale byly tam pochyby. „Zase selžu.“

Postavila jsem se vedle Darji a hned první ránu jsem minula. Věděla jsem, že náskok mám celkem slušný. Než jsem dojela k podložce, ohlédla jsem se dozadu a nikoho dalšího neviděla. Jedna chyba ještě není neštěstí, ale víc si nesmím dovolit. Vzpomněla jsem si na Ondru. Celou olympiádu trpí a má nervy z toho, že jsem si odstřelila už dvě medaile. Teď to neudělám. Další čtyři rány dám a hotovo.

Když se mi to povedlo, podívala jsem se na střelnici, jestli ho tam uvidím. Usmála jsem se a na znamení radosti mávla pravou rukou, ve které jsem držela hůlky. Tohle by mělo stačit.

Vjela jsem na trestné kolo a divila se, co tam dělá Darja. Vůbec jsem si nevšimla, že taky udělala chybu. Chvilku jsem se modlila, jestli po konci kola nevjede ještě na druhé, ale nevjela. Vrátila se zpátky na trať a bylo jasné, že vyhraje.

Hlavou mi proběhlo, že už jsem tu jednou po poslední střelbě na medaili jela. Ale hned jsem to zaplašila. Zvládla jsem těžký sjezd, i když nevím, proč jsem při něm tak riskovala. Pak přišla drobná krize a pár metrů jsem si myslela, že už ani nezvládnu posouvat jednu nohu před druhou. Zase mě trochu chytaly křeče. „Jeď, jeď,“ řval na mě Marek Lejsek, až mu přeskakoval hlas.

Pak už jsem viděla stadion.

V posledních metrech jsem zakroutila hlavou, jak jsem pořád nevěřila, co se děje. Jestli mě někdo neštípne a neprobudí, je tohle má PRVNÍ olympijská medaile.

Stříbrná, tedy stejná, jakou má doma máma.

Když jsem později viděla záběr, jak projíždím cílem, přišlo mi to hrozně obyčejné. Jako bych ani neměla radost. „Moc se neraduj, nevíš, co přijde zítra,“ říkali mi mnohokrát doma. Ale já vždycky záviděla Ondrovi Moravcovi, jak vyplazoval jazyk a uměl si vychutnat emoce. Já se to naučila až dlouho po Soči. Tam jsem si ještě poplakala v koutku a sama.

Na medailový ceremoniál mě odvezl Tomáš Houska z olympijského výboru. Přemýšlela jsem, jaké to asi bude, ale nakonec jsem si připadala jako v čekárně na nádraží nebo u doktora. Dali nám časový rozvrh a podle něj nás volali na pódium. Těšila jsem se na velkou slávu a najednou slyším: „Biatlonistky, připravit, jdete!“ Byla jsem trochu zklamaná, ale když pak vyjížděly nahoru vlajky a vzadu jsem viděla olympijský oheň, přece jen mě to dojalo.

Dostala jsem medaili na krk, podívala se na ni a strašně se mi ulevilo. Po čtvrtých místech jsem se sice tvářila, jak je svět krásný a já šťastná, ale můj polštář na pokoji byl po večerech mokrý od slz.

Do týmových závodů jsem najednou měla sebevědomí až ke stropu. Myslela jsem si, že se nemůže nic stát, ale hned úvodní střelba při smíšené štafetě mě z toho vyléčila. Jela jsem druhý úsek po Veronice Vítkové. Z pěti ran jsem trefila jen dvě a musela třikrát dobíjet. Často mi je líto těch, kteří ostatním pokazí štafetu. Někdy jim i v duchu nadávám, když je to kvůli hlouposti nebo zbrklosti. A teď by ostatní nadávali mně. Byly to pro mě nejtěžší tři náboje z celé olympiády. Na každý jsem se soustředila, jako bych střílela o zlato.

Nakonec tam všechny padly a Jardovi Soukupovi jsem předávala jako první. Zvládl to skvěle, a když po něm vyjížděl Ondra Moravec druhý s velikým náskokem na Itálii, nevěřícně zakroutil hlavou. Do cíle dojel s vlaječkou v ruce, bil se do prsou a s Veronikou i Jardou jsme mu běželi naproti. Bylo z toho další stříbro a celkově už pátá česká medaile z biatlonu.

O radost ze šesté nás připravil podvod. Dostaly jsme ji až po třech a půl letech, když byly ze ženské štafety diskvalifikovány Rusky a my se posunuly ze čtvrtého místa na bronz.

Fyzicky a psychicky jsem za sebou měla nejtěžší půlrok kariéry. Zajímaly mě jen tréninky a závody, a když jsem měla den volno, radši jsem ho strávila v posteli, abych se zbytečně neunavila. Ani mě nenapadlo si někam vyrazit a až na ty tři skleničky vína před hromadným závodem jsem se alkoholu několik měsíců nedotkla. Teď ze mě ale spadla všechna zodpovědnost a já měla chuť se bavit.

Zase jsem tím rozzlobila Ondru Rybáře. A aby toho nebylo málo, porušila jsem i zákaz vnášení alkoholu do olympijské vesnice.

Po posledním závodě jsme si chtěli s ostatními udělat na pokoji malou oslavu. Ale protože jsme bydleli nahoře v horách, nedalo se tam nic koupit. Napadlo mě, že lanovkou sjedu dolů do vesnice, seženu nějaké víno a propašuju ho v lahvích od minerálky, které jsme nasbírali kolem jídelny. Vzala jsem si velký batoh, koupila pár flašek vína a za rohem obchodu je pomocí trychtýře přelívala jako patnáctiletá puberťačka. U lanovky byly docela přísné kontroly, ale naštěstí jsem tam měla spojku. Během olympiády jsem se seznámila s jedním Rusem, který mě pustil. Dala jsem batoh do rentgenu a ti, kdo u něj seděli, se pěkně usmívali. „Da da, minerální vodička pro sportovce.“ Mávli rukou, navíc jsem jim tam nechala pár podpisových kartiček, protože byli hotoví z toho, že vidí medailistku. Úspěšně jsem dovezla víno, což ostatní ocenili, a pěkně jsme celou olympiádu zapili. Jako poslední jsem zůstala na pokoji s Tomášem Houskou, který se o mě v Soči staral, a docela jsme si padli do noty. To jsem ještě netušila, že za pár měsíců mě právě Tomáš seznámí s mým budoucím mužem. A taky že to nebyl poslední olympijský večírek.

Hned následující den bylo dole ve vesnici velké setkání sportovců, sponzorů a funkcionářů. Už jsme pomalu balili domů, tak jsem si říkala, že si závěr olympiády udělám hezký. Ondra Rybář mě pustil, ale řekl, ať se nevrátím moc pozdě. „Světový pohár ještě neskončil,“ opakoval mi, ale já ho moc neposlouchala. O celkové vítězství jsem nejela a cílem pro mě byla olympijská medaile, kterou jsem už měla. Proto jsem se trochu zdržela a druhý den mi vynadal. Prý jsem venku před hotelem zpívala, nemohla se dostat dovnitř a museli mě sbírat z chodníku. Možná mu ani nevadilo pití jako spíš to, že jsem ho neposlechla. Navíc jsem onemocněla, dostala antibiotika a zbytek sezóny byl nanic.

Olympiáda v mém životě změnila snad všechno, co změnit šlo. Hned po příletu jsme měli tiskovku a já se na ní po všech těch oslavách ještě necítila úplně nejlíp. Přijela jsem do Jablonce, kde na mě a ostatní čekal starosta a s ním plné náměstí lidí. Snad každý tam stál s blokem nebo mým plakátem pro podpis. Vrátila jsem se do úplně jiného světa, než z jakého jsem odjížděla. Do té doby mě občas někdo poznal a na ulici popřál hodně štěstí. Teď mi za týden přišlo pět tisíc žádostí o autogram.

Začala jsem se víc bavit, chodit na večírky a Ondra Rybář zuřil. Měl důvod, ale já nelituju. Sice jsem málo trénovala a měla pak horší výsledky, ale žila jsem do té doby v bublině a jeden odpočinkový rok jsem potřebovala. Jsem si jistá, že bez něj by ty další nikdy nedopadly tak, jak nakonec dopadly.

Když mi manažer Jirka Hamza přinesl první osobní smlouvu, musela jsem se na ni podívat dvakrát. Byla tam taková částka, o které jsem nikdy nesnila, že se dá biatlonem vydělat. „A budou další,“ sliboval mi. Dnes vím, že lepšího manažera než jeho jsem mít nemohla.

Objevili se různí majitelé firem, kteří mě zvali na soukromé schůzky a určitě nechtěli jen diskutovat nad možností spolupráce. Posílali mi kytky a jeden mě dokonce lákal na společnou dovolenou na jachtě. To už se mi zdálo moc, nehledě na to, že jsem byla zadaná.

Možná s pochybami, ale pořád zadaná.

Kluci to se mnou nikdy neměli jednoduché.

10

POPRVÉ JSEM SE ZAMILOVALA na střední škole. Jmenoval se Petr, byl o pár let starší a chodil na obor ražená mince a medaile. Hodný kluk a taky dost svéráz. Výstředně se oblékal, nosil dredy, ale přesně s takovými jsem se bavila nejradši. Jeden náš kamarád měl dokonce tužku v uchu.

Petra jsem brzy přivedla domů. Máma si ho nakonec oblíbila, ale táta ne. Za dva a půl roku, co jsme spolu byli, ho ani jednou nepozdravil. Proto ke mně Petr radši chodil tajně. Večer, když už naši spali, přilezl oknem a nad ránem odešel. Skrývala jsem ho u sebe v pokoji a byla to první láska se vším všudy. Psal mi krásné dopisy, fotil mě, poslouchali jsme Boba Marleyho a trávili spolu každou volnou chvíli. Časem mi ale začalo vadit, že nemá rád sportovce a sport. Stěžoval si, když jsem chodila na tréninky, a nechápal, co mě na tom tak baví. Kvůli tomu jsme si přestávali rozumět.

Tou dobou jsme s rodiči odjeli do Ameriky. Půjčili jsme si auto, zůstali tam měsíc a procestovali asi devět států. Tam jsem si uvědomila, že se mi po Petrovi stýská. Na usmířenou jsem koupila dárek, nesla mu ho domů, zazvonila, chtěla jít dál, ale v chodbě jsem si všimla cizích dívčích bot. Zastavila jsem se a tupě zírala. Na boty, na něj a zase na boty. Vzala jsem je, hodila po něm a utekla. Běžel za mnou, něco volal, pak ještě nasedl do auta, aby všechno urovnal, ale já už ho nechtěla ani vidět. S brekem jsem přiběhla domů, zavřela se do pokoje a nevylezla, ani když mě máma volala na večeři. Neuměla jsem si bez něj představit jediný den a snad půl roku mi trvalo, než jsem se vzpamatovala. Byla jsem nešťastná, zhrzená a zhubla jsem několik kilo.

Z dalších kluků už jsem nikoho neměla tak ráda. Vlastně jsem ani nechtěla a chovala se k nim tak, jak se oni často chovali k nám holkám. Měla jsem je na háku a bavila mě jen fáze lovu. Nahodila jsem udičku, a když byla ruka v rukávě, utekla jsem a už mě nezajímali.

Když jsem s Petrem na střední škole začala chodit, možná čekal, že jsem ještě panna. Ale nebyla jsem. Své poprvé jsem si odbyla už pár let předtím a nejsem na to nijak pyšná. Ráda bych řekla, že mi bylo patnáct, ale nebylo.

Líbil se mi tehdy jeden sestřin kamarád. Byl jako ona o dvanáct let starší, což mi imponovalo. Holky ve třídě neměly kluky buď žádné, nebo ve stejném věku a já ulovila takového zkušeného borce. Když mi napsal, že si pro mě přijede a něco podnikneme, roztřásla se mi kolena. Vzal mě k sobě domů a tam se to stalo. Byl něžný, a i když ne žádný fešák, líbila se mi každá minuta. Druhý den ráno mě vrátil a kamarádka mi mezitím vytvořila alibi před trenérem, který mě večer sháněl. Nastoupila jsem na start závodu a vyhrála ho, takže mi moje poprvé asi prospělo. Nemohla jsem na to přestat myslet. Ne na něj, ale na TO. Zamilovaná jsem nebyla, ale ještě pár měsíců si mě občas vyzvedl, někam dovezl a zase poslušně vrátil. Byl to metalák a měl delší vlasy než já. Dnes se mi kluci s dlouhými vlasy nelíbí, ale tehdy to pro mě byl symbol vzdoru. Nosila jsem oranžovo-černé kanady s kovovými špičkami a dost o ně pečovala, protože podobné měli všichni pankáči v Jablonci.

Domlouvali jsme se výhradně přes telefon. Na starém alcatelu s vytahovací anténkou mi zablikala textovka a já musela několikrát kliknout, abych se na malém displeji dočetla, kdy a kde mě vyzvedne. Bylo to dobrodružství, ale časem mě přestalo bavit. Jednak mi trochu vadil jeho smích, který zněl, jako by se dávil, a jednak pro mě jednou přijel, v autě se pro něco ohnul a z kalhot mu vykoukla tanga. Říkal, že jsou v létě příjemná, ale já už ani nenastoupila.

Celé ty měsíce v tom nebyly žádné city a nikomu jsem to ani neříkala. Už vůbec ne našim. Mamka mě měla dlouho po třicítce, a tím se víceméně vylučovalo, že bychom se bavily o nějakých intimnostech. V tom je náš vztah trochu nemoderní. Poučila mě, že jednou dostanu menstruaci, a to bylo všechno. Zbytek jsem měla z vlastních zdrojů.

Zkušenosti jsem sbírala hlavně na závodech. Pobláznil mě jeden Švýcar, šikovný kluk, který vozil juniorské medaile, navíc cizinec, což pro mě bylo něco nového. Ale byl trochu suchar. Tedy jen do chvíle, než za mnou přijel do Prahy. Já vzala kamarádku, on bratrance, šli jsme na diskotéku a najednou vidím, že se tam líbá s tou mojí kamarádkou. Od toho dne jsem mu neodpověděla na jedinou zprávu. Mockrát psal, že ho to mrzí, ale já už si to nenechala vysvětlit.

Když mi bylo jedenadvacet, seznámila jsem se s Mírou. Dlouho jsem si myslela, že právě on je ten, kterého si jednou vezmu a budeme spolu mít děti.

Chodila jsem už na vyšší odbornou školu, obor ražená mince a medaile. Míra u nás v ateliéru dělal maturitní práci a líbilo se mi, jak je pečlivý. Dali jsme se do řeči, vyprávěl mi, jak běhá, jezdí na kole, a hodně se zajímal o to, co dělám a jak trénuju. Nemohla jsem z něj spustit oči.

„Taky v přípravě dost jezdím na kole,“ nadhodila jsem.

„To je fajn, já včera ujel stovec,“ odpověděl.

Sto kilometrů, jasně. Další z těch kluků, co jen kecá, aby udělal dojem. Proto jsem si řekla, že ho vezmu na kolo, utavím ho a přestane se vytahovat. Vyjeli jsme a udržela jsem se asi šest minut. Ujel mi, asi po kilometru na mě počkal, já sotva dýchala a on se jen usmíval.

„Jedem dál?“ ptal se.

Jak byl ve sportu lepší než já a k tomu chytrý a hodný, rychle jsem se do něj zamilovala. Začali jsme spolu trénovat a výrazně mi pomohl na cestě za prvními úspěchy. Najednou jsem měla výborný sparing, na který jsem se navíc těšila a byla s ním ráda. Bavilo mě, jak se na něj pořád musím dotahovat. V běhu, na kole, v posilovně. Jako by mi vypadl ze snu.

Míra byl nejhezčí kluk na škole. Nosil trička, ve kterých měl vyrýsované ruce, chodili jsme na procházky a psal mi romantické dopisy. Jednou se mi zdál sen, že spolu jedeme na kole, zastavili jsme a on se na mě vrhnul. Možná to bylo proto, že jsme dlouho čekali a první dva měsíce si dali maximálně pusu. Měli jsme se rádi a věděli, že nám nic neuteče.

Po pár týdnech mě představil rodičům. Měli baráček ve vesničce Krásná a okamžitě jsem si oblíbila jak je, tak jejich psa Montiho. Doma jsme zvířata nikdy neměli, a tak jsem ho rozmazlovala. Když na to vzpomínám, začíná se mi po celé jeho rodině stýskat. Maminka Hanka je zdravotní sestra, tatínek automechanik, oba pracovití a poctiví lidé. Už jsem se viděla jako jejich snacha a plánovala, kolik musím ušetřit, abychom měli na bydlení i na výbavu pro děti.

Jenže pak se to pokazilo.

Lépe řečeno jsem to pokazila já.

Bylo po olympiádě v Soči a úspěch je hrozná potvora. Medaile mi najednou daly pocit, že jsem něco víc, než jsem ve skutečnosti byla. A taky mi daly touhu se bavit. Začala jsem blbnout a měla románek s jedním klukem na Světovém poháru. Ale pořád jsem myslela, že se jen vyblázním a pak se k Mírovi vrátím. Byl vším, co jsem kdy chtěla. Krásný, chytrý, sportovec. I vařit uměl.

Jenže mi to všechno zhatil Koukal.

11

S MÍROU JSEM BYLA TŘETÍM ROKEM. Nehádali jsme se, byl na mě hodný, ale já už si nějakou dobu byla jistá, že spolu nemůžeme být dál. Každou chvíli jsem hledala důvody, abych byla radši sama než s ním. Trénink, odpočinek, taktická porada s trenérem… Často jsem mu lhala, až jsem se za sebe styděla. Když jsem odjížděla, těšila jsem se víc na to, že budu daleko, než že se pak vrátím domů.

Rozešli jsme se na jaře po olympiádě v Soči a vlastně jsem mu ani neuměla říct proč. Dnes už bych to uměla. Potřebovala jsem vedle sebe hlavu rodiny, někoho, kdo bude mít navrch. A to jsem v našem vztahu byla já. Bouchla jsem do stolu a Míra se postavil do pozoru. Byla jsem na něj až moc velký živel, který nedokázal zkrotit. Zažívala jsem něco, co jsem znala z domu – mamka je horká krev a taťka se spíš podřídí. Jenže já to ve svém životě chtěla naopak, a tak jsem Mírovi oznámila, že je konec. Nebyla jsem u toho bůhvíjaký hrdina. Odvažovala jsem se k tomu několikrát, nahlas si opakovala, co přesně mu řeknu, jenže pak to přišlo, já měla sucho v krku a lezly ze mě jen fráze.

„Mám tě ráda, nechci ti ublížit, ale nedovedu si představit, že spolu budeme dál. Asi na tak vážný vztah ještě nejsem připravená.“

Zpětně doufám, že jsem aspoň neřekla, abychom byli dál kamarádi. Ale možná i řekla.

Rodiče můj rozchod nesli špatně. Hlavně máma, která by za Míru dýchala. Dodnes se stane, že za nimi přijedu a on je tam na návštěvě. „Takhle slušnýho a chytrýho kluka už nenajdeš,“ říkala mi. Pak mi vyčetla, že jsem se unáhlila, a radila, ať si to pořádně rozmyslím. Její zklamání se ještě prohloubilo, když jsem jí později představila Petra.

Dost lidí si myslí, že jsem od Míry odešla kvůli němu. Není to pravda. Poznala jsem ho sice před rozchodem, ale brala jsem ho jen jako povyražení a dlouho mu dohazovala všechny svoje kamarádky. Naopak na Míru jsem nemohla přestat myslet. Udělala jsem dobře? Nemá máma přece jen pravdu? Hodný je, chytrý taky, táta by z něj byl skvělý. Dokonce jsem na něj myslela víc, než když jsme byli spolu. Bylo mi líto, že jsem o něj přišla, a to i v době, kdy už jsem chodila s Petrem.

Jenže Petr můj život převrátil naruby. A to tak, že jsem se z toho dodnes nevzpamatovala.

Poprvé jsem ho viděla v televizi. Sledovala jsem zahájení olympiády v Londýně a překvapilo mě, co za dlouhána nese českou vlajku. Nikdy dřív jsem o něm neslyšela. Nebo možná slyšela, ale hned zapomněla, protože zapomínám všechno a pořád. Jako dítě jsem byla schopná jít do samoobsluhy pro chleba a mléko a přinést rohlíky s kofolou. Každou chvíli jsem domů běhala pro zapomenuté pomůcky a zachránilo mě jen to, že jsme bydleli kilometr od školy.

Osobně jsem Petra potkala až na jaře roku 2014. Bylo to při vyhlášení ankety Trenér roku a kluka s vlajkou jsem v něm nejdřív vůbec nepoznala. „Tohle je Gábina, tohle je Petr Koukal, předseda komise sportovců a badmintonista,“ představil nás společný kamarád Tomáš Houska. Až v tu chvíli mi svitlo a ze všeho nejdřív jsem si vzpomněla na nadaci, o které jsem kdysi slyšela.

„Těší mě.“

„Mě taky.“

Vypadal trochu namyšleně, hned na mě spustil a ještě k tomu mi tykal. „Jsi jediná ze všech sportovců, kdo mi neodpovídá na maily.“ Já mu samozřejmě vykala, protože jsem si myslela, že je mu nejmíň pětatřicet.

„Maily? Jaké maily?“ řekla jsem takovým tónem, aby nebylo poznat, že jich mám v nepřečtené poště asi dva tisíce.

„Píšu ti, že můžeš jet jako olympionička zadarmo do lázní. Mám pro tebe poukaz, všichni mi už odpověděli, a ty jediná ne.“

Poukaz do lázní… Málem jsem na něj vyprskla víno, kterého jsem se právě napila. Místo toho jsem se ale snažila být vtipná. „Já bych stejně neměla s kým jet. Leda byste se mnou jel vy.“ Zasmáli jsme se a já si šla ven ze sálu srovnat punčochu, která mi padala. Najednou za sebou slyším: „Můžeš si přestat hrát s tím podvazkem? Hrozně mě to rajcuje.“ Co to je za vola, řekla jsem si v duchu a málem i nahlas. Zase on.

Znali jsme se pět minut a už je tak vlezlý? Měla jsem po olympiádě trochu divoké období, ale tohle bylo i na mě moc. Evidentně si myslel, že mu každá skočí kolem krku.

Ale já tak hloupá rozhodně nejsem.

Měla jsem v sobě pár skleniček, koukala na něj, nic neříkala a čekala, až se otočí a půjde svoje triky zkoušet na jinou. Do toho mi zazvonil telefon, volal Míra. Čekal na mě venku v autě, vytočený a nepříjemný, protože už půl hodiny jezdil kolem a hledal místo na parkování.

„Jdeš už?“

„Jasně, zlato, už běžím, ještě vteřinku.“

Pak jsem se otočila k baru a objednala si další skleničku. Petr to celé pozoroval a povídá: „Přesně tak bych nikdy nechtěl, aby se mnou moje holka zacházela.“ Výborně, takže mi ještě bude dávat přednášku? Přitom já se chtěla jen trochu napít na dobrou náladu, protože jsem věděla, že za chvíli budu sedět v autě vedle naštvaného Míry. Má nechtěná společnost mezitím místo odchodu pokračovala ve výčitkách, a tak jsem se naposledy napila a vyběhla ven. Zase tak špatný ten frajírek nebyl, říkala jsem si cestou a málem přitom vrazila do dveří. I hezký je. Vysoký, tmavé oči, přesně můj typ. Ale teď se mi to vůbec nehodí. Chci být sama. Jen chudák Míra to ještě neví.

Dala bych si facku.

Z vyhlášení Trenéra roku mě Míra vezl na Běh pro Světlušku, který jsem měla ve Stromovce zahajovat. Přijeli jsme zaprvé pozdě a zadruhé ve velkém stylu. Navigace nás vedla přímo parkem a proti nám se najednou vynořili běžci. Vystoupila jsem a prodírala se mezi nimi na start. Pořád jsem se u toho usmívala a přemýšlela o tom, jestli bych přece jen neměla jet do lázní…

Druhý den večer mi přišla textovka. Bylo to přesně 30. dubna v 18.00 a mám ji pořád schovanou. „Jak včera skončil tvůj den? Našla jsi svého přítele, Světlušku i cestu domů? Rád jsem tě poznal a budu se těšit na další setkání.“ Podepsáno celým jménem. Petr Koukal. Nevím už, jestli jsem mu své číslo dala já nebo někdo jiný, ale s odpovědí jsem pár hodin počkala. „Jsem trochu překvapená, že ses ještě ozval, když jsem si včera utrhla takovou ostudu. Našla jsem výjimečně všechno, jen můj příjezd do Stromovky byl trochu kuriózní. Taky mě těší, že jsme se poznali. Brzo na viděnou. A promiň, včera jsem byla trochu rozdováděná. G.“

Pár dní na to jsem se konečně rozešla s Mírou a těšila se na volnější léto. Co bude, bude. Petr mi často psal, jenže to mě spíš odrazovalo. Někdy jsem mu odpovídala hned, jindy třeba až za několik dní. Ale časem mě k němu začalo něco táhnout. Když se mě jednou ptal, jestli se můžeme potkat, odepsala jsem, že se chystám do Prahy vyzvednout šaty u Beaty Rajské. Domluvili jsme se, že se uvidíme. Pozval mě na večeři a slíbil, že pro mě přijede. Jenže si spletl jména a čekal u salonu Blanky Matragi. Beaty se tím docela dotkl a nějakou dobu mu to nechtěla odpustit.

Sešli jsme se až v restauraci kousek od jeho bytu a v tu chvíli už bylo jasné, že u něj přespím. Nahrála tomu náhoda. Kamarádka Hanka, která mě pár týdnů předtím vytáhla na víno v Soči, mi slíbila nocleh. Jenže když jsem jí odpoledne při zkoušce šatů u Beaty psala, jestli se mnou počítá, odpověděla mi z Florencie. „Jsem pryč. Promiň. Úplně jsem na to zapomněla.“ Petr se proto nabídl, že můžu k němu. Po počáteční úpornosti vypadal jako gentleman a ani mě nenapadlo, že by něco zkusil.

„Ale budeš spát na gauči. Nemysli si, že něco bude,“ dělal si ještě legraci. Dodnes si myslí, že jsem si celou historku s Hankou vymyslela.

Večer utíkal, povídali jsme si a trochu se přiopili. Nechal mi přinést kytku, což jsem nepochopila, protože ji servírka postavila na stůl mezi nás a já myslela, že je to pozornost podniku. Nakonec jsem ji tam i nechala a až druhý den mi řekl, že byla od něj. Když jsme po pár hodinách šli k Petrovi domů, připadala jsem si jako v patnácti a všechno mi bylo jedno. Dál hrál gentlemana, nabídl mi rámě, podržel dveře od bytu, pomohl z bundy, nalil sklenici vody… Ale pak celá ta romantika skončila.

Volala jsem kamarádovi Pavlovi a během toho hovoru po mně Petr bez zábran vyjel. Stála jsem uprostřed pokoje jako opařená. „Pavle? Ten kluk, u kterého jsem, mi právě dal pusu.“ A položila jsem to. Cítila jsem se jako kořist a bylo mi jasné, že se budu ráno stydět. Ale co… Proč bych si jednou nezkusila vztah na jednu noc. Nebudu o tom moc přemýšlet, ráno odejdu po špičkách a už se nikdy neozvu. Vůbec jsem nepočítala s tím, že bychom se snad viděli podruhé. Stačila mi totiž chvíle, abych Petra přečetla. Chodit s někým takovým bych se bála. Bylo mi dobře, ale nevěřila jsem mu skoro ani jméno. Typický holkař, a to jsem o jeho pověsti ještě nevěděla vůbec nic. Byl to čistě můj pocit od chvíle, kdy jsem mu poprvé podala ruku.

Gábino, pozor, toho určitě ne!

Ráno jsem si podle plánu brala věci a chtěla zmizet. Pěkně potichu, abych ho nevzbudila. Ale nepovedlo se mi to, udělal mi kafe a vyprovodil mě k výtahu. Překvapilo mě, že se nechoval jako lovec, který právě skolil další zvěř, ale byl vlastně docela milý. Vyzvedli mě kamarádi a jeli jsme na besedu na Masarykovu univerzitu do Brna. Vlasy rozcuchané, zbytky líčení z večera, místo čištění zubů žvýkačka. Hned z auta jsem volala kamarádce a svěřila se jí, co jsem udělala. Měla jsem trochu výčitky, ale ona mě neodsoudila, a tím pádem se mi ulevilo. Pokládám telefon a na displeji se objeví Petrovo jméno. Asi jsem si tam něco zapomněla, napadlo mě.

„Ahoj.“

„Ahoj. Byl to hezký večer a bylo mi s tebou moc fajn. Doufám, že se zase brzo uvidíme.“

Docela mě to potěšilo, protože jsem vůbec nečekala, že se ještě ozve. Ale pořád jsem si nic neslibovala. Měla jsem kamarádku Zdeňku Vejnarovou, taky biatlonistku. Rozešla se s klukem, někoho hledala, tak jsem jí Petra chtěla představit. Říkala jsem si, že by se k sobě hodili. Vzala jsem ho na závody do Letohradu, seznámila je a doufala, že si padnou do oka. Moje ambice na něj byly nula.

V tu chvíli mě ani nenapadlo, co všechno mě příští měsíce a roky čeká. Jak moc budu šťastná. A zároveň kolik nocí nebudu strachy spát.

12

BYDLELA JSEM V JABLONCI, Petr v Praze a vztah na dálku bylo to poslední, o co jsem stála. Jenže brzy jsem zjistila, že je mi v Praze čím dál líp. Navíc Petr pořád přicházel s novými nápady a nikdy jsem se s ním nenudila. Kdykoliv to aspoň trochu šlo, viděli jsme se. Někdy se podřídil on, jindy já. Ale pořád jsem nás nebrala jako pár pro budoucnost a ani jsem na to nemyslela. Bylo mi dobře a víc mě nezajímalo. Vážné to začalo být až časem. Vlastně se to stalo, ani nevím jak. Najednou mi došlo, že celý ten rok pro mě bylo důležitější být s ním než na střelnici nebo na trati.

Trénovat se mi vůbec nechtělo. Když jsem po pár měsících zjistila, že mi na Petrovi záleží, biatlon šel stranou. Jela jsem na soustředění a byla tam nešťastná. Seděla jsem večer na pokoji, četla si tam a zpátky všechny naše textovky nebo jsem jen koukala do prázdna a přemýšlela, co budeme dělat, až se vrátím. V trénincích jsem byla mimo, což na mně bylo vidět. Přijela jsem na střelnici, nadechla se, vydechla, všechno jako normálně, namířila jsem, ale místo toho, abych se soustředila na terče, přemýšlela jsem, kam mě příště vezme na večeři.

Možná to všechno bylo tím, co jsem měla za sebou. Do olympiády v Soči jsem jela jako na drátkách. Trénink, odpočinek, trénink, odpočinek. Potřebovala jsem vypnout a zjistit, že nejsem jen stroj a pořád se umím i bavit.

Ze všeho nejradši jsem přijímala pozvánky na akce a besedy do Prahy. Kývla jsem snad na každou, protože jsem za tím viděla, že můžu být s Petrem. Přípravě jsem dávala padesát procent, možná ani to ne, ale ani mě nenapadlo si to vyčítat. To jsem dělala, až když přišla sezóna 2014/15 a já viděla, že na ni nejsem připravená.

Brzy se o nás dozvěděli dva lidi, kteří pro mě v biatlonu byli a jsou nejdůležitější ze všech: trenér Ondra Rybář a manažer Jirka Hamza. Ale nikdy bych nečekala, jak jim Petr bude ležet v žaludku. Dlouho jsem měla pocit, že se s ním nesmíří snad nikdy.

Hned po čtrnácti dnech od prvního rande za mnou Petr přijel do Jablonce. Zaparkoval u přehrady a šli jsme si zaběhat. Potkal nás Ondra s dalšími kluky biatlonisty, všichni si s ním podali ruku, ale bylo vidět, že Ondra není nadšený. Nějakou dobu jsem si namlouvala, že se mi to jen zdálo, ale v následujících měsících jsem si na tenhle okamžik mockrát vzpomněla.

Jirka se o mně a Petrovi dověděl z novin. Vyfotili nás na setkání s brankářem Petrem Čechem a Jirka hned volal, jestli to myslím doopravdy. „Klid, není to nic vážného, jen zábava na pár týdnů,“ uklidňovala jsem ho, ale asi už jsem tomu sama nevěřila. Navíc jsem věděla, že po společné fotce se mi bude hůř couvat. Možná jsem si naběhla, ale Petr je tak rychlý, že mi často nedává na výběr.

A tohle byl jen začátek.

S rodiči jsem ho seznámila na vyhlášení Biatlonisty roku. Petr tam šel jako garde návrhářky Beaty Rajské, která mu mezitím odpustila, že si ji spletl s Blankou Matragi. Naopak bych řekla, že se jí líbil, dost si spolu notovali a vypadali skoro jako zamilovaný páreček. Přivedla jsem ho za mámou a asi po dvou minutách se pohádali. Máma před ním řekla, že ji mrzí, jak mě ten úspěch změnil. A že by dala cokoliv, abych zase byla jako dřív, kdy jsem neměla medaile ani peníze. To je celá máma, s ničím se nepáře. Mezi řádky tím mířila na Petra, ale ten si nenechal nic líbit. To ji zaskočilo, protože není zvyklá, že jí někdo odporuje. Možná si ji tím i trochu získal, ale najevo to určitě nedala. Spíš mi pak vynadala. „Za tohohle frajírka jsi vyměnila Míru? To nechápu.“ Je to můj život, měla jsem na jazyku, ale radši jsem to spolkla a šla pryč. Dohadovat se s mou mámou nemá smysl.

Brzy se zprávy o mně a Petrovi roznesly a já se nestačila divit. Začali se mi najednou ozývat lidi, ať si na něj dám pozor. Ne jeden nebo dva, ale desítky. Vyprávěli mi, koho a jak podvedl, s kým spal, a málem jsem dostala i seznam všech jeho milenek z předchozích olympiád. Ta varování byla jedno jako druhé. „Záleží nám na tobě a nechceme, abys byla zklamaná kvůli takovému blbečkovi.“

Pokaždé, když někdo začal mluvit o Petrovi, čekala jsem, jestli přijdou aspoň nějaké klady. Třeba že je fajn. Nic. Neměla jsem kolem sebe nikoho, kdo by mi ho schválil. Byla jsem z toho tak zoufalá, že jsem poprvé v životě šla ke kartářce. Ta jediná mě podpořila. Od té doby jsem tam nikdy nebyla, ale tehdy mě to aspoň na chvíli uklidnilo. Potřebovala jsem slyšet, že jsem si nevybrala úplně špatně.

Nejistota, ve které jsem žila, byla hrozná. A lhala bych, že už není. Od začátku jsem si říkala, že bych Petrovi chtěla na sto procent věřit, ale ještě se mi to nepovedlo. Snažím se, pořád mě ujišťuje, že se nemám čeho bát, ale mě každou chvíli něco rozhodí nebo nahlodá. Kolikrát jsem kvůli němu brečela. Začalo to už asi tři měsíce po našem seznámení a tehdy mi nevadilo, že brečím, ale proč brečím. Poprvé jsem si připustila, že mi není jedno. Byla jsem zamilovaná a myslela na něj každou minutu.

Nejvíc mě od Petra zrazovali trenér a manažer. Když se o nás Jirka Hamza dozvěděl, jeho první starost byla, abychom se spolu hlavně neukazovali na veřejnosti. To byl i důvod, proč jsme na Biatlonistovi roku nebyli spolu, ale já šla s rodiči a Petr s Beatou. Nikdy mi sice na rovinu neřekli, ať se s ním rozejdu, ale určitě by byli radši. Dělali i spoustu věcí, které tomu odpovídaly. Jednu divnější než druhou.

Během soustředění jsme od Ondry Rybáře dostávali dny, které byly oddychovější, aby za námi mohli přijet rodinní příslušníci. Měli jsme trénink třeba jen dopoledne a po něm až do večera volno. Bylo to tak i v Rakousku, před prvními závody sezóny 2014/15. Ondra oznámil, že můžeme mít návštěvy, ale nepřijel nikdo. Jen Petr. Když ho tam viděl, najednou všechno zrušil. Místo jednoho tréninku jsme měli dva a pak ještě večer rozbor techniky u videa. To by nebylo nic zvláštního, ale nikdy do té doby program tak náhle neměnil.

Ondra se choval jako malý kluk. Mohl se zbláznit, když Petr nebyl ráno na snídani, já mu namazala housku s máslem a se šunkou a donesla mu ji na pokoj. „To si pro ni nemůže dojít sám?“ utrousil a já se v tom vyžívala. Čím víc byl naštvaný, tím bych těch housek nejradši odnesla víc.

Dělal naschvál za naschválem a začínal se v mých očích shazovat. Nechtěl, abych jezdila do Prahy, a tak jsem mu kolikrát lhala. Řekla jsem, že zůstanu v Jablonci, ale stejně jsem jela. Petra neměl rád, ale nikdy by to nepřiznal.

Zpětně vidím, že jsem byla na Jirku i Ondru přísnější, než si zasloužili. Opravdu o mě měli strach a báli se, že si škodím. Viděli, že se nesoustředím na práci, a byli dost zkušení na to, aby jim bylo jasné, že první závody budou průšvih. Přibírala jsem na váze, jezdila pomalu a už v tréninku měla o dost horší výsledky, než si představovali. Už dávno se na ně nezlobím. Mysleli to se mnou dobře, jen kolem toho nemuseli dělat takové divadlo. Práce a soukromí jsou dvě různé věci a do té druhé mi nemají právo mluvit. Nebo možná mají, ale já to od nich nechci. Že jezdím hůř, jsem viděla sama.

Dodnes nevím, co mě k Petrovi tak táhlo. Vztah s ním mi jen komplikoval život. Byla jsem ve stresu, nevěřila mu, a když někam odjel, budila jsem se ze spánku, co tam zase dělá a kde se co dozvím. Kolikrát jsem si říkala, že s ním radši skončím hned, ať mám trápení rychle za sebou. Ale nikdy jsem to neudělala. Byla jsem zamilovaná tak, že jsem sama sebe nepoznávala.

Jediná věc mi chyběla. Pořád jsem si přála potkat někoho, kdo se za nás postaví. Trochu jsem to čekala od jeho rodičů, ale ani tam jsem se na začátku nedočkala. Vzal mě k nim do Hořovic, seděli jsme u stolu a jeho máma najednou začala vyprávět o sousedce, která dostudovala práva. „To by byla partie pro tebe,“ řekla Petrovi, jako bych byla vzduch. Asi jsem pod její úroveň, napadlo mě. Ale brzy jsme se sblížily a dnes mám s ní i s tchánem skvělé vztahy.

Dny vedle Petra utíkaly strašně rychle. Najednou začala sezóna 2014/15 a já v prvním závodě ve Švédsku dojela dvaašedesátá. Ondra s Jirkou se na mě hned sesypali, že je to kvůli špatné přípravě. Nemuseli mi to říkat, já věděla, že tréninky byly hrozné. Zasmála jsem se a podívala se do kalendáře, kdy se uvidím s Petrem. To jediné mě zajímalo. Žádné výčitky, že jsem něco měla udělat líp. Jirka byl toho naštvání tak plný, že hned zavolal Petrovi, aby mu vynadal. „Vidíš. Taháš ji od sportu a ona dojede šedesátá.“ Petr ty výčitky měl, i když si je nechával pro sebe a nikdy o nich nemluvil. Z prvních závodů byl rozhodně nervóznější než já, protože věděl, že mu špatné výsledky hned každý předhodí. O spoustě telefonátů s Ondrou a Jirkou mi ani neříkal. Často jsem ho viděla skleslého, ptala se, co je, ale nechtěl mi nic říct. „V pohodě, nic se neděje.“

Věřila jsem, že se po prvních závodech brzy zlepším. Ale nešlo to tak rychle. Nesoustředila jsem se a hlavně jsem neměla žádný cíl, co chci dokázat. Šla jsem na start a bylo mi to víceméně jedno. Nějak si to odběhám a odstřílím, přece jen je to moje práce. Z pěti prvních závodů jsem se jen jednou dostala mezi dvacet nejlepších. Pak jsem najednou přijela do Slovinska a vyhrála sprint.

Možná víc než za sebe jsem byla ráda za nás dva. Teď už snad nikdo nebude říkat, že mi Petr kazí kariéru.

Když se mi závody nepovedou, Petr není zrovna utěšovací typ. Kolikrát jsem potřebovala podpořit, ale on mi spíš řekl, ať nebulím a vzpamatuju se. Sportovní porážky naštěstí nesu dobře. Kdybych tak v životě brala všechno, měla bych ho o dost jednodušší.

Ale neberu. Což mi ukázaly i další měsíce.

13

BYLA JSEM ŠŤASTNÁ a nešťastná zároveň. Po Petrově pověsti jsem nechtěla pátrat a říkala jsem si, že čím míň toho vím, tím líp. Už tak jsem toho věděla dost.

Petr se kolikrát prásknul sám. Protože viděl, jak trpím, byl ke mně upřímný a řekl mi spoustu věcí, u kterých jsem jen valila oči. Zacházel do detailů a mluvil se mnou tak, jak se mnou ještě žádný kluk nemluvil. Uklidňovalo mě, že kdyby to se mnou nemyslel vážně, tohle snad nedělá. Ale pořád poslouchat, jak mi ho někdo rozmlouvá, bylo ubíjející.

Ty názory byly víceméně dva.

„Užije si s tebou a odkopne tě.“

„Chce se jen přiživit na tvé slávě.“

Ani bych už neuměla říct, který byl častější. A stejně tak bych neuměla říct, který z nich převažoval u mě. Střídaly se oba. Potkala jsem v životě spoustu lidí, kterým jsem nevěřila ani „dobrý den“, ale Petr byl extra oříšek. Ani v den, kdy jsem si ho brala, jsem si nebyla jistá, že dělám dobře. Jak moc ho vlastně znám? Všichni mě od něj zrazují a já neudělám nic lepšího, než že si ho vezmu?

Proč si mě chce brát tak rychle?

To nemůže počkat rok nebo dva?

Když jsem mu řekla, že se na svatbu necítím, hrozně ho to ranilo. Bylo to na dálku a po Skypu. Já byla na závodech, on na turnaji. „Nemohli bychom počkat?“ ptám se. Neodpověděl. Mlčel a odvrátil oči. Když jsem se chtěla zeptat podruhé, zastavila jsem se v půli věty. „Nemohli bychom…“ Už se na mě zase díval a v těch očích měl slzy. Rvalo mi to srdce. Nechtěla jsem mu ublížit, tak jsem rychle řekla, že to nemyslím vážně a že si ho samozřejmě vezmu.

Dávno před tím, než jsem se stala mistryní světa v biatlonu, byla jsem mistryní světa v pochybách. Obvykle špatně spím, a proto mám čas na přemýšlení. Bohužel ho někdy mám až moc, a tak jsem si vztah s Petrem probrala sama se sebou zleva doprava a tisíckrát zpátky. Strašně jsem si přála, abych se druhý den probudila a žádné pochyby už neměla. Jenže ubývaly hrozně pomalu. Ještě po svatbě jsem se někdy bála. A nejen po svatbě, někdy se bojím i dnes. Může za to moje sebevědomí, které je pod nulou jako počasí při závodech na Sibiři.

Petr se snažil, ale moc mi nepomáhal. Vzal mě na večeři a náhodou tam potkal pár lidí, které jsem já neznala. „Jdu na záchod,“ zmizel od stolu a nechal mě tam snad půl hodiny. Pak vidím, že se na baru baví s nějakou holkou. Takových momentů bylo víc a jeden byl pro mě dost zásadní. Byla jsem na závodech ve Švédsku a jeho kamarád mi omylem poslal video. Byly dvě ráno, oni v baru a Petr u stolu v dámské společnosti. Hned jsem si to vyložila, jak nejhůř jsem mohla.

„Kašlu na to,“ řekla jsem si poněkolikáté. Potřebuju se soustředit na sezónu, k tomu mám těžkou pozici v týmu, kde musím pořád o něco bojovat, a na tohle už mi nezbývají síly. Na druhou stranu mě všechny ty pochyby dost zocelily. Naučila jsem se příliš netrápit budoucností, a když se mi manželství zítra rozpadne, vím, že se o sebe postarám. Možná to není správný přístup a možná tím až moc myslím na sebe.

Ale tak mě život vycvičil.

Za těch pár let jsme se s Petrem několikrát scházeli a rozcházeli. Bylo to hlavně kvůli mně. Často jsem nevěděla, v čem žiju, a hlava mi z toho třeštila. Pořád do mě někdo hučel, a když jsem přišla domů, byl tam on, který mě dokola ujišťoval, že už jinou nechce. Přece by mi nelhal do očí… Hlavně rok mezi zásnubami a svatbou byl pro mě šílený. Nejdřív jsem si myslela, že je to nejlepší nápad na světě. Miluju ho jako nikoho před ním, dýchala bych za něj a být bez něho už nechci.

Náš vztah nejvíc posílili všichni ti, kteří byli proti němu. Probudila se ve mně rebelka ze střední školy a natruc jsem jim chtěla ukázat, že s Petrem zůstanu. Asi největší zlom přišel na konci roku 2014, kdy jsme nafotili intimní fotky ke kampani proti rakovině. Oba jsme na nich stáli nazí a navzájem se zakrývali. Před zveřejněním jsem výsledek poslala Jirkovi Hamzovi, který hned rozčileně volal, že něco takového nepřichází v úvahu. „Úplně si zruinuješ mediální obraz,“ soptil a dál o tom vůbec nechtěl diskutovat. Zajímal mě samozřejmě i názor Ondry Rybáře. Tušila jsem, že bude stejný, a taky byl. Možná kdybych přinesla fotky, na kterých jsem sama, tolik by jim nevadily. Ale zase za tím viděli Petra, který se chce zviditelnit a mě má jako volavku.

Ptala jsem se i dalších, třeba kolegy z týmu Michala Krčmáře, se kterým jsem si vždycky rozuměla. Reakce byly víceméně stejné. Buď „ne“, nebo „zbláznila ses?“. Podpořila mě jen naše masérka a velká kamarádka Irena Česneková. A pak ještě jedna žena, od které bych to vůbec nečekala. Moje máma. Celý život je hrozně konzervativní a pod slovem odhalený si představuje maximálně nahý kotníček. Když už jsem nevěděla kudy kam a kvůli těm fotkám probrečela několik nocí, byla poslední, komu jsem zavolala. „Dobře si to rozmysli, ale udělej, co cítíš,“ řekla mi a její slova pro mě byla jako živá voda. Když už i máma řekla ano, na co ještě čekám? Do háje se všemi. Dokonce i Petr už mě přesvědčoval, ať na všechno zapomeneme a je klid. Ale já si najednou postavila hlavu. Fotky šly ven a já na sebe byla pyšná. Byl to první moment, kdy jsem trenérovi a manažerovi ukázala, že už nebudu jen jedna ze stáda a že si umím i dupnout. Do budoucna mi to v týmu dost pomohlo.

Bylo zajímavé v tom celém sledovat Petrovo chování. Jak se za nás pořád bil a byl na všechny kolem naštvaný, tady se stáhl a mlčel. Věděl, že problémy zase způsobit on, a do ničeho mě netlačil.

Je mi jasné, že ani on to vedle mě neměl a nemá jednoduché. Nejvíc se bál pokaždé, když jsem odjížděla na závody. „Všichni tě tam zase budou přesvědčovat, jaký jsem grázl, a ty jim uvěříš,“ říkal. Bylo mi ho líto, jakou má mezi lidmi pověst. A netýká se to jen holek. Vysmívali se mu, že hrál badminton a nic v něm nedokázal. Přitom se dostal na tři olympiády. Někam jdeme a většina lidí se chce vyfotit se mnou. Pro chlapské ego to musí být hrozné, ale on to nese statečně. Viděla jsem to kdysi u rodičů. Máma měla jako lyžařka medaili z olympiády a táta byl „jen“ ředitel školy. Takového uznání jako ona se nikdy nedočkal, což ho možná trápilo.

Občas mě v tom dlouhém přemýšlení před spaním napadne, jaká by byla moje kariéra bez Petra. Možná bych byla úspěšnější a měla víc medailí. Ale s ním jsem rozhodně šťastnější. Moje tréninky od doby, kdy jsem ho poznala, opravdu nebyly ideální. Ale jen běhat, střílet a pak být doma sama by mě nebavilo. Radši bych přišla o všechno, hlavně ať jsem s ním.

Asi jsem si nevybrala tu nejjednodušší cestu, ale neměnila bych. Petr mi ukázal, že život není jen sport. Když mi trenér s manažerem říkali, že mi kazí výsledky, vlastně měli pravdu. Ale už nevědí, že bez Petra bych biatlon dávno nedělala. Bylo spoustu dní, kdy jsem se vším chtěla praštit a říkala, že už na závody a na lidi kolem sebe nemám sílu.

A on byl ten, který mě přesvědčoval, ať neblbnu.

14

MOJE RODIČE SI PETR nakonec získal celkem rychle. Rozpaky jim vydržely jen půl roku a za dalších pár měsíců už jel do Jablonce žádat o mou ruku. Mamka měla na krajíčku, ale jelikož ji hned tak něco nerozhází, hned pro Petra vymyslela tři úkoly, které musí do svatby splnit: vyběhnout kopec Česká chalupa, trefit nulu na střelnici a kvalifikovat se na olympiádu do Ria. Splnil je všechny, i když ten poslední až těsně před svatbou. Taťka byl v rozpacích, nevěděl, co říkat, takže když se ho Petr zeptal, jestli si mě může vzít, odpověděl, že jel minulý týden do Brna a navigace ho vedla úplně jinudy, než čekal. To je celý můj táta. Pak v legraci dodal, jestli si je Petr jistý, do čeho se hrne. „Nechceš si to ještě rozmyslet? Podívej, jak jsem dopadl já.“

Pár dní předtím, na konci dubna 2015, požádal Petr o ruku mě. Z různých náznaků jsem tušila, že to asi brzy přijde, ale ten den mě to zaskočilo. Odpoledne mi řekl, ať si sbalím zubní kartáček a košili na spaní, protože dole před bytem čeká řidič. Odvezl nás na žižkovskou věž. Myslela jsem, že se jdeme podívat na vyhlídku, možná na večeři a pak odjedeme někam přespat.

Brala jsem to jako dárek k našemu prvnímu výročí a zároveň jsem se cítila trochu hloupě, protože jsem na něj zapomněla.

Sedli jsme si do restaurace, zapadlo slunce, a když byly všude kolem červánky, zavedl mě Petr nahoru do apartmánu, kde už ležely poházené lístky růží, hrála hudba a byla napuštěná vana. Posadil mě na postel, vytáhl z kapsy papír a začal napůl recitovat a napůl číst básničku, kterou složil.

Lásko moje seslaná z nebe, s andělskou tváří a tělem božím, tohle je báseň pro Tebe, do které úplně všechno vložím.

Začala jsem brečet a on taky. V jednom verši zaznělo, abych zavřela oči, a tak jsem tam seděla, poslouchala a připadala si jako princezna. Když mě asi ve dvacáté sloce požádal, abych oči zase otevřela, klečel přede mnou a měl v ruce prstýnek. Posledním veršem se mě zeptal, jestli si ho vezmu za muže. Žmoulala jsem papírové kapesníky a make-up, na který si tak potrpím, mi už dávno tekl po celém obličeji. Skočila jsem mu kolem krku a řekla ano. Moc jsme toho nenaspali a ráno mě, už s prstýnkem na ruce, odvezl do nemocnice na operaci mandlí. Ještě předtím jsem si prst pyšně vyfotila a jako první ho poslala kamarádce z týmu Jitce Landové. „No nekecej,“ odpověděla mi.

Celý týden mi docházelo, co jsem udělala. Jestli jsem byla zamilovaná, ten večer na žižkovské věži to ještě prohloubil. Měli jsme za sebou konečně pár měsíců klidu. Na konci roku 2014 se mi zase začalo dařit a nikdo už neměl důvod říkat, že si vedle Petra kazím kariéru. Taky jsme strávili první společné Vánoce, na které nikdy nezapomenu. Do té doby jsme spolu nikdy tolik dní v kuse nebyli a já si přála, aby to nikdy neskončilo. Vezla jsem do Rakouska dvě tašky vánočních ozdob, což Petra trochu udivilo, ale pomalu si začal zvykat. Kamkoliv jedu, mám ráda útulno. Proto s sebou do hotelů vozím svíčky, fotky rodičů i svůj polštář, který mi připomíná domov.

Brzy jsme se začali bavit o detailech svatby. Psali jsme seznamy, koho pozveme, jaká bude výzdoba, co se bude jíst a co pít. Volali jsme si po Skypu, a vždycky když jsme skončili, půl hodiny jsem seděla, koukala do zdi a mlčela. Nevěděla jsem, co mám dělat, a nakonec jsem to sama pro sebe vždycky uzavřela tím, že pochybnosti má přece každý. Oba jsme jezdili po světě a skoro jsme spolu nebyli. Neviděli jsme se třeba tři týdny, pak tři dny v rychlosti ano a pak zase jeden z nás odjel. Měla jsem obavy, jestli ho vůbec znám. Vždyť ani nevím, co třeba dělá ve volném čase.

I ta setkání mezi mými závody a jeho turnaji byla zvláštní. Když jsem daleko a potřebuju se soustředit na svou práci, naučila jsem se dávat emoce stranou. Nemůžu plýtvat energií na to, aby se mi stýskalo. Schovala jsem se do virtuální bubliny, v níž mi nechyběl, a když jsem přijela domů, tak přesně ty tři dny, co jsme spolu měli být, mi trvalo, než jsem si na něj zase zvykla. Byly to divné stavy. Vrátila jsem se ze závodů a doma na mě čekal cizinec. Jela jsem na další a byl to muž mého života, od kterého se mi nechtělo.

Dvakrát do svatby jsem se Petra zeptala, jestli radši nepočkáme. Řekla jsem mu, že si nejsem jistá, ale on to bral hrozně úkorně. Tvrdil, že ho chci odkopnout. Potřebovala jsem od něj podporu, ale příliš často jsem se jí nedočkala. Všechno kolem svatby řešil sám, měl s tím kupu práce a já mu to celé chtěla zbořit. Navíc byl podrážděný, protože tou dobou hrál o olympiádu.

O svých pochybnostech jsem většinou nikomu neříkala. Jen občas jsem se svěřila kamarádkám. „Vždyť přece musíš cítit, jaký je,“ říkaly mi. Ale mně jako by úplně zamrzl přístroj na poznávání charakterů. Vždycky jsem si myslela, že se v druhých vyznám a zdědila jsem tuhle vlastnost po mámě, která má na lidi rentgen. Snad po deseti vteřinách ví, co je kdo zač. Ale Petr byl v mém životě první člověk, kterého jsem neuměla přečíst. Když už jsem si myslela, že ho znám, udělal něco, čím mě rozhodil. V dobrém i ve zlém. Ta nejistota mě děsila, ale zároveň i přitahovala.

Týden před svatbou jsme oba měli rozlučku se svobodou. Ve stejný den, každý jinde, ale domluvili jsme se, že se na konci večera potkáme. Co se dělo, překonalo i moje nejdivočejší představy.

Má rozlučka byla skromná. Nemám moc kamarádek, takže jsem ani neměla pro koho ji pořádat. Nakonec jsem vzala dvě Veroniky, Bušovou a Zvařičovou, a vyrazily jsme do Letňan na taneční akci. S pitím jsem se hlídala, protože jsme s Petrem měli domluvené překvapení pro jeho kamarády. Po pár hodinách jsem zavolala taxíka, jednu Verču jsme vysadily cestou, protože už byla unavená, a s druhou jsme jely do hospody U Zlatého slona za Petrem. Majitel Emil nám ke vchodu přinesl pár panáků na kuráž, nasadily jsme si škrabošky přes obličej a šly dovnitř.

Všechno probíhalo podle plánu. Tancovaly jsme, svlékly se do prádla a předstíraly, že jsme striptérky. Petr měl do davu zakřičet: „Ne že to řeknete Gábině!“ A já v tu chvíli byla připravená sundat masku a říct: „Takže vy mi to neřeknete?“ Jenže uprostřed tance někdo zařval: „Ty vole, to je snad Gábina!“ Dost mě to rozhodilo, a protože jsem nechtěla zkazit překvapení, musela jsem udělat něco, co by Gábina nikdy neudělala. A tak jsem shodila vršek. Přes škrabošku jsem viděla Petra, jak je z toho v šoku. Když taneční číslo skončilo, někteří kluci byli zklamaní, že jsme ho nedotáhly do konce. Hlavně Verča zůstala podle jejich názoru zbytečně oblečená. Jeden kamarád, už hodně opilý, se k nám připotácel a řekl: „Hele, dobrý to bylo, ale už jděte do pr…“

Sebraly jsme z podlahy oblečení a šly. Byla jsem smutná, že jsme Petrovi pokazily večírek, a jelikož mám celý život nápady spíš blbé než dobré, šla jsem do nejbližšího striptýzového baru a vyhlédla si první dvě holky, které mi přišly do cesty. Pánové chtěli pořádný striptýz až do konce, tak ho budou mít.

Bylo jim asi devatenáct. Mávla jsem na ně, ať jdou se mnou, ale vyřítil se na mě chlapík, který se o ně staral.

„To nejde,“ řekl.

„Jak nejde?“

„Prostě na to nemáš, holčičko.“

Trochu mě naštval a zeptala jsem se, o kolika penězích mluví. Bylo to hodně. Petrovi jsem tu částku dodnes neřekla, ale jak jsem byla rozjetá a ze sportu nemám ráda porážky, nemohla jsem couvnout. Usmlouvala jsem deset tisíc dolů a obě holky si odvedla. I s tím mužem, který je hlídal, jsme došli ke Slonovi, ale tam už nikdo nebyl. Volala jsem Petrovi, který mi oznámil, že s ostatními na Staromáku jedí kebab. Tak jsme se sebrali a šli na Staromák. Pohled na nás musel být krásný. Vítězka Světového poháru, za ní dvě striptérky, které vede svému ženichovi, za nimi pasák a do toho Verča, která si s těmi dvěma padla do noty a celou cestu si povídaly. „Výborný nápad,“ říkala jsem si.

Došli jsme na Staromák a vidím Petra s jeho rozlučkovou skupinkou, která mezitím značně prořídla. Čekala jsem vděk nebo aspoň uznání za to, jak tolerantní má nevěstu. Místo toho začal křičet: „Já tady žádný děvky nechci! Ať jdou do háje!“ Takže jsme se přede všemi a týden před svatbou pohádali, holky šly zpátky, ale když už jsem je zaplatila na celý večer, řekla jsem, ať aspoň počkají v baru, že za nimi pár kluků pošlu. Místo Petra tam šel jeden jeho kamarád, který má dost urputnou manželku a zavětřil příležitost si trochu povyrazit. Přišel tam, vykřikoval „já jsem Petr“ a měl prý docela hezký večer.

Ten náš byl celkem klidný.

Doma jsme na sebe ani nepromluvili.

15

BRALI JSME SE V PÁTEK TŘINÁCTÉHO. V květnu 2016.

Do Zichovce, kde jsme měli svatební hostinu a pak tam trávili i noc, jsme dorazili o den dřív. Bylo chladno a ani pocit z toho, co přijde, mě moc nezahřál.

Pořád jsem měla pochybnosti. Už to nebylo ani tak kvůli Petrovi, ale tápala jsem sama v sobě. Od mládí se bojím zodpovědnosti a potřebuju mít vždycky možnost někam utéct. Odejít, zapomenout, nepřidělávat si zbytečné starosti. A tady si je možná přidělám na celý život. Cítila jsem se nanic a velkou oporou mi byl brácha Karel, který nás jako kněz oddával. Šla jsem se mu vyzpovídat a večer si ještě opakovala svatební slib, který jsem Petrovi za pár hodin měla odříkat.

Spalo se mi špatně. Hlavně proto, že se Petr s kamarádem Jakubem přiopili a asi o půlnoci mi vlétli do pokoje. Byli ve skvělé náladě a vůbec se nestarali o to, v jaké náladě jsem já. Chtěla jsem se vyspat, protože brzy ráno měla přijet vizážistka a ještě jsme měli domluvenou zkoušku obřadu. „Spíííííš?“ zařvali do ticha, chichotali se a mně bylo přesně tak jako všem střízlivým ve společnosti opilých, kteří si navíc myslí, jak jsou vtipní. Něco si tam chvíli mumlali, pak mě polili pivem, zase se zasmáli a odešli. Já se opláchla a usnula.

Ráno jsem se líčila a Petr mi vběhl do pokoje. Udělal to už asi popáté za půl hodiny, i když dobře věděl, jak jsem pověrčivá. Ale tentokrát se nesmál.

„Nemám kalhoty!“

Zase ty jeho vtipy. Dělala jsem, že ho neposlouchám.

„Myslím to vážně, nemám kalhoty.“

„Jak nemáš kalhoty?“

„Nechal jsem je doma. Klíč od bytu mám tady, takže už mi je nikdo nestihne přivézt.“

To si snad dělá…

Úplně mi zkazil klid, který jsem potřebovala. Kdyby to neřekl, ničeho bych si nevšimla, protože náhradní kalhoty byly skoro stejné. S nervy napnutými zase o trochu víc jsem si při líčení četla slib, který jsem se chtěla naučit nazpaměť. Trochu jsem se u něj zadrhávala.

„Ty si nejsi úplně jistá, viď?“ zeptala se mě vizážistka.

„Vlastně nevím,“ odpověděla jsem. „Nevím, co mám dělat.“

„Jestli máš jen malou nejistotu, nechoď tam.“

„Ale v sále jsou babičky a venku fotografové, kterým někdo z hostů vyzradil, kde se svatba koná. Když nepřijdu, utrhnu si hroznou ostudu.“

Nakonec mě právě ona přivedla na jiné myšlenky. I když asi nechtěně. Udělala mi takový make-up, že jsem ho dvacet minut před obřadem musela celý spláchnout v umyvadle. Natřela mě silnou vrstvou, abych neměla vrásky, až jsem se najednou cítila, jako bych měla na obličeji gumu a za hlavou kolíček. Mohli mě okamžitě odvézt do muzea voskových figurín a lidi by se ještě divili, že si nejsem podobná. Nemohla jsem se usmát, natož mluvit. Takže jsme vizážistce zaplatili, odjela domů, já se umyla a přemalovala sama.

Šaty mi ušila Beata Rajská. Byly jako pavučina, celé pošívané perličkami a krajkami. Vypadaly trochu jako umělecké dílo a trochu jako šaty pro vílu. Hezčí jsem na sobě nikdy neměla. Když jsem si je při zkoušce poprvé navlékla a viděla se v zrcadle, málem jsem se rozbrečela. Dodnes je mám schované ve skříni. K tomu jsem si z modrých a bílých kytiček nechala uplést věnec do vlasů.

Brali jsme se na krásném místě, v nedostavěném gotickém chrámu v Panenském Týnci. Petr mě tam vzal při jednom z našich výletů. „Tady bych chtěla mít jednou svatbu,“ řekla jsem, ale tehdy jsme se tomu spíš zasmáli. Teď tam Petr stál u oltáře v těch svých náhradních kalhotách, všichni hosté byli na místech a já s tátou jsme čekali vzadu. I z dálky se mi Petr zdál strašně nervózní. Byla jsem od něj nějakých třicet metrů, ale viděla jsem, jak se mu z dechu a bušení srdce hýbe sako. Možná opravdu nevěřil, že přijdu. Když se o pár minut později dočkal, oči se mu rozzářily. „Ty jsi vážně tady!“ řekl.

Je strašné to přiznat, ale já v tu chvíli opravdu myslela na to, jestli by nebylo lepší utéct. Dokonce jsem chtěla vytáhnout telefon a napsat mu zprávu, ať se nezlobí, ale že si na svatbu netroufám. Milovala jsem ho, miluju, ale proč bychom nemohli žít bez svatby? Do toho mě ještě nahlodal táta. „Pořád máš pět minut,“ říkal. „Můžeme odjet.“ Čekala jsem, že mě spíš podrží, a on místo toho řekne, že můžeme vzít roha. Kdybych byla obyčejná holka a všude kolem v polích nestáli fotografové, asi bych k tomu oltáři nepřišla. Ale pak bych litovala. Nakonec jsem byla ráda, že jsem si Petra vzala. I když ve mně svatba dodnes vyvolává pocit svázanosti. Vždyť bych dodržovala stejná pravidla i bez ní. Měla bych ho ráda, byla mu věrná, nic by se nezměnilo. Chvílemi jsem si připadala jako zvíře, které někdo žene do klece. Ale věděla jsem, že kdybych odešla, ztratím ho navždy.

A tak jsem vykročila.

Táta mě vedl k oltáři šílenou rychlostí. Brzdila jsem ho, rukou ho tahala zpátky, ale on pořád kráčel jako na vojně. Jelikož jsme tam dosprintovali skoro indiánským během, ani jsem si nestihla prohlédnout všechny hosty, kteří stáli a seděli kolem.

„Proč jste tak uháněli?“ ptal se pak Petr.

Nevím. Pro tátu bylo možná těžké dát mu svou nejmladší holčičku, tak to chtěl mít rychle z krku.

Petr tam stál, ruce před sebou. Oči měl narudlé, jak zadržoval slzy. Bylo vidět, že se těší. Přišla jsem k němu, chytli jsme se za ruce a krásně se na mě usmál.

Dlouho před svatbou jsem věděla, že chci, aby nás oddal můj bratr. Nikdo z naší rodiny ho dosud nepožádal a já viděla, jak je mu to líto. Karla mám hrozně ráda. Není to žádný náboženský fanatik a svou víru mi nikdy nevnucoval. Věřící jsem, i když možná trochu jinak. Věřím ve vyšší moc. Nevím, jestli je to Ježíš Kristus, něco ve vesmíru nebo nějaká energie. Ale jsem si jistá, že když se člověk v životě chová dobře, nikomu neškodí a naopak občas něco udělá pro druhé, jednou se mu to vrátí.

Vedle sebe jsem měla milovaného muže, před sebou milovaného bratra a nic mi nechybělo. Obřad utekl, jako by trval dvě minuty. Byla jsem tak nervózní a šťastná, že si z něj moc nepamatuju. Ani nevím, jestli jsem slib odříkala správně, nebo se u něj zakoktala. Několikrát jsem od té doby držela v ruce svatební DVD, ale pokaždé jsem ho zase vrátila do skříně. Nechci si kazit vzpomínky, i když jich není moc. Ale jedna mi zůstala. Když bratr při obřadu vyslovil slovo HŘÍCH, vítr mi najednou zvedl spodničku a šaty se rozlétly nahoru. Vypadalo to jako znamení.

Po obřadu se před námi vytvořila fronta hostů a každý nám popřál. Vesměs se to opakovalo. Hodně štěstí a ať vám to vydrží. Jediný, kdo mě rozesmál, byla sestra Lucie. Začala brečet a Jitka Landová, která mi byla za svědkyni, se jí zeptala: „Co blbneš, proč bulíš?“

„Chudák naše Gábi, musí se vdávat,“ odpověděla.

Zase nezklamala.

Originální byla i máma. Po obřadu mi popřála, ale za pár hodin ke mně přišla a ptala se, jestli jsem určitě podepsala předmanželskou smlouvu. „Můžeš mi to slíbit?“ dodala.

Jako každá malá holka jsem si představovala, jakou budu mít jednou krásnou svatbu. Ale ta naše se tomu moc nepřiblížila. Vždycky jsem chtěla, aby to byl nejkrásnější den mého života a aby proběhl v klidu, ale to se nakonec nepovedlo. Bylo tam tolik lidí, že jsme se s některými ani nestihli pozdravit. Jeden Petrův kamarád vzal novou přítelkyni a my jim za celou dobu ani nestihli říct ahoj. Musela si myslet, že se tam jen vetřel a ani ho neznáme.

Do toho se kolem motali bulvární fotografové. Přijeli hned ráno a fotili mě, jak se za záclonou líčím. Petr mě ani nemohl přenést přes práh, protože byli úplně všude. Aspoň že dovnitř na hostinu už se nedostali. Někdy si říkám, že bych se jich v klidu a bez emocí chtěla na jejich povolání zeptat. Jestli jim nevadí, že někomu zkazí den, který má být nejhezčí v jeho životě. „Je to práce,“ asi by mi řekli. Ale jaká práce. Já na svou práci vždycky chtěla být pyšná…

Před hostinou měl táta proslov. Čekala jsem, že si něco připraví, protože otec nevěsty mluví na každé svatbě. Ale on se tvářil, jako by vůbec nevěděl, která bije. Takže řekl něco jako: „Ehm, ehm, jsem rád, že jste se tady sešli v tak hojném počtu.“ Připomnělo mi to den, kdy ho Petr žádal o mou ruku a táta odpověděl, jak ho navigace vedla do Brna. Zpětně mě mrzí, že slovo nedostal Petrův táta ani naše mámy. Já sice mluvit mohla, ale byla jsem trochu mimo, a tak jsem jen řekla: „Dobrý den. Jestli chcete něco vědět, tak mě se neptejte. Já nic nevím.“

Hned po večeři na mě padla únava. Večírek se rozjížděl, ale já už na něj neměla sílu a odešla jsem spát. Ležela jsem v posteli, když mě najednou probudila kamarádka Hanka. Volala mi, že z večeře přijela do hotelu a nemají pro ni místo. Na pozvánce stálo, že se hosté musí nahlásit do pěti hodin, jinak nedostanou pokoj. Neudělala to, a tak s ní nikdo nepočítal. Vylezla jsem z postele, oblékla se a musela něco vymyslet. Rezervní ubytování nebylo, ale má sestra byla tak hodná, že nabídla svoji postel. Hanka přišla do pokoje a tam už spal můj synovec. O ničem nevěděl, ráno se probudil a byl lehce v šoku. Nevěděl, kde je, co se děje nebo spíš co se v noci stalo.

Na večírek jsem se nakonec vrátila a zůstala do čtyř do rána. Nejprve jsem jen zpívala u klavíru, na který hrál náš kamarád Zdenek Merta. Pak se zábava rozjela. Snědla jsem pár zákusků, a když si dám cukr, jsem k nezastavení. Běhaly jsme s Veronikou Zvařičovou po sále, máčely ruce do fontány s čokoládou a každému, kdo šel kolem, jsme je obtiskly do obličeje.

Ráno jsme všechny ještě pozvali na společnou snídani. Každý k ní přistoupil jinak. Někdo se sotva došoural se slunečními brýlemi na očích a s brufenem v ruce, někdo naopak přiběhl rychle a zvesela, hlavně aby byl první u pípy s pivem. Mně bylo do smíchu, než jsme zjistili, kolik peněz se vybralo na malého Péťu. Všem jsme dopředu řekli, že nechceme žádné dary a vyhlašujeme místo nich sbírku na čtyřletého Péťu a jeho maminku, kteří při autonehodě přišli o tatínka a sami mají trvalé následky. Ve sto dvaceti lidech se vybralo čtyřicet tisíc korun.

ČTYŘICET.

Strašně mě to zklamalo.

Když jsem někde celý večer, nechám tam za jídlo a pití určitě tisíc korun. Tady většina hostů nenechala nic. Naši dali jako důchodci dva tisíce, Petrovi rodiče taky a stejně tak několik dalších kamarádů, od kterých to vím. Pak za mnou přišel někdo, koho si vážím, a řekl, že dal třicet. To mě zamrzelo, protože to nebyla pravda. Čekala jsem dohromady aspoň sto tisíc, ale vnitřně jsem si přála mnohem víc. Naštěstí se díky veřejné sbírce připojili fanoušci, něco jsme přidali i my a nakonec z toho byl téměř milion. Dojalo mě to, ale zároveň ranilo. Cizí lidi mají větší chuť pomáhat než naši blízcí.

Štěstí nám kromě příbuzných a kamarádů popřáli i manažer a trenér. I když jsem si s nimi ne vždy padala kolem krku, svatbu bez nich jsem si neuměla představit.

Hlavně Ondru znám od dětství. A asi nikdo kromě rodičů neovlivnil můj život tak moc jako on.

16

JAKO MALÉ HOLCE se mi Ondra Rybář děsně líbil. Trénoval pod mými rodiči a měl takový divný účes, jako by ho někdo ostříhal podle hrnce. K tomu nosil obrovské brýle. Časem je sundal, vlasy zkrátil a já se do něj zamilovala. Byla jsem drzá, všem jsem tykala, a tak jsem začala tykat i jemu.

Občas se u nás zastavil po škole a mí rodiče si ho rychle oblíbili. Máma za ty roky měla pár žáků, kterých si vážila, a Ondra mezi ně patřil. Tehdy se na biatlon hlásily mraky dětí a ona si mohla vybírat, protože jedno dítě bylo šikovnější než druhé. Ondra tehdy nastupoval na gymnázium do Jablonce a na zápis ho přivedl táta. Maminku už neměl. Měli s sebou staré lyže, na kterých snad do té doby nikdy nestál. Nebyl to prý žádný talent, ale brzy se ukázalo, že má obrovskou vůli.

Tedy přesně to, co pak chtěl od druhých.

Brzy začal sám trénovat a hlavně holky se pod jeho vedením nestačily divit. Měly svoje manýry, vyskakovaly si, ale on je srovnal. Líbilo se mi, jak je tvrdý a neústupný. Vždycky jsem kolem sebe potřebovala někoho, kdo umí prásknout bičem a říct: „Tak takhle ne.“ To Ondra byl a je.

Lepšího trenéra jsem nikdy nepotkala.

Když jsem před olympiádou v Soči přišla na svaz a prosadila si odchod od Jindřicha Šikoly, hned jsem jela za Ondrou domů. Vzpomínám si, jako by to bylo dneska. Stál tam v montérkách, přehazoval nějaké kameny a vedle něj byl bagr. Zrovna stavěl elektrárnu. Byl rád, že jsem přišla, protože v názorech na Šikolu jsme se shodli. Ale zároveň bylo vidět, jak se bojí. Později mi to i přiznal. „Nevěděl jsem, jestli to myslíš vážně, nebo jestli si jen nechceš jít mezi kluky povyrazit,“ řekl mi. „Ale znal jsem tě a znal jsem tvoji mámu, která mě toho spoustu naučila. I když už jsem pro ni byl později spíš přítěží, nikdy mě nekopla do zadku. Musel jsem tě vzít.“

Podali jsme si ruku a ten moment nám oběma změnil život.

První rok pro mě byl Ondra absolutní modla. Upnula jsem se na něj a byla z něj tak podělaná, že bych si nikdy nedovolila mu odporovat. Cokoliv řekl, bylo svaté a já to poslušně udělala. Jemu se na oplátku líbilo, že mi to jde. Chtěla jsem trénovat, vedle kluků jsem se rychle zlepšovala a nezajímalo mě nic jiného než sport. Těšila jsem se na každý trénink a jediné, o čem jsem snila, byla medaile z olympiády. Zanedbávala jsem i Míru, se kterým jsem tehdy chodila.

Už před příchodem k Ondrovi jsem vyhrála pár závodů Světového poháru, ale bylo to sportování, které mi nedělalo radost. S ním bylo najednou všechno jiné. Když jsem na trati nemohla, myslela jsem na něj. Byl pro mě hrdina, který si k sobě vzal skoro neznámou holku, a já ho nechtěla zklamat. Možná to udělal víc pro mé rodiče než pro mě, ale to mi bylo jedno. Hlavně že tam pro mě byl.

Nadšení z něj trvalo dlouho. Ale nevydrželo.

Když jsem začala dospívat, náš vztah se rychle měnil. Ondra má obrovské ego a do krve se pere za svůj názor, i když se ukáže, že není správný. Je tvrdohlavý a málokdy uzná, že má pravdu někdo jiný. To radši dál a dál vytahuje argumenty. Dlouho mi to vadilo a až časem jsem pochopila, že právě díky tomu egu a díky tomu, že od každého očekává absolutní kázeň, nás dotáhl do špičky. Neznám jiného trenéra, který by vedl tolik biatlonistů, a všichni měli výsledky. Zvládá ukočírovat různé povahy i nálady, ať jde o kluky, nebo o holky. Umí postavit trénink tak, aby seděl všem. V tom dokázal něco, co si možná málokdo uvědomuje.

Často jsme se hádali a křičeli na sebe. Ale vždycky jsem ho brala jako člena rodiny. Kdykoliv mi ublížil nebo mě zklamal, nedokázala jsem na něj být naštvaná. Petr mě kolikrát nechápal. „Jak spolu můžete normálně mluvit po tom, co ti včera řekl a přišla jsi celá ubrečená?“ Ale já jsem splachovací a vždycky jsem mu odpustila. Za chvíli jsme se s Ondrou zase smáli a dělali, že se nic nestalo. Možná to bylo i z respektu, protože to byl můj šéf.

Máme trochu divný vztah. Někteří lidi z týmu říkají, že skoro manželský. Chvíli se nenávidíme a pak se zase máme rádi. Postupně jsem se stala jedinou závodnicí, u které uváděl, že je její osobní trenér. Zajistil mi spoustu výhod, které ostatní nemají. Dobře mě zná a pochopil, že nejsem úplně týmový hráč. Nevydržím v kolektivu dlouho a radši odjedu někam, kam vezmu rodiče nebo manžela a připravuju se sama. Taková jsem odmala. I na střední škole jsem nejradši trénovala po svém. Ostatní se scházeli ve skupině, zatímco já si šla zaběhat ráno před školou a večer po škole.

Díky Ondrovi jsem mohla při závodech i soustředěních bydlet sama na pokoji. Věděl, že potřebuju klid, a dopřál mi ho. Ostatní chodí spát v deset, kdy já naopak ožívám. Maluju si, něco vyrábím a usínám ve dvě nebo ve tři ráno. Ale i tenhle blbý jednolůžák mi v týmu dělal problémy.

Ondrovi vždycky vadila neposlušnost a jakékoliv porušení pravidel. Jednou jsem za ním přišla, jestli by mi odpustil sponzorskou akci. Jen za to optání mi přede všemi vynadal a vyhodil mě z večeře. Připadala jsem si jako pětiletá holka, a když jsem pak trucovala v pokoji, řekla jsem si, že mu to nikdy neodpustím. Vydrželo mi to dva dny.

Od chvíle, kdy jsem k Ondrovi přešla, jsme si hodně povídali. Svěřovala jsem se mu a byl pro mě jako bratr. Neměla jsem před ním žádné tajnosti a mluvila s ním o biatlonu, o klucích, ale klidně i o tom, kdy mám menstruaci. Když jsem vyhrála závod, bylo vidět, jakou má radost. To jsem do té doby neznala. Šikola mi zatleskal jednou – když jsem si na střelnici špatně lehla a udělala pět chyb. Ondra mi naopak řekl, že mě dává za příklad svým dětem. Nežila jsem jen biatlonem, ale vozila jsem s sebou na závody barvičky, v pauzách si kreslila, hrála na piano, zpívala a zdálo se mi, že to všechno spíš obdivoval. Než jsem s ním začala trénovat, sundala jsem dredy. Věděl, že jsem jiná, potrhlá, ale to mu nevadilo. Vyžadoval disciplínu, kterou ode mě dostával, a zbytek ho nezajímal.

Ondra moc nechválí, ale ne že by to neuměl. Udělá to jednou za čas a o to víc si to pamatuju. Když jsem ještě nebyla s Petrem, v cíli mě po dobrém závodě objal, zvedl a řekl: „Bezva, ještěrko!“ Jakmile je naopak naštvaný, umí udělat pořádné dusno. Zavolal mi a dokázal na mě křičet tak, že jsem si mohla v obýváku položit telefon na stůl a bez hlasitého odposlechu jeho přednášku slyšela až v kuchyni. Dokáže být tvrdý, a když jsem z toho kolikrát brečela, liboval si v tom a ještě přidával. Většinou byl v právu, protože jsem byla líná nebo jsem neudělala něco, na čem jsme se domluvili. Nejvíc ho dokázalo vytočit, když viděl, že kašlu na tréninky. Měl v ruce materiál na medaile a nemohl s ním nic dělat. Možná se i bál, že chci skončit a mít rodinu.

Časem jsem pochopila, že nejpřísnější je na ty, které má nejradši. Spousta holek je mu ukradených a na ty neřve. „Budu se k tobě chovat jako k chlapům. Nečekej výjimky,“ řekl, když jsme začínali. „Bezva, to mi vyhovuje,“ odpověděla jsem. Ale to jsem si ještě nedovedla představit, o čem mluví.

První měsíce byly skvělé a za olympiádu v Soči mě dokonce pochválil. I když byl přesvědčený, že jsem tam mohla dokázat víc, a asi měl i pravdu. „Byla jsi jak kůň, kterého nešlo zkrotit,“ říkal. Ale pak jsem si začala víc a víc dovolovat a zbytečně ho dráždila. Vadilo mi, že se na mě povyšuje nejen jako trenér nad závodnicí, ale i jako muž nad ženou. Potřebuje mít navrch, a jakmile mu někdo přestane zobat z ruky, je problém. Přitom takový dřív nebýval. Když za ním kdokoliv přišel, že by chtěl upravit trénink, udělal to. Nebo se aspoň snažil najít kompromis. Dbal na to, že lidi nejsou stroje, ale měla jsem pocit, že z nás ty stroje postupně dělal.

Často jsem o tom mluvila s mámou, která mi nechtěla věřit. Byla překvapená, že by se tak změnil. Hodně jsem taky slyšela od holek, které s ním trénovaly dřív. Ale to pro mě většinou byly slepice. V mých očích byl on bůh a ony nány, které ho pomlouvaly. Až časem jsem si vzpomněla na jednu kamarádku, talentovanou holku, která jezdila za juniorskou reprezentaci, ale začala mít problémy s váhou. Brzy na tom byla hodně špatně. Vážila asi čtyřicet kilo a několik měsíců nemohla vůbec sportovat. Vrátila se, ale měla šílený jo-jo efekt. Najednou přibrala snad na osmdesát a pro tým už nebyla perspektivní. Skončila ze dne na den a vinila z toho i Ondru. On to ale viděl jinak. Vytáhl ji a ona mu tu důvěru neoplatila. Hned na začátku naší spolupráce mi řekl, že doufá, že nedopadnu stejně. Ale vlastně tomu šel dost naproti. Držel mě zkrátka a kontroloval mi skoro každý talíř. Po olympiádě v Soči jsem přibrala devět kilo, začala jezdit výrazně pomaleji a najednou jsem si všimla, o co lidem kolem mě jde. Já to nebyla. Brali mě jako stroj na výsledky a měla jsem pocit, že mé zdraví jim bylo jedno. Potřebovali jen dostihového koně, který bude závodit. Kolikrát jsem Ondrovi říkala, jak jsem vystresovaná, když se mi pořád dívá do talíře. Do očí mi tvrdil, že to nedělá. Ale myslím, že s tím přestal až nedávno.

Vždycky jsem měla pocit, že se u nás v týmu na zdraví trochu kašle. Máme sice doktora Láďu Dobeše, nedám na něj dopustit, je to skvělý chlap, ale plastický chirurg. Když máme špatný krevní obraz, často řekne něco ve stylu: „To nic není, dej si večer panáka.“ Osobně si myslím, že na tuhle nedůslednost několik závodníků dojelo. Třeba Jitka Landová vynechala celou sezónu a nakonec musela ukončit kariéru. I když viděli, že není v pořádku, dál ji ždímali neskutečnými tréninkovými dávkami a dívali se na ni skrz prsty, když se tvářila, že už nemůže. Musela si sama shánět doktory, protože svaz se o ni nepostaral. Na to, kolik toho pro biatlon udělala, se k ní zachovali nevděčně. I já jsem kolikrát radši jezdila s teplotami, než abych poslouchala, jaký jsem simulant.

Bylo několik momentů, kdy jsem byla přesvědčená, že už pod Ondrou nemůžu trénovat. Někdy jsem chtěla s biatlonem rovnou končit. Přišla jsem za ním s nějakým problémem, ale zdálo se mi, že ho nezajímá. Kluci z týmu mi kolikrát říkali, že blbnu. „Vždyť o tobě pořád tak hezky mluví a nedá na tebe dopustit.“ Já na ně vždycky zírala: „Cože? Vždyť já se s ním ani nebavím!“ I mně kolikrát řekl, že za mnou stojí nejvíc v týmu. Jenže já to z něj vůbec necítila. Nebo jsem byla tak umanutá, že jsem to cítit nechtěla. Během příprav na olympiádu v Koreji jsem ho dokonce chvílemi ani nemohla vidět.

Náš vztah se hodně poničil ve chvíli, kdy si poprvé podal ruku s Petrem. Od toho dne už jsme si nikdy tak nerozuměli a já zjistila, že se v něm vlastně nevyznám. Přestala jsem se mu svěřovat a měli jsme mezi sebou čím dál větší odstup. Došlo to dokonce tak daleko, že když nám později přál na svatbě, měla jsem pochyby, jestli to myslí vážně. Můj bývalý přítel Míra mu přitom nevadil. Ale Petr pro něj byl jako červený hadr. Pořád se mi to převalovalo v hlavě. Petr, Ondra, Petr, Ondra. Nevěděla jsem, komu z nich věřit. Zdálo se mi divné, že když stál Ondra celý život při mně, teď by mi najednou chtěl ublížit. Spíš se bál, že Petr ubližuje mně. Kolikrát jsem se s ním po telefonu pohádala a místo tréninku se šla vybulet do auta, což Ondra i ostatní samozřejmě viděli.

Nejhorší to bylo první rok, kdy musel Ondra trpět jako zvíře. Do té doby byl zvyklý, že jsem v tréninku byla poctivá, a dokonce si přidávala kilometry. Ale po medailích v Soči 2014 jsem najednou ztratila chuť. Táhne se to se mnou celý život – jakmile něčeho dosáhnu, těžko hledám nadšení a další motivaci. Změnily mě i peníze, které jsem do té doby neměla. A do toho všeho navíc vstoupil Petr.

Bylo mi jasné, že sezóna po Soči nebude dobrá. Ale nijak mě to neužíralo. Na první položce úvodního závodu jsem udělala tři chyby, usmála se a jela dál. Ani mi nevadilo, že mě novináři roznesou a napíšou, že se ukazují večírky po olympiádě a špatná příprava. Jednak jsem se naučila nestarat o to, co si myslí ostatní, a jednak měli pravdu. V Ondrovi to vřelo. Když se sportovec snaží a nejsou výsledky, musí se s tím trenéři smířit. Ale když vidí, že má jejich svěřenec talent, na který kašle, musí to být hrozný pocit. Chápala jsem i naštvání Jirky Hamzy. Měl obíhat sponzory, shánět peníze a já jako hlavní tahák v týmu skončím v prvním závodě dvaašedesátá.

Tři roky mi trvalo, než jsem o tomhle období a o Petrovi byla schopná s Ondrou mluvit. Dřív to nešlo. Byla jsem až moc zamilovaná a zaujatá, abych chápala, že to se mnou mohl myslet dobře.

Náš rozhovor pak vypadal asi takhle.

„Vzpomínáš na ten můj telecí rok?“

„Ani mi nemluv. Taková bezmoc. Jako bych měl dítě a nebyl mu schopný vysvětlit, že se řítí do pekel. Teď už o tom spolu můžeme mluvit, ale tehdy to nepřicházelo v úvahu. Cokoliv jsem řekl, hned jsi otočila tak, že jdu proti tobě a Petrovi. Že vám chci šlapat po štěstí. Přitom proti vašemu vztahu nikdo nebyl, to jste trochu nafoukli. Dost se mě dotklo, když jste to tehdy říkali do novin.“

„Mně pak došlo, že mě chceš asi před Petrem chránit.“ „Vůbec ne, vždyť já ho ani neznal.“

„Ale něco jsi o něm asi slyšel.“

„Slyšel a vnitřně jsem s tím bojoval. Nikdy jsem nechtěl, aby sis natloukla nos. Chtěl jsem tě bránit, to je pravda. Ale ty jsi byla jako malé dítě, kterému nešlo nic říct. Chvíli jsem to zkoušel, ale pak jsem to vzdal. Vždyť jsi za mnou sama přišla a ptala se: Myslíš, že mě nepodvede? A já nevěděl, co ti na to říct. Řekl jsem něco jako: Buď mu věříš, nebo ne. Jakmile budeš pochybovat, nemá to smysl. Ale připrav se na to, že jestli tě čeká náraz, bude tvrdý.“

„Ani Jirka Hamza z toho nebyl šťastný, viď?“

„Má tě rád a taky to blbě nesl. Byla jsi zamilovaná a přenášela to do sportu. Vadilo ti, že musíš jezdit na závody. Chtěla jsi být doma, protože jsi ho tak měla pod kontrolou. Šílené to s tebou bylo.“

„To byly hormony, promiň. Se zamilovanou holkou se mluví těžko.“

„Čím víc jsem toho řekl, tím jsem byl horší a najednou se mezi námi udělal hrozný odstup.“

„To je pravda. Už jsme si nebyli tak blízko.“

„A já s tím nemohl nic udělat. Čím víc bych se snažil, tím by ten odstup mezi námi byl větší. I s tvou mamkou jsem to probíral. Taky měla strach. Přála ti štěstí, ale viděla, že kašleš na sport. Řekl jsem ti tehdy jedinou věc: Budu o všem mluvit s tebou, ne s ním. Jsem rád, jestli jsi pochopila, že jsme to s tebou mysleli dobře. Já, Jirka i kluci z týmu.“

Sezóna 2014/15 se nakonec přece jen trochu spravila. Když jsem vyhrála sprint ve slovinské Pokljuce, zavolal mi Jirka Hamza a přes slzy se mu třásl hlas. „Vítej zpátky!“ křičel a chvíli po mně volal i Petrovi. Tohle se mi na něm vždycky líbilo. Vynadal mu, když jsem skončila šedesátá, ale nebál se před ním dojímat, když jsem o pár týdnů později vyhrála. „Už je to zase ta naše Gábina,“ říkal mu prý do telefonu s radostí.

Protože jsem první závody zkazila, pustila jsem z hlavy Světový pohár a soustředila se jen na mistrovství světa ve Finsku. Zbývalo do něj dost času a já chtěla všem pochybovačům ukázat, že ještě něco umím. Řekla jsem si, že přivezu medaili a na tratích pro ni třeba padnu. Ale úplně jistá jsem nakonec do Kontiolahti nepřijela. Byl březen 2015 a chvíli jsem dokonce pochybovala, jestli mě trenéři nasadí do smíšené štafety. Naštěstí nasadili. A já díky tomu získala své první velké dospělé zlato.

Veronika Vítková mi předávala první a já odjela možná nejlepší závod sezóny. Trať byla těžká, trochu sněžilo a Darja Domračeva nám na druhém úseku všem utekla. Ale hlavní bylo, že jsme za sebou nechaly všechny týmy s dobrými muži. Po mně nastoupil Michal Šlesingr a po něm Ondra Moravec. Oba to zvládli skvěle a Ondra si mohl na cestě do cíle vyzvednout českou vlajku.

V závodě i po něm jsem se cítila výborně. Do mistrovství světa se mi konečně povedlo shodit všechna kila navíc, byla jsem najednou rychlejší a věřila jsem si i při střelbě. I proto jsem se těšila hlavně na vytrvalostní závod na 15 kilometrů.

Běželo se ve středu, už za tmy, a já startovala hned s číslem čtyři. Bývá to nevděčné, protože vám trenéři nemůžou hlásit, jak jste na tom v porovnání s ostatními. Proto jsem se zavřela do vlastního světa, nic nevnímala a jen jela. První nula, druhá, třetí. Když jsem pomalu začala myslet na medaili, padla na mě krize. Nohy mě bolely tak, jak jsem to už dlouho nezažila. Silou vůle jsem se dostala na poslední střelbu a byla si skoro jistá, že tam nechám čtyři chyby. Nakonec byla jedna, ale když se mě novináři v cíli ptali, jestli vím, kterou ránu jsem netrefila, nebyla jsem schopná jim odpovědět. Tak jsem byla mimo. Padla jsem do sněhu a myslela si, že nevstanu. „Čtvrtou,“ řekli mi pak.

Mockrát se mi stalo, že jsem po dojezdu napjatě čekala v cíli a pak odcházela zklamaná a čtvrtá. Proto jsem rychle odešla a zavřela se v buňce. Převlékla jsem se a jen občas mi přišli říct, jak která favoritka závod pokazila. Někdo už dokonce vykřikl, že z toho bude zlato. Jenže pak se zezadu vynořila Ruska Jurlova, o které do té doby nebylo slyšet.

Zastřílela čistě a vyhrála.

Překvapilo to nejen mě, ale než bych přemýšlela, co všechno za tím může být, byla jsem štěstím bez sebe ze stříbra.

„To snad není možné,“ říkala jsem dokola a všem. V žádné sezóně jsem se tolik netrápila a nakonec je z toho má první individuální medaile.

Navíc ještě nebyl konec a já doufala, že není poslední. Tedy ne že doufala. Já už ji rovnou viděla na hotelové poličce. Jestli tohle nebyl úplně můj rok, byl to rozhodně rok naší štafety. Z šesti závodů jsme tři vyhrály a nevyšel nám nakonec jediný: na mistrovství světa. Pokazilo se v něm všechno, co se pokazit mohlo. Jitka Landová musela na trestné kolo a Veronika Vítková dokonce na dvě, což se nám nikdy předtím nestalo. Skončily jsme osmé a hrozně zklamané.

Poslední ránou celého mistrovství jsem si odstřelila medaili v závodu s hromadným startem. Ještě v závěrečném stoupání jsem v ni věřila, ale pak mi soupeřky utekly. Viděla jsem na Ondrovi Rybářovi, jak je z toho smutný. Ale snad měl aspoň vnitřně radost z toho, co se mi ve Finsku povedlo.

Bez něj bych neměla žádné medaile a za to mu budu vždycky vděčná. Zpětně mě kolikrát napadlo, jestli jsem vůči němu nebyla zbytečně tvrdá a nekřivdila mu. Určitě jsem mu dala zabrat víc, než si zasloužil. Ale doufám, že jsem mu to aspoň trochu vrátila.

Po letní pauze jsem se totiž v roce 2015 do biatlonu zase opřela naplno. A dosáhla něčeho, na co jsme oba ani nepomysleli. Já tedy určitě ne.

17

NAVENEK JSEM BYLA HRDINKA, ale uvnitř jsem se trochu styděla. Možná i víc než trochu, ale do očí bych to nikomu nepřiznala. Nemluvila jsem o tom ani s Petrem, ani s našimi.

Taková jsem celý život. Spoustu nepříjemných věcí si nechávám pro sebe – jednak abych neukazovala slabost, ale taky nechci obtěžovat lidi, které mám ráda. Styděla jsem se za uplynulou sezónu. Je to možná zvláštní, protože jsme s holkami vyhrály tři štafety a z mistrovství světa jsem si díky smíšené štafetě přivezla své první zlato. Ale nebyly to výsledky, za co jsem se styděla.

Byl to můj přístup k závodům.

V sezóně 2014/15 jsem skončila šestá ve Světovém poháru, čemuž se mnoho holek v životě ani nepřiblíží. Jenže všichni kolem mě věděli, že mám na víc. Věděla jsem to i já a musela jsem se rozhodnout, co s tím udělám. Jednoho dne, ještě před novou letní přípravou, jsem si natáhla tenisky a vyběhla do lesa. Bylo šest ráno, Petr ještě spal, za což jsem byla ráda, protože jsem mu nechtěla nic vysvětlovat. Dodnes to možná netuší, protože jsem se vrátila zpátky s čerstvými rohlíky, jako bych jen doběhla pro něco k snídani. O těch pěti kilometrech předtím vědět nemusel. Možná byly i tři a možná jich bylo sedm. Nevím. Několikrát jsem se zastavila, v pomalé chůzi lámala větvičky a přitom přemýšlela.

Mluvím k sobě často, ale tohle byl jeden z mých největších vnitřních dialogů. Sama, když mě nikdo neviděl ani neslyšel, jsem si poprvé nahlas přiznala, že jsem spoustu závodů pokazila. To by se ještě dalo omluvit, ale mně byly ty závody víceméně jedno. Přijela jsem na střelnici a vůbec mi nezáleželo na tom, jestli trefím pět terčů, nebo jen tři.

Nebyly to všechny závody, ale bylo jich dost. A až v tom lese jsem si uvědomila, že to není jen moje věc. Zklamala jsem Ondru Rybáře, který mě vzal k sobě s tím, že budu makat. Zklamala jsem i Jirku Hamzu, který nám shání peníze, a šestým místem jsem mu v jeho práci moc nepomohla. Ale hlavně jsem možná zklamala dost lidí, kteří mi fandí. Co když se celý víkend těší na biatlonové závody a já dojedu dvacátá? Co když pak mají zkaženou náladu, zatímco já už pět minut po závodě ani nevím, jaký byl?

Najednou mě z toho všeho přepadl pocit viny – mě, bohémku z umělecké školy, pro kterou vždycky bylo největší starostí, kde by se z čeho ulila. V duchu jsem se všem omluvila, a když jsem z toho lesa vybíhala, cítila jsem, že běžím k mnohem lepší sezóně. Nebo aspoň k většímu odhodlání.

Těšila jsem se na letní přípravu i na soustředění ve Švédsku, což se mi naposledy stalo ve škole. Baví mě závodit, ale jakmile dojde na všechno to běhání, ježdění na kole a tisíce posilovacích cviků, nadávám, co jsem si to vybrala za sport. Tentokrát ale ne.

Přidávala jsem si kilometry na kole i kila v posilovně a biatlon byl pro mě zase nejdůležitější věcí v životě. Když jsme sedali do letadla směrem na první sníh, až jsem se divila, jak mi příprava na suchu rychle utekla. A právě v tom Švédsku se stala věc, která mě neuvěřitelně nakopla. Trvala sekundu, ale v hlavě jsem si ji pak přehrála ještě stokrát. Před spaním, před prvními závody i později na stupních vítězů.

Město Idre má sotva tisíc obyvatel, ale se všemi lyžaři naroste v zimě na několikanásobek. Trénovali jsme tu tři týdny a na konci měli jako obvykle srovnávací závod. I podle něj pak trenéři určí, kdo pojede na závody Světového poháru a kdo jen na nižší soutěž IBU.

Nemohla jsem se dočkat a letěla po trati hlava nehlava. Byl to pocit, který jsem naposledy znala ze SOČI. Odrážela jsem se pravidelně a v rukou měla sílu, že mi i to nejhorší stoupání připadalo jako snadná rovinka. Dojela jsem a měla pocit, že bych tam dokola mohla jezdit celý den. Ondra Rybář se podíval do papíru, zkontroloval můj čas a řekl něco, z čeho mám ještě teď husí kůži, když si na to vzpomenu.

„Vítej zpátky.“

Jen dvě slova, ale bylo v nich všechno. Vlastně mi ani neřekl ten čas. Jen: „Vítej zpátky.“ Za sebou jsem slyšela zvuk sněžného děla a hrozně mě to dojalo.

V tu chvíli jsem začala věřit, že to bude moje sezóna. Možná ne nutně s obřími úspěchy, ale sezóna, po které na mě on i další budou zase pyšní.

Měla jsem všechno, co jsem potřebovala. Sebedůvěru, formu a konečně i klid. Nikdo už se nenavážel do Petra, že mi ničí kariéru. Lidi z týmu se smířili, že s ním asi zůstanu, ale hlavně viděli, že mám na prvním místě zase biatlon. Díky tomu se mé vztahy s Ondrou o dost zlepšily.

Když jsem odlétala na první závod do švédského Östersundu, Petr mi řekl větu, na kterou taky nezapomenu: „Nemusíš vyhrávat. Mně stačí, že budeš v každém závodě aspoň do desítky.“ Zasmála jsem se, a když se na tu sezónu zpětně podívám, je až neuvěřitelné, že se mi to vlastně povedlo. Třicet dva závodů a já byla čtrnáctkrát na stupních vítězů. K tomu čtyřikrát čtvrtá, čtyřikrát pátá, třikrát šestá, třikrát sedmá, jednou osmá, jednou devátá, jednou desátá a jen jednou nakonec mimo desítku – na mistrovství světa v Norsku.

Nikomu jsem to neříkala, ale už po přípravě jsem si dala cíl, že zkusím celý Světový pohár vyhrát. Věděl to i Ondra, ale oběma nám bylo jasné, že je to ještě těžší než dojet pro olympijské zlato. Znamená to makat celou sezónu. Ale já byla připravená. Poctivě jsem trénovala, nebláznila na večírcích, šetřila síly, kde to šlo, a nedělala hlouposti. I když taky přišly. A jaké. Ale já asi neumím vyhrávat, aniž by kolem bylo nějaké drama.

Do individuálního závodu v Östersundu jsem ještě vlétla jako poděs. Jak jsem měla potřebu sobě i všem kolem ukázat, že mám formu, přepálila jsem tempo a na konci zvadla. Minula jsem poslední ránu a skončila pátá. Za dva dny ve sprintu jsem se naštěstí uklidnila. Pršelo, chumelilo, ale to pro mě bylo lepší než vichr, který měli dopoledne kluci. Trenéři mi přinesli číslo 69 a přesvědčili mě, že než se dostanu na střelnici, fáborky se ani nehnou. Věřila jsem jim a jela jako o život. Ještě před závodem jsem se kvůli dešti několikrát převlékla, abych nevymrzla. Ale když jsem vyrazila na trať, zimu ani sníh jsem nevnímala. Přestávalo foukat, lyže jely parádně a stejně tak jel i pravý ukazováček na střelnici. Trochu jsem se zadrhla po čtvrté ráně vleže, kterou jsem sotva trefila, ale věřila jsem si tak, že mě to nerozhodilo.

Dala jsem dvě nuly a vedla skoro o půl minuty. Síly sice ubývaly, ale to bych musela sjet ze svahu, abych takový náskok ve sprintu ztratila. Projela jsem cílem a možná bych chvíli zůstala a čekala, jak jedou ostatní. Ale byla jsem tak promočená, že jsem se běžela převléct.

Vrátila jsem se a pořád byla první.

Nikdo mě ten den nepředjel a na nedělní stíhačku jsem dostala žluté číslo pro vedoucí závodnici Světového poháru. Později jsem si ho odvezla domů na památku a přidala ke všem ostatním, která jsem už měla. Na konci sezóny jich bylo tolik, že bych je mohla půjčovat jako rozlišovací dresy fotbalovým týmům. Vždycky, když jsem se doma na tu hromádku podívala, musela jsem se štípnout, jestli se mi to nezdá. Jen na jeden den mě o žluté číslo obrala Francouzka Habert. Na JEDEN. Ještě před Vánocemi jsem si ho vzala zpátky a už ho nepustila.

Ale k tomu je teď na začátku sezóny ještě daleko.

Dařilo se mi tak, že mě to samotnou zaskočilo. Za mnoho z těch závodů bych se ani nepochválila, ale stejně jsem po nich šla na stupně vítězů. Zdálo se mi, že jde všechno samo a ani se nemusím přehnaně snažit. Radši jsem o tom nepřemýšlela, protože když moc přemýšlím, nedopadá to dobře.

Odjeli jsme do Hochfilzenu, kde mi na střelnici při stíhacím závodě vyklouzla hůlka. Zůstala zapíchnutá v koberci, a když jsem ji chtěla po střelbě přicvaknout k rukavici, nepovedlo se mi to. To bylo zase vtípků. Lidi si musí myslet, že jsem úplný mimoň, a to ještě netušili, že se mi to za pár týdnů stane znova. Teď jsem se tomu zasmála taky. Byla totiž jiná věc, která mě trápila víc.

Už několik dní jsem se probouzela a měla zalepené oči. Nikdy dřív se mi to nestávalo. Přes den jsem slzela, jako bych trpěla alergií, a na střelnici jsem oči musela mhouřit, abych vůbec viděla terč. „Běž s tím k doktorovi,“ říkal mi Petr každý den dvakrát, jenže na to já moc nejsem. „Taková maličkost, to přejde,“ odsekla jsem pokaždé. Aby měl klid, počkala jsem na vánoční přestávku a přece jen zašla doma v Jablonci k doktorce. Udělala mi test a zjistila, že mám na každém oku tři čtvrtě dioptrie na dálku. Byla z toho trochu v šoku.

„Neživíte vy se náhodou tím, že střílíte na dálku?“ ptala se.

„Hmm,“ odpověděla jsem. Nechtěla jsem se pouštět do vysvětlování, že sice střílím na dálku, ale ostřím při tom na blízko. Muška zbraně je totiž od oka asi jen půl metru.

„Živím.“

Zasmály jsme se a já dostala kontaktní čočky, na každé oko jednu dioptrii. Zkusila jsem s nimi pár tréninků a dokonce i vánoční exhibici na fotbalovém stadionu Schalke v Německu. Ale brzy mě z nich bolela hlava. Navíc v zimě zamrzaly a neviděla jsem už vůbec nic, leda bych pořád mrkala, abych námrazu víčkem setřela. Proto letěly do koše. Na mžourání před střelbou jsem byla zvyklá, dařilo se mi s ním, takže jsem se k němu ráda vrátila. Sice jsem na dálku špatně viděla malé věci, ale s tím jsem se rozhodla něco dělat až po sezóně. Teď jsem vedla Světový pohár a nic jiného mě nezajímalo.

Na Vánoce 2015 jsme s Petrem zase odjeli do Rakouska a hodně jsem tam mezi zdobením stromku a klepáním řízků přemýšlela. Zasloužím si to? Jsem vážně tak dobrá? A co bude dál?

Byla jsem z toho všeho až nezvykle klidná. Už po třetích závodech se mě novináři začali vyptávat, jestli bych mohla vyhrát velký glóbus. Dřív by mě to možná rozhodilo, zbytečně bych se v tom pitvala a pochybovala o sobě. Ale tentokrát jsem jejich otázky často shazovala a tvářila se, že žádný glóbus neexistuje. Byl v tom i respekt k ostatním závodnicím a možná i nízká sebedůvěra, že bych byla něčeho tak velkého schopná.

Vnitřně jsem se samozřejmě stresovala. Zase mi došlo, co se mně a vlastně nám všem povedlo. Začínala jsem jako holka ve sportu, který skoro nikoho nezajímal. Teď každý závod vysílá televize a dívají se na nás statisíce lidí. Byl to pro mě další důkaz toho, že když má člověk nějaký sen a jde za ním, může se mu splnit. A že když si ho splním já, třeba tím nakopnu i někoho jiného. Možná mladého kluka, který se nepřihlásí na školu, protože si myslí, že na ni nemá. Nebo paní se dvěma dětmi po rozvodu, která nevěří, že ještě může být šťastná. Může a já jí to dokážu. Možná ten Světový pohár nakonec nevyhraju. Ale porvu se o něj do posledních sil.

Pomáhalo mi, že mám kolem sebe lidi, kteří mi věřili. Petr, Ondra, Jirka. Nikdo z nich na mě netlačil a spíš se mě snažili uklidnit. Proto jsou všechny ty úspěchy i jejich, stejně jako mých rodičů. Máma mi o Vánocích říkala, že kdybych už do konce sezóny nic nezajela, nemusím se stydět. „Když na trati necháš všechno, je jedno, kolikátá budeš,“ opakovala. Vzpomínala jsem si na všechny rady a poučky, které mi v životě dala. Jednu měla jako trenérka obzvlášť v oblibě. „Neznáš-li terén, péruj v kolenou.“

Vánoce byly nakonec ještě hezčí než loni. Až po nich mi došlo, že jsou asi poslední, které zažívám pod dívčím jménem. Příště už budu nad bramborovým salátem sedět jako paní Koukalová. A když už se bude mé jméno v biatlonových databázích přepisovat, nebylo by špatné se s tím starým nějak hezky rozloučit.

18

NĚKDO BY SE Z TOHO HROUTIL a půl dne probrečel, ale já taková nejsem. Ano, jsem trochu jiná. Nechat podruhé hůlku na střelnici se opravdu může stát jen mně. Navíc tentokrát mě to při sprintu v německém Ruhpoldingu v lednu 2016 připravilo o vítězství. „Ty snad chceš být co nejvíc vidět v televizi,“ smál se mi Ondra Rybář, ale nevím, jestli mu ve skutečnosti do smíchu bylo.

Já být trenérkou, asi bych sama sebe zabila.

Stalo se to zase na první střelbě. Sahám po hůlce, ale znovu zůstává zapíchnutá v koberci a musím se pro ni vracet. Pět sekund uteklo, možná sedm. Jelikož jsem dojela druhá o necelou půlsekundu, je asi jasné, co to znamená. „Uděláme ti větší poutka,“ slibovali mi hned v cíli zástupci firmy Leki, od kterých ty krásné růžové hůlky mám. Jenže já bych spíš potřebovala nějaký alarm, který by začal houkat, jakmile se od nich vzdálím na víc než metr. Nebo takový ten provázek, na kterém nám jako dětem visely z bundy rukavice, abychom je neztrácely.

Večer jsem si hůlky vzala do postele a vyfotila se, jak se k nim tulím. Udělat si ze své blbosti legraci mi vždycky pomáhalo. Je to asi proto, že se můj život nikdy netočil jen kolem sportu. Měla jsem a mám spoustu jiných zájmů, ale samozřejmě bych byla špatná profesionálka, kdyby mě ta chyba neštvala. Přece jen jsem kvůli ní ztratila dost bodů.

Nejhorší je to vždycky prvních pár minut. Jedu a nadávám si, co jsem za nemehlo. Nejradši bych do toho okamžitě šlápla, abych ztrátu dohnala, ale hned se musím okřiknout. Jen bych se utavila a další střelba by nestála za nic. Takže mi v duchu prolétne pár sprostých slov, ulevím si a pak se snažím pokračovat, jako by se nic nestalo. Podělala jsem to, ale zpátky už to stejně nevezmu. O to víc se musím příště soustředit, abych pro hůlku včas sáhla a správně ji nacvakla. Přijde první prudší kopec, zase po těle ucítím bolest a na žádnou chybu ze střelnice už si ani nevzpomenu.

Mí trenéři občas nevědí, jestli se mají smát, nebo spíš brečet. Kdyby zůstalo jen u hůlek, asi by se smáli. Ale z toho, co se mi stalo o týden později zase v Ruhpoldingu, byl prý Zdeněk Vítek ještě několik minut bledý jako stěna a skoro na infarkt.

Málem jsem totiž nestihla start.

Od rána hustě sněžilo a na nástřelu jsem terče skoro neviděla. Podložky na střelnici byly mokré tak, že se smekaly a vůbec se mi nechtělo na nich ležet. Klepala jsem se zimou a navíc mi nebylo úplně dobře od žaludku. Špatně jsem spala a na snídani do sebe dostala sotva půlku jogurtu.

„Ty terče uvidíš sice blbě, ale to ostatní holky taky,“ uklidňovali mě trenéři před závodem s hromadným startem.

Po nástřelu jsem byla skrz naskrz promočená a musela se jít převléct. Jenže jak jsem už z toho nástřelu odjížděla mezi posledními a v oblékání taky nejsem žádný rychlík, vůbec mi nedošlo, kolik už může být hodin. Trenéři mě zoufale naháněli vysílačkami, všechny holky dávno stály na startu, ale v první tříčlenné řadě bylo pořád jedno místo prázdné. To moje, vedle Francouzky Habert a před Němkou Dahlmeier. Ostatní už zabírala televize a já, pořád v předstartovním prostoru, ještě ani neměla nalepená čísla na nohách. „Nech je být a běž,“ křičela na mě masérka Petra Sedláčková.

„To je proti pravidlům!“ zmatkovala jsem.

„Tak ukaž, pomůžu ti s tím.“

Nebyly ani dvě minuty do startu a já přes celou cílovou rovinku spěchala na své místo. Zahlédla jsem výraz ve tváři Zdeňka Vítka a bylo mi ho skoro až líto. Ten si se mnou vytrpí, chudák.

Rozhodčí mi rychle zkontrolovali zbraň, já zadýchaná zamávala do kamery, ještě jsem si rychle uvázala spodek od kombinézy, aby mi nesjížděl, a viděla jsem, jak se některé soupeřky smějí. Vzpomněla jsem si na školu, kam jsem taky věčně chodila pozdě. Novinářům jsem po závodě vyprávěla, jak mi učitel Matěcha vždycky říkával: „Soukalová, miláčku, ty jsi snad úplné mešuge.“

Jelikož jsem sotva stihla start, neměla jsem vůbec čas být nervózní. Jela jsem bez přemýšlení, metr za metrem a jediné, co jsem stihla obdivovat, byli diváci. Na čepicích a bundách měli vrstvy sněhu, jak už si od rána drželi ta nejlepší místa u trati. Museli být šíleně unavení, ale stejně křičeli, mávali vlajkami a fandili. Kromě Nového Města na Moravě je právě v Ruhpoldingu nejlepší atmosféra. Byla jsem docela ráda, že sem přesunuli zrušené závody z Oberhofu, kde sice taky chodí mraky lidí, ale nikdy se mi tam nejezdilo dobře.

I v tom sněhu závod rychle utíkal a najednou jsem byla na čtvrté střelbě. Přijela jsem tam třetí za Habert a Hildebrand. Francouzka totálně vybouchla a čtyřikrát netrefila. Němka pokazila poslední ránu, což mi došlo z ticha, které na stadionu najednou zavládlo. I když úplně jistá jsem si nebyla. Přijela jsem na střelnici tak unavená, že jsem se zvládala soustředit sotva na sebe.

Máš šanci, říkám si. Soustředím se a trefuju. Dvacet z dvaceti, což mě samotnou překvapilo. Lyže mi úplně nejely a věděla jsem, že i když mám náskok, budu ho ztrácet. V chumelenici budu z prvního místa projíždět zapadanou trať a holky za mnou budou mít tím pádem výhodu. Ale vedla jsem o dvacet vteřin a doufala, že to bude stačit.

Stačilo.

Novináři mi pak připomněli, že je to mé jubilejní, desáté vítězství ve Světovém poháru.

Dlouho se mi nestalo, abych v jednom závodě zažila tolik emocí. Byl to asi nejdivočejší den v celé sezóně. I hůlku jsem na trati zlomila, když mi ji Hildebrand při jednom ze sjezdů přišlápla. Ale to se stává často a náhradní mi tentokrát půjčili Italové.

Byla jsem tak plná dojmů, že jsem vůbec nepostřehla, že už mě hlásili na stupně vítězů. „Na prvním místě… Gabriela Soukalová, Česká republika.“ A já nic. Až třetí Laura Dahlmeier na mě houkla, že mám jít. „Ty jsi vážně šílená,“ říkal mi pak Zdenda Vítek. Nejradši bych objala Petra, ale ten byl daleko v Malajsii, kde na jednom z turnajů bojoval o olympiádu v Riu.

Sezóna byla přesně v polovině. Ve Světovém poháru jsem měla už dost velký náskok, ale ráno jsem se probudila a začala pokašlávat. Ani psychicky jsem na tom nebyla nejlíp, ty dlouhé pobyty s velkou partou lidí daleko od domova mi nikdy nedělaly dobře. A protože nemohl Petr, poprosila jsem mámu, jestli by za mnou nedorazila na další závody do Itálie. Celý tým po nich odjel pryč, ale já ještě tři dny zůstala. Velká nadmořská výška mi sice nedělá dobře, ale potřebovala jsem si chvíli oddychnout a být sama. Máma se o mě starala, mazala mi svačiny a já si ty tři dny připadala, jako by mi bylo zpátky patnáct.

Na dva týdny jsme pak odletěli do Kanady a Spojených států. Hlavně na americké Presque Isle asi jen tak nezapomenu. To nebyly závody Světového poháru, ale noční můra. Začalo to už hotelem: starý, špinavý, smradlavý, za oknem mi hučela vzduchotechnika, že jsem vůbec nemohla spát. Šla jsem si stěžovat na recepci a dostala nový pokoj. Kuřácký. Byl možná ještě špinavější, a než jsem vybalila věci, dvě hodiny jsem ho uklízela. Namočila jsem hadr a utírala prach na skříni, na rámu postele i v koupelně. Naštěstí jsem si přivezla vlastní polštář a pár fotek, takže jsem si tu hrůzu aspoň trochu vyzdobila. Ale vzduchotechniku jsem v noci slyšela pořád.

Další překvapení přišlo ráno na tratích. Dovezly nás tam staré autobusy, které vypadaly, že se hned na příštích semaforech rozpadnou. Ale to by nevadilo, horší byl areál. Omšelý, fanoušci žádní, a aby to v televizi vypadalo, že aspoň někdo přišel, nahnali tam děti z místních škol. Nechápala jsem, jak tohle místo mohlo dostat Světový pohár. Oberhof, který nemám ráda, byl vedle toho ráj na zemi. Tratě tu byly úzké a na stadionu vůbec nebylo osvětlení. Když poslední den Verča Vítková dojížděla štafetu, skoro jsme ji v cílové rovince neviděli. Obdivovala jsem ji, že vůbec trefila terče. Byla až taková tma, že organizátoři podél trati zapálili svíčky.

K tomu všemu byla hrozná zima. Obličeje jsme měli oblepené tejpy, aby nám neomrzly tváře a nos. Jela jsem ve vestě, protože v elastické kombinéze jsem nebyla schopná vydržet ani dvě minuty, natož závodit. Zima z těla totiž rychle přejde do rukou a ztratila bych citlivost na spoušti. Z vysílaček jsem při sprintu slyšela: „Na to, že jede ve vestě, je docela dobrá.“ Ten sprint jsem vyhrála.

Druhý den jsem měla startovat ve stíhačce, jenže místo toho jsem se zapovídala s masérkou Petrou Sedláčkovou. Nejdřív jsem si málem nestihla sundat bundu. Bylo snad půl minuty do startu a nemohla jsem ji ze sebe dostat. Měla zúžené rukávy a já si k nim neprakticky oblékla dost tlusté rukavice. Petra ji ze mě rvala na poslední chvíli, a když jsem byla celá šťastná, že jsme to stihly, najednou povídá: „Nemáš rezervní náboje.“ Sakra. Snad je nebudu potřebovat.

Byla jsem z toho všeho tak zmatená, že jsem místo hodin na startu vnímala jen diváky, kteří už odpočítávali poslední sekundy. Jako vždy jsem si plácla s Petrou, jenže jak jsem občas roztěkaná a zbrklá, vyrazila jsem dřív. Všichni to viděli a já si to hned uvědomila. „Jsem idiot. Určitě dostanu penalizaci.“ Ale neměla jsem nejmenší tušení, jak veliká by byla. Hned po startu jsem na trati uhnula trochu doleva, kde stáli členové našeho týmu.

„Co mám dělat? Já asi vyjela dřív!“

„Nevadí, jeď,“ volali na mě, zatímco se trenéři z ostatních výprav smáli.

Čekala bych, že spíš vystartuju pozdě, ale dřív? Vůbec jsem nevěděla, co s tím. Jet dál a doufat, že budou rozhodčí hodní? Nebo se na to vykašlat a zbytečně neplýtvat silami? Celé první kolo jsem se každého člena týmu, kolem kterého jsem projela, ptala, co mám dělat. Uklidnil mě až asistent trenérů Jirka Holubec, který na mě asi po kilometru a půl zakřičel: „Jeď, jeď, všechno dobrý, v pohodě.“ Ale úplně jistý si asi nebyl, když na mě ještě v posledním kopci řval, ať přidám a radši si udělám náskok. Co kdyby… Nakonec jsem vyhrála o 34 vteřin, takže by mi ani půlminutová penalizace nevadila. Nedostala jsem ji, ale zase jsem byla za exota.

„Ona si tu jezdí ve vestě a ještě se všech ptá, jestli má vůbec pokračovat.“

Protože mělo být v neděli snad minus dvacet, přesunuli pořadatelé štafetu na sobotu. Startovaly jsme po klucích, na trati už sotva viděly, ale Eva Puskarčíková rozjela závod výborně. V cíli byla celá rozjařená, ale to jí vydrželo, jen dokud Lucka Charvátová nedorazila na druhou střelbu. „To je jako vždycky!“ říkala naštvaně. Bylo z toho zase trestné kolo a já štafetu přebírala až devátá.

Do háje.

Ale sport mě naučil, že vzdát se nesmí nikdy nic. Navíc z devátého místa se jede daleko líp než z prvního, protože už od vás nikdo nic nečeká. A jestli bych z celé sezóny měla vybrat jeden nejlepší závod, byl to tenhle. Připadala jsem si nesmrtelná. Soupeřky jsem předjížděla tak snadno, jako by na trati jen stály a já jediná závodila. Trochu jsem se sice zdržela na druhé střelbě, ale i tak jsem Verče Vítkové předávala první. Vůbec jsem jí nezáviděla, protože už jela v úplné tmě. Zvládla to skvěle a v cílové rovince si mohla plácnout se Zdeňkem Vítkem. Vyhrály jsme první štafetu v sezóně a já si z nejhoršího místa, kde jsem kdy závodila, přivezla tři vítězství.

Teď už jsem i já začala věřit, že bych mohla Světový pohár vyhrát. Jenže ještě předtím bylo na řadě mistrovství světa v Norsku.

A mně se zase začal svírat žaludek.

19

JEDNU? DVĚ? PĚT? Zdálo se mi, že všichni kolem mě jen počítají, kolik si z Osla v březnu 2016 přivezu medailí. Jako by to byla hotová věc a jen nebyl jasný počet.

„Gábino, máte skvělou sezónu a jste favoritkou mistrovství světa. Jak se s tím závodí?“ zeptal se mě jeden novinář. No jak. Dost špatně. A děkuji za připomenutí.

Odpověděla jsem samozřejmě jinak, ale hlavou mi lítalo všechno možné. Kdybych mohla, snad bych do Norska ani nejela. Už jen z představy, že se tam postavím na start, mi bylo úzko. Vůbec jsem se nepoznávala. Z holky, která měla celou sezónu sebevědomí až ke stropu, byla najednou troska. Ještě jsme tam ani nedorazili a já už myslela na to, jakou ostudu si utrhnu.

„Nemůžeš mít formu celý rok,“ uklidňoval mě Petr. A já ji nakonec měla. Až na ten jeden týden mistrovství světa.

Hodně jsme si s Petrem povídali. Snažila jsem se uklidnit a on mi pomáhal. Zkoušela jsem sama sebe přesvědčit, že mistrovství není cíl, který jsem si letos dala. Nějak dopadne a svět se nezboří. Samozřejmě se nezbořil. Ale bylo z toho asi největší zklamání, které jsem u biatlonu zažila.

Petr měl zrovna pauzu v olympijské kvalifikaci, a tak za mnou do Norska na pár dní přijel. Měli jsme o tom docela dlouhou debatu s trenérem Ondrou Rybářem. Petra jsem si měla za pár měsíců brát a samozřejmě jsem chtěla, aby se mnou bydlel na pokoji. Tehdy mi to připadalo jako nejlepší nápad na světě a až zpětně vidím, že jsem byla ještě malá a nedospělá. „Budeš se soustředit? Nerozptýlí tě to?“ ptal se Ondra. „Jsi si jistá, že mě tam opravdu chceš? Neuteče ti koncentrace?“ přesvědčoval se Petr. Vůbec jsem nevěděla, o čem ti dva mluví. Jaké rozptýlení? Jaká koncentrace?

Trvalo mi rok do dalšího mistrovství světa, než jsem si uvědomila, že měli pravdu.

Ještě než Petr přijel, snažil se mě přivést na jiné myšlenky aspoň po telefonu. Docela mu to šlo. O biatlonu jsme se skoro nebavili, a když už, nestresoval mě. Na druhou stranu mě ani neutěšoval, protože to neumí. Nebo to možná nedělá záměrně. Když jsem si stěžovala, jak ostatní holky výborně jezdí v trénincích a já mám strach, že na ně nebudu stačit, odpověděl mi: „Možná si líp načasovaly formu. S tím nic neuděláš. Ale aspoň jim to neulehčuj tím, že se dopředu vzdáš.“ Člověk by čekal něco jako „neboj, to bude dobrý“, a místo toho ještě málem dostane vynadáno.

Podobných telefonátů jsme měli několik, a to i po úvodní smíšené štafetě, do které jsme si po loňském zlatu dost věřili. Jenže onemocněl Ondra Moravec, Veronice Vítkové nevyšel první úsek a předávala mi až dvanáctá. Nakonec jsme byli šestí a já se po té bídě před začátkem mistrovství najednou cítila dobře. Vlastně ani ne tak dobře jako přímo skvěle. Moje nálady jsou občas ode zdi ke zdi. Buď průšvih, nebo euforie. Nic mezi tím. „Sprint už jsi letos dvakrát vyhrála, tak proč by to nemělo vyjít tady?“ říkala jsem si. Sebevědomí jsem měla tolik, že bych s ním mohla vydláždit celou trať. Medaile pro mě byla hotová věc. Stoupnu si na start, odjedu si těch dvacet minut a pak si pro ni jen zajdu. Po čtvrté ráně vleže jsem tu pátou brala jako samozřejmost a už jsem se viděla s puškou na zádech. Minula jsem. Každý trénink a každý nástřel si opakuju, že hlavně nesmím být zbrklá, a udělám to tady? Na mistrovství světa?

Bylo mi jasné, že žádná medaile nebude. Což je pocit, který vás v jedné vteřině hrozně naštve a hned ve druhé totálně uvolní. „Jeď, jeď,“ křičeli na mě kluci z týmu a já jela a jela.

Skončila jsem čtvrtá.

V cíli jsem se usmívala a říkala, jak je skvělé být i na mistrovství světa mezi nejlepšími. Ale uvnitř mě to samozřejmě mrzelo. Čtvrtých míst už jsem zažila dost, ale většinou to bylo v dobách, kdy se ode mě nic nečekalo. Tohle bylo daleko horší. Pitomá pátá rána. Celý život se učím, jak důležitá je pokora, a když na to v té nejdůležitější chvíli přijde, je pokora to poslední, co mám. Tak snad příště. Třeba ve stíhacím závodě, na který konečně dorazí i Petr.

Nemohla jsem se ho dočkat. Věděla jsem, že když nebude mít zpoždění, přiletí těsně před závodem a poprvé v sezóně mě tak uvidí naživo. Úplně mě to vybláznilo. Chtěla jsem se před ním vytáhnout, přijela jsem na první střelbu vleže, představovala si, jak na mě bude pyšný, a dvakrát jsem minula. Na druhé střelbě to samé. Nevím, jestli jsem se víc prala s větrem, nebo sama se sebou, ale vůbec jsem to nebyla já. Ani nevím, kdy naposledy jsem v jednom závodě udělala tolik chyb. Ještě jednu jsem přidala vestoje a dojela jedenáctá.

Má premiéra před budoucím manželem skončila nejhorším výsledkem sezóny. Navíc mu to teď trenér a manažer určitě dají sežrat, z čehož jsem měla další stres.

Neudělali to. Nebo o tom aspoň nevím.

Naštvání mi vydrželo hodinu a možná ani to ne. Netrápily mě chybějící medaile, ale dost rychle se tenčil můj náskok ve Světovém poháru. Francouzka Habert měla tou dobou z Osla už zlato, stříbro a bronz a já z ní začala mít strach. Řekla jsem to večer Petrovi a zase jsem jen chtěla slyšet, že to dobře dopadne. „Jestli až do konce sezóny vyhraje všechny závody, tak si ten glóbus zaslouží víc než ty. Bude to spravedlivé a tobě nezbude nic jiného než jí podat roku a zkusit to zase za rok. Ale nedej jí to zadarmo tím, že se sama položíš.“ Pak vyndal z batohu bonboniéru, kterou mi přivezl.

Vybílila jsem ji mnohem rychleji a přesněji než terče ve stíhačce. Známe se necelé dva roky a už přesně ví, jak na mě.

Petr nakonec zůstal jen dva dny, kdy jsme měli volno, a před dalším závodem na 15 kilometrů odjel hned ráno trénovat do Dánska. „Zkusíme udělat něco jinak,“ říkal. Strašně mi tu medaili přál a bylo na něm vidět, že má výčitky. Několikrát jsem mu opakovala, že to mistrovství by bylo stejné s ním i bez něj, ale vnitřně jsem o tom úplně přesvědčená nebyla.

Hned třetí ránu na první položce jsem minula. To snad není pravda, říkám si. Celou sezónu mi to střílí i jezdí výborně a tady kazím jeden závod za druhým. Na čtvrté položce míjím zase. Jedu do cíle, opět smířená s tím, že z toho medaile nebude, a na posledním stoupání vidím u tratě… Petra. Chvíli jsem myslela, že blouzním. Vždyť přece ráno odletěl. Až pak mi dojde, že to celé bylo jen naoko.

Vymysleli to s Ondrou Rybářem, což mě docela potěšilo. Ještě před rokem spolu skoro nebyli schopní mluvit a teď už se domlouvají za mými zády. Petr mi dal ráno pusu na rozloučenou, odhlásil se z hotelu, ale místo cesty na letiště se schoval v posilovně. Čekal, až s týmem odjedeme do areálu, pak tam sám dorazil a celý závod se choulil u tratě, abych si ho nevšimla.

Šestá, čtvrtá, jedenáctá, pátá. Už pár dní dopředu na soustředění ve Slovinsku jsem věděla, že zlato mít asi nebudu. Ke všem těm psychickým bojům tam půlka týmu nastydla, a zatímco holky z ostatních zemí byly nažhavené, já na tréninku občas pokašlávala a nemohla popadnout dech. Ale v medaili jsem věřila. A doufala jsem, že by nám mohla vyjít aspoň štafeta.

Jenže se to všechno sesypalo, ještě než jsme vůbec vyjely. Eva Puskarčíková byla nemocná a z Osla odletěla domů. Na prvním úseku místo ní jela mladá Jessica Jislová, která na konci úplně zvadla a štafetu mi předala až osmnáctá minutu za nejlepšími. Průšvih to sice byl, ale ne tak strašný, aby nešel smazat. Jelo se mi snad ještě líp než při štafetě v Americe. Dokonce mi pak trenéři řekli, že jsem ten den byla nejrychlejší ze všech. Ani jednou jsem nemusela dobíjet a předávala sedm vteřin za první Kanadou. Ale k čemu to je, když to pak celé někdo pokazí.

K ničemu.

Lucka Charvátová přijela na střelbu vestoje a vůbec ji nezvládla. Rány lítaly doleva i doprava, jen ne do terčů. Z osmi nábojů trefila jen dva a musela na tři trestná kola. Na chyby jsme u ní byly zvyklé, ale tři? Měla jsem pocit, že se strašně vystavila na trati, i když na ni trenéři řvali, ať zpomalí a šetří síly na střelbu. Po závodě brečela a bylo mi jí líto. Ani jsem si nechtěla představit, jak se cítí a pod jakým tlakem závodí. Veronika Vítková se na posledním úseku snažila, jak mohla, ale víc než šesté místo z toho nevykouzlila.

Už nevím kdo, ale někdo z týmu mi tehdy vyčetl, že jsem se ve štafetě až zbytečně moc odrovnala. Ale já byla zoufalá a medaili z ní jsem hrozně chtěla.

Na start posledního závodu s hromadným startem jsem se už sotva dobelhala. Byla jsem unavená, ráno se mi nechtělo z postele a nejradši už bych z Norska byla pryč. Ale i když mě jako malou holku biatlon moc nebavil, závody jsem nikdy nevypouštěla.

Trochu sil mi přidala první čistá střelba, i když jsem na ní zase přišla o hůlku. Tentokrát se mi zapíchla do hlubokého sněhu. Chvíli jsem jela bez ní, pak další chvíli s náhradní, a když se ke mně trenér Marek Lejsek u trati natáhl, aby mi ji vyměnil za originál, zmatená jsem mu nejdřív podala druhou.

Jelo se dost rychle a dlouho jsem se i přes chybu na druhé položce držela. Po poslední střelbě jsem odjížděla druhá, ještě jsem se rychle ohlédla, že opravdu nemusím na trestné kolo, a zároveň jsem viděla, že nulu daly i Dahlmeier a Mákáráinen.

Francouzka Habert závodila sama daleko před námi. Byly jsme tři na dvě medaile.

Chvíli jedeme pohromadě. Ale můj sen zvadne hned při stoupání u kostelíka. Cítím teď každý kilometr a možná i každý metr z celého mistrovství světa. Těžko říct, jestli mě víc trápí bolavé tělo, nebo pohled na to, jak mi soupeřky pomalu ujíždějí. Chci, strašně moc chci, ale nejde to. Kdybych se teď mohla zastavit, asi se rozbrečím. Míjím kostelík a už vím, že budu zase čtvrtá. Radši bych byla poslední. V cílové rovince zamávám směrem k českým vlajkám a dojedu pogratulovat vítězce.

Z šesti závodů má na mistrovství světa šest medailí.

Já žádnou, což bolí.

Chci domů. Ne na zatracenou Sibiř, kde mě Habert stejně předjede a vyfoukne mi glóbus. Lidi si na mě budou ukazovat: „To je ta, která vedla o dva vagony a ani to jí nestačilo.“

Asi nikdy jsem do té doby nebyla tak na dně.

20

CÍTILA JSEM SE, jako by na mě někdo vysypal hromadu kamení.

Po mistrovství světa jsem byla unavená, bez sil i bez motivace. Už jsem dál nemohla a snad ani nechtěla. Pořád stejné prostředí, zase ty stejné otázky novinářů, ve kterých se jen mění číslo, kolik z náskoku ve Světovém poháru jsem ztratila. Byla jsem náladová a na pár facek. Jakmile ode mě někdo i po dobrém něco chtěl, vyštěkla jsem na něj. Všechno kolem bylo špatně. Byla jsem jak papiňák, který každou chvíli bouchne. Už jsem měla po krk toho neustálého hlídání stravy a spánku.

V Chanty-Mansijsku se mi přitom vždycky dařilo. Právě v té hnusné sibiřské zimě se totiž ukáže, kdo je opravdový závodník. Jenže tentokrát jsem se tam vůbec netěšila. Představila jsem si ten zatuchlý hotel, špinavý vzduch a hned se mi přitížilo. Dřív jsem tam jezdila ráda aspoň kvůli fanouškům. Ale od chvíle, co jsem začala popichovat Rusy kvůli dopingu, jich mám určitě míň.

Náskok na čele Světového poháru už byl jen pár bodů a já byla vnitřně smířená s tím, že o něj přijdu. „Už jsem to vlastně vzdala,“ byla moje odpověď, když se mě novináři ptali na celkové vítězství. Vždycky a ve všem se radši připravím na horší variantu, abych pak nebyla zklamaná. Ale samozřejmě jsem nic nevzdala.

Možná to bylo z nervů, možná z té zimy, ale po příjezdu na Sibiř jsem okamžitě nastydla. Jeden den jsem dokonce prospala čtrnáct hodin. Bolelo mě v krku a v tréninku jsem skoro nestřílela. Ve středu, den před závodem, jsem dokonce nestřílela vůbec a šla se jen projet. A pak to přišlo. Čtvrtek ráno. Vzbudila jsem se a byla celá mokrá. Na čele mi vyskakovaly kapky potu, a když jsem ještě v posteli natáhla ruce před sebe, obě se třásly. Šla na mě panika, ale neměla jsem nikoho, komu bych se svěřila. Jak už jsem neměla síly a byla protivná, odřízla jsem se od Ondry i celého týmu.

A tak jsem vzala telefon a zavolala Petrovi.

Ležela jsem v posteli a nohy měla opřené o zeď, aby se mi aspoň trochu odkrvily. Bolely mě už jen z představy, že na nich mám mít lyže. Z hotelu jsme přitom měli odcházet už za pár minut.

Petr to vzal hned. Asi čekal, že mi jen popřeje hodně štěstí, ale místo toho jsem na něj vysypala všechno, co jsem zrovna cítila. „Strašně se bojím a nechci jet.“ Mluvili jsme spolu dvacet minut a já z toho deset probrečela. „Všechno mě bolí, všichni mě štvou, jsem k ničemu a nemám na to.“ Byla jsem jako rozmazlená holka, která by ze všeho nejvíc zasloužila pár facek. Kňučela jsem do telefonu a žádné argumenty na mě nezabíraly. Pak mi Petr najednou zahrál na city. „Vzpomeň si na všechny ty lidi, kteří ti dnes budou u televize držet palce. Víš, jak by byli zklamaní, kdybys to zabalila?“ Představila jsem si to a přestala jsem brečet. Rychle jsem se nalíčila a ještě před odjezdem z hotelu napsala vzkaz na svůj Facebook.

„Ahoj lidi, myslete dnes na nás s holkama, prosím! Bude to boj. Sil moc nezbývá, ale necháme v závodech všechno za nás i za vás, prostě za celé Česko.“

A k tomu tři vykřičníky.

Celou cestu do areálu jsem si na telefonu četla komentáře, které mi lidi psali. Byly nádherné. Možná to nebylo úplně profesionální a neměla bych se krátce před tak důležitým závodem rozptylovat Facebookem, ale cítila jsem, že by mi to mohlo pomoct.

A taky pomohlo. Právě díky těm vzkazům jsem ze sebe vyškrábala poslední zbytky sil.

V závodě jsem neminula ani jeden terč a skončila druhá. Nejelo se mi bůhvíjak a docela mě překvapilo, když mi kluci u trati hlásili tak dobré časy. Měla jsem číslo 38, takže ještě než jsem zalehla k první střelbě, bylo jasné, že Habert ten den nevyhraje.

Trochu jsem si počkala na poslední ránu, protože jsem ani za nic nechtěla na trestné kolo. Vestoje to šlo rychleji, ale při odjezdu ze střelnice jsem se zamotala s Ruskou Slepcovou. Tak moc jsem si dávala pozor, abych si správně nasadila hůlky, že jsem ji vůbec neviděla a zezadu do ní najela. Jednoznačně moje chyba. Možná mě nakonec i stála vítězství, protože jsem v cíli ztrácela jen tři sekundy. Ale vůbec mi to nevadilo. Cítila jsem se šťastná jako už dlouho ne. Dostala jsem malý glóbus za sprint a radši ho hned odevzdala masérce Petře Sedláčkové, aby mi někde neupadl.

Volala jsem Petrovi, rodičům i Ondrovi Rybářovi, který na Sibiř nejel. Trochu mě tím zklamal. Čekala jsem, že mi bude dělat oporu, ale místo toho zůstal doma. Ať jsme měli jakékoliv vztahy, vždycky jsem byla ráda, když byl poblíž. Až s odstupem času jsem pochopila, že to udělal pro mě. Dávno dopředu říkal, že na Sibiř nepojede, a nechtěl měnit plány, abych neměla pocit, že se děje něco mimořádného.

Šla jsem za novináři, a jestli se na ně v něčem můžu spolehnout, je to matematika. Vždycky mi přesně spočítají, o kolik vedu a co to znamená pro další závody. V biatlonu se za vítězství dává šedesát bodů a na rozdíl od jiných sportů se na konci sezóny dva nejhorší výsledky škrtají. Tenhle systém má dost odpůrců, ale mně se líbí. Když někdo během roku onemocní, má pořád šanci. Na pravidlech mi vadí jiná věc – že se nedávají body za olympiádu. V Soči by to mně i Ondrovi Moravcovi dost pomohlo.

Po sprintu, škrtech a se dvěma zbývajícími závody jsem měla náskok 57 bodů. Kdyby Habert oba ty závody vyhrála, mně by v jednom z nich stačilo být devátá. Navíc jsem na ni měla do stíhačky náskok čtyřicet sekund, což jsou dvě rány vedle.

Velký glóbus byl hrozně blízko.

A já už zase věřila, že si ho domů odvezu.

Po tiskovce jsem vzala do ruky telefon a otevřela Facebook. Potřebovala jsem poděkovat všem, kdo mi fandili. Bylo to i jejich vítězství.

„Lidičky zlatý, děkuji za držení palců a tu spoustu pozitivních komentářů. Jste skvělí, že jste mě v tom nenechali! Věřím, že bez vás bych to dnes tak nezvládla! Teď už jen doufám, že jsem co nejvíce z vás zlepšila náladu při sledování našeho přenosu! Obrovský dík vám všem.“

Do postele jsem padla jako špalek. Neříkám to o sobě často, ale ten den jsem na sebe byla pyšná.

Nejen ráno u snídaně, ale celý volný den jsem se smála. Tohle mi už přece nemůže utéct. V sobotu jsem se postavila na start stíhačky a věděla, že to dobře dopadne. Na rozdíl od sprintu mě nic nebolelo. Stát se samozřejmě může cokoliv, ale devátá bych snad skončit mohla.

Jediné, co mě trochu strašilo, byl vítr. Předpověď nebyla dobrá. Ale přijela jsem na první střelbu a oddychla si. Praporky se hýbaly jen trochu. Z nervozity jsem sice jednou minula a stálo mě to přes dvacet vteřin, ale v průběžném pořadí to znamenalo jen jedno místo.

Byla šílená zima. Mrzly mi ruce a nestřílelo se mi nejlíp. Proto jsem druhou položku začala od prostředního terče, což dělám vždycky, když se necítím dobře. Z dalších deseti terčů jsem trefila všechny a najednou stojím na poslední střelbě společně s Habert. Bylo to docela symbolické. Já versus ona, dvě nejlepší závodnice sezóny.

Jak se na střelnici pokaždé soustředím jen na sebe a nevnímám soupeřky, tady mi koncentrace utíkala. Devátá. Neblázni, stačí ti být devátá. Kromě novinářů mi to říkali i trenéři, tak to snad platí. Chvilku mě napadá, kolik bych ztratila, kdybych všechno vypálila vedle a musela na pět trestných kol.

Prober se. Soustřeď se.

Habert jsem měla po pravé ruce. Minula hned první ránu a já třetí. Zbytek jsme trefily. Měla přede mnou náskok několik metrů, ale za námi se už hnaly další. V pěti vteřinách nás bylo šest. Na kopci mi fandil Michal Krčmář, kterému říkáme Bimbo. „Makej! Dáš to,“ křičel, ale já měla pocit, že ostatním holkám jedou lyže o dost líp. Už abych viděla ty sloupy…

Areál v Chanty-Mansijsku je zvláštní tím, že se před posledním stoupáním celý podjíždí. Konstrukci drží obrovské sloupy, a když jsou na dohled, znamená to, že do cíle zbývá jen pár stovek metrů.

Ale tentokrát bylo čekání na sloupy nekonečné. Když se najednou objevily, přepadla mě obrovská úleva. Už stačí jen nespadnout a povede se mi to, o čem jsem tak dlouho snila.

Asi kilometr a půl před cílem jsem přitom udělala taktickou chybu. Nemám totiž dobré sprinty a bála jsem se, aby mi všechny ty holky neujely. Chtěla jsem se na druhém místě odtrhnout, ale udržely se mě, já je odtáhla a ony mě ještě před stoupáním předjely. Možná jsem mohla ušetřit víc sil a trochu se za nimi po čtvrté střelbě vyvézt. Ale zase hrozilo, že by nás dorazil někdo zezadu, a takhle jsem si aspoň pojistila, že jedeme rychle.

Druhá už nebudu. Mohla bych ještě zkusit zabojovat o třetí místo, ale nemám na to sílu. Jsem zase čtvrtá. Ale tohle je ze všech čtvrtých míst to nejhezčí.

Lehla jsem si na zem a zhluboka dýchala. Vůbec jsem neměla energii vstát. Doufala jsem, že naši i Petr sedí u televize a mají radost. Náš tehdejší servisman Dan Müller byl v cíli dojatý a brečel. Manažer Jirka Hamza mi přišel dát pusu. Volala jsem Petrovi, byl na nějaké firemní akci a hovor nám asi pětkrát vypadl. Já něco koktala a on mi pořád opakoval, že jsem vyhrála Světový pohár. Asi měl pocit, že mi to ještě nedošlo. Já mu na to v slzách řekla, že jsem vyhrála nejen pro sebe, ale pro všechny Čechy. Hned po závodě jsem na stadionu dostala malý glóbus za vítězství ve stíhačce. Ruský hlasatel mě vyhlásil dokonce v češtině a gratuloval mi šéf naší federace Anders Besseberg. Už tehdy jsem ho neměla moc ráda, a to jsem ještě netušila, jak moc se naše vztahy v příštích měsících zhorší.

„Chtěla bych to vítězství věnovat všem lidem, kteří na tom v životě nejsou dobře,“ řekla jsem pak i Tomáši Mackovi z MF DNES, který na Sibiři byl. Zase jsem u toho měla slzy v očích, což se mi ten den stalo ještě několikrát. Dokonce i večer, když jsem na pokoji zhasla světlo a ležela v posteli. V ruce jsem držela telefon a četla si vzkazy od fanoušků. Říkala jsem si, jestli si jich tolik vůbec zasloužím. Hrozně mě to dojímalo a neumím říct, jestli jsem je četla hodinu, nebo dvě. Nebo možná ještě víc, protože jsem se ráno probudila a telefon neležel na nočním stolku, kam ho obvykle dávám. Po chvíli jsem ho našla v peřině. Úplně vybitý.

Těšila jsem se na poslední závod jako snad na žádný jiný v sezóně. Pojedu konečně bez nervů a bude to takové mé poděkování všem, kteří mi celý rok fandili. Jenže hromadný start pořadatelé kvůli počasí zrušili. Vítr dokonce zlomil jeden ze stožárů s umělým osvětlením. Spadl na střelnici, a já si tak další malý glóbus vyležela v posteli. Jinde by se asi start přeložil na pondělí, ale tady to nešlo. Všechny týmy měly objednané a zaplacené charterové lety zpátky.

Byla jsem z toho smutná. Šla jsem do areálu, kde jsme měli se zbytkem týmu domluvené focení, ale ochranka mě dovnitř nepustila. Prý je riziko, že kromě stožáru začnou padat i stromy. Potkala jsem se s norskými bratry Boovými, které tam nepustili taky. Na ochranku jsem se usmála, mysleli, že mě mají z krku, ale šílené ženy dělají šílené věci, a o to víc, když mají po sezóně a velký glóbus v kapse. Naoko jsem šla pryč, ale asi po třiceti metrech jsem se zastavila, otočila a rozeběhla zpátky směrem k plotu. Plán zněl jasně: Přelezu plot, a protože ti Rusové byli narvaní do tlustých zimních bund, po trati jim uteču. Jenže si mě všimli, už když jsem na ten plot lezla. Vyškrábala jsem se nahoru, pravou nohu už měla na druhé straně a chystala se přehodit levou. Ale vyšší z těch Rusů mě za ni chytil a stáhl zpátky. Spadla jsem do závěje a místo strachu jsem dostala záchvat smíchu. Něco na mě řvali, ťukali si na čelo, ale já si vychutnávala svých pět minut odvahy a připadala si jako v akčním filmu.

Nakonec se ukázalo, že vichřice byla přece jen k něčemu dobrá. Po příjezdu na Sibiř jsme se dozvěděli, že pořadatelé zrušili tradiční závěrečnou slavnost, při které se v místním divadle předávají glóby. S Martinem Fourcadem i dalšími nás to dost naštvalo. Ne snad proto, že jsme s sebou my holky táhly večerní róby a těšily se, že na sebe jednou můžeme navléct i něco jiného než tepláky. Zklamalo nás to hlavně proto, že se celou sezónu honíme a biatlonové federaci ani nestojíme za to, aby nás důstojně ocenila. Suše nám oznámili, že žádný večírek nebude a předávání proběhne jen na stadionu po posledním závodě. Nikdo nám ani pořádně nevysvětlil proč. Prý to bylo z trucu šéfa Besseberga, kterého na minulém večírku zesměšnili norští bratři Bóovi. Trochu se napili, sebrali mu brýle a parodovali ho. Bylo to hrozně vtipné, ale on se urazil a rozhodl, že žádné příště už nebude. Bohužel zrovna v sezóně, kdy jsem vyhrála.

Jelikož se v neděli nejelo a areál byl zavřený, malou slávu nám přece jen uspořádali. V hotelu Olympijskaja natáhli fotoplátno a já si mohla vzít své oblíbené červené koktejlky od Beaty Rajské. Už mi dávno nebyly, protože jsem od začátku sezóny dost zhubla. Vlály na mně, neměly šmrnc, ale stejně jsem byla ráda, že je můžu mít na sobě. Večer byl jedna velká nuda a fiasko. Netrval ani moc dlouho. Skončil po pár skleničkách, ale pokračoval na hotelové chodbě, kde bylo o patro výš nad mým pokojem malé zákoutí s gaučem a stolkem. Vlastně mě tam nikdo nepozval a zjistila jsem to náhodou. Náš tým oslavoval moji výhru a nikdo mi neřekl ani pro mě nepřišel. Jirka Hamza mi sice napsal SMS zprávu, ale tu jsem si přečetla až ráno.

Strašně moc jsem se těšila domů. Několikrát jsem se fotila s velkým glóbem a nemohla se na něj vynadívat. Je to jedna z nejhezčích sportovních trofejí, které jsem kdy viděla.

Zakončení sezóny nám uspořádal tatínek masérky Petry Sedláčkové u sebe ve firmě. Trenérům Ondrovi Rybářovi a Zdendovi Vítkovi jsem jako poděkování dala žlutá čísla, která jsem si v sezóně vyjela. S Verčou Zvařičovou jsme si z počítače začaly pouštět naše oblíbené písničky. Ostatní to asi trochu štvalo, ale my dostávaly čím dál větší taneční náladu. Nakonec jsme si objednaly taxíka a vyrazily do klubu Ďábelská huť v Liberci, kam jsme chodily jako holky. Vešly jsme dovnitř a jedna na druhou jsme se podívaly. Realita byla krutá.

Připadaly jsme si tam jako staré báby a slíbily si, že to je naposledy.

Další oslavu mi uspořádal Petr, který do naší oblíbené hospody U slona pozval několik kamarádů. Mnoho z nich nám bylo o pár měsíců později i na svatbě.

Ještě před ní jsem ale prožila největší nervy svého života.

Sprint na Sibiři byl proti nim pohádka.

21

TŘI TÝDNY PO KONCI SEZÓNY 2015/16 jsem se na Sibiř vrátila. Biatlonu už jsem sice měla dost, ale ve městě Tumeň pořádali biatlonovou exhibici, na kterou pozvali smíšené dvojice z různých zemí. Z Česka jsme letěli já a Michal Šlesingr. Každý jsme navíc mohli přivézt někoho s sebou, a jelikož Petr zrovna bojoval o olympiádu v Riu, řekla jsem si, že si zahraju na vzornou tetu a vezmu synovce Dominika. Bude nablízku těm největším hvězdám, a jelikož sám dělá biatlon a je v juniorské reprezentaci, třeba ho to namotivuje.

Jenže jsem byla všechno, jen ne vzorná teta.

Abych před exhibicí úplně neztratila formu, odjela jsem na pár dní trénovat do Itálie, kde mi společnost dělala Verča Zvařičová. Bůhvíjak mi to nepomohlo a první závod na Sibiři jsem totálně pokazila. Ten den bych netrefila ani stodolu. Udělala jsem pět chyb a skončila desátá, což by ještě nebyla taková hrůza, kdyby nás nejelo jen deset.

Takový propadák jsem snad v životě nezažila. Když jsem projížděla cílem, už ho pomalu vyklízeli. Na devátou závodnici jsem ztratila minutu a půl.

Michal dopadl podobně a dvakrát jsme to nevylepšili ani ve smíšené štafetě, v níž jsme byli devátí. První část plánu, tedy ukázat se synovci jako dobrá sportovkyně, úplně nevyšel. Místo toho jsem se mu ukázala na večírku, což naopak v plánu vůbec nebylo.

Sice to podle výsledků nevypadá, ale byla jsem z těch závodů dost nervózní. Přišlo hodně diváků a já tam přece jen byla jako nejlepší biatlonistka sezóny. Moc jsem kvůli tomu nejedla, a když jsem si pak na závěrečném banketu dala skleničku vína, hned jsem ji cítila. Italští trenéři měli na stole vodní dýmku a k ní tabákové pytlíčky, které jsou mezi sportovci dost oblíbené. Večírek se rozjel, všichni tancovali, pili a já druhý den skoro nemohla odletět domů.

Tak špatně mi nebylo snad od rozlučky v deváté třídě.

Hned jsem si vzpomněla na jedno zakončení sezóny, kde mě od opilosti ochránil malý křišťálový glóbus za štafetu. Johannes Thingnes Bó z Norska, který to umí docela rozjet, za mnou pořád chodil a nutil mi panáka. Když jsem mu asi pět minut vysvětlovala, že tvrdý alkohol nepiju, pokýval hlavou a nalil mi vodku. Vyklopila jsem ji do pusy, on byl spokojený, odešel a já ji vyplivla do glóbu. Je totiž zespoda dutý, a když se postaví vzhůru nohama, může sloužit jako váza.

Věci do kufru mi musel na Sibiři zabalit synovec a já celou cestu zpátky trpěla. Doma na mě padla morální kocovina a všechny peníze z exhibice jsem poslala jedné těžce nemocné paní, kterou jsem si našla. Poslala bych je i tak, ale měla jsem aspoň důvod udělat to hned.

V příštích týdnech mě čekaly už jen samé příjemné věci. Odpočinek, svatba, svatební cesta. Ale taky Petrovo mistrovství Evropy v badmintonu, kde měl poslední šanci dostat se na olympiádu v Riu. Všechno to nakonec rozhodl jeden jediný zápas. A pro mě to byl psychicky nejhorší zážitek za celou sportovní kariéru. Horší než všechna má mistrovství světa a olympiády dohromady.

Tehdy mi to moc nedocházelo, ale Petr musel několik měsíců zažívat muka. Nechtěl mě tím zatěžovat, protože věděl, že jedu o vítězství ve Světovém poháru, ale často byl úplně na dně. Nemluvil, a když, tak odsekával. Byl střídavě zklamaný, smutný a někdy se mi zdálo, že už boj o olympiádu vzdal. Trénoval, dřel, ale na turnajích mu to nešlo. Nedovedla jsem si představit, čím si prochází. Já jedu na závody do Rakouska, a když se mi nepovedou, za pět hodin jsem autem doma, kde můžu přijít na jiné myšlenky. Navíc mám s sebou celý tým. On se trmácí sám do Peru nebo do Vietnamu, prohraje v prvním kole a jediné, co mu zbývá, je trmácet se naštvaný zpátky. Nebo by nejradši hned zmizel, ale musí ještě několik dní zůstat, protože má zamluvenou letenku, která nejde změnit. Kolikrát jsem byla jako kašpárek, který ho přes Skype rozesmíval na druhou stranu zeměkoule. A byla jsem smutná, když se mi to nepovedlo. Od chvíle, kdy jsem ho potkala, jsem viděla, jak badmintonem žije. „Vybral jsem si ten nejblbější sport,“ říkal často. Skoro nic v něm nevydělal a ještě se mu jako klukovi smáli, že to není opravdový sport, ale jen zábava na chatu nebo na pláž.

Když jsem viděla zblízka jeho sportovní život, byla jsem v šoku. Všechny peníze si sháněl sám a skoro nikdo mu nepomáhal. Na sezónu potřeboval dva a půl milionu korun a sponzory obíhal často místo tréninků. Až vedle něj jsem si uvědomila, jak se mám s biatlonem dobře. Všechno nám hradí svaz, nikam neběhám, nic nezařizuju, na všechno jsou lidi a nemám prakticky žádné výdaje. Nemusím hledat hotely, zamlouvat letenky ani přemýšlet, jak se dostanu z letiště. Jako primadona nasednu do letadla, laskavě si na recepci hotelu převezmu kartu od pokoje a maximálně si zjistím, v kolik odjíždíme na trénink.

K té špatné náladě se Petr těsně před mistrovstvím Evropy ve Francii zranil. Byl nepříjemný, nevěřil si a do toho na něm viselo zařizování svatby, protože já byla poslední půlrok pořád pryč.

Ještě než jsme do Francie odletěli, stihli jsme se pohádat. Štěkali jsme na sebe, a když už mi docházely argumenty, řekla jsem, že nikam nejedu. To ho vytočilo ještě víc, a aby měl poslední slovo, dodal, že taky nejede a že se z olympiády nepo… Oba jsme se naštěstí za pár hodin uklidnili a odletěli.

Už po prvním zápase jsem byla zpocená víc než po deseti kilometrech na trati. Až tady jsem poprvé viděla, co při sportu prožívají fanoušci a rodina. „To je, co?“ smál se mi Petr. „Tohle já mám pokaždé, když střílíš.“ Neuměla jsem si to představit, protože mě by takové nervy každý týden asi zabily. A to bylo pořád nic proti tomu, co přišlo v dalším kole.

Po čtyřech letech od olympiády v Londýně byl právě tohle TEN zápas. Buď bude poslední v kariéře, nebo se jím dostane na svou třetí olympiádu. Jméno soupeře z Estonska jsem samozřejmě nikdy neslyšela, ale když mi Petr řekl, že s ním do té doby všech šest vzájemných zápasů prohrál, trochu mě to vylekalo. Navíc jsem ho pak viděla a žádný velký sympaťák to nebyl. Jmenoval se Must, což bylo symbolické. Anglicky „muset“.

Ráno jsem se nemohla ani nasnídat, jak mi bylo špatně. Jen jsem vypila čaj a po něm ještě kafe. Na tribuně jsem seděla s Petrovou maminkou, se kterou jsem si večer předtím potýkala. Bylo mi mdlo, šly na mě návaly vedra a zimy a z každého bodu jsem se radovala, jako bych sama vyhrála celý závod. Srdce mi bušilo tak, že jsem to ještě nezažila. Připadalo mi, že s Petrem na kurtu dýchám, skáču, každý míč z jeho rakety jsem tlačila k čarám a hlavně k zemi. Palce mě bolely, jak jsem je měla umačkané. Navíc první set prohrál a já viděla, jak je unavený a nejde mu to. Pak se naštěstí vzchopil, zápas otočil a vybojoval svou třetí olympiádu. Když proměnil mečbol, skočily jsme si s budoucí tchyní kolem ramen a obě jsme brečely. Seběhly jsme dolů ke kurtu a objaly ho. Pořád jsme u toho bulely a já hned volala našim. Petr se šel vyjezdit na rotopedu a poprosil mě, jestli bych šla s ním. Půl hodiny jsem tam vedle něj stála a byla strašně pyšná. Odpoledne jsme i s jeho rodiči jeli na výlet k oceánu.

Byl teprve konec května, ale emočně jsme toho zažili jako za deset let. Když nám bylo během roku nejhůř, dělali jsme si legraci, že se budou brát dvě sportovní trosky – jedna, které uteče obří náskok ve Světovém poháru, a druhá, která se ani nedostane na olympiádu. Nakonec nám to oběma vyšlo.

Přes všechny pochybnosti jsem v pátek 13. června 2016 řekla Petrovi ANO a odjeli jsme na svatební cestu na Maledivy.

„Škoda, že jsi ten Světový pohár nevyhrála už jako moje manželka,“ říkal mi na pláži Petr.

„Neboj. Třeba ti vyhraju mistrovství světa,“ smála jsem se já.

22

PRVNÍ VĚC, KTEROU JSEM UDĚLALA jako vdaná paní, byla lež. „Deset dní,“ řekla jsem Ondrovi Rybářovi, když se mě ptal, za jak dlouho po svatbě se budu hlásit na letní přípravě. I novinářům jsem tvrdila, že naše svatební cesta na Maledivy bude trvat deset dní.

Trvala osm.

Bylo mi jasné, že když Ondrovi řeknu pravdu, hned devátý den mě požene na trénink. Už tak by měl pocit, že jsem něco zmeškala. Ostatní se chystali na novou sezónu a já se mezitím válela u moře. Svatební cesta byla to jediné, na co jsem se mohla vymluvit, ale cítila jsem, že mi nebude stačit. Proto jsem zalhala a přidala si alespoň dva dny. Ondra si bude myslet, že jsem ještě na Maledivách, zatímco já se dám doma trochu do kupy, párkrát si zaběhám a nepřidám se ke zbytku týmu úplně bez formy.

Je to věc, se kterou bojuju každý rok. Možná jsem jediná, ale zdá se mi, že s letní přípravou začínáme zbytečně brzy, už zkraje května, což je zhruba měsíc od posledních závodů. Jiné roky jsem to zvládla, ale své tělo znám natolik dobře, abych věděla, že tentokrát by to nešlo. Dost možná by vydrželo jen chvíli a pak by mě zradilo. Celou minulou sezónu jsem hájila žlutý dres, do každého závodu šla pod tlakem, že se něco pokazí, a na konci už jsem měla takové krize, že jsem den před startem ležela v posteli a zničehonic se rozklepala strachy. Nemohla jsem psychicky ani fyzicky.

Čas navíc mi prospěl. Mohla jsem si nejen odpočinout, ale i přemýšlet.

Celý život mívám problémy s motivací. Jsou sportovci, kterým doma visí pět zlatých medailí z olympiády a nutně potřebují šestou. Taková já nikdy nebyla. Někdy mě to mrzí a ráda bych v sobě ten hlad a vůli našla. Jenže je nemám. Už po olympiádě v Soči jsem s biatlonem málem skončila. Měla jsem dvě medaile, což bylo mnohem víc, než o čem jsem jako holka snila. Navíc mi později kvůli ruskému dopingu přišla třetí. Vyhrála jsem Světový pohár, který taky nutně nepotřebuju vyhrát dvakrát. Naštěstí jsem tentokrát nemusela přemýšlet dlouho a motivaci měla.

Chtěla jsem zlato z mistrovství světa.

A snad ještě víc jsem chtěla uspět na domácích závodech v Novém Městě na Moravě.

Řekla jsem si to potichu a jen pro sebe. Nemám moc ráda, když někdo vyhlašuje, jak je skvěle připravený, jede si pro medaili a pak z toho nic není. Podle mě si tím zbytečně stěžuje cestu za výsledkem. Slyšela jsem tisíc trenérských pouček, jak je sebevědomí ve sportu důležité, ale já to tak nikdy necítila. Snad stokrát jsem si představovala, že trochu sněží a já do toho přebírám zlatou medaili z mistrovství světa. Ale kdybych to řekla nahlas, jen by se mi přitížilo. Vnitřně si to sice přeju, ale zároveň sama sebe přesvědčím, že i páté místo bude hezké. Vím, že v Americe, kde i ten nejprůměrnější sportovec říká, že je nejlepší a nejrychlejší, by mě za takový přístup lynčovali. Ale já pak aspoň nejsem zklamaná. Když se mě někdo ptal, řekla jsem, že mám pro novou sezónu dva cíle a že udělám maximum, abych je splnila. Ještě teď nechápu, jak se mi to povedlo.

Po líbánkách jsem na konci května 2016 hned skočila do přípravy a nebylo to úplně ono. Večer co večer jsem byla unavená. Měla jsem špatné krevní výsledky a několik tréninků jsem musela vynechat. Jednou jsem dokonce skončila na kapačkách. Možná to bylo proto, že jsem trochu blbla s jídlem a na nějakou dobu vysadila maso. Zničehonic mi přestalo chutnat a snědla jsem maximálně jeden plátek ryby za měsíc.

Ztrácela jsem síly a navíc mi po celém těle naskákaly fleky, které dost pálily. Nikdo nevěděl, co to je. Naštěstí brzy zmizely jak fleky, tak slabost a příprava byla celkem dobrá. Měla jsem v ní jen jednu malou krizi, ale ani ta netrvala dlouho.

Několikrát ročně jezdíme do sněžného tunelu v Oberhofu, kde trénujeme běh i střelbu. Jedno odpoledne jsem se tam na lyžích jen tak plácala, biatlon mě nebavil a neviděla jsem v něm žádný smysl. Ondra Rybář se tak vytočil, že mě poslal domů a řekl, ať se vrátím, až se srovnám. Nevím, jestli jsem se mu tehdy omluvila, ale vrátila jsem se brzy. Bylo to něco jako krátkodobé vyhoření, ze kterého jsem se díky bohu vzpamatovala.

Než se v přípravě dostaneme na sníh, chvíli to trvá. V květnu většinou začínáme v Jablonci, kde v posledních letech vyrostlo krásné tréninkové centrum. Máme tu všechno, na co si vzpomeneme. Saunu, vířivku, posilovnu, kryoterapii, lyžařský pás, a dokonce i pokoje s nastavitelnou hladinou kyslíku podle nadmořské výšky. Naše tréninky před pár lety byly proti tomu jako ve středověku. Pokaždé, když sem přijedu, těší mě to, ale zároveň trochu mrzí. Roky jsme s Ondrou Moravcem, Michalem Šlesingrem nebo Veronikou Vítkovou dřeli, a když se to všechno z našich úspěchů postavilo, budu pomalu končit. Kdybych aspoň měla pocit, že si toho všichni ti mladí sportovci váží. Ale nemám ho.

V Jablonci jedeme podle klasického pracovního týdne. Začínáme v devět ráno a první tréninková fáze končí kolem půl jedné. Pak je oběd, dvě hodiny na odpočinek a většinou kolem třetí začíná další část, která trvá do pěti nebo do šesti. Po ní jdeme na večeři a případně na masáže nebo k fyzioterapeutům. Takhle to jede pondělí až pátek. V sobotu každý obvykle trénuje sám a v neděli máme volno.

Základem prvních tréninků je budování vytrvalosti, tedy běh, kolo nebo kolečkové lyže. Když se po pár týdnech rozhýbeme, přidají trenéři takzvané imitace, což jsou skoky s holemi. Ty už připomínají lyžařskou techniku a dostáváme se při nich do vysokých tepů. Dopoledne většinou střílíme. Nejdřív bez pohybu a postupně s během nebo s kolečkovými lyžemi – tomu se říká komplexní trénink. Ještě není v plném tempu, ale trochu už připomíná závody. Odpoledne většinou běháme, jezdíme na silničních nebo horských kolech a chodíme do posilovny. Dřív jsem v přípravě jezdila i na koni, protože mi máma tloukla do hlavy, že musím být hlavně všestranná. Ale pak mě jednou shodil a už jsem se neodvážila.

Na první sníh se těším rok od roku míň. I když sám sníh za to nemůže. Když do něj šlápnu nebo zapíchnu hůlku, odrazím se a začnou praskat tisíce krystalků, je to pro mě nejhezčí zvuk na světě. Stejně jako ten pocit, když se po něm poprvé rozjedu na lyžích. Horší je, že čím dál hůř snáším zimu.

Dřív mi vůbec nevadila. Na Sibiři jsem jezdila v minus dvaceti a vyžívala se v tom. Viděla jsem, jak ostatní holky trpí, mrznou, choulí se do několika vrstev oblečení, zatímco já si připadala nesmrtelná. Když mrzlo a hustě sněžilo, spěchala jsem na trénink a doufala, že do závodu nepřestane. Dnes už se mi nechce. Možná jsem byla mladší a zapálenější do sportu. Možná jsem se tak nebála o zdraví a bylo mi jedno, jestli nastydnu. Určitě jsem na sobě měla víc tuku, který mě hřál. Každopádně se změnilo hodně. Sice pořád spím při otevřeném okně, protože mám ráda čerstvý vzduch, ale dávno mi nestačí jedna peřina. Zabořím se do dvou a ráno se mi z nich vůbec nechce.

Už dlouho si proti mrazu dělám pleťovou masku, abych po třicítce neměla obličej jako rozinka. Ale že je to se mnou a zimou opravdu špatné, jsem si uvědomila až nedávno, kdy mi začaly mrznout ruce. Do té doby byl největší zmrzlík v týmu Jarda Soukup, který rukama pořád mával a protáčel je, aby se mu do nich dostala krev. Teď jsme dva.

K rukám se postupně přidal zbytek těla. Dřív mohlo mrznout, jak chtělo, a pod kombinézou mi stačilo jen spodní prádlo a termotričko. Teď už neudělám krok bez podvlíkaček, ani když je nad nulou. Tréninky občas jezdím v péřové bundě, přestože v ní vůbec nejde střílet. Při jednom závodu v Chanty-Mansijsku jsem si dokonce nechala šusťáky. Zbytek týmu si myslel, že jdu zase pozdě a nestihla jsem se svléct, ale mně byla jen hrozná zima. Jela jsem v nich snad jediná. Ostatní holky radši vydržely v kombinéze, která je na závod samozřejmě daleko vhodnější. Na loktech i na boku má nesmekavý silikon, díky kterému se při střelbě neposouváme na podložce. Přes šusťáky nefungoval, ale to mi bylo jedno. Stejně jako větší odpor vzduchu, který mě ve sjezdech za celý závod mohl stát i několik sekund. K tomu všemu mi nedržela startovní čísla a zakryla jsem loga všech svých sponzorů. Ale i to naštěstí prošlo.

Po pár měsících si na zimu obvykle zvyknu. Problém je v tom, že tou dobou už začíná jaro a já trpím znova. Je deset nad nulou a potím se vedrem.

V tu chvíli bych se nejradši vrátila na Sibiř.

23

„ZAJDI SI K POŘADATELŮM. Spletli ti jméno.“ Podobných vět jsem při prvních závodech sezóny 2016/17 ve švédském Östersundu slyšela několik. Někteří vůbec nevěděli, že jsem se vdala, a další nenapadlo, že bych si po svatbě mohla změnit jen jedno písmenko. „Zajdi si tam. Spletli ti jméno. Blbci.“

Zmatků bylo dost. V jednom časopise nás s Petrem dokonce přejmenovali na Koukalová a Soukal. Nesmála jsem se, protože sama jsem měla s novým jménem co dělat. Asi měsíc po svatbě na mě nějaký pán u obchodu volal: „Paní Koukalová! Paní Koukalová!“ A já se vůbec neotočila. Musel přijít až ke mně, abych pochopila, že mluví se mnou. Trvalo mi víc než rok, než jsem si došla vyměnit doklady. Možná bych nešla dodnes, kdybych nemusela. Ale nesouhlasil mi zbrojní pas s občankou. Do té doby jsem cestovala bez problémů na starou a trochu jsem její výměnu podcenila.

V Östersundu jsem se necítila dobře. Těsně před odjezdem jsem se pohádala s Petrem, pět dní pořádně nejedla, a jak jsem zhubla a sezóna teprve začínala, byla mi na trati hrozná zima. Udělala jsem sedm chyb a dojela sedmnáctá. Špatně jsem se soustředila a nepomohlo mi ani počasí. Ten den byl šílený vichr a hodně záleželo na štěstí, kdo kdy přijede na střelnici. Já to štěstí neměla, ale zajela jsem druhý nejlepší čas, což mě trochu uklidnilo. Běh pro mě je a vždycky byl základ. U střelby je otázkou času, než se srovná. Kdyby to bylo obráceně a já dobře zastřílela, ale byla pomalá, bylo by to horší. Tady jsem věděla, že se jen potřebuju rozzávodit.

Naštěstí to netrvalo dlouho. Ještě ve Švédsku jsem vyhrála stíhačku, a přestože mě čekaly závody ve slovinské Pokljuce, myšlenkami už jsem dávno byla na těch dalších.

V Novém Městě na Moravě.

To páteční ráno se mi dost potily dlaně. V břiše jsem měla motýlky a celkově si připadala, jako bych šla na první rande. Těšila jsem se i bála zároveň. Do Nového Města přijeli rodiče, Petr, spousta kamarádů a taky dvě tety ze Slovenska, kterým jsem zařídila vstup do VIP stanu. Celá naše rodina pochází ze skromných poměrů, a tak z toho byly dost na větvi. „Také bohovské jedlo!“ smály se a já s nimi. Jsou z Kremnice, což je prý srdce Evropy, a nikdy s nimi není nuda. „Jak dlouho u nás ještě budete?“ ptala jsem se, když přijely kdysi na návštěvu do Jablonce. „Dokedy bude víno, moja,“ odpověděly. Spaly u nás, a tak jim mamka dávala rady. „Hlavně nenechávejte otevřené okno, ať vám tam nikdo nevleze.“ Tetě Ize se hned rozzářily oči: „To sa móže stať? Také šťastie?“

Za každé takové rozptýlení jsem byla v Novém Městě ráda. Sprint se jel až večer a minuty se vlekly jako hodiny. Měla jsem pocit, že kdykoliv jsem se podívala na čas, byl stejný jako chvíli předtím. Snažila jsem se nějak zabavit. Šla jsem se projít a s Petrem jsme si snad hodinu prohlíželi svatební fotky. Pak mi dal pusu, já se namalovala a se zbytkem týmu odjela na stadion.

Snažila jsem se nemyslet na to, kde jedu, ale to se snáz řekne, než udělá. Jen co jsem si oblékla tréninkovou kombinézu a vylezla z buňky ven na nástřel, praštil mě do uší řev lidí. „Tohle nezvládnu,“ říkala jsem naší masérce. „Oni čekají, že vyhraju, ale co když se to nepovede?“ Slíbila jsem si, že když už sem všichni přišli, nepůjdu na start rovnou poražená.

Sil jsem měla dost. Nestává se to často, ale věděla jsem, že běh mě ten večer nezradí. Po trati jsem se snažila nevnímat, kde mi kdo z rodiny fandí. Nervózní jsem byla i bez toho. Za celý závod jsem si všimla jen sestry Lucky, která přijela z Jablonce a stála na kopci za tunelem. Tu totiž nejde přehlédnout. Nebo spíš přeslechnout. Má učitelský hlas, neumí moc křičet a při fandění zní jako štěkající pes. „Ty jsi jela hrozně rychle, nestačila jsem ti do kopce ani bez lyží,“ říkala mi po závodě. A měla pravdu. Jela jsem rychle. Lidi mě hnali, a když jsem dorazila na střelnici, buráceli tak, že jsem neslyšela vlastní dech. Než jsem se z toho vzpamatovala a stihla se rozklepat, trefila jsem všech pět terčů vleže. Jenže pak to na mě dopadlo. Sice jsem pořád cítila, že mám sílu ne na sedm a půl, ale snad na padesát kilometrů, ale celý další okruh jsem přemýšlela jen o střelbě vestoje. Místo abych se soustředila na každý odpich hůlek a na každé sklouznutí lyží, běhaly mi před očima černé terče, které po mně na střelnici zůstanou. Nemohlo to dopadnout jinak – zůstaly.

Snažila jsem se udělat to co vždycky. Zpomalit a vydýchat se. Namířila jsem, ale pořád jsem dýchala až moc rychle. S prvním výstřelem jsem musela počkat a těch pár vteřin mě potopilo. Začaly se mi třást nohy a věděla jsem, že by se musel stát zázrak. Nebo by musel někdo z jedenácti a půl centimetru zvětšit terče na dvojnásobek. Netrefila jsem první, třetí a pátý. „Do pr…“ zaklela jsem si v duchu, a kdyby tam nebylo těch třicet tisíc lidí, už bych pro zbytek tratě dost těžko hledala motivaci. Ale pro ně ten závod dojedu a dojedu ho rychle.

Málem bych se vešla i mezi deset nejlepších. Ale to bych nesměla spadnout. Tratě v Novém Městě jsou krásné, široké, kromě Ruska možná nejširší ze všech závodů v roce. Kousek před cílem na nich ležel malý kamínek, možná centimetrový, a já na něj najela. Už jsem byla unavená, nesoustředila se a pořádně nekoukala na cestu. Hůlky jsem zapichovala ze setrvačnosti jako robot. Odrazila jsem se jako miliónkrát předtím a miliónkrát potom a najednou ležím na zemi. Zopakovala jsem si to, co po druhé střelbě. „Do pr…“ Jsem v místě, kde se má člověk rozjet a nasbírat sekundy, a já se tady válím na zemi. Navíc jsem měla co dělat, abych se úplně neskutálela z tratě a neskončila v lese.

Dojela jsem třináctá. S nejlepším běžeckým časem, takže aspoň něco málo mě potěšilo. Ještě večer si ze mě kluci z týmu dělali legraci. „To snad není možný. Ona spadne a pořád má nejlepší čas.“

Tři terče jsem minula i druhý den ve stíhacím závodě. Zase to bylo z trémy a možná i z větší zimy, než byla v pátek. V cílové rovince se na mě lepila Norka Eckhoff, a přestože neumím závěry, lidi mě hnali tak, že jsem s ní nechtěla prohrát. Novináře jsem při prvních rozhovorech trochu zaskočila. „Ani nevím, kolikátá jsem,“ říkám jim. Možná si mysleli, že si dělám legraci, ale já to vážně nevěděla. Ani mě to upřímně nezajímalo. „Osmá? Hezké.“ Ale hezké to nebylo. Šest chyb ve dvou závodech je moc. „Třeba se to zlepší zítra,“ řekla jsem jim na odchodu.

Asi jsem zněla bojovně, ale uvnitř už jsem rezignovala. „Když se mi nepovedly dva závody, teď už to nevytrhnu,“ říkám večer Petrovi. Snažil se mě povzbudit. „No vidíš. Tak už nemusíš být nervózní,“ odpověděl. Ráno jsem se probudila a jako by se ani žádný závod nejel. Neměla jsem zpocené dlaně ani motýlky v břiše. Jen jsem chtěla být co nejdřív na trati.

Byla zase zima. Běhala jsem kolem buňky, abych se zahřála, a vůbec se netěšila, až se svléknu do kombinézy. „Už mi ho dej,“ houkla na mě masérka Petra Sedláčková, kterou vždycky vidím jako poslední před startem. Kontroluje mi náboje, nalepená čísla a bere ode mě oblečení.

Diváků přišlo na hromadný závod zase přes třicet tisíc. Na vlajkách bylo tolik jmen měst a vesnic, že jsem je rozhodně všechny neznala. Ale abych se před startem rozptýlila, jedno po druhém jsem si četla. Na stadionu hráli AC/DC a já se u toho, už dávno a včas na svém místě, pohupovala do rytmu.

Trenéři nám dopředu řekli, že pojedeme trochu jinou trať, než na kterou jsme zvyklé. Kvůli sobotnímu pádu Ondry Moravce a dalších vyřadili organizátoři docela nebezpečný kus v serpentinách. Okruhy budou tím pádem kratší, jen dvoukilometrové, a lidi na stadionu nás uvidí častěji. Znamenalo to taky, že k první střelbě poběžíme čtyři kilometry, což je víc než obvykle.

Jelo se mi skvěle. Jestli mám nějaký závod ráda, je to právě hromadný start. Právě v něm se ukáže, kdo biatlon opravdu umí. Když vidím ostatní holky před sebou, rvala bych se do bezvědomí, aby byly co nejdřív za mnou. Kolikrát jsem v tlačenici zlomila hůlku, schytala ránu loktem, spadla a odnesla si modřinu. Mockrát jsem někomu přišlápla lyži a stejně tak ji mockrát někdo přišlápl mně. Je to nejbolavější závod ze všech, ale o to víc mě baví. V myšlenkách se při něm dostávám do světa, kde vydržím úplně všechno a nic mě nebolí. I když tady byl jeden moment, který zabolel dost.

Hned na začátku přede mnou v kopci spadla Italka Wierer. Vzpříčila se jí hůlka a já na ni v plné rychlosti najela. Píchla mě do břicha, což i přes kombinézu pořádně štíplo. Ale hlavně jsem se lekla a chvíli vůbec nevěděla, co se děje. „Žiješ! Tak jeď!“ vykřikla jsem a za deset vteřin už jsem o žádné bolesti nevěděla.

První střelbu jsem zvládla s nulou, ale druhou už ne. Vypadla jsem z desítky, ale nasadila takové tempo, až jsem se v duchu musela krotit. „Neblázni! Neblázni!“ Měla bych trochu zpomalit a šetřit síly na závěr, ale já se na nic šetřit nechtěla. Dnes ne. Jak rychle jsem jela, tak rychle a bez přemýšlení jsem odstřílela vestoje. Určitě to bylo pod půl minuty, což je pro ostatní holky průměr, ale mně se to mockrát za sezónu nepovede. Nula. Odjíždím první a na chvíli se dostávám z toho svého světa, abych si vychutnala atmosféru. Do té doby jsem byla jako v němém filmu: viděla jsem stovky mávajících vlajek, ale k nim žádný zvuk. Nepustila jsem ho k sobě.

Tolik věcí, které se mi honily hlavou během následujících dvou kilometrů, mě normálně nenapadne za celý den. „Kde jsou naši? A kde Petr? Co když to teď zkazím? Panebože! Kolikrát už jsem tady vedla a pak přijela na poslední střelbu… Naposledy v pátek. Nikdy jsem to nezvládla, takže to nezvládnu ani teď. Nedá se nic dělat. Třeba budu aspoň v desítce. Nebo to zvládnu? Začnu radši od středu. Nebo ne, kašlu na to, minulá stojka mi vyšla, tak tu poslední zkusím stejně.“

Připadala jsem si jako blázen, ale aspoň mi ty dva kilometry utekly.

Přijíždím na stadion. Třicet tisíc lidí teď potěším, nebo zklamu. Vidím je po levé ruce a přeběhne mi z toho mráz po zádech. A přesně v tu chvíli jsem si řekla, že to nějak dopadne. Snad mě budou mít rádi, i když to nezvládnu. Najela jsem na automat a nechala ukazováček, ať mačká spoušť. První, druhá, třetí. Cítila jsem, že rány nepadají úplně do středu, ale byly tam, což bylo hlavní a mě samotnou to až překvapilo. Čtvrtá skončila zase o kousek blíž ke kraji. Pátou jsem trefila, ani nevím jak. Už ne v duchu, ale doopravdy jsem se rozesmála. Měla jsi štěstí, tak si to teď nepokaz!

Kousek za mnou vyjížděla Dorothea Wierer, ale na tu jsem si věřila. V celém závodě neudělala jedinou chybu a já byla i s jedním trestným kolem před ní. Ale pořád jsem netušila, co se děje za námi. Nevěděla jsem, že Laura Dahlmeier jede jako ďábel.

Přála jsem si vyhrát tak, jak jsem si nepřála ještě nikdy nic. Schválně jsem si v posledním kole najížděla blíž k divákům, kteří stáli u tratě, abych víc slyšela jejich řev. Hlavně neudělej žádnou blbost… Hlásili mi, že se na mě Laura dotahuje, ale už chyběl jen kilometr a já věděla, že to musím zvládnut, i kdybych další tři dny nemohla bolestí chodit. Ani na chvilku nesmím polevit. Každá desetina vteřiny by mě mohla mrzet. Porážky beru lehce, ale z téhle bych se sbírala dlouho.

Už vidím lešení, na kterém na stadionu drží velké obrazovky. Lidi jsou zase hlasitější, což znamená, že mi chybí půl kilometru, možná ještě míň. V poslední zatáčce už na mě jdou návaly štěstí. Laura byla blízko, ale tohle nemůže stihnout. Leda že bych… Ne, snad tak nešikovná nejsem, abych v posledních pár metrech zakopla a spadla. Dneska si dám pozor.

Otočila jsem se dozadu a viděla Lauru. Pro jistotu jsem se otočila ještě jednou. Je daleko! Ještě před cílem si sundávám brýle a oběma rukama posílám pusu mezi diváky.

Kdyby mi teď někdo řekl, že už nikdy nic nevyhraju, bude mi to jedno. Klidně bych mohla skončit kariéru. Loni jsem sice získala velký glóbus, ale tohle byla má nejhezčí biatlonová půlhodina v životě. Byla jsem tak plná energie, že jsem v cíli ani nepadla k zemi. Jen jsem tam stála a smála se. A taky se dívala mezi lidi, protože mnohé z nich musely z mávání vlajkami bolet ruce víc než mě z hůlek.

Tohle vítězství bylo hlavně pro ně.

Rozběhla jsem se k manažeru Jirkovi Hamzovi, který mě zvedl nad hlavu a měl u toho slzy v očích. Bez něj by žádné závody v Novém Městě nikdy nebyly. Dojatý byl i táta, který se ke mně hned hlásil. Byl tak rozhozený, že mi dal pusu a k tomu se zeptal, jestli jsem už zaplatila hůlky, které si přese mě objednal. „To se mě snad můžeš zeptat jindy než pět minut po závodě,“ říkám mu. Pak jsem si došla pro pusu od svého muže. Mačkal mě přes plot, něco mi šeptal, ale vůbec jsem nevnímala co. Byla jsem hlavně ráda, že tam je. On, rodiče i tety ze Slovenska. A samozřejmě Ondra Rybář s Jirkou Hamzou.

Na stupně vítězů jsem si vzala českou vlajku, což se možná nesmí, ale každopádně mi to prošlo. Nikdy předtím jsem to neudělala a ani nevím, čí ta vlajka byla. Přála jsem si, aby ten moment neskočil. Pořád jsem nevěřila tomu, co se právě stalo. Když vyhlásili šestou Němku Preuss, přinesli mi mikrofon, abych lidem na stadionu něco řekla. Nebyl to žádný proslov roku. Někdy si říkám, že bych radši měla mlčet než mluvit. „Je to nejhezčí moment mé kariéry,“ začala jsem. „Za tohle všechno vděčím vám.“ A když už jsem nevěděla, jak dál, popřála jsem všem hezké svátky.

Fanoušci v Novém Městě jsou pokaždé skvělí. Ale tentokrát byla i chvíle, kdy jsem se za ně trochu styděla. V pátek i v sobotu se nechovali fér k Lauře, která tou dobou vedla Světový pohár. Tleskali, když míjela terče, a to se nedělá. „Přát se má všem a to, co se dělo, je docela blbá vizitka. Poprosila bych diváky, kteří se v neděli chystají na závod, aby si tyhle projevy nechali,“ řekla jsem v rozhovoru pro Radiožurnál. A moc se mi líbilo, co organizátoři napsali hned v pátek na Facebook.

„Dobrý večer, Lauro. Omlouváme se za české fanoušky. Po velkém biatlonovém boomu v naší zemi jsou tu i mnozí, kteří vědí málo o férovosti. Hodně štěstí zítra. Jsi jednou z našich oblíbených sportovkyň a jsme šťastni, že tě máme u nás v Novém Městě.“

Ze stupňů vítězů jsem odcházela úzkou uličkou na tiskovou konferenci. Lidi se po mně natahovali přes plot a já měla pocit, že se chci obejmout úplně se všemi. Schválně jsem se loudala a bylo mi jako v nejhezčím snu. Když jsem seděla před novináři, fanoušci se zvenku lepili na sklo a já si připadala jako hollywoodská hvězda. Dodnes je to jediný závod, kdy jsem si po dojezdu nestihla převléknout triko. Mezi novináře i na doping jsem šla v mokrém. I kdybych nastydla, bylo by mi to jedno.

Po dopingu mě Petr naložil do auta a překvapenou odvezl do wellness hotelu u Brněnské přehrady. Večer jsme se dívali na záznam závodu a já po dlouhé době sama sebe viděla, jak jedu. Ještě jednou se mi vrátily všechny pocity a měla jsem z toho na krajíčku. Pak jsme si sedli do vířivky, koukali na hvězdy, na sebe a Petr se najednou rozesmál. „Ty snad na sobě nemáš ani gram tuku,“ říkal.

Druhý den mi koupil čokoládu. Takovou tu ve zlatém alobalu a s velkou jedničkou.

24

BOLÍ TO JAKO ČERT, ale nikdo nic neví. Jinak by se mi určitě smáli, jak jsem pitomá.

A vlastně by měli pravdu.

Tříska. Kolik jsem jich měla jako malá holka? Třicet? Padesát? Máma pokaždé vzala jehlu, pinzetu a s pár slzami bylo po ní. Tak proč bych s tím teď měla otravovat trenéry nebo dokonce doktora? Jenže dneska ráno už to bolí tak, že v pravé ruce ani neudržím kartáček. Zuby si čistím levou a asi u toho vypadám dost legračně. Maluju se taky levou a při prvním pokusu si řasenkou nešikovně udělám šmouhu na víčko. Nemůžu si ani pořádně zavázat boty. Nejradši bych se probudila a zasmála se tomu. Vždyť už je únor a za pár dní máme mistrovství světa. Jenže jsem se neprobudila ani nezasmála.

Rok 2017 pro mě přitom začal výborně. Vyhrála jsem dva závody v Oberhofu a chvíli dokonce vedla Světový pohár. Ale to pro mě tentokrát nebylo důležité. Klidně budu dvacátá, hlavně když zase nepokazím mistrovství světa. Každý den jsem si dávala pozor, abych někde nenastydla, chodila jsem včas spát, držela si váhu a trpěla, když jsem někde jen zahlédla čokoládu.

Nesmíš, vydrž. Až bude medaile, dáš si. Stejně tak jsem se ani nedotkla alkoholu a den po dni jsem se hlídala, abych neudělala nějakou hloupost, která mi překazí plány.

Pak jsem udělala snad tu největší, jakou pamatuju.

Poslední závody před mistrovstvím světa jsme měli na konci ledna v italské Anterselvě. Jela jsem je trochu z povinnosti a taky proto, abych nevypadla z tempa. Výsledek mě nijak nestresoval. Po jednom z tréninků jsem byla na obědě, a když jsem dojedla, chtěla jsem po dřevěném stole odsunout talíř. Au!

Naskočila mi husí kůže, ale bylo to spíš z leknutí, než že by to nějak zvlášť bolelo. Podívala jsem se na pravou ruku a z bříška na palci mi trčel kus dřeva. Krev žádná. Ještě u toho stolu jsem si třísku vytáhla a za pět minut o ní nevěděla. Jenže v noci, když jsem se chtěla přetočit na druhý bok, mě vzbudila bolest. Ne nijak velká, ale cítila jsem ji. Šla jsem do koupelny, na palec si pustila studenou vodu a zase rychle usnula. Bude to fajn.

Po závodech jsme v Itálii ještě pár dní zůstali. Trénovala jsem bez problémů, ale jakmile jsem pevněji zmáčkla hůlku, bylo to, jako bych se bodla o špendlík. Kdyby to aspoň byl malíček… Jenže palec potřebuju celý závod, při úchytu hole i při přebíjení zbraně.

V Itálii s námi byl týmový lékař Láďa Dobeš. Ale copak za ním půjdu s třískou? Ve středu večer mi navíc rána splaskla, už tolik nebolela a já si oddychla, že jsem zbytečně nebláznila a nedělala ze sebe princeznu. Jenže ráno jsem se probudila a celou dlaň měla modrou. Vypadala, jako by mi každou chvíli měla upadnout. Ale protože jsem pro úspěch na mistrovství světa byla připravená udělat maximum, navlékla jsem si rukavici a šla na trénink. Paličatá a pitomá.

Trenéři už věděli, že něco není v pořádku. Dávno to věděl i Petr, který za mnou na soustředění přijel a okamžitě mě posílal za doktorem. Vykašlala jsem se na to a teď na tréninku jsem trpěla. Nemohla jsem střílet ani pořádně jezdit. Sundat i natáhnout rukavici pro mě bylo utrpení.

„Jdu za Láďou,“ říkám trenéru Zdeňkovi Vítkovi.

„Dneska odjel,“ odpověděl mi.

Přišla jsem na pokoj a Petr mi šíleně vynadal. „Máš pár dní do mistrovství světa, málem se bojíš v pokoji otevřít okno, abys nechytla rýmu, a necháš si takhle zmodrat ruku, kterou střílíš?“ Dal mi do ruky telefon a řekl: „Volej. Teď.“

Láďu Dobeše jsem zastihla u Mnichova.

„Víš, asi jsem ti zapomněla ukázat palec.“

I on mi vynadal. „To myslíš vážně? Vždyť jsem tam teď několik dní byl!“

„Jsem husa, já vím.“

Poradil mi, ať si ránu propíchnu jehlou a nechám vytéct hnis. Šla jsem do koupelny, vzala si jehlu ze šití, vydezinfikovala ji a půl hodiny se tam s palcem mordovala. Tekly mi slzy, skučela jsem bolestí, Petr mi přiběhl pomoct, ale já ho vyhnala pryč. „A je to,“ vylezla jsem nakonec z koupelny. Zasmála jsem se a šla v klidu spát. Ráno mě zase vzbudila bolest. Ruka vypadala, jako by na ni šlápnul kůň. Šla jsem na trénink, chvíli jezdila jen s jednou holí a pak to vzdala. Palec jsme vyfotili a poslali Láďovi. „Na tohle jehlička a mastičky nestačí. Musím ti to vyříznout,“ odpověděl.

Chvíli jsme měli tichou domácnost. Petr naštvaný, že jsem takovou věc podcenila, já naštvaná, že před mistrovstvím světa nemůžu trénovat. S Láďou jsme se dohodli, že za ním na otočku přijedu do Jablonce, protože jsem chtěla, aby mi třísku vyřízl on. A to mě naštvalo taky. Vím, že jsem byla hloupá a za všechno si mohla sama. Ale měla jsem pocit, že stát se tohle v německé výpravě a navíc holce, která má za pár dní jet o medaile, dotáhli by jí pět doktorů až k posteli. Mně dovolili, že za tím svým můžu jet osm hodin tam, osm zpátky, moc se nevyspat a vyplýtvat energii, která mi pak při závodech může chybět.

Byla jsem rozčilená, protože jsem čekala, že se o mě postarají líp. Ale pak jsem sedla k Petrovi do auta, zabouchla dveře a najednou se mi hrozně ulevilo. Začala jsem se smát a připadala si, jako bych jela na školní výlet. Není vůbec špatné odpočinout si od týmu, se kterým jsem tak dlouho. Podívám se domů, vyspím se ve své posteli, navštívím rodiče…

Dorazili jsme do Jablonce a Láďa mě vzal o půlnoci k sobě do ordinace. „Zánět se ti dostal až k zápěstí,“ řekl mi na uvítanou. Pak mi prst umrtvil a hned viděl, v čem je problém. Kus třísky v něm zůstal. Vyndal ho, vypustil hnis, ránu vyčistil a ovázal. Ráno jsem se vzbudila a bylo mi jasné, že do prvního závodu budu v pořádku. Palec sice pořád vypadal hrozivě, ale už byl poloviční. Od Ládi jsem dostala náplast s hojivou látkou, mastičku a doporučení, abych ruku máchala v heřmánku nebo ji aspoň ledovala. Vrátila jsem se k týmu a doufala, že se celou tu hloupost nikdo nedozví. Jenže Zdenda Vítek to hned řekl novinářům. Vůbec nevím, proč to udělal, a dost mě tím rozzlobil. Najednou jsem vypadala jako bulík, jehož největší starostí není před mistrovstvím světa forma, ale tříska. Zrovna já, která se snaží být drsná a vydržet víc než ostatní.

Z Itálie jsme se přesunuli do Rakouska, já šla před novináře a z patnácti otázek jsem dostala deset na třísku. Petrovi, který byl pořád se mnou, posílali kamarádi textovky: „Hlavně si tam nezadři třísku!“ Poprvé je to vtipné, ale podvacáté už ne. Líto mi bylo i Ládi Dobeše, ze kterého si známí dělali legraci. „Prý jsi dobrý na třísky!“

Chtěla jsem to celé uzavřít, a tak jsem napsala pár vět na svůj Facebook.

„Chtěla bych vám říci něco ohledně vyjádření Zdendy Vítka o třísce v mém palci. Asi dobře nevyhodnotil, co se hodí říkat do médií, já bych si to nechala pro sebe. Už víte, jak vznikla přezdívka Bleky – tohle je důkaz, že občas zbytečně blekotá!“

Vysvětlila jsem, co se stalo, a dodala:

„Chci vám říct, že kdyby všechny bolístky našich životů byly jako moje tříska, byla by to na tom světě lambáda! Tolik k aférce Tříska.“

A přidala jsem fotku Jana Třísky.

Druhý den jsem si pročítala reakce a brečela u nich smíchy.

„Já měl jednou třísku v zadku a takovou bolest bych nikomu nepřál.“

„Vyřiď šéfovi, ať si tyhle krimi zprávy nechá na jindy.“

Když skončilo divadýlko s třískou, začalo jiné: s bydlením během mistrovství světa. I když tentokrát to byla spíš bojová hra, ve které měl hlavní roli Petr. Oficiálně bydlel mimo náš hotel, ale když ho nikdo neviděl, zaparkoval za rohem, potichu se připlížil a spal u mě.

Nechtěli jsme na sebe upozorňovat a dohoda s trenérem Ondrou Rybářem byla jasná: „Mistrovství je vrchol sezóny. Budeme se věnovat jen svojí práci a nic nás u ní nesmí rozptylovat.“ V tom má Ondra pravdu a vždycky jsem ji ctila. Jenže Petr si tentokrát dupnul. „Jsme manželé a já jsem dost starý na to, abych se někde schovával. Řekni jim, že budeme spolu.“ Ale mohla já to někomu říct? Když partneři všech ostatních poslechli a bydleli jinde? Vždyť by mě sežrali. Když se někomu daří, ostatní hledají každou maličkost, aby si mohli rýpnout. A tak jsme trenérům i dalším říkali, že Petr spí u lyžařky Katky Smutné a jejího přítele, kteří mají v Hochfilzenu byt. Jel se mnou na hotel, tam se naoko rozloučil, počkal opodál, a když všichni odešli do svých pokojů, vrátil se.

Vyzkoušené jsme to měli už ze Světového poháru v Novém Městě na Moravě. Jednou večer tam u mě na pokoji zaklepal Zdenda Vítek, já rychle nevěděla, co dělat, a tak jsem Petra strčila do koupelny. Kohokoliv jiného bych mohla poslat pryč, že jsem unavená a chci spát, ale Zdendu ne. Je to nejen trenér, ale i kamarád. Rád si povídá a já nemám to srdce ho odmítnout. A protože jsem nechtěla jen přikyvovat, občas jsem rozhovor ještě rozvinula, zatímco Petr už stál asi dvacet minut v koupelně. Pak jsem Zdendovi řekla, že jdu spát, a Petr konečně mohl vylézt.

„To si děláš legraci? Ty se ho ještě vyptáváš?“

„Muselo to být důvěryhodné,“ smála jsem se.

Při loňském mistrovství světa v Oslu nám výjimečně dovolili bydlet spolu. Bylo to skvělé, ale trochu mě to vykolejilo. Místo abych se soustředila, jak se před tréninkem pořádně rozcvičit, byla jsem zamilovaná a myslela na to, kam půjdeme na večeři. Teď už je to jiné. Jsme spolu relativně dlouho, trochu jsem otupěla a už z Petra nejsem tak vyjukaná. I když jsme ve stejné místnosti, dokážu přepnout a koncentrovat se jen na to, co potřebuju. Nejde to hned a dřív jsem to neuměla. Dodnes nevím proč. Nezávodila jsem první rok a s pár kluky už jsem taky chodila. Ale nikdy jsem se před nimi nepotřebovala předvádět a jezdit co nejlíp. To jsem nedělala ani před rodiči. Ale před Petrem aspoň na začátku ano. Chtěla jsem tak moc, až mě to svázalo. Nejela jsem přirozeně, a čím víc jsem se snažila, tím to bylo horší. Na střelnici jsem často místo ran myslela na to, jestli se dívá nebo jestli ho pak někde potkám na trati. Chtěla jsem, aby na mě byl pyšný.

Z toho všeho jsem už naštěstí vyrostla. Věděla jsem, že i když se mnou Petr bude bydlet celé mistrovství, nijak mě to nerozhodí a spíš mi to pomůže k většímu klidu. Vím, že někteří trenéři neradi vidí, když se jejich závodníci před výkonem vyčerpávají sexem, ale na to já nevěřím. Naopak si myslím, že ženám sex pomůže a dostane je do pohody. Pro mě je to dokonce něco jako meditace. Když člověk dělá něco, u čeho je mu dobře, nemůže to mít přece špatný vliv na výsledek. Pokud to samozřejmě nepřehání a noc před závodem nedělá tříhodinovou gymnastiku.

Palec byl dávno zahojený a smíšenou štafetu jsem zvládla bez jakékoliv bolesti. Byla jsem smutná ze sedmého místa, ale jinak jsem měla tak dobrou náladu, jakou jsem na tak důležité akci snad ještě nezažila. Až mě to překvapilo. Většinou mívám stavy, jako by mě v břiše tížil kámen. Už od dětství jsem na to trpěla, a proto jsem nikdy nechtěla závodit. Dusí mě všechny ty chvíle, kdy nemůžu usnout a trápím se, co další den předvedu.

Tady to vůbec nepřišlo a až do posledního dne před začátkem individuálních soutěží jsem si říkala, jak je fajn, že vůbec nejsem nervózní. Ani mi výjimečně nevadily otázky novinářů na medaile. Najednou jsem cítila, že jsem hrozně dospěla a nic mě nerozhodí.

Těšila jsem se na sprint a po meditaci rychle usnula.

Jenže pak přišlo ráno.

25

VZBUDILA JSEM SE PÁR MINUT před osmou. Víc být nemohlo, protože právě na osm hodin jsem měla nařízený budík, který ještě nezvonil. Nejdřív jsem si dokonce myslela, že je ještě noc, jen si dojdu na záchod a zkusím zase usnout. Ale pohled na displej telefonu mě rychle uvedl do reality.

Něco není v pořádku.

Uvědomuju si, že mi hučí v hlavě. Nemám sílu vstát. Jindy bych se tomu zasmála a řekla si, že už mi není dvacet. Ale dneska se nesměju, a naopak mě to dost vykolejí. Jeden z nejdůležitějších dní v roce a já si připadám, jako by mě ve spánku přejel kamion. Možná je to kvůli té půlce prášku na spaní, kterou jsem někdy ve dvě ráno pro jistotu spolkla.

K tomu mě nezvykle bolí žaludek. Pět minut nic a pak křeč. Deset minut nic a zase křeč. Je to pořád dokola, jen těch minut bez bolesti je někdy víc a jindy míň. Šla bych se nasnídat, ale nemám na nic chuť. Nebo bych ji i měla, ale nevím, co si dát. Pomyslím na míchaná vajíčka a je mi špatně. Představím si jogurt s ovocem, který je poslední roky mojí jistotou, a zase je mi špatně. Nakonec sním aspoň jablko a kolem desáté přece jen i ten jogurt. Jenže jak v ruce držím lžičku a chci dát do pusy první sousto, všimnu si, že se mi ta ruka třese. Výborně. Ještě něco?

Čas do oběda rychle utekl, ale to mi bylo víceméně jedno. Pořád jsem neměla na jídlo chuť ani pomyšlení a jediné, co jsem do sebe byla schopná nasoukat, byl sacharidový gel. Řekla jsem Petrovi, že mám pocit, jako když na mně někdo klečí, a nemůžu se nadechnout.

Připadala jsem si marná a k ničemu.

Naštěstí už mám za ty roky naučené triky, které mě dokážou aspoň na chvíli z nervozity dostat. Snažím se zaměstnávat tak, abych se ani na minutu nemusela zastavit. Třeba i vařím. Nebo si jdu něco koupit. Před závodem vezmu batoh a zajdu do drogerie. Místo toho, aby mě stresoval závod, myslím na to, jakou si koupím řasenku nebo lak na vlasy. Uklidňují mě úplné maličkosti. Zapínám si poutka od holí a v hlavě mám jen to, abych je zapnula co nejlíp. Zavazuju si boty a soustředím se na to, aby smyčka byla co nejpevnější, ale zároveň mě netlačila. Každá taková věc aspoň na chvíli odvede pozornost od tlaku, který mě za pár hodin čeká.

Se zbytkem týmu odjíždíme na stadion a já si zase vzpomenu, jak jsem pokazila loňské mistrovství v Norsku. Snad se to nebude opakovat, říkám si, ale zároveň vím, že klidně může.

Když potřebujeme testovat lyže, býváme na trati už dvě hodiny před závodem. Jinak stačí jedna – abychom stihli nástřel.

V prostoru střelnice jsou zapíchané praporky, které ukazují sílu větru. Podle nich upravíme mířidla buď doleva, nebo doprava. Posunujeme je takzvanými cvaky: čím je vítr silnější, tím je cvaků víc. Za ty roky mám naučené, že jakmile je praporek úplně vodorovně, znamená to pět až sedm cvaků. Když fouká opravdu hodně, může to být i patnáct. Samozřejmě se pak může stát, že vítr během závodu zesílí, zeslábne nebo úplně přestane. To pak musíme přecvakat zpátky, jinak budou rány lítat vedle.

Neznám nikoho, kdo by při nástřelu vypálil víckrát než já. Střílím, dokud si nejsem úplně jistá, a vyplýtvám k tomu klidně i šedesát nábojů. Je to pro mě něco jako test sebedůvěry. Ostatní si zkusí dvě ležky a dvě stojky, zatímco já teprve začínám. Když mi nástřel vyjde, odcházím na start mnohem klidnější. Což rozhodně nebyl případ sprintu na mistrovství světa.

Od první rány byl můj nástřel dost rozhozený. Na střídačku se mi třásly obě ruce i tělo, a když se uklidnily, zase mi vypnula hlava a dělala jsem chyby, za které mi rodiče nadávali už jako začátečnici. U několika ran jsem tak dlouho mířila, až jsem propásla správný moment výstřelu. Neumím už říct, jestli to bylo přemírou snahy nebo tím, že jsem se bála zmáčknout spoušť. To se mi totiž občas stává. Ležím na podložce, mám namířeno, hrozně moc chci vystřelit, ale nejde to. Na první pohled vypadá všechno v pořádku: jsem správně vydýchaná, prst mám připravený na spoušti, říkám si „teď“… A nic. Nevystřelím. Mám strach a prst je jako ochromený. Hlava by chtěla, ale tělo neposlouchá. Trochu mě to tentokrát zaskočilo, protože takové stavy mívám hlavně při závodech, kdy se bojím o výsledek. Při nástřelu na to nejsem zvyklá.

Zavřela jsem se do buňky, lehla si na zem, dala nohy na židli a jen poslouchala, jak dýchám. Bylo to mnohem rychleji než obvykle. Vzala jsem si taštičku s kosmetikou a udělala si make-up. Dělám to před každým závodem, protože mě to zase na chvíli zaměstná a přivede na jiné myšlenky. Navíc to mám ráda. Jsem žena a chtěla bych při své práci vypadat dobře. Chci to i kvůli lidem, kteří se na biatlon dívají. Když jdete do krámu a vidíte tam jedno jablko naleštěné a druhé obouchané, taky si vyberete to hezčí.

Mockrát se mi kvůli líčení někdo smál. V šestnácti mi trenér Jindřich Šikola řekl, že jsem zmalovaná jako děvka. „Běž se odlíčit a vrať se zpátky,“ poslal mě ze stadionu na pokoj. Dotklo se mě to a natruc jsem nešla. Může se stát, že v hotelu zapomenu lyže, hůlky nebo téměř cokoliv, ale malovátka jsem tam nezapomněla nikdy. Mám spočítané, že na make-up potřebuju přesně dvacet minut. Za tu dobu se namaluju, učešu a srovnám vlasy do čelenky. Těsně před závodem si už jen namažu pusu jelením lojem a jsem připravená.

Ženskost do našeho sportu přinesla Magdalena Neuner, což byla velká německá hvězda. Vždycky jsem se v ní viděla. Byla to nejen vynikající závodnice, ale taky krásná holka. Bez výjimky skvěle upravená. Ovlivnila tím nejen mě, ale i další. Na olympiádě ve Vancouveru v roce 2010 se ještě nemalovala skoro žádná. Teď už je to minimálně pět holek z deseti. A řasenku mají snad všechny.

Tentokrát mě však ani malování moc neuklidnilo. Všechno se zlomilo až pár minut po něm.

Potkala jsem na chodbě trenéra Zdeňka Vítka, který viděl, jak se celá třesu. Chytil mě za ramena. „Neboj. Nemusíš nikomu nic dokazovat. Bude to dobré. Uvidíš.“ Něco takového jsem asi potřebovala slyšet. Šla jsem od něj a najednou jako bych byla někdo jiný. Všechny křeče z žaludku byly pryč a cítila jsem, že to dobře dopadne. Zároveň jsem pořád myslela na to, že jedu o něco, co ještě nemám a hrozně to chci. Zlato z mistrovství světa.

Tělo na tom bylo dobře. A to hlavně díky Romanu Karpíškovi, našemu fyzioterapeutovi a mému velkému kamarádovi, u kterého jsem večer po smíšené štafetě strávila skoro hodinu a půl. „Byla jsi tu nejdéle ze všech,“ smál se. „Promiň. Ale jsem z té štafety zbitá jak pes. Vůbec nevím, jak zítra ten sprint zvládnu,“ postěžovala jsem si. Roman se usmál: „Zvládneš.“

To už mi trenéři přinesli na sprint startovní číslo. 96? „Proč tolik?“ Vždyť vyjedu skoro padesát minut po první závodnici. V tu chvíli jsem nevěděla, jak dlouho nad tím dumali a zkoumali předpověď počasí. „Trať má postupně zamrzat a bude rychlejší,“ řekl Ondra Rybář a já mu v tomhle věřím jako nikomu. Můžu se spolehnout, že když mi přinese nízké číslo, má naopak nastudované, že stopa bude tát nebo během závodu zesílí vítr. Jen jsem to teď potřebovala pro klid duše slyšet. „Jste si jistí?“ Byli. „Vím, že to není lehké,“ řekl mi ještě hodinu před startem. „Ale na to číslo nemysli. Nezajímej se o to, jak jedou holky před tebou. Závodíš sama.“

Zase zhluboka dýchám v buňce. Ostatní biatlonistky už startují a já se opravdu nedívám. Nevím o tom, že Kaisa Mákáráinen dvakrát minula. Musela bych si dát špunty do uší, abych neslyšela dunění tribun, ale nezajímá mě. Za buňkami je zahřívací kolo, na které se jdu projet. V duchu si přehrávám jednu zatáčku z trati po druhé a zkouším si, jak do nich budu najíždět.

U startu obvykle bývám pět minut předem, ale teď jsem tu dřív. Naposledy se protáhnu, kousek popoběhnu, abych se zahřála, označím si zbraň a vyzvednu čipy na nohy kvůli fotobuňkám, které měří čas. Je to stejné jako vždycky. Servismani přinesou lyže a popřejí mi hodně štěstí. Já je vezmu a poponesu dál ke kontrole, která na ně napíše značku nebo dá razítko a na kusu papíru si odškrtne, že jsem tam byla. Stejní lidi se na značku nebo razítko dívají po dojezdu do cíle – aby se nestalo, že někdo v průběhu závodu vyměnil lyže. To se v biatlonu smí, jen když spadneme a lyže se zlomí. Ale kdybychom třeba po kilometru zjistili, že nám nejedou, máme smůlu.

Podobné je to se zbraní. Zváží se spoušť, která může mít odpor maximálně půl kila. Dokud není správně seřízená, nepustí nás na start.

Za každý z těch nutných úkonů jsem ráda. Zase mě na chvilku zaměstnají a nemyslím díky nim na závod. Ještě před startem se potkávám s masérkou Petrou Sedláčkovou. Máme takový rituál: nejdřív zkontroluje, jestli mám v pořádku zásobníky, a pak mě plácne po zadku. Směje se u toho, ale já ne. „Nechce se mi tam. Mám strach,“ říkám jí, ale ona se směje dál. Ví totiž to, co vím i já. Že čím hůř se před závodem cítím, tím líp dopadne. Když se špatně vyspím, už na snídani brblám. Potřebuju si postěžovat. Tohle mě bolí, tamhle mě píchá, vůbec jsem nespala… Eva Puskarčíková se na mě vždycky podívá a začne se smát: „Aha, takže Gábi dneska vyhraje.“ Je mi jasné, že tím věčným stěžováním ostatní asi štvu. Ale nedělám to schválně. Nebo vlastně dělám. Ale chtěla bych slyšet, že v tom nejsem sama. Že někdo odpoví: „Já se taky blbě vyspal!“

Do startu zbývá už jen minuta a pro mě je to snad nejdelší minuta v životě. Zvedá se mi tep. Už se mi nechce čekat. Chci vyletět na trať, ale hodiny jako by se vůbec nehýbaly. Pořád tam stojím a na chvíli na mě zase padá nervozita. Co když to nevyjde? Co když na to prostě nemám? A tak vytáhnu poslední recept, který proti strachu mám. Možná je hloupý, ale mně pomáhá. Řeknu si, že je to přece jen biatlon. Snažím se své problémy přirovnávat k mnohem horším a říkat si: „Vždyť o nic nejde. Lidi nemají peníze na důstojný život, ve světě se válčí a já tu jen stojím s puškou na zádech…“

Těsně před startem zašoupu nohama, abych poznala, jak mi pojedou lyže. Svezly se parádně a já si mohla být jistá, že mě dnes nezradí. Stačí mi popojet metr a vím to. Dřív jsem to dělala před každým závodem, ale teď už jen občas. Několikrát jsem si totiž vsugerovala, že jsou namazané špatně, a pak na to celou trať myslela.

Teď už na žádné další myšlenky není čas.

Ozve se časomíra a jsem tu jen já, sníh, lyže, sedm a půl kilometru a deset terčů.

Je 15:33. Pátek 10. února. A já večer půjdu poprvé v životě spát jako mistryně světa v biatlonu.

26

V PRVNÍCH METRECH mi hlavou běží pochybnosti. Spoustu věcí jsem v přípravě na tenhle závod mohla udělat jinak. Třeba ta zpropadená tříska… Ale zpátky už je nevezmu, a tak nemá cenu se jimi trápit a aspoň se zkusím zmáčknout víc než jindy. Mám pocit, že dneska snesu veškerou bolest světa.

S trenéry jsme si řekli, že první kolo nepojedu naplno. Síly, které ušetřím, se mi v závěru můžou hodit. „Vedeš o dvě vteřiny,“ hlásí mi kdosi na trati. Nevím už kdo, ale docela mě to překvapilo.

Vůbec nic kolem sebe jsem nevnímala. Jindy si všimnu, kde stojí kdo z týmu, kde jsou rezervní hole na výměnu, kde jsou rodiče a kde Petr. Ale dneska ne. Mám jen sebe a jediné, co mě zajímá, je každý metr tratě, jeden záběr rukama po druhém a k tomu deset ran na střelnici. Nejdřív pět vleže, pak pět vestoje. Až po závodě si vzpomenu, co mi trenéři před ním několikrát opakovali. „Hlavně se podívej, jak moc fouká!“ Úplně jsem na to zapomněla, a jestli foukalo, ani to nevím.

Na první střelbě jsem asi šest minut od startu. V hlavě mám skoro prázdno a cítím se, jako by mi někdo rozvázal ruce i nohy. Rány jdou trochu doleva a třetí se do terče vejde jen tak tak. „Nespěchej,“ říkám si a na chvíli přestanu. Vydechnu a zase nadechnu. Kéž bych byla schopná si takovou pauzu udělat pokaždé, když se mi předchozí rána ne úplně povede. Pak trefuju zbylé dvě, poslední přesně na střed. I přes tu malou přestávku mám pocit, že jsem střílela rychleji než obvykle. Třicet jedna vteřin, zjišťuju později v cíli. Zase tak rychle to nebylo.

Za střelnicí si přece jen všímám Petra. Vybíhá se mnou kopec a řve, hrozně řve. „Teď! Tady a teď! Jestli chceš zlato, tak dneska je ten den. Takovou šanci už nikdy nemusíš mít!“

Pak už se mi jeho slova ztrácejí v dáli a jsem zase sama.

Když mi bylo osmnáct, byla jsem schopná při závodě myslet na tisíc věcí, které s ním nemají nic společného. Co asi dělá můj kluk? Na co půjdu večer do kina? Co si vezmu na sebe? Zažila jsem dny, kdy jsem se přejedla, před střelbou si lehla na podložku, tlačilo mě břicho a místo terčů mi běželo hlavou, co všechno jsem spořádala. Ale taková už naštěstí nejsem. Netahat osobní věci na trať jsem se naučila dávno. Jen když se pohádám s Petrem, z hlavy to většinou vymazat nedokážu. Trvá to i několik dní a vím, že závod bude těžší než obvykle.

Ale dneska to není ten případ.

Myslím jen na trať. Mám ji najetou z tréninků a promítám si každý její metr. Tady se můžu sklonit a trochu si odpočinout, tady se naopak musím rozjet. Vím, kde je stín, a kde tím pádem sníh netaje a bude rychlejší. Každý metr se snažím dělat přesně to, co mám. Soustředím se na to, abych si správně rozvrhla síly a včas polevila v tempu, když přijíždím na střelnici. Zpomaluju a na rozdíl od první střelby si všímám praporků. Vítr je v klidu.

I teď je důležité udělat všechno jako v tréninku. Nic nevymýšlet a nezkoušet nic nového, protože to se mi zatím nikdy nevyplatilo.

Nejsem extra sebevědomá. Nikdy jsem nebyla. Nevychovávali mě k tomu rodiče ani nikdo z trenérů. Můj přístup ke sportu je skoro neprofesionální: zkusím to a třeba se něco povede. Jedu na střelnici a říkám si: „Bylo by fajn se trefit.“ Ne že musím. „Aspoň čtyři kdybych dala.“ Jenže pak tam stojím a trefuju první ránu, druhou, třetí, čtvrtou. Zbývá poslední. Když ji nedám, zkazím si celou sezónu.

Dala jsem ji. Sláva.

Lehce se usměju, beru hůlky a vím, že i kdybych po zbytek roku nemohla bolestí vstát z postele, pojedu do posledních sil. Koutkem oka vidím, jak k trati ze střelnice přibíhá manažer Jirka Hamza. „Máš deset vteřin! Deset vteřin! Jeď.“ Petr se mnou zase vybíhá kopeček, ale už nekřičí. Nebo se mi aspoň zdá, že nekřičí. Pusou hýbe a vypadá to jako němý film. Možná jsem už v takovém transu, že ho prostě neslyším. Deset vteřin na Lauru Dahlmeier, to překvapilo i mě. A za chvíli je to dokonce dvanáct.

Kilometr před cílem mě čeká poslední kopec. Nohy bolí jako čert, ale každé to zabolení mě naopak ještě víc nakopne. Laura má skvělé finiše, dvanáct vteřin je pro ni jako nic. Pár metrů teď vedle mě běží servisman Tomáš Žídek. „Jeď, jeď, jeď.“ Zatáčka doleva a zase na mě někdo křičí. „Makeeeej! Makeeeej! Musíš strašně zabrat!“ Už mi ani nehlásí čas.

Před stadionem vjíždím do tunelu a v hlubokém sněhu mi najednou ujede lyže. Sakra! Teď ne! Už jsem se viděla na zemi, ale naštěstí jsem jen zavrávorala. Kolik vteřin mě to stálo? Jednu? Tři? Na tohle jsem si poslední kilometr dávala největší pozor. Věřila jsem, že pokud nespadnu, o náskok nepřijdu. Byla jsem na pokraji sil a stačilo, aby mi trochu zahranila lyže. Byl by konec. Pád a žádná medaile, natož zlatá. Než mozku v takové chvíli dojde, že lyže místo rovně jede doleva, je tělo už moc slabé na to, aby zareagovalo. Ale já se nebojím. Mockrát jsem si zdejší kopce najížděla, a to i v duchu. Desetkrát, dvacetkrát a možná dokonce padesátkrát. Byla jsem tu s Petrem na Vánoce a sjela bych je i poslepu. Dnes tu zkrátka chybu neudělám.

Chybělo posledních sto metrů a já už nevěděla, kde mám ty síly brát. Trať jsem viděla nahnutou, jako bych si dala pět piv. Už jsem se jen těšila, jak v cíli padnu na zem a bude po všem. Jela jsem nadoraz a bylo mi, jako bych se topila a doufala, že mě někdo vytáhne na břeh. Vzpomněla jsem si na letní přípravu, kdy jsem zdejší cílovou rovinku projížděla na kolečkových lyžích a na gumě za sebou tahala Zdeňka Vítka. Když jsem to zvládla tehdy s ním, zvládnu to i teď sama.

A pak jsem tím cílem projela.

Podívala jsem se na tabuli, kde vedle mého jména a času svítilo minus. Bylo to nejhezčí minus mého života. Důkaz toho, že jsem ten den byla nejrychlejší.

Padnu na kolena a dlouho se do sněhu vydechuju. Zvednu hlavu, sundám brýle, na chvíli zavřu oči a zvedám ruce. Slyším řev a po chvíli mi dojde, že je to Petr. Řve tak nahlas a rychle, že mu vůbec není rozumět. Stojí u plůtku a já za ním běžím. Brečíme oba. Hrozně dlouho jsem si tenhle moment představovala. Vlastně celý rok od loňského mistrovství světa. Věřila jsem, že přijde, jen jsem nečekala, že zrovna při sprintu.

Při letním soustředění jsem tu chodila a říkala si, jak tady bude krásně, až napadne sníh. A že se zlatou medailí by to bylo ještě krásnější.

Petr pořád něco křičel a brečel u toho. „Jsi mistryně světa!“ To jediné si pamatuju. V tu chvíli jsem to slyšela poprvé a začala brečet taky.

Dřív jsem se mu smála, jaké zvuky vydává při badmintonovém zápase. Pak jsem pochopila, že to dělají skoro všichni. Stál tam, vydával je zase a já měla pocit, že jsem ho nikdy neviděla šťastnějšího. Snad ani když postoupil na olympiádu do Ria. „Miluju tě,“ řekl ještě. Dali jsme si pusu a já šla zpátky sebrat lyže a hůlky. Zavolala jsem mámě. Byla šťastná a zároveň ironická jako vždycky: „Teď už ti nemůžeme říkat, že se chováš jako mistryně světa, co?“

Následující minuty mám v mlze, ale i tak je můžu popsat, protože jsou po každém závodě stejné. Rozhodčí mi po cestě z cíle zkontrolují lyže a zbraň. Jdu za masérkou Petrou, která pro mě má nachystanou tašku se suchým oblečením. Ještě předtím mě čeká náš biochemik Emil Bolek, který nám hned po dojezdu odebírá krev z ucha. Měří laktát, což je krevní složka, která ukazuje, jak moc jsme se na trati vydali. Jestli jsme si sáhli na dno, nebo jsme měli ještě nějakou rezervu. Večer mi Emil ukázal výsledky. 16. Vyšší hodnotu jsem snad nikdy neměla.

Po odběru krve jdu do mixzóny mezi novináře. „Mistryně světa, jak vám to zní?“ zeptají se mě. A já se zase rozbrečím.

Většinu z českých novinářů mám ráda. Jen když se mi závod nepovede, nejradši bych se kolem nich proplížila a nic neřekla. Kolikrát se mi stane, že rychleji mluvím, než myslím. Ale než si uvědomím, že jsem řekla blbost, už je dávno venku. Oni jsou hodní a i u těch blbostí se zasmějí. Jen nevím, jestli je to proto, že se mnou cítí, nebo že jim ta šílená Koukalová zase řekla něco rovnou do titulku.

Čeká mě květinový ceremoniál, ale ještě před ním odevzdám lyže a zbraň. Lyže, které nesu na stupně vítězů, nejsou ty, se kterými jsem závodila. Zástupci firmy už mají připravené nové, naleštěné, s nacvakávací reklamou, která bude dobře vidět v televizi. To už na mě dohlíží i dopingová komisařka, kterou mi hned po dojetí do cíle přidělili. Je u toho, když si převlíkám tričko, upravuju vlasy, sleduje každý můj pohyb, aby mi někdo něco nepodstrčil. Nemůžu se kvůli ní po závodě ani vyjet, protože bych ji musela buď vzít na záda, nebo by musela běžet vedle mě.

Než jsem se dostala z dopingu a z tiskové konference, trvalo to skoro dvě hodiny. Petr už na mě čekal. Byl převlečený do kombinézy a v ruce držel běžky, protože se chtěl vyjet se mnou. Moje máma mu totiž nasadila do hlavy, že by si měl zkusit zajet Jizerskou padesátku. A tak potřeboval trénovat.

Je to vlastně zvláštní, vzít si po tak těžkém závodě lyže a jít se projet. Ale zároveň je to nutné. Svaly jsou zaplaveny kyselinou mléčnou, která musí ven, aby tělo regenerovalo a ráno mohlo zase podávat výkony. Nedělám to ráda, ale musím. Párkrát jsem vyjetí vynechala a v noci pak trpěla. Bolely mě nohy, i když jsem jen ležela a nehýbala se. Nemusí to být nutně lyže, stačí se i proběhnout nebo chvíli šlapat na rotopedu. Ale dobré je tomu věnovat aspoň dvacet minut a ještě lépe půl hodiny. Pokud tedy zbývají síly. Dnes běžím deset minut a mám pocit, že zkolabuju. Už chci pryč, do hotelu.

Ani to jsem nakonec nestihla. Z areálu jsme jeli rovnou do města na slavnostní vyhlášení a zlato jsem tím pádem přebírala bez sprchy. Pod pódiem jsem viděla spoustu českých vlajek. Některé z nich byly popsané: Vysočina, Jablonec, Brno, Ostrava. Dojalo mě, že lidi kvůli biatlonu jedou tak daleko, a zase jsem si uvědomila, že na to všechno nejsem sama. Mám skvělou práci, díky níž můžu dělat radost nejen sobě, ale i jiným. Dostávám spoustu dopisů a mailů, jak moje úspěchy motivují lidi, kteří na tom nejsou úplně dobře. I kdybych jim udělala jedno hezké odpoledne, budu šťastná.

Jsem asi blázen, ale i o téhle chvíli jsem snila. A přesně vím odkdy. Když si šla Magdalena Neuner na olympiádě ve Vancouveru pro zlato, představovala jsem si, jak si pro něj jednou půjdu taky. Celé ty roky jsem na to myslela, a to dokonce do úplných detailů: jak si předem radši zopakuju slova hymny, abych je pak nezkazila, jak vlajka jede nahoru, já na ni koukám a vítr si pohrává s mými vlasy… Mráz mi běhal po zádech už jen z těch představ.

A nakonec to bylo úplně jiné.

Čekala jsem, že budu víc dojatá, jenže to celé hrozně rychle uteklo. Zpětně bych si přála se na chvíli zastavit, nadechnout a vychutnat si všechno, co se dělo. Místo toho jsem tam únavou sotva došla a hned na mě čekali fotografové a novináři, před kterými jsem chtěla říct něco aspoň trochu smysluplného. Byla tam spousta věcí, na které jsem se musela soustředit, a mezi nimi jsem jen tak mimochodem dostala na krk zlatou medaili.

Do toho mi ještě docházela černá tužka, kterou jsem si chtěla před ceremoniálem aspoň trochu namalovat oči. Rozepsala jsem ji o ruku, ale nedošlo mi, že je voděodolná. Takže jsem medaili navíc přebírala s černou šmouhou na ruce.

Do hotelu jsem se dostala v osm večer. Šla jsem na večeři, ale jak jsem celý den nic nejedla a maximálně do sebe dostala tyčinku po závodě, žaludek byl tak smrsklý, že jídlo odmítal. Spát jsem šla asi v půl třetí. Ne že bychom tak moc slavili, ale mlelo se ve mně tolik emocí, že jsem nemohla usnout. Na pokoj k nám přišel týmový doktor Láďa Dobeš a trochu se s Petrem opili. Láďa byl jediný, kdo věděl, že se mnou Petr celé mistrovství bydlí a neodchází k sobě, jak si to přáli trenéři.

Dali jsme si ve třech panáčka, i když já jen symbolicky, do víčka. Občas s sebou vozím vlastní slivovici, ze které se každý den trochu napiju, protože věřím, že pomáhá trávení a usínání. Petr s Láďou s ní docela zatočili. A jak bylo veselo, dostala jsem najednou hlad. Restaurace byla dávno zavřená, ale Petr vytáhl sklenici, kterou do Rakouska přivezl náš přítel Ivan Křenek. Bylo v ní sádlo s vepřovým masem. Nikdy jsem nic takového nejedla a tak nezdravého asi ani neviděla. Nakonec jsem snědla půl sklenice, k tomu několik krajíců chleba a ještě zákusek. Píchalo mě v břiše a asi jsem konečně zjistila, kde je žlučník.

Medaili jsem v hotelovém pokoji položila na poličku mezi obývákem a kuchyní. Podívala jsem se na ni pokaždé, když jsem šla kolem. Ten první večer ji měl na krku skoro jen Petr. Fotil se s ní a pořád něco opilecký vyprávěl. Některé kamarádky si stěžují, že jejich kluci chodí do hospod, ale mně to nevadí. Naopak mám ráda, když se trochu napije, protože je pak roztomilý.

Spala jsem dobře, ale málo. Naštěstí jsem v sobě měla pořád tolik emocí, že přebily únavu a ranní trénink jsem zvládla. K té medaili jsem v dalších dnech přidala ještě druhou a třetí a udělala si z nich v pokoji malou výstavku.

Ale úplně spokojená jsem nebyla.

Jeden z dalších závodů mě mrzel ještě několik měsíců.

27

A MEDAILE JE v HÁJI. Chvíli vůbec nechápu, co se právě stalo. Přeju si, aby se mi to celé zdálo, ale hluk tribun kolem je příliš reálný. Stejně tak je reálný počet závodnic, které mi právě ujely. Bylo jich osm? Deset? Tak dokonce dvanáct. To snad není možné. Po tolika letech a tisících odstřílených hodin?

Gábino, Gábino, říkám si v duchu.

Přitom od rána mi bylo dobře. Sice nemám moc ráda dopolední starty a tenhle byl už v půl jedenácté, ale vstala jsem, nic mě nebolelo a na rozdíl od prvního závodu jsem snědla i svůj oblíbený jogurt s ovocem. Věřila jsem, že až se do hotelu vrátím, přidám si na poličku další medaili. Co k ní ale povede za cestu, by mě ve snu nenapadlo. Ani jsem netušila, že jde pokazit tolik věcí najednou.

Ještě pět minut před startem stíhacího závodu jsem si v duchu zpívala. V tak dobré náladě jsem dlouho nebyla. Cítila jsem běžeckou formu a na střelnici jsem v tréninku den předtím minula snad jednou. Vyjíždím na start, čtyři vteřiny za mnou Laura, pak dlouho nikdo. Chvíli se Lauře vzdaluju a ona mě do kopce zase dotahuje. Přijíždím na střelnici a sleduju fáborky, abych zjistila, jaký fouká vítr.

Když se na trati cítím dobře, zpomaluju před střelbou o trochu později, než když mě předchozí okruh stál hodně sil. Posledních padesát metrů už je jen takových, abych doklouzala k podložce. Kleknu, odložím hůlky a pořád ještě se vydýchávám. Pak si lehnu a je důležité, aby to bylo pokaždé stejně. Kdyby někdo na podložku nakreslil obrys, kde se opírám lokty, měl by být tisíckrát stejný. Jakmile bych se opřela třeba jen o centimetr jinak, půjdou rány vedle. Levou ruku mám vepředu, protože na ní mám položenou zbraň. Spoušť mačkám pravým ukazováčkem. První tři rány střílím na dva nádechy. Nádech, výdech, nádech, výdech… a pomalu zvyšuju tlak prstu na spoušti. Namáčknu si a samotný výstřel už je jen malinký pohyb ukazováčku, který na pohled ani není vidět. Kdybych ukazováčkem cukla víc, náboj by letěl mimo. To je nejčastější chyba. Zbrklost. Na poslední dva terče už mi srdce bije mnohem klidněji a střílím je na jeden nádech. Když mám extra formu, střílím na jeden nádech už od třetího terče, ale to se mi zatím na závodech stalo jen párkrát.

Střelecky pokažených závodů jsem měla desítky, možná stovky. Vybavuje se mi hlavně jeden: v Novém Městě na Moravě, když jsem ještě jezdila nižší kategorii IBU. Byla jsem jednou z favoritek individuálního závodu, ve kterém se střílí na přeskáčku. Vleže, vestoje, vleže, vestoje. Jenže já přijela na druhou položku a jako při stíhačce si lehla. Slyšela jsem, jak táta řve z tribuny. „Gábi, Gábi!“ Vůbec mi nedošlo, co chce, a myslela jsem, že mi jen fandí. Až když jsem zamířila na terč, došlo mi, že jsem špatně. Sice jsem nevypálila, ale musela jsem vyndat zásobník a dojet o kus dál, kde se střílelo vestoje. Jenže jsem tam vyrazila v protisměru, což se nesmí, takže mě stejně diskvalifikovali. Byl to závod, ve kterém jsem pokazila snad všechno, co jsem mohla.

Hned na začátku jsem si zapomněla nalepit startovní čísla, takže jsem vyjela asi o minutu později. Abych ztrátu dohnala, nasadila jsem takové tempo, že jsem po dvou kilometrech nevěděla, jak se jmenuju. Do posledního kopce jsem už sotva vylezla a v cíli jen slyšela tátu, jak říká: „Ta je úplně pitomá“

Tady v Rakousku, o mnoho let později, táta nebyl. Ale možná si to u televize říkal taky. Když jsem se blížila k podložce, dostala jsem najednou silný třes do ruky. Zásobník jsem sotva trefila do komory.

To nevypadá dobře.

První ránu dávám a Laura vedle mě taky. Podle vzdychu tribun poznám, že druhou netrefuje, ale to je nic proti peklu, které zažívám já.

Chci přebít, ale málo otevřu závěr. Povede se mi to jen do poloviny, což je chyba, za kterou se na tréninku peskují i děti. V komoře mi tak zůstává nábojnice, která měla dávno vyletět ven. Chci ji vydloubnout prstem a bohužel mi tím vyletí i další celý náboj. Jsem úplně z rytmu, ale zase zaujímám polohu a chystám se vystřelit. Nic. Zjišťuju, že jsem si nechtěně vycvakla celý zásobník. Bože, to snad ne… Otevírám komoru, zásobník docvaknu a už teď je jasné, že budu muset jeden náboj dobít ručně. Ztratím minimálně půl minuty, ale Laura šla na trestné kolo, takže se nic hrozného neděje. Jenže jak jsem sebou pořád šila na podložce, rozhodila jsem si správnou polohu a dvě rány netrefila. Tu jednu ani trenéři nemohli v terči najít, jak byla mimo. Na střelnici jsem byla skoro minutu, k tomu dvě trestná kola a z prvního místa jsem najednou jela třináctá. Když se mě pak novináři ptali, jestli bych tu chybu mohla k něčemu přirovnat, chvíli jsem se zamyslela.

„Jako bych ve třetí třídě nevěděla, kolik je jedna plus jedna.“

Byla jsem smířená s tím, že skončím s ostudou a bez medaile. „Ale přece se na to nevykašlu,“ okřiknu se a najednou se mi jelo nejlíp v celé sezóně. Po druhé střelbě jsem sedmá, pak dokonce na trati na chvíli druhá, ale vestoje jsem zase jednou netrefila a spadla zpátky za medaile. Laura vede, za ní jsme Kaisa, Darja a já. Zkusím něco změnit, říkám si, a tak poslední střelbu začínám od středu. Střílím rychleji než obvykle, určitě pod půl minuty. A trefím všech pět. Odjíždím třetí.

Síly beru, kde se dá. Trochu mě uklidní hlášení kluků z týmu: „Díra za tebou už je dost velká.“ Darju vidím před sebou, už ji skoro mám, ale těch pár metrů mi připadá jako kilometr. V duchu to pomalu vzdávám. Síly, které jsem vydala po první střelbě, mi teď chybějí. Projíždím cílem, mám bronz a nepadám na kolena jako při sprintu. Místo toho hned jedu gratulovat Lauře.

Navenek jsem spokojená, ale vnitřně mě to hrozně žere. Proč? Proč tady? Kdybych měla sepsat na papír všechny chyby, které člověk může udělat na střelnici, na tolik bych si možná ani nevzpomněla. Ale za blbost se platí.

Když večer při předávání medailí nemůžu otevřít sekt, přijde mi to vlastně symbolické. Na jeden den trochu moc chyb při otvírání.

/

Ale tohle nebyl ten závod, který mě mrzel ještě několik měsíců. Nebyl to ani ten další na patnáct kilometrů, ve kterém jsem vyjela stříbro.

Hlavní zklamání teprve přišlo.

Při štafetě.

28

PROHRY NESU DOBŘE. Na holku určitě dobře. Nebrečím, do ničeho nekopu ani ničím neházím. Ale ze štafety na mistrovství světa jsem byla smutná ještě dlouho. Jela jsem pro medaili, ale v posledních metrech mi utekla. Věřila jsem v ni a pak se mi rozplynula před očima.

Po poslední střelbě jsem byla druhá, pět sekund od zlata. Na něj jsem neměla, protože přede mnou jela Laura a jela zase výborně. Ale stříbro jsem chtěla. Nebo aspoň bronz!

Dlouho jsme štafetu nerozjely tak dobře. Jesicca Jislová už sice na konci prvního úseku nemohla a ostatní jí utíkaly, ale zvládla předat osmá, což byl slušný začátek. Evě Puskarčíkové jsem hlavně přála, ať se jí nestane to co první den při smíšené štafetě. Tam mi jí bylo líto. Musela na dvě trestná kola a v cíli pak brečela, protože nám tím hned po prvním úseku vzala šanci na medaili. Říkala jsem jí, že se na ni nikdo nezlobí, protože ona by se určitě taky nezlobila. Eva má pro sport zlatou povahu. Je flegmatická, umí z hlavy vyhnat všechny starosti a soustředí se jen na práci. Obvykle je jednou z nejlepších střelkyň ve Světovém poháru, rychlá a přesná. Proto nikdo nečekal, že na dvě kola půjde zrovna ona. Taky se mi to kdysi stalo, takže vím, co si na trati prožila. Je to hrozný pocit. Jedete tři sta metrů navíc a na pokraji sil, protože celou dobu jen myslíte na to, že jste to ostatním zkazila.

Tohle je nevýhoda štafety. Tři závodníci můžou mít nejlepší den v sezóně, ale když to nesedne čtvrtému, mají většinou smůlu. Mockrát se nám to stalo s Luckou Charvátovou. Před rokem na mistrovství světa v Norsku se úplně sesypala a musela na tři trestná kola. Ale víc než na ni jsem se tehdy zlobila na trenéry. Měli jsme dobrou sestavu s Jitkou Landovou na třetím úseku. Dva roky se štafetu učila jezdit, a když jsme konečně byly čtvrté na olympiádě v Soči, vyhrály tři závody Světového poháru, a tím pádem i glóbus za celkové pořadí ve štafetě, vyškrtli ji. Místo ní nasadili Lucku, která sice byla o pár sekund rychlejší, ale teprve se učila střílet. Vůbec jsem to nechápala a nebyla jsem sama. Jediná odpověď, kterou jsem tehdy dostala od Zdeňka Vítka, byla: „Až se jednou trefí…“

Jak ho mám ráda, tehdy mě naštval. Až se jednou trefí… Prosila jsem, ať Jitku vezmou zpátky, ale stáli si za svým. Dodnes jsem přesvědčená, že bychom s ní měli lepší výsledky. Navíc nám to dřív fungovalo i lidsky, což je u holek strašně důležité. Jitka je od dětství jedna z mých nejlepších kamarádek a s Evou jsme vyrostly ve stejném týmu. Já chodila na uměleckou školu, ona na gymnázium, a tak jsme spolu trénovaly. Lucka mohla ještě sbírat zkušenosti a její čas by určitě přišel. Talent má a ty nepovedené štafety ji musely srážet dolů.

Kolikrát jsem trenéry za jejich rozhodnutí proklínala. Zdálo se mi špatné, ale musela jsem srazit paty. Oni jsou šéfové a zodpovídají za výsledky. Ale Jitku tím podle mě dost poškodili. Začala se trápit, přidaly se zdravotní problémy a nakonec musela ukončit kariéru. Možná by mi řekla, že to se štafetou nemá nic společného, ale já věřím, že to byl moment, který všechno odstartoval. Pořád s někým musela soupeřit, někomu něco dokazovat a já na ní viděla, jak je z toho ve stresu.

Byla jsem ráda, že v Rakousku trenéři místo Lucky postavili Jessicu. Po ní a Evě běžela Veronika Vítková. Předávala mi pátá, asi půl minuty od zlata. Už mockrát se mi stalo, že právě při štafetě jsem jela nejlíp. A stalo se to i tady. Vydala jsem se nejvíc ze všech závodů.

Po druhé střelbě jsem jela na stříbro, ale těsně za mě se přilepily Ukrajinka i Francouzka. Laura už nám vepředu ujížděla. Ještě kilometr před cílem jsem byla druhá, ale pak se kolem mě obě přehnaly z kopce a v tom následujícím mi ještě ucukly. Najednou byly pět metrů přede mnou. Viděla jsem, že dřu mnohem víc než ony, jela jsem úplně nadoraz, ale stejně se mi každým záběrem vzdalovaly. Budu čtvrtá.

Kdykoliv jindy bych věřila, že je můžu dohnat ve sjezdu, ale dnes se to nestane. Vůbec mi totiž nejely lyže. Všimla jsem si toho už po startu, ale doufala jsem, že kluci ze servisu vědí, co udělali. Třeba se změní podmínky a mně se lyže postupně rozjedou, zatímco ostatním zpomalí. Jenže kilometry ubíhaly a nestalo se nic. Nejvíc to bylo vidět právě ve sjezdech. Já musela dřít, zatímco soupeřky se jen vezly.

Proč zrovna dnes?

Byl to pocit zmaru a beznaděje. Jedete na špatných lyžích a nemůžete s tím nic udělat. Na trati je nesmíte vyměnit a myslíte jedině na to, že budete muset zabrat víc než ostatní. Ale zároveň víte, že na to nemáte síly. V duchu si zaklejete a chvíli i proklínáte kluky, kteří vám ty lyže připravili. Ale jen na chvíli, protože víte, že oni z toho budou po závodě ještě zklamanější než vy.

Odvedli špatnou práci. Věděli to a nebylo potřeba jim za to nadávat. Nevím, jestli vybrali špatný typ lyží, špatně namazali, nebo obojí. V tom se nevyznám. Lyží vozím asi čtyřicet párů a každá má skluznici na jiné podmínky. Naši servismani obětují spoustu času tomu, abychom měli vše dokonale připravené. Často chystají lyže, když už dávno spíme, a dolaďují je, když ještě spíme. Stejně jako chceme být nejlepší my, chtějí to i oni. Jsou s námi na trati, povzbuzují nás, v rukou mají rezervní hole a jsou připraveni pomoci, kdyby se cokoliv stalo. Ale když špatně namažou, můžou se už jen dívat a vnitřně trpět.

Udělali chybu, jako jsem ji třeba ve stíhacím závodě udělala já. Hloupou, ale stalo se. Promazali snad dvakrát za celou sezónu. Tři týdny předtím na závodech v italské Anterselvě a teď bohužel při mistrovství světa. Ostatní týmy na tom bývají hůř.

Potkala jsem po dojezdu do cíle svého servismana Vojtu Prášila. Nic neříkal a jen nepatrně zakroutil hlavou. Možná to bylo místo omluvy. Každopádně bylo vidět, jak moc ho to mrzí. Druhý den jeli štafetu kluci a servismani vyrazili z hotelu o dvě hodiny dřív, než bylo původně v plánu. Chtěli lyže pořádně vyzkoušet, aby se neopakovalo to, co se stalo nám.

Štafeta byla mým největším zklamáním z mistrovství světa.

Chtěla jsem tu radost sdílet s ostatními holkami, i když naše vztahy nejsou ideální. Nemají mě rády. Ne tedy všechny, ale s mnoha z nich jsou mé vztahy na nule. Vadím jim, protože jsem jiná a nezapadám mezi ně. Ale když jedeme štafetu, tohle všechno jde stranou a myslím jen na to, že jsme tým. V cíli mi po čtvrtém místě ani nepřišly pomoct na nohy. Možná je tam nepustili, i to se někdy stává. Ale měla jsem pocit, že kdybych dojela pro medaili, určitě by mě objímaly.

Potkaly jsme se, až když jsem zklamaná dorazila od novinářů. Dokonce mě napadlo, jestli si nemyslí, že jsem závěr schválně vypustila. Já už přece medaile mám a jim žádnou nedopřeju. Ale to bych nikdy neudělala. Tenhle závod mě naopak bolel víc než ten zlatý při sprintu. I kdybychom se sebevíc nenáviděly, jedu i pro ně. A taky samozřejmě pro sebe a pro lidi, kteří nám fandí.

Za ty roky v týmu jsem se naučila o ostatní holky se příliš nezajímat. Zažila jsem od nich a jejich trenérů tolik podrazů a zášti, že mi to možná málokdo uvěří. A po téhle štafetě jsem si zase uvědomila, jak dobře mi jednou bude bez biatlonu a bez nich.

29

NAVENEK MOŽNÁ VYPADÁME jako dobrá parta. Když se sportovkyním ze stejné země daří, nějak automaticky se předpokládá, že jsou kamarádky. Dost tomu pomáhají i novináři. Ani si to neuvědomí a napíšou „porazila kamarádku z týmu“ nebo „Vítková předala štafetu kamarádce Koukalové“. Lidi si pak myslí, jakou máme na závodech pohodu.

Ale do pohody měly poslední roky daleko.

Někdy to byl spíš horor.

Často se mě právě novináři ptali, jaká je v našem sportu atmosféra a jaké máme vztahy. Nechtěla jsem být kritická. Bála jsem se následků, a tak jsem radši odpovídala obecně a mluvila o biatlonu jako celku. Tam jsem nikdy žádnou rivalitu ani zášť necítila. Naopak právě díky závodníkům z jiných zemí jsem se na Světové poháry těšila. V nich jsem měla oporu a cítila z nich, že aspoň někam patřím. O našem týmu bych to říct nemohla.

Možná v něm ostatní mají dobrou partu. Ale já do ní určitě nezapadám. S kluky jsem ráda, a proto jsem s nimi před olympiádou v Soči začala trénovat. Když se jim něco nelíbí, řeknou to na rovinu a bez vytáček. Ale holky se tváří, jak je všechno skvělé, a pak vás za zády podrazí.

Problém byl vždycky hlavně mezi mnou a Veronikou Vítkovou. Ostatní se jí chytají a tvoří proti mně většinu. Vím, že mám chyby a spoustu věcí dělám jinak, než by dělaly ony. Malovala jsem se, i když to bylo zakázané. Trénovala jsem míň. Ale je přece důležitější trénovat správně a chytře než hodně. Co na tom, že naběhám dvakrát víc kilometrů, když z nich nebudu mít radost? Díky genům po rodičích jsem možná nemusela dřít jako zbytek týmu. Ale za to snad nemůžu.

Kdybych jezdila v průměru, měla bych klid. Ale já i s tímhle přístupem začala mít výsledky a k nim se postupem času nabalili sponzoři. Možná mi je holky závidí, ale spoustu věcí si neuvědomují. Nemám skoro žádný soukromý život. Kamkoliv jdu, musím si dávat pozor, jak se chovám. Fotím se, podepisuju, chodím na sponzorské akce.

Je to součást mé práce a mám z ní peníze. Ale málokdo si umí představit, kolik bere sil.

V sezóně, kdy jsem vedla Světový pohár a nejvíc se mi dařilo, jsme se při jednom závodě sešly ve stejnou dobu v jídelně. Holky vybraly stůl a sedly si k němu tak, aby na mě nezbylo místo. Kluci by tohle nikdy neudělali. A holky bez Veroniky taky ne. Ale pokud tam je, odstřihnou mě a nebaví se se mnou. Nevím, co jsem jim udělala. Nebo naopak neudělala. Možná jim vadí můj postoj k životu – že se na všem snažím najít něco dobrého, což může vypadat falešně. Veronika je úplně jiná. Více se upíná na negativní věci, na všem hledá chyby a často mluví o lidech za jejich zády. Většinu času bývá naštvaná a ostatním umí zkazit náladu.

Už několik let spolu skoro nemluvíme. Snažila jsem se mnohokrát najít cestu, ale ona nechtěla. Nebo jsem ji možná hledala špatně. Naštěstí se mimo závody k ničemu nepotřebujeme a nemáme spolu kdy přijít do konfliktu. Potkáme se na tréninku, kde každá lyžujeme sama, a maximálně vedle sebe střílíme. To je práce, kterou odvedeme, a pak si jdeme po svém.

Je nám jedné bez druhé líp. A zároveň je mi jí trochu líto.

Celé se to táhne už od chvíle, kdy jsme byly malé holky. Bylo nám pět nebo šest a ona bydlela v domě vedle mého bratrance. Hráli jsme si s dalšími dětmi na ulici, ona nás pozorovala, nezapojila se a jen šla donášet svým rodičům. Jednou jsme se s bratrancem naštvali, utrhli jablko z jejich stromu a surově ho po ní hodili. Od té doby nám zakázali chodit k nim na zahradu. Třeba ta historka nic neznamená, ale kvůli ní si pamatuju, že už tenkrát jsme si nesedly. Takové děti jsem neměla ráda.

Roky jsme se neviděly a pak jsme se potkaly ve stejném týmu. Já přišla jako začátečnice, ona tam byla největší hvězda. Všude se mluvilo a psalo jen o ní. Veronika Vítková, největší talent českého biatlonu. A byla. Výborně střílela, vozila spoustu medailí, vyhrála juniorské mistrovství světa a staral se o ni Jindřich Šikola, což byl mezi biatlonisty trenérský polobůh. Myslela jsem si to o něm taky. Ale když jsem ho poznala, rychle jsem změnila názor.

Veronika byla celý jeho svět. Opačně to platilo taky. Viděl v ní velký potenciál a piplal si ji jako poklad. Pořád si mezi sebou něco šuškali a bylo vidět, že ani jednomu z nich nesedím. Od prvního dne, kdy jsem k nim do družstva přišla, mi dělal problémy. Až později jsem pochopila, že je to kvůli rivalitě mezi ním a mými rodiči. Hlavně tedy tátou.

Dokud jsem jezdila daleko za Veronikou, byl víceméně klid. Ji pochválil, mně vynadal, ale hlavně že oni dva byli spokojení. Řádit začal, až když jsem se zlepšovala. Nemohl přenést přes srdce, jak jsem líná a že skoro bez tréninku dokážu Veroniku porazit. Vynadal jí, že se nechala předjet od takové nuly, ona byla naštvaná a už to jelo. Kdykoliv mě nepředjela, měla to od něj na talíři a já byla samozřejmě ta špatná. Dodnes jsem přesvědčená, že se náš vztah s Veronikou pokazil právě kvůli němu. Kolikrát jsem si u ní všimla, že si názory na lidi dělá podle toho, co o nich říkají ostatní. Mě rodiče naučili, ať tohle nikdy nedělám. I když o někom slyším, že je blbec, budu se s ním bavit až do doby, než sama uvidím, že to blbec opravdu je.

Nebylo snad týdne, abych se nedoslechla, že o mně Veronika někde něco říká. Byla skoro jako posedlá. Vypadalo to, že závody jezdí jen se mnou a ostatní soupeřky tam ani nejsou. Za poslední roky se to trochu uklidnilo a už taková není, ale tehdy to pro mě byla obrovská motivace. Ani si to neuvědomuje, ale za hodně jí vděčím. To ona mě vytáhla k mnoha z mých úspěchů. Vždycky jsem se s ní hašteřila a snažila se ji porazit. Ji i jejího trenéra. Ten je pro mě jedno z největších rozčarování, na které jsem v životě narazila. Jestli naše vztahy nebyly dobré, tak od mistrovství světa juniorů v kanadském Canmore v roce 2009 už nejsou žádné.

V prvním závodě na 12,5 kilometru jsem doběhla osmá a Veronika několik vteřin přede mnou sedmá. Až sedmá. Největší naděje a málem ji porazí úplný outsider. Kouřila jsem tehdy trávu za bukem, nosila dredy, chodila z akce do akce, a když jsem měla trénovat, zašila jsem se v zatáčce a čekala, až trénink skončí. Biatlon jsem dělala hlavně proto, abych zhubla, a výsledky mě moc nezajímaly. Ona samozřejmě těžce nesla, že jí šlape na paty nějaký lajdák z umělecké školy.

Z toho prvního závodu oba chytli paniku. Když jsem dva dny poté odcházela z nástřelu před sprintem, měla jsem divný pocit, že trenér, který mě obvykle ponižuje a nadává mi, byl najednou jako svatoušek. Do té doby jsem ho takového nezažila. Zbystřila jsem a brzy zjistila, jakou hrůzu mi provedl. Nikdy to nepřiznal, ale ať si sáhne do svědomí.

Vím toho dost, abych mohla tvrdit, co udělal. Navíc mám i svědky.

Po nástřelu jsem dala zbraň do stojanu k ostatním a zapnula obal. Šikola tam stál a dost úporně mě posílal pro lyže, což normálně nedělal. Když jsem se vrátila, vak byl rozepnutý. V závodě mi rány lítaly všude možně, udělala jsem čtyři chyby, ale hlavně jsem z toho byla tak rozladěná, že jsem i hůř běžela a skončila až patnáctá. V cíli jsem se ptala lidí z ostatních týmů, jestli náhodou neviděli, že by mi někdo lezl do futrálu. „Jasně, trenér,“ říkali. I Veronika Zvařičová, která s námi byla v týmu, mi později tvrdila, že ho viděla, jak se tam hrabe. Celé mi to nehrálo, a tak jsem si druhý den udělala na zbrani malé rysky. Díky nim jsem všechno zjistila.

Před stíhačkou jsem rozepnula vak a měla mířidla od rysek posunutá o tři cvaky. Nenápadné tři cvaky, tedy sedm a půl milimetru. Výstřel kvůli nim uletí jen o kousek, což se nikomu nebude zdát podezřelé. Sice jsem zbraň nacvakala zpátky, ale tak mě to rozhodilo, že jsem ještě na startu stála celá ubulená a rozklepaná. Na trati jsem se vůbec nesoustředila, minula šest terčů a byla zase patnáctá. Veronika dojela druhá, takže se slavilo a trenér byl v sedmém nebi. Ale já mu od té doby už nikdy nevěřila. Nechápala jsem, jak tohle může někdo udělat jen proto, aby pomohl své závodnici. Přitom i já tam vlastně byla jeho. Ale nikdy se ke mně tak nechoval.

Hned jsem volala mámě, brečela jí do telefonu a chtěla letět domů. Měla jsem sto chutí za Šikolou přiběhnout a říct mu od plic, co je za hyenu. Ale ani jedno jsem neudělala, protože ještě zbývala štafeta na třikrát šest kilometrů. Všechny jsme jezdily dobře, takže byla velká šance na medaili. Dělala jsem, že se nic neděje, a večer jsem si ještě poplakala do polštáře.

Nakonec jsme získaly zlato a hlavně Veronika Vítková byla skvělá. Jela první úsek, byla dost rychlá a ani jednou nedobíjela. Nechtěla jsem kazit večerní oslavu, ale druhý den ráno už jsem se neudržela. Ani nevím, kde se ve mně vzala ta odvaha, ale šla jsem za trenérem a do očí mu řekla, že vím, co udělal. Popřel to. Odpověděl, ať si nevymýšlím hlouposti, a tím to pro něj skončilo. Ale pro mě ne. Ani do očí jsem se mu nemohla podívat. Svíral se mi žaludek, kdykoliv byl poblíž nebo když jsem jen slyšela jeho jméno. A nejhorší bylo, že jsem pod ním dál musela trénovat.

Během roku jsme měli naštěstí jen tři nebo čtyři společná soustředění a jinak jsem se připravovala s rodiči. Ale ani na ta soustředění už jsem nechtěla jezdit. Týden předem mi bylo špatně a bála jsem se, co mi Šikola zase provede. Dělal třeba taktické porady před závodem. Posadil nás všechny do jednoho pokoje a zamkl, aby nikdo nemohl ven. Jednou totiž řekl něco, co se mi nelíbilo, já se sebrala a odešla.

Chtěl mě totálně rozebrat. Když jsem měla před prvním závodem Světového poháru mezi dospělými, zase nás zamkl a začal vyprávět, jací jsou moji rodiče svině. Vůbec jsem nevěděla, která bije a co si kdy udělali. Nakonec jsem zjistila, že všechno bylo kvůli tátovi. Ten vedl na sportovním gymnáziu několik talentovaných závodníků, doprovázel je na mistrovství světa, ale nebyl reprezentační trenér. Tím byl Šikola. Táta za ním před závodem přišel, že by bylo dobré, aby svým svěřencům, o které se stará od šesti let, nastřelil zbraň. Bylo to logické a funguje to tak skoro v každé reprezentaci. Ale Šikola řekl ne a dodal, že tam táta ani nemá co dělat.

Pohádali se a on si to pak vybíjel na mně.

Dělal všechno, aby mě zničil, zdeptal, ponížil. Chtěl mě zašlapat do země, abych se už v biatlonu nechytla. Trenér, který má mít zájem na tom, abych jezdila dobře a vozila medaile, systematicky pracoval na tom, aby mi sport znechutil, a přenášel to i na Veroniku. Očkoval ji proti mně a ona to dodnes těžko překonává. V mých očích jí tím ublížil. Žila jen sportem, hodně mu obětovala a ve chvíli, kdy jsem se objevila já, se cítila ohrožená. Jednou na soustředění nás Šikola ubytoval na společném pokoji. „Jako nejlepší z týmu musíte být dohromady,“ říkal. Ale skoro jsme na sebe nepromluvily a od té doby si dáváme pozor, abychom spolu nebydlely. Poslední dva roky už jsem naštěstí na pokoji sama. Někdy chodím spát ve dvě nebo ve tři ráno, tak aspoň nikoho nebudím. Ostatní mají možná pocit, že dost neodpočívám, na všechno kašlu a do noci si něco čmárám do skicáku, ale dokud byly výsledky, nechávali mě být.

Když jsem někde získala medaili, Veronika mi většinou ani nepopřála. Na olympiádě v Soči už vůbec. Čím víc se mi dařilo, tím byly naše vztahy horší. Jednou se mnou dokonce nechtěla být ani ve stejném autě. Řekla, že je tam málo místa, i když jsme jeli tím největším autem, které jsme měli. Na závodech mi udělala několik scén. Když jí něco řeknu, neumí v klidu odpovědět a hned startuje. „Ježišmarjá!“ vyštěkne. Ostatní holky nemají rády konflikty, tak ji tolerují. Kolikrát o ní za zády neříkají hezké věci, ale pak druhý den přijdou a málem ji objímají kolem ramen. Vím, že jsem se do toho neměla plést, ale párkrát jsem to nevydržela a řekla jim, co si o jejich chování myslím. Samozřejmě jsem byla ta špatná. V našem týmu to totiž funguje jako ve smečce. Slabší se přidávají k silnějšímu, a když nejdeš s nimi, jsi nepřítel.

Na posledním mistrovství světa v Rakousku mi Veronika poprvé po mnoha letech popřála před závodem hodně štěstí. To mě překvapilo. Přece jen se změnila. Možná pochopila, že se svým chováním sama vhání do kouta. Mám dokonce pocit, že na to doplácí a ostatní se od ní pomalu začínají odvracet.

V sezóně 2016/17 jí to úplně nešlo a trenéři ji poslali na mistrovství Evropy, aby se tam chytla. Když jsem viděla, jak odjíždí a je smutná, napsala jsem jí na cestu vzkaz. „Verčo, přeju ti, abys byla šťastná. Všechno ostatní přijde samo.“ Nic víc. Ani nevím, proč jsem to udělala. Poslala jsem ho po naší masérce a čekala, co se stane. Nestalo se nic. Je mi jasné, že asi nebudeme nejlepší přítelkyně. To nechce ani jedna z nás. Lidi jsou různí a každý nemůže kamarádit s každým. Ale už nejsme malé holky a snad se k sobě zvládneme chovat dobře. Vždycky jsem měla pocit, že až z týmu odejdu, začne se Veronice dařit. Přeju jí to. Opravdu ano. I kdyby mi udělala v životě cokoliv, nikdy se na mně nepodepíše jako její trenér.

Dávno jsem mu odpustila, ale bývala jsem z něj tak vystrašená, že jsem si málem zničila zdraví. Dodnes to vědí jen mí nejbližší, a to ani zdaleka ne všichni. Ale jsem přesvědčená, že právě kvůli Šikolovi a jeho metodám jsem měla několik let šílené problémy se zažíváním. Zasedl si na mě tak, že mi na přípravě ve Švédsku hodil jídlo do záchodu. Jindy mě stavěl před zrcadlo, abych se na sebe podívala, jak jsem odporná, nechutná a tlustá. Měla jsem tehdy jen 58 kilo, ale uvěřila jsem mu. Začala jsem sama sebe nenávidět a vadil mi každý gram, který jsem měla. Proto jsem začala hladovět a dělat věci, o kterých nikdo neměl tušení.

Skončilo to málem tragicky a museli mi pomáhat doktoři.

Několik let jsem totiž trpěla anorexií.

30

MOJE DNY SE LIŠILY JEN TÍM, jestli jsem zrovna hladověla, nebo zvracela. Byla jsem posedlá svým tělem a neustále jsem se vážila. Když jsem měla o půl kila víc, než jsem si přála, nenáviděla jsem se a trestala se tím, že jsem nejedla. Nebo jsem si druhý den přidala půl hodiny v tréninku. Musela jsem vážit tolik, abych se sama sobě líbila. Při spánku jsem chtěla cítit kosti na matraci. Když jsem je necítila, byla jsem zoufalá a často brečela. Dalších pár dní jsem se mučila hlady, až to bolelo. Pak jsem se přejedla a hned to záměrně vyzvracela.

Zvracela jsem i několikrát denně.

Rodiče mě nikdy nevychovávali k tomu, abych byla hubená a snažila se vypadat jako modelka. „Tohle nenos, v tom vypadáš tlustá,“ říkali mi místo toho. Máma byla v mládí jako lunt a nosila velikosti, do kterých jsem se já vešla naposledy ve třetí třídě. Čas od času mi opakovala, že nemám chodit v kraťasech, protože mám ošklivé nohy. Smířila jsem se s tím, a přestože venku bylo horko, nosila jsem dlouhé kalhoty. Brala jsem to jako fakt a nikdy jsem nepřemýšlela nad tím, jestli je to pravda.

Po nocích jsem se dívala do časopisů na fotky slavných hereček a modelek a chtěla být jako ony. Ale měla jsem k nim daleko. Od přírody jsem byla kus ženské, a když mi bylo šestnáct, neměla jsem kolem sebe jedinou holku, která by měla prsa jako já. Ať už ve škole, nebo v týmu, byla jsem vyspělejší než všechny ostatní. Namlouvala jsem si, že mezi ně nepatřím. A že jestli chci být jednou z nich, musím být taky hubená.

Poprvé jsem se vyzvracela na střední škole. V té době jsem narazila na trenéra Šikolu, který mě soustavně zesměšňoval. „Podívej, jak jsi tlustá,“ říkal mi tak, že to slyšel i zbytek týmu. Jindy jsem si chtěla dát palačinku a on u toho prohlásil, jestli jsem se viděla, jak vypadám. Občas to myslel v legraci, ale tohle bylo vážně. Utekla jsem do koupelny a bála se otevřít.

Napsal mi vzkaz na banán: „Omlouvám se.“

Dodnes mě mrzí, že jsem se nechala tak týrat.

Jeho výlevy odnášela i další mladá biatlonistka Veronika Zvařičová. Ta měla aspoň štěstí, že se narodila s krásnou postavou a vypadá jak modelka. Nadával jí kvůli všemu možnému, ale za jídlo to nebylo.

Druhý den jsem si dala malou porci, třetí taky, ale pak už jsem to nevydržela a šla si tajně koupit něco k jídlu, třeba chleba se šunkou. Snědla jsem ho a hned vyzvracela, abych náhodou nepřibrala. Právě tehdy jsem si poprvé všimla, jakou má zvracení výhodu: není po něm hlad. Ze Švédska jsem přijela domů, postavila se nahá před zrcadlo a umanula si, že 170 centimetrů a 60 kilo je moc. Musím se sebou něco udělat. Začala jsem se sledovat a skoro přestala jíst.

Zpočátku jsem na sebe byla naštvaná, že mám slabou vůli. Několik dní jsem nejedla, ale pak přišly těžké tréninky a já si po nich něco dala. Brala jsem to jako porážku a šla se vyzvracet. Věděla jsem, že jestli nechci být tlustá, musím mít hlad.

Držela jsem různé diety. Vlastně všechny, které jsem kde našla. Ale žádná nezabírala a trpět bez jídla bylo jediné, co fungovalo. Jednou jsem měla dokonce takový hlad, že jsem snědla půl balíku vaty. Přečetla jsem si totiž, že to pomáhá modelkám. Zamkla jsem se v pokoji, seděla na posteli, vatu trhala na malé kousky, namáčela ji do vody a postupně polykala. Příště jsem pro změnu jedla odličovací tampony. Bylo mi po nich špatně a bála jsem se, že mi něco udělají. Několik dní jsem pak radši jen pila.

Z lidí kolem věděla o mém hladovění jen Veronika Zvařičová, ale taky ne všechno. S podobným problémem jsme měli v týmu kamarádku Janu. Dopadla hrozně, čehož jsem se snažila vyvarovat. Když jsem viděla, že nemám ani sílu dojít na trénink, aspoň jednou denně jsem se najedla. Ale ona úplně ztratila soudnost a skončila v nemocnici.

Mámě jsem se nikdy nesvěřila. Dělala jsem to chytře, a proto nic netušila. Když doma vařila, snědla jsem celou porci, a tak měla pocit, že je všechno v pořádku. Ale už nevěděla, že se za chvíli zavřu na záchodě, pustím vodu, aby nic nebylo slyšet, a všechno jídlo půjde ven. Občas se mě zeptala, jestli nějak neblbnu, protože se jí zdám hubená. Vždycky jsem zalhala. „Asi mám dobré spalování. Jím a nepřibírám,“ odpovídala jsem. Měla jsem i kluky, ale s těmi jsem nebydlela, takže nic nepoznali.

Když jsme přijeli na soustředění nebo na závody a já měla být s někým na pokoji, našla jsem si hotel poblíž a tam se běžela na záchod u recepce vyzvracet. Nechtěla jsem riskovat a používat stejná místa jako ostatní. Všechno jsem měla promyšlené tak, aby nikdo na nic nepřišel. Všiml si toho až můj přítel Míra, když jsme spolu začali bydlet. Dost jsme se hádali, chtěl mi pomoct, ale já na něj řvala, že nedělám nic špatného a že to dělají i další holky z týmu. Jednou mi přinesl stoh papírů, na kterých byly informace o potravinách. „Pojď, sedneme si na to a vymyslíme, co budeš jíst,“ říkal. Možná to měl od maminky. Pěstovala bylinky a všemu kolem jídla dost rozuměla. I ona se mnou začala mluvit, ale já byla protivná a zároveň naštvaná na Míru, že jí to řekl.

Nejvíc jsem si dávala záležet na posledním soustředění před sezonou. Je docela dlouhé, dva až tři týdny, a právě tam jsem chtěla vážit co nejmíň. Přes léto jsem měla váhu jakžtakž normální, ale do závodů jsem musela zhubnout i devět kilo, abych je pak nemusela tahat po trati. Už jsem věděla, jak si to zařídit, ale občas mě zradila vůle. Trochu jsem se najedla a šíleně z toho přibrala. Džíny, které mi ještě nedávno byly, jsem nejen nedopnula, ale ani nenavlíkla. Kdekoliv bylo zrcadlo, styděla jsem se do něj podívat. Když mě kamarádi zvali ven, oblíkla jsem se a pak se před tím zrcadlem rozbrečela. Zavolala jsem jim, že nikam nejdu, protože mi do toho něco přišlo. Zůstala jsem doma a trestala se tak, že jsem tlustá. „Jsi nemožná a nemáš disciplínu,“ nadávala jsem si.

Když už jsem nevěděla, jak hubnout zdravě, zašla jsem k výživovému poradci. Bylo to na konci sezóny, kdy jsem vážila 57 kilo, a po jeho radách jsem opět přibrala.

Přestala jsem mu věřit a zase do toho spadla.

Byl to hazard se zdravím, ale zároveň jsem si jistá, že právě díky němu jsem dosáhla velkých úspěchů. Byla jsem hubenější než kdy jindy a jelo se mi lehce. K tomu jsem měla klid na duši, protože jsem sama sobě nepřipadala ošklivá. Před olympiádou v Soči jsem shodila na 54 kilo, což bylo snad nejmíň, co jsem kdy měla. Hned po sezóně jsem přibrala na 70. Mívala jsem neskutečné výkyvy – místo abych si držela jednu zdravou váhu, která by v mém případě měla být zhruba 65 kilo.

Nejvíc mi z toho všeho pomohl Petr. Na mé problémy přišel náhodou a byl to zážitek, ze kterého se dlouho nemohl vzpamatovat.

Půl roku mi při zvracení stačilo, když jsem si do krku strčila prst. Ale postupně jsem ztratila dávivý reflex a musela si pomáhat jinak. Někdy to byl zubní kartáček, jindy tužka, až jsem jednou sáhla po ocelové lžičce. Jenže jsem ji špatně chytla do ruky a zastrčila ji moc hluboko. Chvíli jsem s ní zápasila, myslela si, že ji ještě chytím, ale začala jsem se dávit a celou ji spolkla.

Místo abych se balila na soustředění do Německa, jela jsem na pohotovost a nevěděla, co tam říct. Udělali mi rentgen, který mám dodnes doma. „Buďte v klidu. Takových dětí, co něco spolknou, tu máme několik denně,“ uklidňovali mě, když viděli, jak se klepu. Ale já se neklepala z toho, že mi někde v těle trčí lžička na kafe. Bála jsem se, že přijdou na to proč. Vymyslela jsem si, že jsem v krku měla nějaké čepy, které jsem si chtěla vyšťourat. Doktor na to skočil, ale Petr ne. Poslala jsem mu rentgen se stejnou historkou a do telefonu jsme se tomu smáli. Ale jelikož jsem nestihla odjet do Německa, večer jsme se potkali u něj doma a jemu to evidentně nedalo. Pořád se na něco ptal a viděl, jak odsekávám a je mi to nepříjemné. Nechtěla jsem, aby cokoliv zjistil, a zároveň jsem mu nechtěla lhát. Věděla jsem, že s tím po deseti letech musím něco udělat. Styděla jsem se, natahovala slzy a nakonec vyklopila pravdu. Šíleně se naštval a začal výslech. Jak dlouho to děláš? Jak často? Co přesně jsi za poslední týden snědla a kolikrát jsi zvracela?

Nejdřív jsem mu zase lhala. „Tak jednou týdně.“ I když bylo období, kdy jsem u záchodu klečela i pětkrát denně.

Šli jsme spolu na návštěvu nebo na večírek a já doma předtím vypila litr vody nebo tři kafe, abych neměla hlad a nemusela tam nic jíst. Nebo jsem od rána hladověla, protože odmítnout jídlo na návštěvě by bylo neslušné a taky podezřelé. Když to šlo, dala jsem si jen kousek, abych neurazila. Na stole byly největší delikatesy a já sáhla po okurce.

Petr se mi od první minuty snažil pomoct. Toho jsem si vážila, protože kromě Míry nikdo takový nebyl. Mírův názor jsem ale nebrala, a místo abych mu byla vděčná, že se o mě chce starat, jsem na něj pokaždé vyjela, že mi nic není a ať mi dá pokoj. Petr mě hned objednal k výživovému poradci Richardovi, který mi sepsal, co mám jíst, v kolik hodin, co je lepší před tréninkem a co po tréninku. Taky jsme se rozhodli, že by to měl vědět trenér Ondra Rybář. Několikrát na mě totiž při závodech uhodil, jestli jsem nepřibrala. Měla jsem pocit, že mi v jídelně často stál za zády a sledoval, jestli jsem si náhodou nedala o jednu bramboru víc. Ale nedělal to jenom mně. V biatlonové partě se až moc zkoumá, kolik kdo váží. Někdy to dokonce víc řeší kluci než holky. Když se podívám patnáct let zpátky, byli biatlonisti chlapi. Dneska náš sport pokročil tak, že to jsou muší váhy.

Ondrovi jsem všechno řekla, ale zdálo se mi, že ho to příliš nezaskočilo. Podobný přístup měl i manažer Jirka Hamza. Když jsem později začala jíst správně, následkem jo-jo efektu přibrala a měla horší výsledky, dokonce řekl, jestli bych se nemohla vrátit k tomu, co bylo. Nevěřila jsem vlastním uším. Asi jim nikdy nedošlo, jak vážné problémy jsem měla.

Nebo tomu dodnes neuvěřili.

Nejhůř ze všech to samozřejmě nesla máma. Vyčítala si, že si toho nikdy nevšimla a že to je všechno její chyba. Přitom mi spíš měla vynadat, že jsem jí několik let lhala.

Chvíli jsem doufala, že se pravidelnou a hlavně jinou stravou všechno srovná a já si budu držet váhu. Ale jak se blížila sezóna, zpanikařila jsem. Výsledky na všech srovnávacích testech byly o dvě třídy horší, než jsem já i trenéři byli zvyklí. Tak špatné časy jsem měla naposledy jako juniorka. Dostala jsem strach a místo rozumné váhy jsem zase střídavě hubla a přibírala. Petr to zjistil až za nějakou dobu a šíleně se o mě bál. Byla jsem bez energie a každou chvíli jsem usínala. Někde mě vyzvedl, já ho jen pozdravila, za minutu jsem v autě usnula, a když jsme jeli někam daleko, vydržela jsem spát třeba pět hodin v kuse. Nebo jsem přišla z tréninku, sedla si na postel, abych si sundala ponožky, a najednou jsem zase spala.

Dnes jsem konečně v pořádku. Ale ještě v sezóně, kdy jsem vyhrála Světový pohár, jsem sklouzla k hladovění. Dala jsem si večeři a pak šla půlku vyzvracet. Někdy jsem místo toho spolkla stilnox, abych rychle usnula a neměla hlad. Jindy jsem si ho dala jen kousek místo snídaně a pak snědla až oběd. Měla jsem radost, že jsem tím mohla přeskočit jedno jídlo. S Petrem jsme kvůli tomu měli desítky hádek. Já tvrdila, že když vynechám snídani a k obědu si dám salát, stačí mi to. Vždyť jsem tak vyhrála Světový pohár. On se vždycky naštval, že to není pravda. „Jednou sice vyhraješ Světový pohár, ale já tě chci mít zdravou i za dvacet let. Jako matku našich dětí,“ opakoval.

O stilnoxech jsem mu radši ani neříkala.

Rok, kdy jsem získala zlato na mistrovství světa, byl zase o kus lepší. Zhubla jsem přirozeně, takže jsem tuhle drastickou metodu používala míň. Zvracela jsem jen několikrát. Někdy nechápu, jak jsem z těch stavů mohla dojet k medailím. A nebyly to jen stavy fyzické.

Když hladovím, bývám nepříjemná, podrážděná a mám sklony k depresím. Ale ne k takovým, jak každý říká, když přijde podzim a tři dny v kuse prší. Jsou to opravdové deprese, se kterými jsem byla u psychiatra a dostala antidepresiva na dlouhodobé užívání. Brala jsem je i během sezóny, dokonce před několika vítěznými závody nebo hned po nich. Měla jsem výkyvy nálad, které šly utlumit jen prášky. Dodnes mám pilulky, které musím brát každý den. Pokaždé, když je polykám, přeju si, aby to už celé skončilo. Doufám, že se všechno změní, až nebudu pod takovým tlakem. Snad už se bez nich obejdu a budu mít normální život.

Už ve škole jsem kolikrát přišla domů a celá se klepala. Smáli se mi tam, že jsem dyslektička, a čím víc se mi smáli, tím větší jsem měla panický strach číst před celou třídou. Od šestnácti jsem chodila k psychologovi, protože jsem měla poruchy soustředění a ve škole jsem nedokázala vnímat část hodiny. Vůbec jsem nevěděla, o čem je řeč, a měla kvůli tomu horší známky. Ty opravdové stavy úzkostí a depresí ale přišly až s vrcholovým sportem. Možná proto, že jsem začala být nesvá z toho tlaku a z tolika lidí kolem. Časem se mi trochu ulevilo a řekla jsem si, že všechny ty lidi nepotřebuju a nemusí mě zajímat, co o mně říkají. Stačí mi jich pár, na které dám. To mě naučil Petr. „Dokud tě někdo kope do zadku, znamená to, že jsi před ním,“ opakoval mi.

Mívám dny šílených vnitřních bolestí. Nechce se mi vstát z postele a vlastně se mi nechce nic, protože v ničem nevidím smysl. Říkám si, proč tu vlastně jsem, cítím beznaděj, bezmoc, samotu. Sedím doma a probrečím i několik hodin. Nechci nikoho vidět a nechci, aby někdo viděl mě. Střídají se u mě pocity, které jdou těžko odhadnout. Buď jsem extrémně šťastná, nebo úplně na dně. Ale i na tom jsem se časem naučila hledat pozitiva. Nebýt depresí, asi bych si neuvědomila, jaké to je, mít radost. Hodně mi pomáhá fyzický pohyb. Když si ráno připadám vyřízená, na lyžích nebo při běhu ožiju. Vyčistím si hlavu a deprese má mírnější průběh. I když někdy ani to nezabere a několikrát jsem dokonce musela zrušit trénink. Oblékla jsem se, šla ke dveřím a dál to nešlo. Tak moc mi bylo špatně.

Není to tak dávno, co jsem byla ve Střešovicích na psychiatrických testech. Trvaly několik hodin, bylo to nepříjemné, ponižující, styděla jsem se a cítila se jako troska. Paradoxně to bylo po sezóně, kdy jsem vyhrála Světový pohár. Měla jsem po největším úspěchu kariéry, všichni mě viděli šťastnou, a já zatím seděla schoulená v ordinaci. Sláva mě hnala do kouta. Bavila jsem se o tom i s trenérem a manažerem, ale nikdy jsem neměla pocit, že mě chápou. Každý si myslí, jak je skvělé, že mě lidi poznávají a zastavují denně na ulici. Ale ne vždycky máte náladu se usmívat na fotkách, které si s vámi chtějí udělat. Začalo mě to dohánět do situací, kdy jsem na ty lidi vystartovala a pak mi to zpětně bylo líto a měla jsem výčitky. Najednou jsem nevěděla, kdo jsem. Ta hodná, nebo ta zlá? Smutná, nebo veselá?

Vůbec jsem se v sobě neuměla vyznat.

Doktoři mi tehdy řekli, že nechápou, jak s tím vším můžu sportovat. A nejen sportovat, ale i vyhrávat. Považovali to za zázrak. Petr se podíval na výsledky těch testů a vyděsil se. Bál se, že až někde pojedu při závodě ve sjezdu, dojdou mi síly, ztratím orientaci a skončím ve stromě.

Vím, že s těmi starostmi nejsem jediná. Anorexie je jeden z největších problémů dospívajících žen a vůbec se o něm nemluví. Spousta sportovních trenérů nemá ani kousek empatie a holky by nejradši sedřeli z kůže. Někdy si říkám, jestli by se tak chovali ke svým dcerám. Lidi by si měli uvědomit, že zdraví je největší dar a není radno si s ním zahrávat. Nezkouším si ani domyslet, jak to vypadá ve sportech, kde se opravdu řeší každý gram tuku.

Když jsem hladověla, vůbec mě nezajímalo, co bude. Za deset let nebo za patnáct. Jestli budu mít rodinu a děti. V tu chvíli mě zajímalo jen to, co můžu udělat pro dobré výsledky. A to něco bylo hubnutí. Byla jsem posedlá pozorováním žen kolem sebe a záviděla každé, která byla kost a kůže. Na zdraví nebo budoucnost jsem si ani nevzpomněla. Dnes už vím, že jestli chci mít děti, zdravá být musím. A je mi jedno, jestli budu vážit 65 kilo nebo klidně 70. Není důležité, co si myslí lidi kolem. Důležitý je jen každý z nás a jeho zdraví.

Dlouho jsem o svém problému mlčela, a to hlavně proto, že jsem se za něj styděla. Teď už se nestydím. Svůj příběh vyprávím proto, že třeba někomu pomůže. I kdyby zachránil jednu jedinou ženu či dívku, stojí to za to. Vlastně už zachránil – aniž bych řekla jediné slovo.

„Moje dcera se díky vám vyléčila z anorexie,“ napsal mi jeden tatínek. „Ukázala jste jí, že někdo, kdo něco umí, nemusí mít nutně 40 kilo.“

Přístup trenérů k dospívajícím dívkám je velké téma nejen v biatlonu. Jen z našeho sportu vím za pár let minimálně o čtyřech holkách, které musely skončit kvůli nějaké formě anorexie či bulimie. Nemyslím si, že by to ti trenéři dělali schválně. Možná si jen neuvědomují, jak moc můžou ublížit třeba jen špatnou volbou slov.

I o takových věcech je potřeba psát a mluvit.

Nejen o pohárech a medailích.

31

V NOVINÁCH o MNĚ POPRVÉ napsali díky přespolnímu běhu. Výjimečně jsem se neztratila, ale vyhrála a máma si článek celá pyšná vystřihla a schovala. Dodnes je mou věrnou archivářkou a nic jí neunikne. Často mi hned ráno volá: „Víš, co o tobě dnes vyšlo?“

Nevím. A někdy bych to radši ani nevěděla.

I během umělecké školy jsem se párkrát ocitla v novinách. Ale to až v době, kdy jsem sundala dredy a měla krátké vlasy. Jednou mě vyfotili s bustou, kterou jsem vyrobila. Připadala jsem si důležitá a říkala si, jaké by to asi bylo, kdybych jednou byla slavná. Máma mi k tomu pořád opakovala jednu ze svých výchovných pouček: „Když budeš tuctová, nikdo si o tebe neopře ani kolo.“ Chtěla jsem být jako Katka Neumannová. Pamatuju si, jak jsem za ní jednou přišla, jestli by se mi podepsala. Byla jsem ten den asi stopadesátá a divila se, že se jí úplně nechtělo. Dnes už to chápu.

České novináře mám vesměs ráda. Už několik let vídám na závodech stejné tváře a díky tomu si připadám, jako bychom byli rodina. Oblíbila jsem si Tomáše Macka z MF DNES nebo Ivo Pospíšila z deníku Sport. S nimi mám skoro až přátelský vztah, a když můžu, rozhovor jim ráda dám. Povídat si s jedním novinářem třeba hodinu v příjemném prostředí je pro mě lepší, než když je kolem mě dvacet diktafonů a všichni se předhánějí, kdo na mě jakou otázku vyštěkne dřív.

Mám jeden vysněný rozhovor – s Martinem Veselovským na DVTV. Je to můj nejoblíbenější novinář a moderátor. Mám ráda jeho i Danielu Drtinovou a jejich rozhovory jsou prakticky jediná věc, kterou sleduju. Oba jsou empatičtí a chtějí se od hostů něco dozvědět, ne si jen odškrtnout jméno. Naproti tomu jsou novináři, kteří čtou otázky jednu po druhé z papíru a ani mě neposlouchají.

A pak jsou takoví, které bych nejradši zabila. Samozřejmě v nadsázce, protože vím, že ani oni to se mnou nemají lehké. Ale jednoho jsem dokonce nazvala takovým slovem, že se za to dodnes stydím.

S Ondrou Moravcem jsme jeli smíšenou štafetu v Kontiolahti. Už od rána jsem měla nervy, že mu to zkazím, dorazila jsem na střelnici a snad pět metrů za sebou slyším Honzu Suchana, jak dělá přímý vstup do Radiožurnálu. Potřebovala jsem se soustředit a místo toho poslouchám: „Takže Gábina přijíždí na rozhodující položku.“ Místo pro novináře tam bylo hned u střelnice a já si připadala, jako by mi všechno říkal přímo do ucha. Vůbec jsem ho nedokázala vytěsnit. Když jsem netrefila, hned hlásil: „Ááá, Gábina pálí mimo.“ Pak asi třikrát a dost nahlas zopakoval: „Tak to už dnes asi nebude stačit.“

Dostala jsem šílený vztek. Byla jsem si jistá, že tohle by si žádný zahraniční novinář nedovolil. Vytočilo mě to dokonce tak, že jsem přijela do cíle, jen tam položila hůlky a šla mu vynadat. „Ty jsi… Já ti na to…“ Po čase se mi omluvil a já jemu taky. Byla to přehnaná reakce a jako profesionálka bych si ji neměla dovolit. Po nějaké době jsem šla do Radiožurnálu dělat rozhovor s panem Pokorným, který se stejně jako můj Petr narodil v Hořovicích. Honzu Suchana jsem tam potkala a podali jsme si ruce. Zapomenuto, odpuštěno. I jeho mám ráda. Ale myslím, že na to jen tak nezapomene a už si teď dává pozor.

Vím, že občas dokážu být na novináře nepříjemná. Když nemám náladu, dám jim to sežrat. Jindy naopak zírám, na co se dokážou zeptat nebo jak jsou nepřipravení. Když jsem jako juniorka vyhrála mistrovství světa ve štafetě, dělala se mnou jedna redaktorka rozhovor. „Jak jste dokázaly vyhrát jen ve třech?“ Sice si zjistila, že jsme jely jen ve třech, ale už jí nikdo neřekl, že juniorky tak jezdí vždycky.

Tehdy jsem ještě byla mladá a přišlo mi to vtipné. Dnes už mi blbé otázky vtipné nepřijdou. Dojela jsem kdysi do cíle závodu v Ruhpoldingu a s mikrofonem tam na mě čekal český reportér. „Gábino, proč jste tak zadýchaná?“ zeptal se mě a já nevěděla, jestli mu mám odpovědět vážně, nebo ho praštit hůlkou, kterou jsem se právě několik kilometrů odrážela, jela z kopce, pak zase do kopce a přitom se trochu zadýchala. Jestli bych měla vyhlásit nejpitomější otázku, kterou jsem kdy dostala, byla by to tahle.

Ale možná si ty ostatní jen nepamatuju.

Je u nás pár novinářů, kteří biatlonu rozumějí. S nimi mluvím ráda. Ale pak jsou takoví, u kterých vidím, že v životě nedělali žádný sport. Možná je to hloupost a ani to nejde, ale myslím si, že když chci o něčem psát nebo mluvit, měla bych si to aspoň na chvíli zkusit. Ne dělat závodně, jen zkusit. Nesouhlasím s tím, když jsou někteří sportovci na novináře naštvaní a říkají: „Co ten nás bude kritizovat, když sám nikdy nic nedokázal?“ To mi přijde hloupé. Ale kdyby se jen párkrát proběhli na lyžích, zkusili si střelbu…

Na začátku vztahu s Petrem jsem neměla ráda otázky na nás dva. Co je komu do toho? říkala jsem si. To vážně někoho zajímá, na čem jsme byli v kině? „Čtenáři to chtějí vědět,“ odpovídali mi novináři, ale já o tom mám dodnes pochyby. Na takové věci se mě nikdo z fanoušků nikdy neptal.

Jinak mi ale žádné otázky nevadí, a když se mi nějaká nelíbí, jednoduše neodpovím. Ale i to se mění podle nálady. Koncem sezóny už bývám tak alergická na slovo biatlon, že jsem ráda za jakýkoliv dotaz, který se ho netýká. Úplně ideální témata jsou tou dobou malování nebo hudba. Čím déle u sportu jsem, tím radši se bavím o jiných věcech. Kdysi jsem dokonce novináře po jednom z posledních závodů roku poprosila, ať už se mě na biatlon neptají. Že už nemůžu.

Když jsme s Petrem začali chodit, někde napsali, že nám to nevydrží. Nechápala jsem, jak si to můžou dovolit. Stejně tak jsem byla podle různých novin a časopisů několikrát těhotná.

Někdo se to aspoň snaží ověřit.

Když jsem vypadla z přípravy na olympiádu v Koreji, dostal Petr textovku od redaktora z Blesku. Docela slušnou. „Hezký den, Petře. Neobtěžoval bych vás, kdyby to netvrdil zdroj, který se plete opravdu výjimečně… Je pravda, že s Gábinou čekáte mimino?“ Petr hned neodpověděl a za hodinu přišla druhá část. „Nechci vás děsit tím, že bychom to hned chtěli zveřejňovat.“

Byla to snad nejčastější otázka, kterou jsem tehdy dostávala. Netrénuje, tak je určitě těhotná.

Nebyla jsem.

Co vím od mamky, nejvíc mě novináři osolili po olympijské sezóně, kdy jsem přibrala, skoro netrénovala a v prvním závodě se nevešla ani mezi šedesát nejlepších. Ale to jsem se na ně nemohla zlobit. Byla to pravda, a ta někdy bolí. Ovšem ani jeden z těch novinářů tehdy nevěděl, že za špatnými výsledky byla i těžká nemoc, ze které jsem se dostávala.

Nevzpomínám si na žádný případ, kdy by mě nějaký novinář podrazil. Možná bych na ně změnila názor, kdybych důkladněji četla jejich články, ale z očí do očí ke mně vždycky byli a jsou slušní. Občas něco nafouknou a z maličkosti udělají senzaci, ale s tím nic neudělám. Nestačila jsem se divit, jak velkým tématem pro ně byla tříska v mém prstě předtím, než začalo mistrovství světa v Rakousku. Obyčejná tříska. Zadřela jsem si ji, podcenila ji, tečka. Ale oni mi na to dali při každé tiskovce snad dvacet otázek. Uznávám ovšem, že výsledek jejich práce jsem neviděla.

Už několik let totiž nečtu, co se o mně píše. Nechci se tím rozrušovat. Na začátku kariéry jsem si občas něco přečetla a nevěřila svým očím. Mohla to být moje vina – že se neumím vyjadřovat. Ale spíš jsem měla pocit, že se hlavně zveřejňují věci, které budou dobře vypadat. Mluvila jsem s pěti novináři najednou a každý napsal něco úplně jiného.

Ještě horší jsou pak komentáře lidí na internetu. Jsou zlé, nic mi nedají a jen bych z nich měla špatnou náladu. Proč si mám číst, že jsem kráva, která neumí odvézt hůlky ze střelnice a přijít včas na start? Nebo že mě můj muž jen využívá?

I když se tomu všemu snažím vyhýbat, občas se ke mně něco dostane. Články studuje máma i Petr, který už několikrát volal do redakcí, aby něco opravili.

Trochu zvláštní vztah mám k České televizi. Na jedné straně ji mám ráda, protože toho pro popularitu biatlonu hodně udělala a doma si ji s oblibou pouštím. Nejradši mám Báru Černoškovou, která je i moje kamarádka. Poprvé se mnou dělala rozhovor na olympiádě v Soči a hned mi byla sympatická. Až nedávno jsem ale viděla záznam jednoho závodu. Bylo to poprvé od doby, co jezdím vrcholově, a trochu mě to zaskočilo. Nelíbilo se mi, jak o nás komentátoři mluví, a zdálo se mi, že biatlonu úplně nerozumějí. Teprve tehdy jsem pochopila, proč nejsou u nás v týmu zrovna oblíbení.

Moc ráda mám naopak několik zahraničních novinářů. Po každém závodě musím do takzvané mixzóny, kde čekají televizní štáby a mají na mě zhruba pět minut. Snažím se vyhovět hlavně norské televizi a německé ZDF, i když mě stresuje mluvit v angličtině. Ještě před pár lety jsem ji vůbec nepoužívala a na závodech jsem si po večerech opakovala slovíčka, abych aspoň nekoktala. Ale občas mám nervy i z mluvení v češtině. Jsou dny, kdy se neumím vymáčknout a jsem schopná na to myslet ještě několik hodin. Někdy mi naopak slova jedou z pusy, aniž bych je zvládala kontrolovat. „Nejdřív mysli a potom teprve mluv,“ říkám si, ale už je pozdě.

Do kamery nebo do diktafonů se většinou snažím vyjadřovat spisovněji, než jak to dělám třeba doma. Někdo si myslí, že přeháním, jsem až moc strojená a je to celé póza. Ale mně se zkrátka nelíbí, když někdo třeba v televizních zprávách mluví hovorově. Máme přece krásný jazyk, a i když ho neumím používat, jak bych chtěla, aspoň se o to snažím.

Stejně tak se snažím, abych mluvila aspoň trochu motivačně. Byla bych ráda, aby se lidi nebáli, bojovali a šli svou cestou. Každý z nás je výjimečný, jen musí najít v čem. Když se lišíme, není to handicap, ale dar. Roky jsem se pořád snažila někam zapadat a být stejná jako ostatní. Ale časem jsem přišla na to, že se stejně nezavděčím všem, a od té doby je mi líp.

Stačí mi maličkost: když se každý den podívám do zrcadla, chci v něm vidět někoho, za koho se nemusím stydět. A přestože mi to ubralo spoustu fanoušků, chtěla jsem se tak vidět, i když se objevily kauzy kolem ruského dopingu.

Mlčet by jistě bylo pohodlnější.

Ale to bych se sama před sebou styděla.

32

O DOPINGU JSEM DOMA slýchala odmala. Máma vrcholově běhala na lyžích a bylo to v té divné době, kdy měly ženy v různých sportech větší svaly než muži. Do dneška na to nemám názor a ani nevím, jestli si ho někdy udělám. Pokud někdo něco bral, netuším, jak moc měl nebo neměl na výběr. Odsuzujeme cyklisty, kteří dopují, ale nechtěla bych být v prostředí, kde bez pomoci možná nemáte šanci na úspěch. V mnoha sportech můžete být jakkoliv čestní, ale okolí vás semele.

Třeba se někdy ukáže, že s biatlonem je to v některých zemích stejné. První náznaky už máme.

Mně osobně doping nikdo nikdy nenabízel. Ani by nemusel, protože doma by mi za to přerazili obě ruce. Od dětství mě rodiče vedli k tomu, abych všechno dělala podle pravidel. „Radši ať máš průměrné výsledky, než abys za pomoci nějakých prášků či injekcí vítězila,“ říkali mi. Přijde mi to stejné, jako když holky vyhrávají soutěže krásy s umělými prsy. Všichni přece nemůžeme mít všechno. Kdo neumí zpívat, nezíská Českého slavíka. Kdo má vadu řeči, těžko může moderovat večerní zprávy. A kdo má metr šedesát, neudělá kariéru v NBA.

Spousta takových situací se ve sportu dohání takzvanými terapeutickými výjimkami. Narodíte se s nějakým nedostatkem, na který existují prášky, a tak je berete. Oficiálně to doping není. Ale pro mě ano. Samozřejmě nepočítám situace, kdy je nutné užívat léky po vážné nemoci. Ale když někdo ke svému sportu potřebuje víc svalů, než geneticky má, a nezabírá ani posilování, přece není normální, aby si pomáhal chemií. Příroda nám každému dala nějaké karty, se kterými musíme umět hrát. A jestli nám nestačí, máme smůlu. Zařadíme zpátečku a necháme vyniknout ty lepší, rychlejší a silnější. Když má někdo astma, bohužel asi nemůže dělat vytrvalostní sport. Nebo může, ale jen s dovolenými prostředky. Mimochodem sprej na astma je snad nejpoužívanější terapeutická výjimka. A je zajímavé, že ho někteří biatlonisti či lyžaři používají jen v zimě…

Mamka je čestná žena a věřím, že si ani v té divoké době nijak nepomáhala. Sama ale ve vrcholovém sportu žila a vždycky mi říkala, ať za nikoho nedávám ruku do ohně. Jenže já bych ji za mnohé klidně dala. Některé sportovce znám jako členy své rodiny a vím, že jsou čistí. O dalších mám pochyby. Vím o člověku, který už několik let zneužívá terapeutickou výjimku. Neřeknu, kdo to je, ale znám ho.

Doping v biatlonu bohužel není nic výjimečného. Pomáhá k větší vytrvalosti, rychlejší regeneraci i lepší koncentraci. Kdo má dobrou fyzičku, tolik se neunaví při běhu a díky tomu je i klidnější při střelbě. Míří přesněji a nedochází ke stavům, kdy se mu motá hlava a nemůže v dálce najít terč. Ale ani jedno z toho není to hlavní. Doping se posouvá a myslím, že dnes už ho většina lidí nebere proto, aby zlepšili výkon, ale právě proto, aby rychle regenerovali. Tedy aby po náročném závodě druhý den vyskočili z postele, byli odpočatější a mohli zase naplno trénovat.

V dnešním sportu se počítá každá maličkost. Jsme pod čím dál větším tlakem médií i sponzorů. Ve hře jsou obrovské peníze, a když někdo nestačí, nedá se nic dělat – nahradí ho jiní. Žádné slitování. Chvíli o vás ještě budou fanoušci vědět, ale brzy zapomenou.

Svůj první test na doping si pamatuju dobře. Bylo to na mistrovství republiky, bylo mi osmnáct a biatlon jsem ještě nebrala úplně vážně. Deset minut před závodem jsem si v bufetu dala párek s hořčicí a pak vyhrála snad o minutu a půl. Po proběhnutí cílem mě zavedli do takové ošklivé budky a přišlo mi dost zvláštní, že musím jít s někým cizím na záchod. Seděla jsem tam dvě nebo tři hodiny, byla vystrašená, styděla se, že poprvé od dětství nemůžu čurat sama.

Vůbec mi to nešlo. Na konci mi řekli, že se jim dlouho nestalo, aby na někoho čekali tak dlouho po dojezdu. Areál už byl prázdný, všude tma, ale v té ošklivé budce se pořád svítilo. U umyvadla stálo několik prázdných plastových lahví od vody, jak jsem pořád pila a pila. Ale nic. A tak jsem během té doby vyzvídala, jestli jim už někdo utekl nebo co udělají, když to prostě nepůjde. Naštěstí to šlo.

Dneska bych za takovou budku a pár hodin čekání byla ráda. Kontroly se během let zpřísnily a je jedno, jestli jste žena nebo muž. Kalhoty nestačí stáhnout jen trochu, ale musí jít ke kolenům a triko je nutné vyhrnout až po prsa, aby bylo vidět, že po těle nemáte žádnou hadičku s náhradní močí. Celou dobu na vás někdo kouká. Na začátku olympiády v Soči se mi dokonce stalo, že se mnou na kontrolu nešla žena. Byl to muž, od pohledu nepřátelský, zamračený, a i když jen dělal svoji práci, byl to pro mě tak nepříjemný zážitek, že jsem se tam rozbrečela a chtěla, ať mi přivedou šéfa. Měla jsem čurat tak, aby na mě z metru koukal cizí chlap? Při odběru si musíte strčit ruku mezi nohy, moč nabrat do nádobky… Seděla jsem tam, celá se třásla a byla úplně vyřízená. Připadala jsem si jako zločinec, kterého už předem odsoudili, že dopoval. Bylo to navíc hned první den. Letěli jsme do Soči, od rána jsem nic nejedla, neměla sílu, po mnoha hodinách se dostala do olympijské vesnice, jen si v pokoji položila kufr na zem a už u mě ťukali.

Jakmile pro vás přijdou, máte obvykle hodinu na to, abyste se dostavili na místo odběru. Člověk, kterého vám přidělí, se od vás nehne, ale máte povoleno se jít ještě najíst, napít nebo třeba dokončit trénink v posilovně. Jenže já tenkrát nemohla nic. „Žádné jídlo, jdeme okamžitě,“ oznámili mi striktně. Když jsem už hodně odmlouvala, poslali místo muže aspoň ženu. Až později jsem zjistila, že na to mám právo. Hlady jsem nemohla, a jelikož jsem měla i žízeň, bylo mi jasné, že tam budu další hodiny sedět a čekat, než se mi bude chtít na záchod. Byl to asi nejpotupnější zážitek, který mám dodnes s biatlonem spojený. Na toaletě byla všude kolem mísy zrcadla. Byla jsem podrážděná, protože mi bylo jasné, že mezitím ve vesnici zavřou jídelnu a zůstanu bez večeře.

Strávila jsem tam několik hodin, všem v slzách vynadala, zavolala si šéfa a dodnes si pamatuju, jak mě tam utěšoval Slovinec Jakov Fak. I toho si vybrali a taky si to nenechal líbit. Sice se mi po pár dnech omluvili, ale ten zážitek mě ještě dlouho strašil. Úplně mi zkazil začátek olympiády.

Osmdesát procent všech kontrol se odehrává na závodech a ve zbylých dvaceti procentech za vámi komisaři chodí domů. Dřív to bylo šílené. Měla jsem i čtyřicet odběrů za sezónu a pamatuju si týden, kdy jsem byla na dopingu šestkrát. Postupně kontrol ubylo a já se zajímala proč. „Máte v krevním pasu docela stabilní výsledky,“ řekli mi. Znamená to, že mi věřili víc než těm, kterým najednou během přípravy vyskočí hladina hemoglobinu až ke stropu.

V telefonu mám kvůli kontrolám aplikaci, která se jmenuje Adams. Každý den do ní zapisuju, kde a v kolik hodin budu, aby mě komisaři při namátkové kontrole našli.

Jsme taková Adamsova rodina. Jakmile změním plán, musím hned zavolat nebo napsat zprávu. Když mě třikrát během sezóny nenajdou tam, kde jsem oznámila, že budu, bere se to jako pozitivní nález.

Během těch let mě zatím naháněli jen jednou. Při mé roztržitosti je to výkon na medaili, a dokonce to tehdy ani nebyla moje chyba. Komisařka mě hledala v Jablonci, ale já si den předtím změnila místo pobytu na Prahu. Udělala jsem to ještě v limitu, ale ona se asi podívala dřív. Zazvonila u nás doma, táta jí otevřel ve slipech a celý vyplašený, co po něm kdo chce. Bylo – šest ráno.

Kolikrát mě takhle vzbudili a půl dne jsem z toho byla rozmrzelá. Ale ne naštvaná. Patří to k práci, kterou dělám, a pomáhá nám všem, aby ta práce byla čistá. Jednou se ke mně komisaři dobývali ve tři čtvrtě na pět, což už mi přišlo moc. Myslela jsem, že snad hoří, jak vytrvale zvonili. Pak mi ještě vynadali, že jsem neotevřela dřív. Měla jsem za sebou sotva dvě hodiny spánku, vyšourala se v noční košili, což byl na mé poměry ještě slušný výkon. Většinou jsem tak zmatená, že nevím, co se děje, na košili si ani nevzpomenu a vylezu ve spodním prádle. Občas jsem nazlobená, když přijdou deset minut před tréninkem a já na něm pak nejsem včas. Ale i to přežiju.

Domů za mnou většinou jezdí české komisařky a jednu jsem měla hodně ráda. Milá starší paní. Kousek od domu jsem měla pekárnu, tak jsem vždycky doběhla pro koláče a nasnídaly jsme se spolu. Nikdy jsem ji nevyháněla a třeba hodinu jsme si povídaly. Jako ostatní mi vždycky dala k podpisu formulář, kde vyplním e-mailovou adresu, na kterou mi pak pošlou výsledky. Několik let to šlo víceméně stejně a kontroly jsem brala, jako když se jdu do tělocvičny protáhnout před tréninkem. Jakmile jsem nemohla čurat, pila jsem čistou vodu, a pokud jsem od doktorů dostala nějaký lék, hned jsem studovala příbalový leták. Cokoliv bylo nově zakázáno, dlouho dopředu jsme o tom věděli. Nechápu sportovce, kteří se vymlouvají, že si nepřečetli nějaký e-mail. Přehlédnout výstrahu o novém zákazu skoro nejde. A přestože se mi u spousty léků zdají ty zákazy přehnané, nijak se v tom nerýpu. Vím, že si nemůžu vzít coldrex, a tak chřipku léčím jinak. Možností je dost a mě by v životě nenapadlo riskovat.

Stejně tak jsem roky pouštěla z hlavy různé báchorky o tom, že někomu hodili něco do jídla nebo do pití. Ty, které při dopingu chytili a tímhle se hájili, jsem měla za lháře. A ti, kdo se toho dopředu báli a v jídelně se při závodech ani nenapili sodovky, byli v mých očích paranoidní.

Olympiáda v Soči 2014 tenhle můj růžový svět zbourala.

Přišlo období, kdy jsem se sama bála, jestli je mé jídlo čisté. Dostala jsem několik anonymů, vyhrožovali mi smrtí a můj muž o mě začal mít takový strach, že i ve dne doma zamykal a zatahoval závěsy.

33

„ČESKÁ ČUBKO! VÍŠ, CO TĚ ČEKÁ?“ Papír, který jsem držela v ruce, byl zažloutlý a trochu pomačkaný. Chvíli jsem do něj zírala, jako bych četla kus románu, ale víc než těch sedm slov tam nebylo. Ani podpis. „Ty česká čubko!“ Nebyl to anonym, jak jsem je znala z filmů, s písmenky vystříhanými z novinových titulků. Tenhle někdo napsal vlastní rukou a tlustou černou fixou. Ve schránce ho objevila máma, kterou jen tak něco nezaskočí, a spíš bych čekala, že ho rovnou vyhodí do koše. Jenže tentokrát se podívala na obálku a viděla, odkud přišel.

Byl z Ruska. Stejně jako za pár dní další.

„Dávej si pozor, co jíš…“

Jestli jsem se české čubce nakonec i zasmála, tady už mě smích přešel. Ne že bych měla strach, že mě někdo kvůli biatlonu zabije, ale hodit něco do jídla nebo pití mi může asi sto lidí denně. Petr se bál ještě víc a nejradši by všude jezdil se mnou. Chvilku jsme si říkali, jestli o dopingu nemám spíš mlčet, ale to bych nebyla já. Když něco není v pořádku, mám chuť se ozvat. A kolem dopingu v Rusku toho nebylo a není v pořádku hodně. „Další už vyhazuj, nezajímají mě,“ řekla jsem nakonec mámě.

Že se kolem ruských závodníků něco děje, jsem tušila dávno. Při přípravných kempech si všímám, jak které týmy dřou, a my Češi jsme vždycky patřili mezi nejpracovitější. Častokrát jsme první začínali a poslední končili, ale to se v posledních letech úplně změnilo. O Vánocích 2016 jsem trénovala v rakouském Hochfilzenu, byla jsem v kondici a měla pocit, že vydržím cokoliv. Dopolední blok jsem začínala v deset, jezdila nadoraz, v poledne odcházela a byla zralá na postel. Rusové chodili už na půl devátou a ještě hodinu po mně tam dřeli. Pak se najedli a při odpoledním tréninku vypadali, jako by za sebou místo oběda měli týden volna. Jezdili v neskutečném tempu, které normální člověk vůbec nemůže vydržet. A ne jednou. Opakovalo se to každý den.

Sport dělám dost dlouho na to, abych se dala oblbnout. Spousta podezřelých věcí je vidět na první pohled. Pamatuju si třeba na Evi Sachenbacher z Německa. Několik let na tom byla běžecky jako já a pak najednou začala jezdit o parník rychleji. Po jednom závodě jsem jí gratulovala k úžasné formě a ona mi do očí řekla: „Iťs amazing to find my fast skiing again. Je úžasné znovu najít svůj rychlý běh.“ Na tu větu nikdy nezapomenu. Za pár týdnů měla pozitivní nález. Odešla od běžkařů, protože jí něco našli, a přišla k nám, kde jí zase něco našli. Samozřejmě měla ty ubohé výmluvy, že si dala nějakou tyčinku nebo vypila energetický nápoj. Na to už jsem alergická. Jednou se může stát, že člověk něco vezme omylem. I když ani tomu moc nevěřím. Ale dvakrát?

Pochyby jsem měla a mám. Jednu z nejpodivnějších chvílí jsem zažila na mistrovství světa 2015 ve Finsku, kde jsem v dlouhém závodě brala stříbro. V cíli jsem z toho brečela radostí, protože to bylo v sezóně, kterou jsem příšerně začala, a spousta lidí mi předhazovala, že na biatlon kvůli Petrovi kašlu. Jenže pak mi došlo, co se stalo. Vedla jsem těsně před Kaisou Mákáráinen a pak před nás najednou skočila Jekatěrina Jurlova z Ruska, kterou jsem měla vždycky ráda. Na rozdíl od dalších Rusek umí aspoň trochu anglicky a mohly jsme si občas popovídat. Ten den jako jediná zastřílela čistě a běžecky jsem ji porazila jen o půl minuty, což nebylo moc. Vždycky jezdila o třídu hůř a normálně by na patnácti kilometrech dostala možná minutu a půl. Ještě pár týdnů předtím by neměla šanci. Nevěřila jsem, že by se najednou tak zlepšila, jenže co jsem měla dělat. Nikdo jí nic nedokázal, tak jsem držela pusu a radovala se ze stříbra.

Po pár měsících se její jméno poprvé objevilo mezi podezřelými. Dokonce je pořád možnost, že bych zlato dostala zpětně. Ale k čemu by mi bylo. Přišlo by poštou a já bych ho stejně dala nějakému dítěti, které mi poslalo hezký obrázek. Možná bych cítila malou spravedlnost, ale jinak je to pryč, uzavřená kapitola. Českou hymnu už mi nikdo nezahraje. Nejvíc líto je mi pokaždé těch, kdo skončí čtvrtí. Já na těch stupních aspoň byla, ale oni ne. Nezažili si to, a přitom mohli. Když jsme na olympiádě v Soči dojely čtvrté ve štafetě, říkala jsem v cíli holkám: „Počkejte pár let a ty medaile nám přijdou poštou!“ Smály jsme se, ale pak se ukázalo, že Rusky opravdu podváděly. Trvalo tři a půl roku, než dvěma z nich prokázali doping. Bronz jsme nakonec dostaly.

Někdy si říkám, jestli boj proti ruskému dopingu není jen ztráta sil a času. Napadne mě to vždycky při závodech v sibiřském Chanty-Mansijsku, kde přicházím ke stadionu a míjím plakáty ruských biatlonistů, kteří něco dokázali. Že by sundali ty, kteří skončili kvůli dopingu? V žádném případě. Ani je to nenapadne. Visí tam pořád a ještě je oslavují jako největší hrdiny. Když se na to někoho zeptáte, odpoví, že na Rusko je každý zasedlý, závidí mu a chce mu vzít jeho úspěch. Až vás z těch slov mrazí. Zkusila jsem to jednou a už to nikdy neudělám. Ale směrem do světa mlčet nebudu.

Už mi není dvacet a o životě přemýšlím jinak než dřív. Vadí mi každá nespravedlnost, a to nejen ve sportu. Mockrát jsem si říkala, proč se do toho motám, když mě to osobně nepálí a spíš mi to škodí. Rusky jsem většinou porážela, i když dopovaly. Ale čím dál víc si myslím, že žít se má podle pravidel a tak, aby se člověk nemusel stydět. A jestli můžu v boji proti křivdám aspoň trochu pomoct, udělám to, ať mi anonymů chodí třeba sto denně.

Občas si z toho v týmu děláme legraci. Když se někomu povede závod, říkáme: „Tak co jsi zobal?“ Ale pak se objeví další podezřelé jméno a vtípky jdou stranou. Občas to na mě dopadne i při závodě, když vidím na střelnici nebo na trati soupeřku, o které se říká, že není úplně čistá. Na trati si nesmím dovolit emoce a je mi jedno, jestli vedle mě jede holka, která mi včera přebrala kluka, nebo jiná, která mě před ostatními pomlouvá. Věnuju se jen sobě, protože jinak bych ztratila koncentraci, zpomalila a míjela terče. Ale když jedu poslední kolo nebo finišuju, už mi to nedá. Snažím se tyhle holky předjet o to víc a zmáčknu se z posledních sil.

Dlouho jsem měla víceméně klid. Ale pak se mě při závodech v Německu novináři zeptali, co si myslím o ruských biatlonistech. „Nemůžu věřit žádnému sportovci ze země, která má tolik dopingových kauz,“ řekla jsem. Zpětně bych z těch slov ubrala, protože jsem možná křivdila těm, kteří trénují mimo Rusko. Ale ti, kdo tam zůstali, v mých očích víceméně skončili. V biatlonu už jsem zažila dost a nevěřím, že se tam může připravovat někdo, kdo nic nebere. A nejde jen o Rusko. Velkou důvěru nemám ani k Ukrajině, Kazachstánu a pár dalším zemím.

Právě ve chvíli, kdy jsem si poprvé veřejně dovolila otřít se o Rusko, začaly přibývat výhrůžky. Některé maily a dopisy chodí přímo mně, další na svaz. Nejsou podepsané a v těch slušnějších se píše, že nic neumím a už nikdy nic nevyhraju. To mi nevadí vůbec, a naopak mě to posílí.

Máma čte všechny možné diskuse pod články na internetu. Je z toho vždycky smutná a říká, že je to hrozné a ať to hlavně nečtu. Jenže pak mi přesně odvypráví, co tam bylo. Jednou jsem se ze zvědavosti podívala a byla jsem v šoku. Ale asi jsem blázen – smála jsem se. Ani trochu se mě to nedotýká. Jestli se na mně někdo snaží vybít svůj neúspěch, vyjdu z toho vždycky ještě silnější. Jeden ruský televizní komentátor si na mě vyloženě zasedl. Jako o život fandí soupeřkám a moje jméno buď vůbec nezmiňuje, nebo se vyjadřuje sprostě a negativně.

Ať si o mně v Rusku říkají a píšou, co chtějí. Mě to nerozhází. Ale „nasypeme ti něco do jídla“, z toho už strach jde.

Zatím nejhůř nám bylo na mistrovství světa 2017 v Rakousku. Tam jsme se opravdu báli. Výhrůžky dostával celý tým a většina se točila právě kolem jídla a pití. Dřív bylo běžné, že jsme nechávali stát lahve s vodou u podložky, na které jsme se protahovali, a klidně si na pět minut odskočili. Teď už bych to neudělala. A kdybych tam tu láhev přece jen zapomněla, hned ji celou vyleju. Měli jsme dokonce vlastní kuchařku, zamykali pokoje, jídelnu i buňky. Nic jsme nenechávali bez dohledu. Porce jsme buď snědli celé, nebo zbytek vyhodili. Žádné „tohle si nechám na potom“.

Tehdy jsem na dopingové zkoušky chodila přece jen trochu nejistá a hlavou se mi honilo, jak lehké by to bylo, kdyby mě někdo opravdu chtěl dostat. Napadaly mě i nejdivočejší teorie. K mému jídlu se sice nedostanou, ale co kdyby zaplatili někomu z kuchyně, aby mi tam něco hodil?

V biatlonu teď není větší téma než doping a nechápu, že k tomu někteří nic neřeknou. A to třeba ani když je potkáte u večeře. Řeknete „doping“ nebo „Rusko“, oni vytřeští oči strachem a radši svedou řeč na to, jestli dobře namazali. Jako by neměli žádný názor.

Asi nejvíc v mých očích stoupl Michal Šlesingr. Ani ne tak Martin Fourcade, který je samozřejmě slyšet, protože je nejlepší na světě, ale právě Michal. Tímhle tématem žije a nebojí se nahlas říct, co si myslí. Z nás Čechů má nejlepší angličtinu a stojí za ním celý tým. Tedy až na výjimky, kterým to nedochází. Michal dokonce zburcoval petici pro všechny biatlonisty. Nejvíc mě pobavilo, že ji podepsali všichni Rusové i s trenéry. Ale našly se výjimky. Nepodepsal třeba Bjórndalen, který mě tím hodně zklamal. Taky někteří Rakušani. Nebo slovenský kouč Sanitra, který se dlouho staral o olympijskou vítězku Kuzminovou a teď trénuje Ukrajince. Pro mě je to zbabělec.

Nejsmutnější je, že v celém tom boji nemáme my závodníci žádnou oporu. Vedení biatlonu, které by mělo nejvíc kopat za to, aby byl náš sport čistý, a samo navrhovat co nejvyšší tresty, dělá, že se nic neděje, a Rusům ještě hřeje židli. Jako by bylo nějaké spojení mezi prezidentem biatlonové unie Bessebergem a ruskou stranou. Dávno přesluhuje, už od pohledu je to lump a říká se toho o něm dost. I kdyby většina z toho nebyla pravda, poslední roky sleduju, jak mu jde jen o sebe a pro sportovce nehne prstem. Proto jsem mu při posledních závodech sezóny 2016/17 nepodala ruku. Při ceremoniálu mi přinesl kytku za malý křišťálový globus ve sprintu, usmíval se jako největší kamarád, natáhl ke mně pravici, ale já tu svoji dala za záda. „Nevážím si vás,“ řekla jsem mu. Je mi jedno, co na to lidi říkají, ale já ticho nebudu. Svůj názor nikomu nevnucuju, ale mám na něj právo. A tenhle člověk je mi odporný.

Později si mě dokonce našel a ptal se, co to mělo znamenat. Ale byla to debata, ve které jsme si každý jeli svoje. Řekla jsem mu, že by měl odejít, a on vůbec nechápal, co a proč chci. „Přece pro sportovce dělám maximum. Proč se proti mně najednou všichni spikli?“ ptal se a já bych se nejradši štípla, jestli dobře slyším. On i všichni kolem něj jsou úplně mimo. Jeho asistentka Nikol vystoupila na zasedání WADA, což je světová antidopingová agentura. Řekla tam něco ve smyslu, že by vedení biatlonu rádo udělalo tvrdá opatření, ale nemá k tomu potřebnou podporu a jednotu závodníků. Bylo to snad pár týdnů poté, co skoro všichni podepsali petici. Říkala jsem si, že si z nás normálně dělají blázny.

Stáli jsme tam proti sobě, já opakovala, že není dobrý šéf, on odpovídal, že dělá dost a nechápe, co ještě chceme. Ale já nejsem hloupá. Byla jsem společně s Ondrou Rybářem, Jirkou Hamzou, Ondrou Moravcem a dalšími na zasedání biatlonové unie v moldavském Kišiněvu, kde se rozhodovalo o místech pro mistrovství světa. Mělo by to být nezávislé hlasování, ale on před ním šel na večeři k Rusům a pak všem delegátům doporučil, aby volili Ťumeň. Navíc v době, kdy už se o špíně v ruském biatlonu veřejně mluví. Slyšela jsem spoustu historek o úplatcích, ale nic z toho se asi nikdy nedokáže. Každopádně to bylo hrozné divadlo. Kandidovalo i Nové Město na Moravě a já tam za Česko vystoupila po boku cimbálové kapely a zazpívala písničku. Přesněji řečeno jsem se snažila zazpívat. Bylo to celé dost narychlo, nestihla jsem se naučit text, a aby nebylo trapné ticho, recitovala jsem do hudby místo slov jména některých lidí, které jsem viděla před sebou. Rusové proti tomu přivezli národní balet a Alexandrovce, kteří se téměř nevešli do sálu.

Přijela jsem domů a tam na mě čekal další anonym.

„Ty děvko, nepleť se do něčeho, čemu nerozumíš. Běž radši jako všechny české holky točit porno.“

Tenhle mě zase rozesmál.

I když pořád platí, že mnohem radši mám vzkazy od opravdových fanoušků.

34

NAPSALA MI DOPIS PANÍ NOVÁKOVÁ. Nebyl dlouhý, ale i tak jsem ho četla dvakrát. Její písmo mi totiž připomnělo babičku. Popřála mi hodně štěstí do dalších závodů a přiložila malý perníček. Od té doby mi perníčky posílá často. K narozeninám, k Vánocům i jako povzbuzení do závodů. Viděla jsem, kolik ji to stojí práce, tak jsem si jednou sedla a napsala zpátky.

„Děkuji vám mnohokrát za podporu a perníčky. Ráda bych je nějak oplatila, tak vám jako odměnu dám lístek na závody v Novém Městě na Moravě. Vaše Gábina.“

Byla nadšená.

„Gábinko, jste zlatá. Ale jsem už starší paní a do Nového Města se nemám jak dostat. Jestli můžu být tak drzá, ráda se na vás přijedu podívat do Jablonce.“

Každý rok na konci sezóny máme v Jablonci exhibici a paní Nováková opravdu přijela. Máma ji vyzvedla na nádraží, doprovodila, zajistila občerstvení, a dokonce ji po závodech vzala k nám domů. Přijela jsem, obě tam na mě čekaly a bylo vidět, že si padly do noty. Po čase mi přišel další perníček. „Gábinko, mockrát vám děkuji za životní zážitek! Ještě teď mám na krajíčku, když si na to vzpomenu.“

I já z toho mám na krajíčku. Nejen z paní Novákové, ale z těch tisíců dopisů, které jsem za poslední roky dostala. Těžko bych vybrala nejlepší a nejhezčí. Občas mi někdo napíše, že jsem falešná kráva, ale takových je málo a už si z nich nic nedělám. Nejvíc mě dojmou vzkazy a obrázky od dětí. Mám schované stovky kreseb, na kterých je holka s puškou na zádech a jedničkou na dresu. Někdy je ta holka tak krásná a štíhlá, že jí na chvíli závidím. Často na těch obrázcích trefí všechny terče, což jí závidím ještě víc. Nikdy nezapomene hůlky na střelnici, nepřijde pozdě na start ani se jí nezasekne náboj v komoře. V tom jsou děti nejhodnější na světě.

Právě děti vidím při svých závodech nejradši. Mají na zádech malinkou atrapu malorážky vyřezanou ze dřeva a fandí. Dostala jsem i videa, jak malé holčičky běhají po obýváku, střílejí do plechovek a hrají si na malou Koukalovou. Když vidím jejich nadšení a úsměvy, je to jeden z důvodů, proč jsem u biatlonu zůstala, i když se mi kolikrát nechtělo. V takových chvílích si vezmu krabici všech těch dopisů a obrázků, pobrečím si a vím, že bych ještě měla vydržet.

Když můžu, občas těm dětem natočím video nebo pošlu pozdrav zpátky. Před pár měsíci jsem dokonce začala rozesílat medaile. Doma se mi hromadily, jen se na ně prášilo a takhle aspoň udělají někomu radost. Mně ji udělaly ve chvíli, kdy jsem je dostala na krk. Teď už mi stačí vzpomínky.

Asi nejvíc dopisů jsem dostala po olympiádě v Soči. Ale od dětí to tenkrát nebylo. Po jednom ze závodů jsem trochu neuváženě prohlásila, že kdybych si během něj neupravovala kalhotky, mohla jsem být rychlejší. Lidi mi okamžitě začali posílat kalhotky různých tvarů, barev a velikostí. U mnoha z nich jsem se cítila polichocena, protože byly tak malé, že bych je nikdy nenavlíkla. Další byly naopak dost velké. Ale nutno říct, že většina odesílatelů trefila velikost správně.

Ráda bych odpovídala na všechny dopisy, ale nejde to. Jednak není čas, ale taky za to může má roztržitost. Někdy totiž ztratím zpáteční adresu. Když jsem vyhrála Světový pohár a dostala velký křišťálový glóbus, poslal mi jeden pán jako dárek glóbus zeměpisný. Historický, krásný. Jestli to čte, ať se mi, prosím, ozve. Ráda mu odpovím a se zpožděním něco pošlu.

Až na občasné „ty trapná blbko“ jsem dlouho dostávala jen hezké dopisy. Změnily to dvě události, doping v Rusku a mé vyjádření o prezidentu Zemanovi. Dělala jsem živý televizní rozhovor, při kterém se mě jeden z diváků zeptal: Zeman, nebo Schwarzenberg? „Jasný Schwarzenberg,“ odpověděla jsem. Pak jsem dodala, že kdyby mě Zeman pozval na Hrad, odmítla bych. Nebyla jsem tam s ostatními sportovci ani po olympiádě v Soči.

Možná si tím u spousty lidí ublížím. Ale snad ještě není trestné mít názor. Od chvíle, kdy nastoupil do funkce, se mi jeho chování nelíbilo. Podle mě má být prezident slušný a férový člověk, který si váží ostatních. Vždycky jsem se hrdě hlásila k tomu, že jsem Češka, a jako Češka bych chtěla vidět na Hradě to nejlepší, co země nabízí. Prezident je naše vizitka a nelíbí se mi, když mluví vulgárně a někoho uráží. Lidi by měl spojovat, ne rozdělovat.

Kdybych si mohla vybrat, volila bych třeba Zdeňka Svěráka. Jsem jeho celoživotní obdivovatelka a mám husí kůži, jen když ho slyším. Ale nejsem fanatička a nikdy se nebudu vysmívat někomu, kdo Miloše Zemana zvolil. Lidi ho mají rádi a je jim blízký, což chápu. Jen jsem řekla názor a nikomu ho nenutím. Je to, jako když někdo v rodině fandí Spartě a druhý Slavii. Občas se pohádají, ale hned si nebudou sprostě nedávat. „Můžeš být klidná, pan prezident na Hrad slepice ani nezve,“ napsal mi tehdy jeden pán. To je mimochodem další věc, která mě na dopisech zaráží. Nejen urážky, ale i tykání od lidí, se kterými se neznám a nikdy jsem je neviděla.

První fanoušky jsem měla dávno předtím, než jsem byla známá. Dodnes nevím proč, ale vyhlídla si mě skupinka starších Němců, kteří jezdili na všechny závody. Fandili samozřejmě Magdaleně Neuner, která byla jejich modla, ale kolem trati najednou začali věšet i moje fotky a transparenty s mým jménem. Kdykoliv jsem projela – většinou daleko za jejich Magdou – řvali a dělali randál kravskými zvonci. Fandí mi dodnes, ale teď už aspoň mají proč.

Bylo mnoho závodů, u kterých jsem si myslela, že dopadnou špatně. Neměla jsem náladu, něco mě bolelo nebo mi nejely lyže. Ale pak jsem viděla ty zástupy lidí u trati a zvládla jsem to právě díky nim. Je mi jedno, jestli něco křičí, mávají vlajkami nebo tam jen stojí a tleskají. Všechno mě to vyhecuje k tomu, abych ještě víc zabrala. Přece je nemůžu zklamat. A vlastně nemusí být ani u trati. Vzpomenu si i na ty, kdo mi píšou, které potkávám na ulici a vím, že mi teď drží palce u televize.

Nejtěžším místem pro závodění je pro mě jednoznačně Nové Město na Moravě. Před každým startem se mi už od rána svírá žaludek a nemůžu jíst. Lidi tam fandí tak nahlas, že ani na trati neslyším instrukce od trenérů. Volají na mě, že si mám zbraň přecvaknout doleva nebo doprava, ale já slyším buď jen „přecvaknout“, nebo jen „doprava“, ale nikdy ne všechno. Na stadionu se řev nese až ke střelnici a já mám pocit, že mi ty tisíce lidí stojí přímo za krkem. Nedokážu se úplně soustředit a slyším každé slovo hlasatele na stadionu. Když jedu v cizině a mluví anglicky nebo německy, dokážu to vytěsnit. Ale tady ne. „Je to tady, Gábina na poslední střelbě. Zvládne to tentokrát?“ Už tak chatrné sebevědomí mám potom ještě chatrnější.

Při dobré koncentraci naopak nevnímám ani hlasatele, ani lidi. Připadám si, jako bych střílela před prázdným stadionem nebo na centrálním kurtu ve Wimbledonu, kde je úplné ticho. Neslyším, když diváci zaburácí radostí po trefeném terči ani když sborově vzdychnou po chybě. Nejhorší to bývá zkraje sezóny, kdy na ten ruch ještě nejsem zvyklá. Prvních pár závodů mě dokáže rozhodit, ale jinak ne. Dokonce mi nevadí, když lidi vykřiknou těsně předtím, než zmáčknu spoušť. Naopak mě to uklidní, protože vím, že sledují někoho jiného.

Ještě před pár lety jsem moc fanoušků neměla. Občas mi někdo poslal pohled k narozeninám, někdo se zeptal, jestli si ho nechci vzít, ale na ulici mě nikdo nepoznal a podpisy jsem dala možná dva do měsíce. Po olympiádě v Soči se můj život otočil naruby. Na začátku to bylo skvělé, protože jsem měla přesně to, o čem jsem jako malá holka snila. Ale vůbec jsem nebyla připravená na to, kam až to může zajít. Najednou jsem přišla do sauny a za sebou uslyším: „Á, naše Gábinka.“ To je hezké, jsem jejich. Ale pak jsem šla v Jablonci pro rohlíky a vrátila se za dvě hodiny. Vybírala jsem si v obchodě nový svetr a žádný si neodnesla, protože jsem se místo toho dvacetkrát fotila. Nějaký zákazník mě viděl, udělal si se mnou fotku, další si všimli, že se něco děje, a už to jelo. Nemám srdce někoho odmítnout, hlavně děti ne. Vím, že mi fandí a že mi před závody posílají energii. Ale jsou dny, kdy už nemůžu a v duchu si přeju být neznámá. Potřebuju mít čas na sebe, na práci a někteří lidi bývají dost bezohlední. Třeba v restauraci. Mně by přišlo hloupé někomu skočit do večeře. Aspoň bych počkala, až dojí. Proto jsem někdy nepříjemná, odseknu a pak mě to mrzí.

Je hodně míst, která jsem měla ráda, ale už tam nechodím. Bary, hospody, restaurace. Chtěla bych si jít zatancovat, ale vzpomenu si, jak to dopadlo minule, a radši zůstanu doma. Většina lidí je slušných, ale všude se najde někdo, kdo rád fotí, a než bych se ráno vzbudila, visela by fotka na sociálních sítích a dost možná už i na nějakém bulvárním webu. „Gábina se pěkně odvázala.“ Gábina by se ráda odvázala. Umí to. Jen už to bohužel není tak často jako dřív.

Občas na mě někdo zazvoní i doma v Jablonci. Petr mi dlouho vyčítal, že mám rozsvícená všechna světla a procházím se za okny jako ve výkladní skříni.

To se změnilo po napadení tenistky Petry Kvitové. Od té chvíle se zamykám a zatahuju rolety. Jsem doma často sama, navíc máme vstup ze zahrady a pes žádný. Kdyby si na mě chtěl někdo počkat, nemá to zase tak těžké. Jednou na mě zazvonila celá rodina, bylo snad půl desáté večer. Přinesli mi kytku. Já zrovna vařila, nepřemýšlela a šla otevřít – v tričku a spodních kalhotkách. Stáli proti mně rodiče se třemi dětmi a podle výrazu v jejich tváři jsem je asi dost zaskočila.

Rok od roku se víc věcí v mém životě točí kolem dětí. Nedávno jsem měla autogramiádu a přišla ke mně paní. „To je pro mého syna, který je hodně nemocný. Určitě ho to povzbudí.“ Asi jsem se nějak profesionálně usmála, ale uvnitř mi to rvalo srdce. Celý večer jsem o tom doma mluvila a přemýšlela, jak bych tu rodinu našla a poslala jim nějaké peníze. V tu chvíli úplně zapomínám, že třeba stavíme nový dům a potřebujeme zaplatit střechu. Jsou důležitější věci.

Občas se stane, že mi lidi v dopise popřejí vše dobré a k tomu si na rovinu řeknou o peníze. Ale v tom jsem opatrná, protože jsem se jednou hodně spálila ve vlastní rodině. Navíc nikdy nemám jistotu, že jsou ti lidi opravdu tak nemocní, jak tvrdí. Proto jsem se rozhodla, že budu pomáhat jinak. Sama jsem si našla pár takových, kteří jsou v tísni, a poslala jim peníze, aniž mě o to prosili. Věděla jsem například o jedné paní s rakovinou hrtanu. Chtěla jsem pomoct, a tak jsem jí a jejím blízkým dala několik set tisíc korun, aby si mohli dovolit lepší péči. Takový příběh mě vždycky sebere. „Zaplať pánbůh, že jsme doma všichni zdraví,“ říkám si.

Na jaře roku 2017 jsem si to říkat přestala.

Sestře objevili nádor na mozku a hrozilo, že zemře.

35

„JE TO JEN OTÁZKA ČASU. Její šance nejsou moc velké a navíc je pravděpodobné, že po operaci nebude moct mluvit ani se hýbat.“

Stáli jsme tam a taky jsme nemohli mluvit ani se hýbat. Pokud se tedy nepočítají slzy, těch bylo po počátečním šoku dost. Slova doktorů jsem rychle vytěsnila, takže možná volili trochu jiná. Ale víceméně nám po prvním vyšetření řekli, že pokud se nestane zázrak, má sestra brzy zemře.

Pár dní předtím jsem v Rakousku vyhrála mistrovství světa a měla pocit, že můj život nemůže být hezčí. Měla jsem radost a těšila se, jak doma budeme slavit. Trvalo to přesně do chvíle, než jsem u našich v Jablonci otevřela dveře. Máma mě ještě ani nepozdravila a už měla rudé oči.

„Lucka má nádor na mozku,“ řekla.

Člověk vždycky reaguje trochu jinak, než si myslí, že by v takové situaci reagoval. „Proč jste mi to…“ začala jsem se místo šoku nejdřív zlobit. „Protože nám to zakázala,“ odpověděla máma. Pokud to vůbec jde, sebrala mě tahle její věta ještě víc než ta první. Má šílená a příšerně tvrdohlavá sestra nechtěla, abych se během mistrovství světa rozptylovala tím, že má rakovinu mozku. Jaký větší důkaz rodinné lásky člověk ještě potřebuje… Pak jsem se taky rozbrečela.

Už v Rakousku jsem měla podezření, že něco není v pořádku. Když jsem volala našim, vůbec to nebyli oni. Mluvili vážně, a jakmile jsem se snažila rozesmát je vtipem, přešli ho a byli dál smutní. Taky se ke mně začaly dostávat různé kusé zprávy. „Sestra je nemocná,“ oznámil mi fyzioterapeut Roman Karpíšek. Prý mu to říkal nějaký kolega doktor. O Lucce se mi dokonce zdál sen, ale pořád jsem si namlouvala, že je to nějaká prkotina. Jak znám naše, vyšilují, i když mám jen rýmu. Doma jsem rychle pochopila, že to žádná prkotina není. Okamžitě jsem přemýšlela, co můžu udělat.

Celé to začalo ještě před zimou, kdy měla sestra problémy s dutinami. Musela jít na operaci nosní přepážky, kterou ale v nemocnici zkazili. Pořád krvácela z nosu a syn Dominik ji během jednoho dne vezl třikrát na pohotovost. Nemohla se ani ohnout a zavázat si botu, aby se jí z nosu nespustila krev. Doktoři potřebovali zjistit, co se děje, udělali jí vyšetření hlavy a objevili nádor.

Možná se to nemá a vím, že každý to udělat nemůže, ale když vám umírá sestra, jde všechno stranou. Využila jsem toho, že jsem známá, a díky kontaktům mezi doktory jsme ji dostali do péče profesora Beneše do Ústřední vojenské nemocnice. Den před operací jsme se tam s Petrem stavovali. Dali jsme si dole v bufetu kafe a Lucka pořád pokukovala po vlašském salátu. Říkala jsem si, že když má pár hodin před nástupem na sál chuť na takové prasárny, nebude to s ní tak špatné.

Z optimismu mě probrala návštěva po operaci.

Vešla jsem k Lucce do pokoje a lekla se. Nepoznala jsem ji a chvíli si myslela, jestli tam místo ní náhodou neleží někdo jiný. Měla oteklou hlavu, zalité oči a já dostala hrozný strach. Stála jsem tam a všechno, co mám, bych hned vyměnila za to, abych jí nějak pomohla. Klidně bych si tam místo ní i lehla.

Trpěla a já s tím nemohla nic udělat.

S našimi jsme se snažili, aby sestra hlavně zůstala pozitivní. Když jsme za ní šli, hráli jsme něco jako hru na dobrou náladu. Než jsme vešli do pokoje, slíbili jsme si, že v žádném případě nedáme najevo, jak s námi pohled na ni mává. Dělali jsme srandičky, vyprávěli historky a jí to evidentně pomáhalo. Byl to jediný způsob, jak ji udržet v klidu.

Pak jsme zavřeli dveře a rozbrečeli se.

S Petrem jsme tehdy letěli na dovolenou na Maledivy, kterou jsme měli zajištěnou dlouho dopředu. Celou sezónu jsem se tam těšila a snila o tom, až si konečně lehnu na pláž. Bez mobilu, bez lyží, bez starostí. Teď jsem se styděla, že bych někam měla odjet. Dovolená byla to poslední, na co jsem myslela, ale Lucka i naši mi skoro až nařídili, ať určitě jedu. „Stejně pořád spím a nebyla bys mi tu nijak platná,“ říkala sestra.

I když jsme nakonec odjeli, byla jsem myšlenkami pořád u ní. Špatně se mi tam spalo a užíralo mě, že nemůžu nic udělat. Každý den jsem na ni myslela a modlila se, aby tu s námi ještě zůstala.

Při operaci se bohužel nepovedlo vyjmout celý nádor. Zasahoval do pohybového i řečového centra a podle profesora Beneše by bylo odstranění příliš nebezpečné. „Mohla by přestat mluvit a chodit,“ říkal. Zbytek nádoru proto v mozku nechal s tím, že by ho mělo zničit ozařování.

Vedli jsme kolem toho dost debat, ale nakonec jsme Lucku přece jen objednali na protonovou léčbu. Pořád jsem jí to nabízela a tlačila na ni, ať se zeptá své doktorky. Názorů se nám sešla spousta a bylo to zhruba půl napůl. Část doktorů by to zkusila, zbytek nás varoval. Ale když jsme zjistili, že v případě neúspěchu s protonem může pořád jít i na normální ozařování, rozhodli jsme se celkem snadno. Problém byl, co dál. Jednak je ta léčba šíleně drahá a často se na ni čeká i tři měsíce. Peníze byly ta menší starost. Sestře jsem řekla, že i kdyby jí pojišťovna nedala ani korunu, zaplatím všechno sama. Nakonec se ukázalo, že nedávno přestoupila k pojišťovně, která snad jako jediná u nás protonovou léčbu hradí. A opravdu ji zaplatila. Horší to bylo s termínem, protože čekat tři měsíce se nám zdálo jako hazard. Přiznám to – zase jsem využila své jméno.

Když mi Petr popisoval, co zažíval během léčby rakoviny varlete, bála jsem se, jak to sestra zvládne. Ale proton je šetrný. Sice současně s ním chodila ještě na chemoterapii, byla často unavená a hůř chodila do schodů, ale jinak jí bylo dobře a každým dnem se víc a víc smála.

V tu dobu už jsem spíš než sestru litovala mámu. Byla to pro ni extrémní zátěž. S Luckou neměly úplně jednoduchý vztah a dlouho k sobě hledaly cestu. Obě jsou tvrdohlavé, a kdykoliv máma něco řekla, Lucka si to hned vyložila tak, že na ni útočí. Taky brzy otěhotněla a musela přerušit školu, což mámu naštvalo. Ale samozřejmě ji má ráda, a když bylo potřeba, bez řečí se začala starat o její tři děti. Vařila, prala, uklízela. Jela na dvě stě procent a do toho musela myslet na to, že má dceru, která bojuje s rakovinou. Jen pár let po tom, co se z ní vyhrabal její muž a můj táta.

Lucka nám naštěstí rychle začala dělat radost a už pár měsíců po léčbě jsme spolu vyrazily na běžky do Bedřichova. Ujela asi čtyři kilometry, což mě hrozně dojalo. Pořád se rozčilovala, že se jí smekají lyže, a já viděla, že je zase zpátky. Celý život byla jako já nucená do sportu a na dlouho si ho znechutila. Ale poslední čtyři roky je na něm závislá a během nemoci trpěla, že se nemůže hýbat. Stála jsem tam na kopci a čekala, až mě dostihne. Když jsem viděla, jak přijíždí, volám na ni: „To je technika! Vůbec nic jsi nezapomněla!“ Trochu nedůvěřivě se na mě podívala. „Právě ta technika je na hovno,“ prohlásila.

Dojely jsme domů a ona prospala celé dopoledne, jak ji to zmohlo. „Strašně mě bolí nohy,“ říkala. Já si zatím sedla ke stolu, pila kafe a sama pro sebe se u toho smála. Byl to pro mě nejhezčí den od chvíle, kdy jsem se stala mistryní světa. Sestra ještě nedávno ležela s nádorem mozku v nemocnici a teď jsou její největší starostí bolavé nohy z lyží.

Obě jsme po rodičích bojovnice. Ale ona ukázala, že má na rozdíl ode mě i silné finiše.

36

ROK 2017 MI SICE PŘINESL titul mistryně světa, přesto jsem se nemohla dočkat, až skončí. „Ať je ten příští lepší,“ připili jsme si na Silvestra. A zdaleka nešlo jen o sestřinu rakovinu.

Mnohokrát v kariéře jsem byla na dně. Kvůli nervům ze závodů, šikaně v týmu, Petrovi nebo i anorexii, ze které jsem se dlouho dostávala. Ale to všechno bylo nic proti stavům, které jsem zažívala tenhle rok od května do zimy. V době, kdy jsem měla naplno trénovat na vrchol kariéry a jet do Koreje bojovat o olympijské zlato, se mi hroutil svět. Pomalu, den po dni, což bylo mnohem horší, než kdyby se mi zhroutil najednou. Měla jsem kolem sebe spoustu lidí, kteří si mysleli, že mi nic není a jen hraju divadlo, ale tu fyzickou a hlavně psychickou bolest bych nikomu z nich nepřála.

Všechno to začalo nevinně: v květnu v Hnanicích na Moravě, kde náš manažer Jirka Hamza postavil penzion a kam každý rok jezdíme na soustředění. Měli jsme dost těžký trénink na kole a asi po třech hodinách mě začaly chytat křeče do plosek nohou. Lekla jsem se, ale řekla si, že je to asi z horka, napila jsem se iontového nápoje a čekala, že to za chvíli přejde. Jenže místo toho jsem ujela jen dalších pár metrů a bolest mi začala vystřelovat až do lýtek.

„Už nemůžu,“ postěžovala jsem si Veronice Zvařičové, která šlapala vedle mě.

„Dělej, to dáš,“ odpověděla a já si umanula, že když to dokáže ona, zvládnu to já taky.

Ke konci už se naštěstí nejelo v takovém tempu. Ale přestože všichni zvolnili a jen lehce vyšlapávali, já sotva točila nohama. Vrátili jsme se k autu a málem jsem si ani nesundala boty, jak jsem měla nateklá chodidla. Došla jsem si pro věci na převlečení, vrátila se na pokoj a padla na postel. Odpoledne jsme měli krátký výklus, na který jsem se těšila, protože mi vždycky pomůže. Vyplavím při něm laktát ze svalů a celé tělo se díky tomu povolí. Ale vyběhla jsem a byla to tragédie. Dobelhala jsem se na vinici, sedla si na lavičku a chvíli tam čekala ve stínu, až bolest přejde. Pak jsem se zvedla, chtěla běžet dál, ale okamžitě jsem padla zpět. Nešlo to a musela jsem se vrátit.

Další den jsme s holkami jely směr Rakousko. Dostaly jsme se k hranicím, což byly asi jen dva kilometry od penzionu, a já už začala odpadávat. Ostatní si mezi sebou povídaly a já se jich sotva držela. To se mi nikdy nestalo. Kolo bylo vždycky mou nejsilnější disciplínou a vydržela jsem i několik hodin ve vysokém tempu. Teď se mi najednou vzdalovaly holky, které jsem dřív lehce předjížděla. Když trenéři viděli, jak trpím, poslali mě zpátky. Dojela jsem, šla do sprchy a tam se rozbrečela.

Zažívala jsem stavy, na které jsem vůbec nebyla zvyklá. Dostávala jsem křeče, natékaly mi nohy, lýtka jsem měla těžká a s rostoucí zátěží se bolest dostávala až do podkolenních jamek.

Měla jsem pocit, že plavu pod vodou, chci se vynořit, ale rychle mi dochází kyslík. Jako by ty nohy vůbec nebyly moje nebo mi je někdo přiškrtil pod kolenem. Problémy s lýtky jsem měla už dřív. Jenže nikdy ne takové. Při dojezdech závodů, které mě stály hodně sil, jsem v minulé sezóně taky dostávala křeče. Ale stačilo, abych deset minut poskakovala po špičkách, přezula se z lyžařských bot nebo se aspoň trochu vyklusala, a bolest zmizela. Tady nemizelo nic a naopak to bylo čím dál horší.

V Hnanicích s námi byl fyzioterapeut Roman Karpíšek, který se o mě hned začal starat. Nejdřív jsme zkoušeli rázovou vlnu, což není úplně příjemná věc. Hlavně když se dostane blízko ke kosti, dost bolí. Ale zakousla jsem se, protože jsem před sebou viděla olympiádu.

Stejně jako před mistrovstvím světa v Hochfilzenu jsem si už několik týdnů představovala, jak v Koreji projíždím cílem. Skoro každý den jsem na to myslela. V hlavě jsem měla tamní trať a v duchu na ní chvíli vyjížděla ten největší kopec a chvíli zase finišovala o zlato. Byla jsem přesvědčená, že po takové sezóně, jakou jsem měla, o něj opravdu budu bojovat. A rvalo mi srdce, že nejsem schopná trénovat. Do toho jsem pořád myslela na sestru, která měla po operaci a nastupovala na protonovou léčbu. Volaly jsme si skoro denně a její nemoc nás všechny spojila. Trvalo dlouho, než jsme si uvědomili, že jsme rodina.

Psychicky jsem padala níž a níž. Pořád jsem na něco čekala a byla netrpělivá. Věděla jsem, co ode mě čekají sponzoři, fanoušci, trenéři, ale hlavně co od sebe čekám já sama. Chtěla jsem všem i sobě dokázat, že olympiádu dokážu vyhrát. Mezitím mi ale utíkaly hodiny tréninku i najeté kilometry. Na druhou stranu mě uklidňovalo, že je teprve léto. Když si dám dva měsíce pauzu, sice to na začátku sezóny bude ostuda, ale do olympiády, která je až v únoru, všechno doženu.

Jenže bolesti se stupňovaly. Už mě nepřepadaly jen na lyžích, na kole nebo při běhu, ale i když jsem jen tak ležela v posteli. Dokonce mě budily ze spaní. Střídali se u mě doktoři i fyzioterapeuti, ale nikdo z nich mi nedokázal pomoct. Dala jsem si třeba tři dny volno, pak se vrátila k tréninku, den to šlo, ale když jsem měla radost, že jsou křeče menší nebo úplně pryč, zase se objevily.

Postupně už ani nevím, co bylo horší. Jestli bolest samotná, nebo to, jak mě užírala duševně. Byla jsem nevrlá, že se můj stav nelepší, a štvalo mě, že to nikoho moc netrápí. Alespoň tak mi to připadalo.

Posun přišel až při dalším soustředění v Novém Městě na Moravě, kde mě Ondra Rybář vyhodil z tréninku. Dotklo se ho, že jsem o svých problémech řekla dřív Zdendovi Vítkovi než jemu. Čekala jsem od něj podporu a on mě poslal pryč. Měla jsem pocit, že za to, co jsem pro biatlon udělala, bych si zasloužila lepší péči. Čekala jsem pět týdnů, než se začalo něco dít.

Bylo to období, kdy jsme na sebe s Ondrou pořád štěkali. Já byla nervózní, on taky a podle toho to vypadalo. Jednou jsem na něj v afektu vyjela, že kdybych byla Petra Kvitová, už kolem mě skáče deset doktorů. On se vytočil a vyjel na mě zpátky: „Promiň, že nejsem jako trenér Petry Kvitové.“

Spousta našich hádek byla zbytečných a je mi jich zpětně líto. Možná si opravdu mysleli, že mi nic není, když jsem si víc nestěžovala. Mohla jsem. Ale léta u biatlonu mě naučila, že je snazší nad problémem mávnout rukou a radši ho přejít než se ozvat. Kdokoliv za trenéry nebo doktory přišel s tím, že ho něco bolí, jejich odpověď byla většinou stejná.

„To přejde.“

Jenže tentokrát nic nepřešlo a mě čekaly nejhorší měsíce kariéry. Mnohokrát se během nich objevil záblesk naděje. Ale pokaždé ho velmi rychle vystřídalo zoufalství.

37

NÁSLEDUJÍCÍ MĚSÍCE bych nejradši vymazala.

Pokaždé, když jsem si myslela, že jsem úplně na dně, jako by se pode mnou propadla zem a já spadla ještě o kus níž. Už nevím, jestli to bylo víc ze zoufalství, nebo z dlouhé chvíle, ale začala jsem si psát deník. Papír snese všechno a třeba se mi uleví.

Snesl a ulevilo. Často mi při psaní tekly slzy, takže se mi stránky krabatily a písmo rozpíjelo. Ale když jsem dopsala poslední větu, došlo mi, že bych vlastně nic mazat nechtěla. Že mě tyhle měsíce naučily o životě víc než předchozích skoro třicet let.

3. října 2017 Dachstein

Jsme s Petrem na ledovci a po čtyřech měsících bolesti se snažím dostat aspoň trochu do formy. Doufám, že na konci zvládnu pár rychlých tréninků, ale zároveň se ve mně melou divné pocity. Dnes jsem si poprvé připustila, že nevím, jestli to ještě někdy půjde. Z černých myšlenek mě dostala máma. Volala mi, že za mě byli s tátou převzít cenu na ministerstvu vnitra. V anketě o nejlepšího sportovce jsem vyhrála před

Martinou Sáblíkovou a z telefonu bylo slyšet, jak je na mě pyšná. Bylo to obyčejné vyhlášení, které jsem vždycky brala jako nutné zlo, ale teď mě dojalo. Došlo mi, co všechno jsem během kariéry dokázala. Jdu zavolat Ondrovi Rybářovi.

3. října 2017

Dachstein

Je večer a nezavolala jsem mu. Asi pětkrát jsem držela telefon v ruce, ale pokaždé zvítězil strach a položila jsem ho. Nakonec jsem mu napsala textovku.

„Ahoj, Ondro. Celé odpoledne přemýšlím, jestli ti mám zavolat. Říkala jsem si, že jsi nejspíš na vyhlášení, tak ti radši píšu. Jednak jsem tě nechtěla rušit a taky jsem dnes nějaká lítostivá. Nerada bych byla za bábovku a riskovala, že se rozbulím. Chci ti říct, že jsem včera i dnes splnila plán, ale je to pro mě trápení. Nohy mě bolí i v klidu. Jsem zbitá z prášků na bolest a v noci se budím, protože mám křeče v lýtkách. Přestávám věřit, že se to někdy zlepší. Říkám si, jestli nebude lepší to zabalit a doufat, že se někdy vrátím. Jinak se budu jen trápit a znechutím si biatlon definitivně. Celé to už trvá strašně dlouho. Zvaž, jestli má smysl sem za mnou jezdit. Nechci utrácet peníze svazu a hlavně nechci, abys byl zklamaný. Promiň, jestli jsem ti pokazila večer. Moc mě to celé mrzí. G.“

24. října 2017

Praha

Měla jsem jít na trénink, ale nikam nejdu. Sedím v autě. Mám averzi ke sportu a neumím si představit, že se pohnu. Vůbec nechápu, kam se za tak krátkou dobu ztratilo všechno mé odhodlání a cílevědomost. Nevím, co mám dělat. Manažer Jirka Hamza mě prosí, abych vydržela a zkoušela to do poslední chvíle. Chápu ho. Chce, abych pro olympiádu udělala maximum. Ale za pět měsíců nevidím sebemenší posun.

I když teď jsem tři týdny nic nedělala a bolest trochu ustoupila. V pátek asi odletím do Finska za zbytkem týmu na přípravu. Zkusím to.

27 října 2017

Praha-Ruzyně

Sedím v letadle do Finska. Nesportovala jsem, ani nepamatuju, ale nevzdávám se. Třeba si letos ještě zazávodím. Během odbavení jsem dostala mail od fanynky.

„Ahoj, Gábi! Právě jsem se dozvěděla, že nebudeš na začátku Světového poháru ve švédském Östersundu, a málem jsem to obrečela. Jsi pro mě bojovnice a královna biatlonu. Určitě si vzpomínáš na Nové Město, kde jsi vyhrála hromadný start.

Bylo to něco neskutečného, co jsi předvedla! My všichni jsme ti ze srdce fandili. A teď ti fandíme taky – aby ses uzdravila a jela na olympiádu. Protože ty, Gábi, ty to dokážeš! Stačí věřit, jako my fanoušci věříme tobě.“

27. října 2017

Helsinky

Další dopis jsem dostala zhruba deset kilometrů nad zemí. Přinesla mi ho letuška a byl od paní, která seděla dvě řady za mnou.

„Milá Gabrielo. Když jsem si ráno přečetla, že se i přes zdravotní potíže chystáte na soustředění do Finska, nenapadlo mě, že byste mohla letět stejným letadlem jako já. Teď lituju, že jsem si ty noviny neschovala a nemůžu vás poprosit, abyste mi podepsala fotku na titulní straně. A tak vám chci aspoň na kus papíru napsat, že vám moc fandím a přeju, ať vás lýtka brzy přestanou trápit a můžete zase sbírat medaile! Hlavně ty olympijské bych vám moc přála. Fandím vám nejen já, ale i můj syn Tonda, kterému včera bylo sedm. V roce 2015 dokonce obsadil druhé místo na Jizerské padesátce v kategorii benjamínků. Při poslední olympiádě jsme často chodili na Letnou a Tonda tam trénoval na běžkách právě v biatlonovém sektoru. To bude koukat, až mu povím, že jsem seděla kousek od Koukalové. Gabrielo, držím vám palce! A děkuju za reprezentaci naší vlasti. Šťastnou cestu! Jitka ze sedadla 32A. Napsáno někde mezi Prahou a Helsinkami.“

Stihla jsem ještě odpovědět.

„Milá Jitko! Moc děkuji za vás dopis. Ani nevíte, jakou jste mi udělala radost! Sice jste si nevzala noviny, ale snad nebude vadit, když vám je vynahradím aspoň touto kartou. Přeji, ať se vám daří ve všem, co děláte. Ať jste hlavně zdravá a šťastná! Tondovi fandím už teď a přeju mu spoustu štěstí na cestě za jeho sny. Dobře dorazte a mějte se krásné. Gábi.“ Přidala jsem srdíčko. „Tohle je pro radost vám, Jitko.“ A pak ještě jedno. „Tohle je Tondovi.“

U toho srdíčka jsem si na něco vzpomněla. Jedna paní mi kdysi napsala mail, že jsem ji zklamala, protože jsem sváděla jejího manžela. Dlouho jsem nechápala, jak to myslí, až pak mi to došlo. Byl to muž, který na autogramiádu přišel s malým synem. Tak jsem mu k podpisu přidala srdíčko.

Tomu synovi, samozřejmě.

28. října 2017

Imatra, Finsko

Na sever jsem cestovala spolu s Ondrou Rybářem.

Z Helsinek jsme jeli dvě hodiny vlakem a pak už to byl jen kousek do Imatry. Ondra s sebou vzal tchyni a dva syny, Jirku a Víťu, díky kterým cesta rychle utekla. Když jsme přijížděli a já viděla přes sklo zbytek týmu, jak sedí na večeři, trochu jsem se bála, jestli mě přijmou. Opatrně jsem si přisedla k trenérům a až pak se začala bavit s ostatními. Ulevilo se mi. Cítím se tu dobře.

Na severu se před prvními závody připravujeme už několik let. Je tu pořád tma, ale má to své kouzlo a aspoň můžu dlouho spát. Jezdili jsme sem už s rodiči, když jsem byla na umělecké škole. Chodili jsme s klukama nazí do společné sauny, pak jsme skákali do sněhu a já je okukovala.

1. listopadu 2017

Imatra, Finsko

Po naléhání Ondry Rybáře, Jirky Hamzy a svého Petra jsem se rozhodla, že dám nohám ještě jednu šanci. Začátek byl skvělý. Po několika týdnech, kdy jsem nic nedělala, jsem si stoupla na lyže a úplně rozkvetla.

Zaskočilo mě, jak skvěle jsem se cítila. Jako by si tělo všechno pamatovalo. Bez bolesti jsem vydržela dva dny pomalejšího ježdění, a tak jsme se rozhodli zkusit rychlé úseky. Jela jsem jich šest a myslela si, že mi ostatní holky budou ujíždět. Ale stačila jsem jim, což mě povzbudilo.

Když se teď chytnu, ještě nějakou šanci mám. Jen tomu musím věřit.

2. listopadu 2017

Imatra, Finsko

Včera jsem měla narozeniny. Bylo mi osmadvacet a doufala jsem, že si nikdo nevzpomene, protože hromadné oslavy nemám ráda. Ale vzpomněli si. A mě to vlastně dojalo a rozbrečela jsem se. Potácím se v problémech, přemýšlím, jestli neskončit, a do toho jsem se po letech v reprezentaci dočkala, že mi tým popřál. Už kdysi to udělali kluci a z legrace mi dali balíček těsně před letištní kontrolou. Hodila jsem ho do příručního kufru, pán u rentgenu mě poznal a při pohledu na monitor se dost divil. Kluci se náramně bavili.

V tom balíčku byl vibrátor.

Dnes taky bohužel opadlo mé nadšení z prvních tréninků. Mám krizi. I když se snažím na bolest zapomínat, je den ode dne horší. Pořád si říkám, že to přece není možné a že se to všechno musí někdy zlomit. Ale jak svaly nebyly na takový zápřah zvyklé, rychle ochably. Jsem unavená a pořád spím. Normálně chodím do postele ve tři ráno, ale tady usnu i v sedm večer. Snad se ještě zmátořím. Pořád mě žene olympiáda. Chtěla bych medaili. Aspoň jednu.

3. listopadu 2017

Imatray Finsko

Byla jsem se proběhnout v lese a měla u toho dost času přemýšlet. Procházela jsem si v duchu poslední roky a říkala si, jestli bych do biatlonu šla znova. Asi nešla. Že jsem u něj zůstala, je zásluha Petra, Ondry Rybáře a manažera Jirky Hamzy, kteří pro mě hodně udělali, a mám pocit, že jim to dlužím. Taky mě poslední týdny naštval Petr. Vždycky tvrdil, že se těší, až dozávodím, a básnil, jaké všechny plány pro nás má. Ale teď, když jsem mu říkala, že už nechci, a potřebovala jsem podpořit, vůbec mě nepodpořil. Pořád jsem čekala, až řekne: „Tak už přestaň a netrap se.“ Jenže to nikdy neřekl.

Už mě zná a nechal mě, ať se rozhodnu sama. Měl jako vždy pravdu. Už zase chci a mám takové zvláštní brnění v břiše. Spousta lidí mě utěšuje, že to bude dobré, a já už si to myslím taky. Vyhoření se rychle přehouplo do nadšení a už jsem zase chytla chuť do práce.

Jsem ráda, že tu se mnou je Verča Zvařičová. Dneska jsme se šly po posilovně vyklusat a říkaly si, jak by bylo skvělé, kdybychom se na olympiádu dostaly obě. Bylo by to jako ve Vancouveru. V Soči už Verča nebyla, protože měla dost děsivou nehodu. Srazilo ji auto, několik měsíců ležela v nemocnici a doktoři říkali, že bude ráda, když se ještě zapojí do normálního života. Jenže ona na ně nedala a vrátila se ke sportu. Mezitím ji vyhodili z reprezentace, byla bez platu a já měla strach, jak bude žít.

Kromě dětí Ondry Rybáře přijela na konec první části soustředění i manželka Ondry Moravce s dcerou Rozárkou. Najednou se to kolem mě hemžilo dětmi a já si uvědomila, že jsem mockrát myslela na to, jaké to jednou bude.

Už bych si to i uměla představit. Ale děti chci až po kariéře. Nemám v plánu rodit a pak se vracet. Viděla jsem Slovenku Nasťu Kuzminu, jak při závodech tlačí kočárek. Nebo mi Marie Habert kolikrát cestou na start říkala, že spala třeba jen tři hodiny. Já bych nezvládla se o dítě starat při biatlonu. Měla bych pocit, že se naplno nevěnuju jednomu ani druhému.

9. listopadu 2017

Praha

Byla jsem dva dny doma a vracím se do Finska. Na internetu si pouštím přednášky o motivaci a doufám, že mě ještě víc nakopnou. Kdybych se teď opřela do tréninku, pořád věřím, že bych naplánovala formu na únor.

9. listopadu 2017

Na trase Praha-Helsinky

Píšu zprávu kamarádce a bývalé biatlonistce Zdeňce Vejnarové. Dlužím jí to už dlouho.

„Ahoj, Zděni. Děkuju za přání k narozeninám, jsi hodná, že sis vzpomněla.“ A navazuju na to, co mi napsala ona. „Vždycky jsem byla tak trochu zevl, ale vnitřně jsem si přála vyhrávat. Dnes už si to nepřeju. Pokouším se to už tak dlouho zlomit a namlouvat si, že se ještě chytnu, ale mám pocit, že bych potřebovala víc sil, než mám. Výhry jsou pro mě najednou pomíjivé. Cítím, že bych měla dát svému životu nějaký hlubší smysl, než je jen sport. Gábi.“

10. listopadu 2017

Imatra, Finsko

Ozývá se mi poslední dobou spousta lidí, kteří mi chtějí pomoct. Doktoři ze všech oborů, bylinkáři, fyzioterapeuti, ale i různí amatérští samoléčitelé. Jsou jich desítky, postupně až stovky a vážím si každého z nich. Před odletem jsem měla sezení s profesory Kolářem a Vítkem, kteří se o mě celou dobu starají. Ale mám pocit, že jsme s léčbou začali pozdě. Možná už by mě dnes nic nebolelo, ale hlavně bych neměla všechny ty psychické boje v hlavě. Pořád nevím, jestli budu závodit, a každým dnem mě to užírá. Nohy mě sice bolí míň, ale dobré to není. Mám kapičky na bolest a beru prášky. Hlavně tramal, což je pořádný zabiják. Vždyť ho dostávala i sestra při chemoterapii.

12. listopadu 2017

Imatra, Finsko

Šla jsem na trénink, a už když jsem za sebou zavřela dveře pokoje, měla jsem slzy v očích. Nohy mě bolí a chytají mě stavy zoufalství, že už se to nikdy nezlepší. Možná mi ten nahoře dává najevo, že bych měla skončit. Kdykoliv jsem jela kolem hodin na stadionu, viděla jsem, jak čas vůbec neubíhá. Šla jsem si sednout do buňky a sundala si boty, protože jsem dostávala křeče. Prošlapávala jsem chodidla, protahovala lýtka, hlavně abych mohla dál jezdit. Jak mi to nejde, mám pocit, že se zlepšily vztahy v týmu. Z toho jsem se rozbrečela i během tréninku. Holky na mě sice občas hodí divný pohled, že mě předjely, ale to mi nevadí. Paradoxně se tu cítím líp, než když jsem je porážela.

Ke konci soustředění tu začíná být husto. Je to tak vždycky, protože trenéři dělí tým na ty, kdo pojedou Světový pohár, a ty, kteří musí na nižší IBU Cup. Lucka Charvátová mi snad za celou dobu ani neodpověděla na pozdrav. Když jsem se na snídani chtěla přidat ke stolu, Eva Puskarčíková zvedla oči a divným tónem povídá: „Chceš si sednout, jo?“ – „Ne, dík, to je dobrý,“ odpověděla jsem a sedla si vedle. Zase jsem byla víc s kluky. Hodně tu prší, je ošklivé počasí, ale s nimi je pořád legrace.

Občas se mi zdá, že mi někteří lidi tu bolest nevěří. Někdy se mi chce zakřičet na celý svět: „Jo, vymyslela jsem si ji, abych se dobrovolně připravila o svůj životní sen a taky o sponzory!“

12. listopadu 2017

Imatra, Finsko

Dnes mi přišel jeden z mnoha dopisů.

Četla jsem ho několikrát.

„Milá Gábino! Chtěl bych se s vámi podělit o vlastní zkušenost. Před několika lety mé zničehonic začaly trápit bolesti lýtek. Možná podobné, možná úplné jiné, každopádně doktoři mi nebyli schopni pomoct. Byl jsem v té dobé přihlášen na Vasuv běh, ale celý podzim ani velkou část zimy jsem nemohl trénovat. Měl jsem už rezervované letenky, ale jelikož jsem věděl, že nejsem připraven, stornoval jsem je a účast odvolal. Krátce poté jsem vyběhl na lyžích, a když mě bolest zase přepadla, pomodlil jsem se k Bohu. Jsem věřící, ale tohle byla první opravdová modlitba, ve které jsem prosil o uzdravení. Během běhu z kopce bolest ustoupila. Postupně jsem si začal uvědomovat, jak krásné je vyběhnout si jen tak, bez bolesti, ale taky bez ambicí. Snažil jsem se pochopit, co mi Bůh chtěl sdělit. Možná jsem v tu chvíli neměl odjíždět od rodiny s malými dětmi. Možná není nutné mít za každou cenu odškrtnutou nějakou čárku. Držím vám palce, ať můžete pokračovat, jak byste sama chtěla. Ale věřte, že dokazovat už nemusíte nikomu nic. Lidem nejen v Česku jste dodala radosti jako málokdo. Klíč k řadě věcí v našich životech má jen ten Nejvyšší.

S pozdravem Daniel.“

16. až 17. listopadu 2017

Imatra, Finsko

S Ondrou Rybářem jsem toho zažila hodně, ale tohle ještě ne. Vzala jsem si půl prášku na spaní, ale nezabral a pořád jsem se v posteli převalovala. Vstala jsem, oblékla se a byla rozhodnutá, že si s ním musím promluvit. Šla jsem za ním do masérny a nakonec jsme si povídali tři a půl hodiny. Skončili jsme nad ránem a byl to asi nejpřátelštější rozhovor, který jsme kdy vedli.

Na začátku jsem byla protivná. „Já už nechci,“ říkám mu. „Už nevěřím, trápím se, začínám mít k biatlonu averzi.“ Ondra je výborný psycholog a snažil se mě uklidnit. „Těch cest pro tebe není moc, ale pořád ještě jsou. Zvládli jsme toho spolu hodně a zvládneme i tohle,“ začal. Z těch tří a půl hodiny jsem já mluvila možná deset minut. Zbytek jsem jen seděla, poslouchala a přikyvovala.

To byl vždycky celý Ondra. Debaty s ním nejsou lehké: skočí vám do řeči a už vás k ní zpátky nepustí. Tentokrát byl hodně upřímný, ale já za to byla ráda. Ve zkratce mi řekl následující:

„Když se nedaří ostatním v týmu, zkoušejí všechno možné, aby se to zlepšilo. Ty to zkoušíš chvíli a pak z tebe vyprchá trpělivost. To si nebudeme nalhávat.“

Ale já to přece zkoušela od května, chtěla jsem vykřiknout a možná i měla. Za celu dobu jsem nebyla schopná dokončit ani jeden rychlý trénink, tak jsem nechápala, co po mně chce. Pořád si namlouval, že to zlomím hlavou. Ale nevím, jestli by to vůbec někdo dokázal.

„Musíš si říct, jestli máš ještě chuť. Pokud ano, jsem tu pro tebe. Ale nejhorší je, aby tě někdo přemlouval. Sport nejde dělat tak, že dva dny chceš a pak tři dny ne. Přeju ti olympiádu. Můžeš si tam splnit sen a pak klidně ukončit kariéru. Ale žít budeš i bez ní. Budeš mít rodinu, děti, budeš šťastná. Slibuju ti tady, že ti nebudu nic vyčítat. Popřeju ti hodně štěstí v životě a třeba se jednou vrátíš. Chci, abys na naši spolupráci měla hezké vzpomínky. Nemusíš dělat biatlon kvůli mně ani kvůli Jirkovi Hamzovi. Dělej ho kvůli sobě. Už nepotřebuješ nikomu nic dokazovat. Zvládla jsi toho hrozně moc. I když pořád tam je prostor, aby sis splnila i ten nejvyšší cíl. Teď je hrozně daleko, i když pozor, není vyloučený. Problém je, že tě úspěchy dřív motivovaly, ale najednou je máš hrozně daleko. Neuspokojí tě dvacáté místo. Bojíš se, že zklameš. Přitom můžeš být příkladem pro mladé – že se věci nezabalí při prvním problému. Myslíš, že by se tvá sestra při léčbě vzdala a řekla si, že bude mít stejně za půl roku metastázy? Nevzdala. Pokud budeš bojovat jen naoko, nemá to cenu. Jestli si nevěříš, zkus si na YouTube najít svoje staré závody. Připomeň si, jak ti to šlo. Biatlon tě teď nemusí stresovat. Řekni si, že ho děláš pro zdraví. Pro svoje tělo. Abys dobře vypadala. Cokoliv, najdi si důvod. Chci, aby sis na konci řekla: Udělala jsem všechno, co šlo. Jsi pro tým hrozně důležitá. I když si to třeba nemyslíš a tvrdíš, že tě někteří nemají rádi. Rozmysli se, jestli chceš jet s námi do Östersundu, nebo domů. Uvidíš, jak ti mezi ostatními bude. Ale základ je, že opravdu musíš věřit a chtít. Bez toho tu budeme za pár dní sedět znova.“

Povídali jsme si o olympiádě v Soči, o tom, že chci našim koupit chalupu, o Petrovi, o penězích, o tom, že bych jednou chtěla mít kavárnu… Už jsme oba dávno zívali, ale mluvili jsme dál. Až tady jsem pochopila spoustu věcí, které jsem do té doby nechápala. Třeba jak Ondra trpěl, když jsem po Soči a seznámení s Petrem na biatlon kašlala. Rozloučili jsme se, ale já pak ještě dlouho ležela v posteli a přemýšlela o všem, co říkal. Usnula jsem kolem čtvrté ráno. S jednou otázkou, která se mi pořád vracela: „Co z toho myslel upřímně?“

21. listopadu 2017

Östersundy Švédsko

Jsem v dějišti prvního Světového poháru sezóny. Jako jediná jsem přiletěla přímo z přípravy ve Finsku a samozřejmě jsem nestihla letadlo. Výjimečně to nebyla moje chyba. Stáli jsme hodinu na ranveji v Helsinkách, a mně tak ve Stockholmu uletěl spoj. Když jsme konečně přistáli na malém letišti v Östersundu, začala se ve mně probouzet nervozita, jako bych měla závodit. Zase jsem si připadala nejistá, stáhl se mi žaludek a nemohla jsem se najíst. Je zvláštní, jak si tělo některé věci pamatuje. Všechny zážitky se najednou začaly vracet. Nevím proč, ale nejdřív jsem si vzpomněla, jak jsem nosila z hotelu na stadion růžovou plážovou tašku a sluneční brýle. Kluci si ze mě dělali legraci, že chodím na biatlon s kabelkou. Pak jsem ještě přidala kozačky a Michal Šlesingr mi povídá: „Můžeš mi říct, proč chodíš na závody oblečená jako kurva?“ Oba jsme se tomu smáli.

Cestou do Švédska jsem potkala sympatického pána. Dost po mně pokukoval a na letišti mi pomohl s kufrem. Říkal, že bydlí v Östersundu. Na mě tam nikdo nečekal, a když jsem volala taxi, řekli mi, že přijedou za půl hodiny. Nabídl se, že mě odveze. Nasedli jsme do auta, kde měl nějakého kamaráda, a já si uvědomila, jak jsem pitomá. V Česku bych to nikdy neudělala a v cizině si sednu se dvěma neznámými chlapy. Navíc jeli hrozně rychle a já se klepala ještě hodinu poté, co mě vysadili u hotelu.

22. listopadu 2017

Östersund, Švédsko

Oproti Finsku je tu zima a hůř se dýchá. Ale zvykám si. Z cesty jsem byla tak vyřízená, že jsem spala do půl jedné. Ode dneška trénuju. Byla jsem vyzkoušet tratě a viděla všechny soupeřky. Pozdravily jsme se, ale s nikým jsem moc nemluvila. Na všech je vidět očekávání a nervozita. Byla jsem se projet s Alešem Ligaunem a Jirkou Holubcem, což jsou naši trenéři. Museli na mě čekat skoro na každém kopci. V Imatře je hodně rovinek, ale tady se člověk nadře. Snažím se trénovat a zapomenout na problémy, které mám. Jde to tak napůl.

S Ondrou jsme byli už v Imatře koupit nové boty na lyže. Říkám jim ledoborce, protože jsou hrozně těžké. Už samotná jízda v nich je zároveň posilování. Běžné závodní boty jsou jen takové skořápky, ve kterých mi často mrznou nohy. Ale tyhle jsou příjemné. Trénink byl určitě lepší, i když ne ideální. Jakmile se dostanu do vyššího tempa a zadýchám se, lýtka rychle odcházejí. Po kilometru už nemůžu. Jedu na napnutých nohách, nemůžu se odrážet a bolí to. Začíná mi docházet tvrdá realita. Nechápu, že jsem tu ještě před rokem vyhrála závod. Petr často stával v cíli a byl hrozně pyšný. Ale co teď? Má být ještě na co pyšný? Neomrzím se mu? Je rád středem pozornosti, a jestli skončím kariéru, už nebude.

Pořád mi píšou lidi, kteří mi chtějí pomoct. Někdo rovnou pošle zázračný čaj, jiný bylinné koupele, další doporučuje různá cvičení. S Ondrou Rybářem jsme si pár nabídek pročetli a objevili jednoho pána. Tvrdí, že pracoval s německou reprezentací a má přístroj na regeneraci svalových tkání, který pracuje na jiných vlnových délkách než všechny ostatní. Ondra mu odepsal, že má hned přiletět. On i ostatní udělají cokoliv, aby mě u biatlonu udrželi.

23. listopadu 2017

Östersund, Švédsko

Procházela jsem kolem našeho nového kamionu. Je na něm má fotka i fotky dalších členů týmu. Směju se tam a v ruce držím velký glóbus. Dřív jsem úspěchy brala jako samozřejmost. Měla jsem se dobře a říkám si, jaká je škoda, že to člověk ocení, až když se dobře nemá. Nejsem schopná naplno jezdit, ale pak přijdu na pokoj a čtu si stovky přání od lidí, kteří mi fandí. Mám v nich neskutečnou podporu a chtěla bych jim to ještě něčím vrátit. Ale připadám si ztracená. Pár dní se cítím dobře, pak zaberu a zase trpím. Nevím, jestli mám riskovat návrat. Takhle bych končila jako mistryně světa a ne jako třicátá ve Světovém poháru. Bojím se, že by se pohled lidí na mě změnil.

Koukám na tréninkový deník, který mám opět neúplný. Celý život ho flákám, protože mi přijde zbytečný. Trenéry tím štvu, což chápu. Ale přesně v době, kdy jsem ho neměla dopsaný, jsem vyhrála Světový pohár, a říkám si, že dobré věci se nemění. Dřív jsem si napsala třeba týden a zbytek měsíce mi vyplnil kamarád Lukáš, když jsem mu slíbila, že mu na jednu akci zaplatím sud piva. Jindy mi zase pomohl Michal Šlesingr. Zkopíroval všechny plány trenérů, kteří je tam vkládali.

25. listopadu 2017 večer

Östersund, Švédsko

Jsem nemehlo. Běžela jsem po ulici a před lesem potkala dva pohledné nejmenované závodníky. Viděla jsem, jak se za mnou otočili, tak jsem nasadila ladný krok, pohodila culíkem a myslela si, jaká jsem kočka. K tomu mi do sluchátek hrála krásná hudba. Vbíhala jsem do zatáčky, stoupla na kus ledu a strašně si nabila hubu. Zvedla jsem se jakoby nic, ale bylo to dost trapné. Nemůžu ani sedět, jak mám naraženou kostrč. Oni se samozřejmě smáli.

26. listopadu 2017 dopoledne

Östersund, Švédsko

Mám za sebou další trénink. V plánu bylo pět kol, ale zůstala jsem u jednoho. Víc jsem nezvládla. Na úsecích, kde jsem měla jen bez holí vyklouzávat techniku a posilovat nohy, jsem si ty hole po chvíli musela vzít. Jinak bych neujela nic.

Ze všech dnů tady je mi právě dnes nejhůř. Možná je to reakce na přístroj od pána, kterého Ondra pozval. Jmenuje se Lubo Křížek, je stejně jako já rodák z Jablonce a za komunistů emigroval. Opravdu za námi přijel a z tašky vytáhl něco mezi vibrátorem a ručním mixérem. Na konci je malá příklepná hlavice, která pomocí vibrací masíruje. Když ji poprvé zapnul, připadala jsem si jako pudink. Ale řekla jsem si, že vydržím. Je to jedna z posledních šancí, kterou mám, tak se jí chytím. Výsledek prý uvidím už za deset dní. Pan Křížek je sympaťák, v přízvuku má němčinu, ale trochu mi vadí, že nám mluví i do věcí, do kterých mu nic není. Třeba jak máme trénovat.

Spousta lidí z ostatních týmů mě sleduje a myslí si, že jde o nějakou fintu. Podezírají nás, že ladím formu na olympiádu. Já zase sleduju je a nevěřím, že jsem některé z nich ještě nedávno porážela. Každou chvíli se u mě někdo zastaví a vyjadřuje mi podporu. I zarputilý Ole Einar Bjórndalen přibrzdil a zeptal se, jestli je mi líp. Zajímají se i fanoušci. Při tréninku jsem najela na kus kůry ze stromu, spadla na bok a udělala si modřinu. Hned přiskočili lidi a volali na mě jménem: „Gábi!“ Pak se zeptali, jak se cítím a kdy začnu jezdit. Ten rok od loňských závodů hrozně utekl. Stály jsme s Luckou Charvátovou na střelnici a ona povídá: „Jako bychom loni ani neodjely.“

26. listopadu 2017 večer

Östersund, Švédsko

Sezóna začala a já byla fandit naší smíšené štafetě. Trenéři a servismani si vždy rozdělí místa u trati. Někdo drží náhradní lyži a jiný hůlku, kdyby se cokoliv stalo. Stála jsem tam s hůlkou a potkávala lidi, kteří mi fandí. „Co nohy?“ slyším několikrát za den. Už si z toho dělám legraci. „Mám je až na zem, takže dobrý,“ odpovídám. Byla to pro mě nová zkušenost a trochu jsem se bála, jestli na mě nepadne lítost, že nezávodím. Nepadla, ale možná to přijde až při individuálních závodech.

27. listopadu 2017 dopoledne

Östersund, Švédsko

Ještě než jsem došla na snídani, odchytla mě dopingová kontrola. Naštěstí mi brali jen krev, což šlo rychle. Dřív mě to obtěžovalo, protože mi tím narušili denní režim. Musela jsem vyplnit formuláře a pak čekat. Teď jsem ráda, že tam můžu jít. Když pro mě komisařka přišla, byla dojatá, že si ji pamatuju. Loni jsem jí totiž dala kytku, kterou jsem tu vyhrála ve stíhacím závodě.

27. listopadu 2017 odpoledne

Östersundy Švédsko

Mám další olympijskou medaili. Po diskvalifikaci Rusek ze Soči se naše štafeta dostala na třetí místo. Ale po těch letech je to takové zvláštní, bez emocí, bez oslav. Je mi to líto hlavně kvůli Jitce Landové, která už s biatlonem skončila. Její kariéra se mohla s olympijským bronzem vyvíjet úplně jinak.

28. listopadu 2017

Östersundy Švédsko

Šla jsem spát asi ve dvě ráno, protože jsem se začetla do knížky, kterou mi dala máma k narozeninám. Malý pražský erotikon do Patrika Hartla. Máma ji koupila, protože se jí líbil obal, ale asi vůbec netušila, co se skrývá uvnitř. Ona, taková pruderní žena. Čtu si a jsem čím dál víc v šoku. Padesát odstínů je proti téhle knížce jako Malý princ. „Až ji dočteš, půjčím si ji,“ řekla mi máma. No, nevím.

29. listopadu 2017

Östersundy Švédsko

Vždycky jsem byla holka plná elánu a radosti z pohybu. Teď si připadám jako poražená, bez života a hlavně bez naděje. Kdykoliv se snažím na lýtka zapomenout, někdo se mě na ně zeptá. Vím, že to lidi myslí dobře, ale na slovo lýtka už začínám být alergická.

Pán s vibračním přístrojem zaškolil Ondru Rybáře, který mi teď dvakrát denně pomáhá s rehabilitací. Přišel i včera večer. Měli jsme hodně zvláštní rozhovor, kterým se to mezi námi zase pokazilo.

Asi dvakrát se mě zeptal, co nohy. Odpověděla jsem, že pořád stejné, což ho rozladilo: „Vždyť dneska jsi vypadala mnohem líp. Proti tomu, jak ses před pár dny sotva plazila. Nechápu, proč jsi pořád tak smutná a negativistická.“ Náš rozhovor pak vypadal asi takhle.

„Vždyť už ty problémy trvají hrozně dlouho.“

„Takže nechceš, aby se zlepšily?“

„To neříkám. Jen tě prosím, aby ses dokázal vžít do mé situace. Půl roku se nic neděje.“

„Takže nechceš.“ Pořád si odpovídal sám. Řekla jsem mu, že je to lehké, hodnotit zvenku, což ho urazilo. „Jasně. Já to pozoruju zvenku,“ bouchl za sebou dveřmi a odešel.

Rozbrečela jsem se a vzala si prášek na spaní. Asi za patnáct minut se Ondra vrátil, ale nechtěla jsem, aby mě takhle viděl. Proto jsem dělala, že neslyším. Za chvíli klepal zase, ale ani tentokrát jsem neotevřela. Nevěděla jsem, jestli mám radši zaspat snídani, abych se s ním nemusela potkat. Vyměnili jsme si pár textovek, ve kterých jsem na něj byla zbytečně drzá. Trávíme spolu moc času a už nám to neprospívá. Ale chápu ho. Všichni se ho na mě ptají a už je taky na nervy. Chce slyšet, že je to lepší, a neslyší to.

Ráno jsem Ondru hledala, ale na pokoji nebyl. Protože jsme spolu nemluvili, nevěděla jsem, od kolika je trénink ani co na něm dělat. Jestli mám jet domů, nebo ještě zůstat. Potkala jsem ho až na zastávce, kde jsme všichni čekali na autobus. Mile mě pozdravil a usmíval se. Na tréninku jsem jezdila, co se mi chtělo, a nohy mě dál bolely. Když jsem končila, předjížděla jsem Ondru, který šel ze střelnice pěšky. „Tak co, už jsi v sobě našla vůli?“ ptal se. Jako by si myslel, že si z něj celou dobu dělám legraci. „Jakou vůli? Ty zpochybňuješ, že mě něco bolí?“ Odpověděl, že to by si nedovolil. Ale podle mě si myslí, že když člověk opravdu chce, nic ho nezastaví. Já přitom chtěla tolikrát. Ale jsem jako zvíře zahnané do kouta, které před každým tréninkem bere návykové prášky, aby aspoň chvíli vydrželo. Jezdím, ale pomalu. A pomalu se bohužel závodit nedá.

30. listopadu 2017

Östersund, Švédsko

Chodí mi desítky anonymů a výhrůžek. Jsem prý děvka, kurva, pitomá kráva a protiruská agentka. Všechno spustilo tohle vyjádření, které jsem napsala na Facebook. Nelituju ho a litovat nebudu. Je to jen a jen můj názor.

„Dobré ráno, vím, že už to dávno všichni víte. Mám na mysli tu informaci o naší olympijské medaili ze Soči za ženskou štafetu, kterou s holkama dostaneme s téměř čtyřletým zpožděním. Na jednu stranu je fajn, že bylo spravedlnosti učiněno zadost, na stranu druhou mé to mrzí za Evu Puskarčíkovou a hlavně mou celoživotní kamarádku Jitku Landovou, která musela minulý rok ze zdravotních důvodů ukončit kariéru. Za téměř celý život u sportu, dřinu a obrovské snažení neměla žádné vzpomínky na úspěch. Nevím jak vy, ale já jsem jednoznačně pro to, aby se z dopingu udělal plošně trestný čin a Rusům se neumožnil start na zimní olympiádě přesně po vzoru letní. Existuje ještě jedna meta, která je mnohem důležitější než vítězství. Jmenuje se ČESTNOST A FÉROVÝ PŘÍSTUP nejen ve sportu, ale celkově v životě! Škoda, že tam na to ještě nepřišli!“

3. prosince 2017

Östersund, Švédsko

Už dva dny mám přichystanou reakci na všechny ty dopisy, které jsem dostala na téma doping. Vypadá to, že jsem ztratila dost fanoušků. Přemýšlím, jestli to mám nechat plavat, ale pár věcí chci ještě říct. Následující řádky po sobě čtu snad podvacáté. Zítra je zveřejním.

„Děkuji za všechny reakce k mému vyjádření o dopingu a ruských sportovcích. Chci teď fanouškům i novinářům dát ještě pár odpovědí na nejčastější otázky.

Nenechala jsem se rozhodně do ničeho vmanipulovat. Čtu v reakcích výrazy jako „prozápadní vliv, protiruské tendence“ nebo „kdo vás platí, komu sloužíte…“. Tohle je rétorika, kterou znám z knížek o komunismu.

Můj tým nemá vždy radost z toho, co sem napíšu. Ale já tu nejsem jen proto, abych se všem zavděčila a házela úsměvy. Cítím, že když se ve sportu pohybuji celý život, tak se mě velmi dotýká všechno, co se v něm děje. Nemám nic proti Rusům jako národu. Mám tam přátele a za svůj život jsem z této země poznala mnoho skvělých lidí. Ale to bohužel musím oddělit od své práce. Napříč mnoha sporty se prokázal doping Rusům nejen na hrách v Soci, ale i v atletice a mnoha dalších letních či zimních sportech. Myslíte si, že v biatlonu je to jinak, když nám teď dodatečně přišla medaile z olympiády za ženskou štafetu? My sportovci mezi sebou často poznáme podezřelé. Všichni navzájem sledujeme své běžecké časy, výkon měříme na procenta, je to často velká matematika. Měli jsme podezření, ale bez důkazů jsme dlouho na nikoho neukazovali. Ale teď je těch důkazů víc než dost. Přicházejí pravidelně. A jsou to důkazy, ne pouhé domněnky.

Je na nás, abychom si nenechali biatlon a sport jako takový ukrást. Touha po nefér výsledcích a politické moci nesmí ve sportu vyhrát.

Prokazatelně se manipulovalo se vzorky moči a krve. V několika ženských vzorcích moči se našla mužská DNA, v dalších příměs soli v takové koncentraci, které není lidské tělo za žádných okolností schopné vyprodukovat. A nezapomínejme na zničení tisíců vzorků jen pár hodin předtím, než si je měla vyzvednout nezávislá komise složená z odborníků z celého světa.

Myslíte si, že to snad dělali sami sportovci? Těžko, ale o to je to přece horší a nebezpečnější. Jde o systém, ne o náhodu. Jestliže někdo stál mimo systém, připravoval se dlouhodobě v jiném státě, mohl by startovat pod neutrální vlajkou. Neslyšela jsem oficiální stanovisko Ruska ani žádné jejich sportovní federace, kde by přiznali, že tu byl problém a snaží se, aby se neopakoval. Dělají, že se nic neděje, že je to vše politický komplot a jsou nevinní. A že dopují všichni ostatní. Vážím si všech Rusů, kteří se proti dopingu ozvali a riskují, když pomáhají odhalit, co se v Rusku dělo. Je mi líto všech, kteří dopovali nevědomě. Ale nejvíc je mi líto všech čistých sportovců, kteří kvůli podvodům přišli o své úspěchy. Není to tak, že dopovat je normální a všichni jsme se spolčili proti Rusku. Jistě, i sportovci z jiných zemí používají doping a jsou často usvědčeni, ale nikde se ani zdaleka nepodařilo odhalit tak velké systémové podvádění. Respektuji, že někteří máte na věc jiný názor, ale Rusko se stále neomluvilo, nespolupracuje a vynucuje si vše z pozice síly a vydírání. Proto chci radši olympiádu bez něj. Cítím jako povinnost dát najevo, že tohle chování není normální a nesmí projít jen tak.“

6. prosince 2017

Östersund-Praha-Jablonec-Praha-Hnanice

V pondělí jsem letěla domů a dohodli jsme se, že už s týmem na další závody nepojedu. Jen mě to stresovalo

a k ničemu to nevedlo. Ale zase jsem v sobě našla sílu. Ještě to nevzdávám. Zkusím trénovat sama a uvidíme.

V Jablonci jsem si přebalila věci, máma mě odvezla do Prahy a s Petrem jsme vyrazili do rakouského Obertilliachu. Cestou jsme se stavili v Hnanicích u Jirky Hamzy, kde jsme v jeho penzionu i přespali. Pozdě večer jsme si sedli ke stolu, a protože byl Mikuláš a bylo potřeba trochu uvolnit atmosféru, přinesl mi balíček brambor, cibule a bonbonů, který mi poslal jeho syn Pepík.

Byla jsem ráda, že Jirku vidím. Chtěla jsem mu sama vysvětlit, co prožívám, aby to neměl jen zprostředkovaně od Ondry. Jeho trenérský um budu vždycky opěvovat, ale náš vztah už není, jaký býval. Jsme jako životní partneři po mnoha letech vztahu. Hádáme se a nebereme při tom na sebe ohledy. I když Ondra dřív řekl něco, s čím jsem nesouhlasila, sklonila jsem hlavu, poslechla a ani nedutala. Teď už si k němu dovolím víc.

Na Jirkovi jsem viděla, že to není ten Jirka, jakého jsem roky znala. Byl vyčerpaný ze situace v našem týmu, z boje proti ruskému dopingu, měl napnuté nervy, ale to jsem měla i já. Mluvili jsme spolu dvě hodiny, a přestože jsem celou dobu držela slzy, nakonec jsem je neudržela. Slíbila jsem mu, že dokud mám střípek naděje, budu trénovat. Zkusím jezdit pro radost a kašlu na to, jestli se vrátím do olympiády. Možná mě ze všeho nejvíc stresoval ten termín. Věděla jsem, že musím být do nějakého data připravená, a jen jsem každý den sledovala, jak mi ubývá čas.

Třeba ještě olympiádu stihnu. Nebo naskočím na poslední závody sezóny na jaře. Nebo pak v zimě v Novém Městě. Nejsem žádný povaleč a snad budu mít zase do biatlonu chuť. „Vrátíš se,“ opakoval mi pořád Jirka. „Ale je vůbec kam?“ ptala jsem se ho. Možná jsem teď přecitlivělá, ale mám pocit, že v týmu už nejsem úplně vítaná.

9. prosince 2017

Óbertilliach

Šla jsem si zalyžovat jen tak pro radost a první trénink byl skvělý. Nic mě nebolelo. Nebo bolelo, ale malá bolest je pro mě v posledním půlroce žádná bolest. Petrovi jsem půjčila svoje běžky, ale jak je velký, vypadaly na něm jako dětské. Po třech dnech musel odjet za prací a vystřídala ho máma. Mám trochu výčitky, že jim oběma kazím náladu, protože ta moje je celou dobu na nule. Mohl za to jeden blbý rozhovor v deníku Sport.

Udělala jsem ho ještě v Östersundu a redaktor Ivo Pospíšil se mě zeptal, co je podle mě hlavní příčina mých problémů s lýtky. Řekla jsem, že je to souhra mnoha okolností a že k tomu výrazně přispěla změna techniky na lyžích, se kterou jsme začali v posledních dvou letech. Jdu při ní mnohem víc na špičky, při každém kroku dost vysoko zvedám patu, a tím pádem pumpuju jen na přední části chodidel, hlavně pak na prstech opřených v botě. Už se nejezdí tak doširoka, ale s větším náklonem dopředu nad lyži. Tělo má být jako přímka a ne pokrčené v trupu. Kdo nemá dobře vyposilovaný střed těla, tomu se trup láme. Bohužel to byla moje časná chyba, ale s lýtky nesouvisela. Vadilo mi, že musím při každém kroku odlepovat celou nohu. To si každý může zkusit i bez lyží: dát chodidlo na zem a zvedat ho jen na prsty. Je to dost náročné na achilovky, se kterými jsem měla problémy odmala. Kolikrát mi táta musel otloukat boty na patě kladivem a roztahovat je, aby mě netlačily. Možná to je dáno geneticky, protože podobné problémy měla máma, která musela na dva roky přestat závodit. Obdivuju ji, že se vrátila. Já asi tak silná nejsem.

Jako těžší závodnici mi nová technika dělala problémy. Dlouho jsem si na ni zvykala a asi nikdy si nezvykla. Drilovali jsme ji při každém tréninku, ale jakmile mi v závodech docházely síly, vracela jsem se k tomu, na co jsem byla zvyklá dvacet let. Trenéři si pořád stáli za svým a tvrdili, že zrychlím. Přitom to bylo v době, kdy jsem mezi nejlepšími už dávno byla. I máma mi říkala, že by neměnila nic, co funguje. Ale Ondra se Zdendou se hned chytli toho, že mám při trénincích i závodech lepší časy. „Vidíš!“ říkali. Jenže já ty lepší časy měla i při obyčejném běhu na suchu. Dost jsem tehdy zhubla a je jasné, že jako hubenější jsem i rychlejší. Určitě bych to nepřikládala nové technice – i když něco jsem si z ní přece jen osvojila. Začala jsem jezdit míň do stran a víc dopředu. Ale ten velký přepad byl náročný na lýtka, achilovky i chodidla, která mám placatá už roky. Jeden doktor si ze mě kdysi dělal legraci: „To nejsou chodidla, to jsou brambory!“

Třeba bych měla stejné problémy, i kdybych techniku nezměnila. To nedokážu říct, a proto bych nikdy netvrdila, že to byla jediná příčina. Neřekla jsem, že za mé problémy může Ondra Rybář. Taky není pravda, že jsem dva roky mlčela a ozvala se až teď, kdy je v ohrožení olympiáda.

Už od začátku jsem na trénincích prskala. Nebyla jsem proti pokroku a novým trendům, ale říkala jsem, že jednotný styl nefunguje pro všechny. Jsou závodnice, které mají svůj a jsou s ním úspěšné. Kaisa Mákáráinen. Tóra Berger. Já mám od přírody silné nohy a na tom jsem vždycky stavěla. Bylo mi líto nevyužít potenciálu stehen a začít najednou jezdit přes lýtka. Spousta lidí mi říká, že jsem s novou technikou zajela nejlepší výsledky v kariéře. Ale je to spíš tím, že jsem dostala pod kontrolu váhu. Od půlky trati jsem většinou jezdila postaru. Často jsem slyšela, jak Zdenda Vítek volá: „Na špičky, na špičky!“ To byl jeho nejčastější pokyn.

Když jsem na podzim řekla Ondrovi, že by za mými problémy mohla být změna techniky, odpověděl mi: „Jaké techniky? Vždyť jsme nic neměnili.“ Připadala jsem si jako blázen, který sám od sebe začal jezdit jinak. Vždyť kvůli novému stylu pozvali i trenéra z Norska!

Podobné to bylo se střelbou. Měla jsem za sebou nejlepší sezónu, vyhrála Světový pohár a hned na jaře jsme začali měnit techniku střelby. Vím, že střílím pomalu, ale zato jsem pečlivá. To byla vždycky moje výhoda oproti ostatním. Najednou jsme upravili rytmus a zkrátili čas mezi zaujetím polohy a první ránou. Střílela jsem sice rychleji, ale mnohem víc mimo. Když jsem pak chtěla zpomalit, najednou jsem nevěděla jak. Říkala jsem to doma našim, kteří na mě hned nastoupili. „Neblbni!“ A tak jsem se vrátila k tomu, co jsem uměla.

13. prosince 2017

Óbertilliach

Asi nejhorší den v roce. Jsem podrážděná, a když zrovna nebrečím, zavřu se do pokoje a chci být sama. Nikdy mě nenapadlo, že se od titulu mistryně světa dostanu za pár měsíců až sem. Petr je rozladěný a náš vztah trpí. Asi mu vadí, že mi nemůže pomoct. Když se mě ptá, co může udělat, řeknu, že nic, a už zase natahuju. Jakmile mi zazvoní telefon a vidím, že volá někdo z biatlonu, celá se rozklepu. Občas někde zaslechnu, že se v životě přetvařuju a pořád něco hraju. Tomu, kdo to říká, bych přála být třeba jen pět minut v mé dnešní kůži. Půl roku něco zkoušet a nevidět naději. Nebo ne. Nepřála.

Už dávno nejde jen o fyzickou bolest lýtek. Pořád ji cítím, budím se kvůli ní, ale horší je všechno to kolem. Mé vztahy s mnoha lidmi, které jsem měla ráda, se pokazily. S Ondrou Rybářem na sebe štěkáme přes noviny kvůli tomu, co jsem řekla o změně techniky. Měla jsem mlčet. Ke mně se zase doneslo, co říkají další lidi z týmu. „Gábina, ta toho napovídá…“ prohlásil třeba Zdenda Vítek. Mám pocit, že i novináři, které jsem měla roky ráda a považovala je za kamarády, jsou proti mně. Nevidím, neslyším. Kdokoliv se mi snaží něco vysvětlit, sice dělám, že ho poslouchám, ale za chvíli už nevím, co říkal. Jsem ve stavu, kdy si připadám sama proti všem. Nechápu, proč se kluci z týmu vyjadřují k mému zdravotnímu stavu, když o něm nevědí všechno. „Protože se jich novináři zeptali a oni jen odpověděli,“ snaží se mi vysvětlit Petr. „A ti novináři dělají svoji práci,“ pokračuje. Ale já ho zase neposlouchám. Všechny ty články mě dorazily. To už mě v biatlonu nikdo nechce? Nebo by si snad přáli, abych se po trati plazila a dojela padesátá?

Nevím, jestli mám chuť jim všem vynadat, nebo je obejmout a udobřit se. Pár dní mi potrvá, než mi dojde, že přeháním a že mi nikdo neubližuje. Že většina těch, kteří mě měli rádi, mě mají rádi pořád. Že i ten Ondra mě má rád a je to jeden z nejdůležitějších mužů mého života.

Měla jsem štěstí na něj i na další lidi kolem sebe. Ve vrcholovém sportu není potřeba být s každým a pořád kamarád. Někdy je mnohem důležitější odstup a přísnost, aby tým fungoval. A ten náš funguje. Navíc s výsledky, které nám může leckdo závidět.

19. prosince 2017

Praha

Na špatnou náladu mám několik zaručených receptů. Román pro ženy. Sex ve městě. Udělat dobrý skutek.

Nebo si z někoho vystřelit. Na všechny ty historky jsem si dnes vzpomněla.

Jak jsme jednou Zdendu Vítka na soustředění v Norsku přišili k posteli.

Jak jsem Markovi Lejskovi namalovala nehty načerveno, když spal.

Jak jsme na záchod natáhli potravinářskou fólii a jako první na něj přišel zase chudák Marek.

Jak jsem na závodech v Ruhpoldingu koupila moučné červy, nasypala je Petrovi pod polštář, a ten ráno tak rychle vyskočil z postele, až se hlavou praštil o lampu.

Jak nám naopak Michal Šlesingr nalepil pod postel zrající sýr a my se s Jitkou Landovou snad týden hádaly, komu víc páchnou boty.

Vzpomínám na spoustu lidí, kteří tu pro mě byli, kdykoliv jsem to potřebovala. Na jednu z největších kamarádek z týmu Lídu Horkou. Na někdejší masérku Irenu Česnekovou. Ještě to neví, ale až jednou budu mít děti, chtěla bych ji za kmotru. Na nejlepšího fyzioterapeuta Romana Karpíška, který se kolikrát vzdal svého volna a klidně i v sobotu večer mě s manželkou dávali dohromady.

Stýská se mi.

22. prosince 2017

Praha

Včera jsem vyhrála anketu Sportovec roku. Protože letos nezávodím, málem jsem zapomněla, jaké to je, být nervózní. Ne ani tak z výsledku, protože jsem věděla, že skončím vysoko. Ale neuměla jsem si představit, koho tam potkám z biatlonu a jaké by to po posledních dnech bylo. Taky jsem se bála, abych ze sebe na pódiu zase neudělala českou Bridget Jones. Potily se mi dlaně, Petr mě držel, ale jakmile jsem se zvedla a šla nahoru, bylo to, jako bych odstartovala závod.

Už jsem se nebála.

Seděli jsme v první řadě.

Už dvě hodiny před začátkem u nás byla maskérka a stylista, který nám pomáhal s oblečením. Byla jsem dojatá, jak to Petrovi slušelo. Já měla půjčené nádherné šaty i šperky a připadala jsem si, jako bych se šla znovu vdávat. Nic dražšího jsem na sobě snad nikdy neměla. Dřív jsem na podobná vyhlášení chodila trochu z donucení, ale tentokrát mě to bavilo. I když jsem chvílemi měla pocit, že tím, jak nesportuju, mezi ostatní nepatřím. Taky mě napadlo, jestli mi tu cenu náhodou nedali ze soucitu, že jsem zraněná a možná budu končit. Ale snad ne.

Dopředu jsem si připravila, co řeknu. Myslela jsem na události z poslední doby i na spoustu nefanoušků, kteří se najednou objevili. První proslov byl možná trochu smutný, a proto jsem chtěla, aby aspoň ten druhý byl veselejší. Rozhodla jsem se, že korunu věnuju mámě. Je jednou z mála, která se ke mně nikdy neotočila zády. Kdyby na mě nebyla tak tvrdá, nikdy bych tam nestála. Viděla jsem ji v hledišti, jak přes buclaté tváře nabírá slzy a je dojatá. Vedle ní seděl táta, z první řady se na mě culil Petr a v tu chvíli jsem si uvědomila, že ty nejdůležitější lidi mám při sobě, ať se děje, co se děje.

I když jsem si konec představovala jinak.

Žádnému sportovci bych takový nepřála.

Po vyhlášení jsem potkala Jirku Hamzu, který mi přišel dát pusu. Konečně jsem ho po dlouhé době viděla aspoň trochu veselého. Řekl, že mi zítra zavolá, a já se zasmála. „Co je?“ divil se. Dělám si z něj legraci, že to říká vždycky a pak nikdy nezavolá.

Nakonec jsem měla krátké setkání s novináři. Spoustu jich znám a jsem zvyklá, že jsou naše tiskovky zábavné. Ale tahle nebyla. Ještě před začátkem jim totiž moderátor oznámil, že se prý nesmějí ptát na můj zdravotní stav. Vím, že za to pak někteří z nich dostali v redakcích vynadáno. Pokud jsou profesionálové, na takovou věc se zeptat musí. Mně by to nevadilo a odpověděla bych. „Snad to není poslední slovo, které jsem v kariéře řekla,“ prohlásila jsem. Ale už když jsem to vyslovila, nebyla jsem si jistá, jestli to říkám, protože bych měla, nebo jestli to tak opravdu cítím. Snad tu odpověď brzy dostanu.

27. prosince 2017

Alpy

Po Štědrém dnu jsme s Petrem odjeli na hory a já se pořád snažím držet ve formě. Dneska jsme byli na sjezdovkách a mně to připomnělo, jak mě táta jako malou holku zoceloval. Nutil mě na ty nejtěžší svahy, aby mohl všude říkat, že jsem v pěti letech sjela černou sjezdovku a jsem lepší než moji bratranci, kteří tam byli s námi. Jednou jsme přišli na tak prudký kopec, že jsem se bála udělat oblouček, protože mám odmala závratě. Táta stál kus pode mnou a řval, ať okamžitě jedu, nebo si pro mě dojde. Rozbrečela jsem se, on za mnou opravdu vylezl a strčil do mě. Vypnuly mi lyže a kutálela jsem se dolů. Máma mě tam sbírala a já do toho křičela: „Táto pitomej!“

1. ledna 2018

Praha

Vstupuju do nového roku a vím, že bude bez olympiády.

Té bolesti, protrápených nocí a slz už bylo dost. Dál nemůžu a ani nechci. Možná jednou, ale ne teď. Už ani nevím, jestli jsem víckrát oplakala samotnou olympiádu, nebo názory, že jen hraju divadlo a všechny problémy jsem si vymyslela. A vlastně je mi to jedno. Důležité je, abych se uzdravila. V biatlonu mě teď na dlouhou dobu čeká jediný úkol: oznámit svůj konec fanouškům.

4. ledna 2018

Jablonec nad Nisou

Byla jsem u pana Matouše, šéfa Sportovního klubu policie. Jsem u něj zaměstnaná, tak by se měl o konci sezóny dozvědět přímo ode mě. Tušil to, ale všechno potřeboval zapsat do pracovní evidence. Děkoval mi za to, co jsem pro biatlon udělala, a ptal se, jestli budu pokračovat, nebo jestli neplánuju rodinu. „Na děti se ještě necítím,“ odpověděla jsem. „Rád bych vás viděl jezdit ještě pět let,“ řekl on. Povídali jsme si o všem, co se poslední týdny stalo. Neházela jsem vinu na tým, a naopak jsem přiznala i svou.

Poslouchal a na konci jsme si dokonce potýkali. Nabídla jsem, že můžu hned podepsat výpověď, ale to nechtěl. „Kdo jiný by si zasloužil plat až do konce sezóny když ne ty,“ rozloučili jsme se. To mě dojalo.

6. ledna 2018

Praha

Dostala jsem pozvánku, abych se dostavila převzít olympijskou kolekci. Na chvíli jsem se zasnila, jak bych v ní vypadala. Na slavnostním zahájení, na medailovém ceremoniálu… Ach jo.

9. ledna 2018

Praha

Sešla jsem se s Jirkou Hamzou, abychom dotáhli tiskovou zprávu o mém konci. Už večer jsem z toho byla nervózní, bála jsem se a vůbec se mi za ním nechtělo. Ale vyběhla jsem schody na svaz, potkala sekretářku Evu, bývalou lyžařku, se kterou se znám od dětství, a hrozně se mi ulevilo. Zavedla mě k Jirkovi do kanceláře, kde jsem si ze všeho nejdřív všimla své obrovské fotky. Přemýšlela jsem, odkud je, ale byla jsem tak mimo, že jsem jen poznala, že jsem to já. Bylo úterý a Jirka chtěl, abychom tiskovou zprávu vydali až příští pondělí. „Doplním ji o názor svazu a profesora Koláře,“ říkal. Ale já už to chtěla mít všechno za sebou a trvala jsem na pátku. Vzal papír a začal na něj psát, kolik mi za poslední roky sehnal peněz. Všechny částky dal do kroužku a řekl, že jsem nejlíp placená sportovkyně v republice. Odpověděla jsem, že si to uvědomuju. „I když jsem tě možná nikdy nepochválila, tak ti děkuju. Měla jsem štěstí, že jsi mě zastupoval,“ dodala jsem. Při loučení se mi zase chtělo brečet, ale jakmile jsem otevřela dveře ven, spadl mi kámen z břicha. Hrozně se mi ulevilo. Čekal na mě Petr, sedla jsem k němu do auta a jeli jsme vybírat dlaždice do koupelny našeho nového domu.

10. ledna 2018

Jablonec nad Nisou

Potřebovala jsem se rozptýlit, a tak jsem celý večer strávila s mámou a sestrou v Jablonci. Táta seděl kousek dál a pořád na někoho nadával u Událostí, komentářů. Sestra s mámou mi připomínaly různé historky z dětství. Smály jsme se až do rána.

„Když jsi neměla dudlík, usínala jsi tři hodiny.“

„Ty a dudlík… To byla hrůza. Když přišli čerti a říkali, že pro tebe mají sladkosti, ale musíš jim dát dudlík, jen ses na ně podívala a řekla jim: Tak si je nechte.“

„Měla jsem tě hlídat, ale ztratila ses mi. Spadla jsi do příkopu a nemohli jsme tě najít.“

„Jednou tě táta táhl za skútrem na lyžičkách. Spadla jsi, ale on si toho nevšiml a táhl tě dál.“

„První písnička, kterou jsi uměla zazpívat, byla Sex je náš.“

Usínalo se mi dobře. Po mnoha týdnech jsem vůbec nemyslela na sport ani na bolest.

12. ledna 2018

Jablonec nad Nisou

Včera večer jsem vyzvedávala neteř z kroužku lezení. Byla smutná a svěřila se mi, že jí kluci ve škole rozbili telefon, který od nás dostala k Vánocům. „Neříkej to mámě!“ prosila mě. Ale chování těch kluků mě tak naštvalo, že jsem ještě ten večer zavolala učitelce a domluvila si s ní hned na ráno schůzku. „Když se nikdo nepřizná, měli by se všichni složit,“ navrhla jsem. „Dobře, ale co kdybyste jim to šla říct sama?“ napadlo ji. Bránila jsem se, protože jsem nechtěla, aby neteř měla ještě větší problémy. Ale učitelka na tom trvala a zavedla mě do třídy.

Všichni zírali, co tam dělám, až si z toho zapomněli sednout. „Víte, proč jsem tady?“ začala jsem a čekala, kdo z nich mě dřív pošle někam. „Asi kvůli telefonu,“ odpověděl někdo. „Přesně tak. Myslím, že byste se měli ukázat jako chlapi. Celý život dělám sport, kde být fér pro mě znamená víc než vyhrát. Nechápu, jak vám může udělat radost zničit něco jediné holce ve třídě.“ Rozloučila jsem se, neteř za mnou vyběhla na chodbu a objala mě.

13. ledna 2018

Hořovice

Vydali jsme tiskovou zprávu o tom, že nepojedu na olympiádu. A co se nestalo. Dojeli jsme k Petrovým rodičům do Hořovic, kde na mě čekala dopingová kontrola. Odevzdala jsem vzorek a napadlo mě, jestli to třeba nedělám naposledy. Snad budu brzy v pořádku, nastoupím do nové sezóny a zase pojedu před plnými tribunami v Novém Městě na Moravě. Ale co když ne… Takhle nesmím přemýšlet. Navečeřeli jsme se, prohlédla jsem si lístky pro první kolo prezidentské volby a jeden vybrala.

14. ledna 2018

Hořovice

Zase brečím. Sedím nad novinami a poprvé černé na bílém čtu, že nebudu na olympiádě. „Královna nejede,“ píše MF DNES. Beru si papírové kapesníky, ale i tak jsou na těch novinách za chvíli ďubky od slz. Tohle jsem v nich nikdy číst nechtěla. Přece se mělo psát, že mám z olympiády zlatou medaili. Že končím na vrcholu, ne na dně.

Ale už nejsem smutná. Poslední měsíce mě hodně naučily. Medaile jsou hezké, ale ke štěstí je nepotřebuju. Zlato je pro mě moje rodina a jednou to budou moje děti.

Šli jsme s Petrem volit, a jak poslední dobou odpovídám na hodně dopisů, málem jsem olízla obálku. Pak jsme nasedli do auta a vyrazili na hory.

Po mnoha letech bez biatlonové malorážky.

Výjimečně jsem ji nezapomněla.

Gabriela Koukalová

(1. 11. 1989 v Jablonci nad Nisou)

1x velký glóbus za celkové vítězství ve Světovém poháru (2015/16)

2x zlato z mistrovství světa

(smíšená štafeta 2015 a sprint 2017)

2x stříbro z olympijských her

(hromadný start a smíšená štafeta 2014)

2x stříbro z mistrovství světa

(vytrvalostní závod 2015 a 2017)

2x bronz z mistrovství světa

(smíšená štafeta 2013 a stíhací závod 2017)

8x malý glóbus za celkové vítězství v disciplíně Světového poháru (z toho 2 ve štafetě)

21x vítězství ve Světovém poháru (z toho 5 ve štafetě)

48x stupně vítězů ve Světovém poháru (z toho 14 ve štafetě)

„ALE NEBUDE TO SE MNOU LEHKÉ,"

varovala jsem Martina Moravce hned poté, co jsme si plácli na sepsání mé biografie. Požádala jsem ho proto, že se mi líbilo, jakou knihu vydali s mým mužem. „Ani se mnou ne,“ odpověděl mi. A brzy jsem pochopila, co tím myslí. Dostala jsem od něj tisíce otázek. Nutil mě vybavit si věci, o kterých už jsem dávno nevěděla, že se staly. Nespokojil se s odpovědí typu „na střelbu musím přijet co nejlíp připravená”. Hned se ptal: Co to znamená? Jak připravená? Kdy zpomaluješ? Jak opíráš lokty? Kolikrát se nadechneš před první ránou? A kolikrát před poslední? Sleduješ terče soupeřek? Posloucháš diváky z tribuny? Často jsem hledala slova a omlouvala se, že neumím vyprávět. „Umíš,” uklidňoval mě. Po nocích jsem namlouvala záznamy, dělala si poznámky, a to třeba i v den, kdy jsem vyhrála mistrovství světa - aby mé pocity byly co nejvěrnější. „Nikdy to nedělej na úkor tréninku nebo odpočinku. Knížka ti neuteče,” říkal mi. Nemusel. Když se potřebuju soustředit na sport, neví o mně několik dní ani mí nejbližší. Ze k naší knize Martin přistupuje zodpovědně, jsem pochopila brzy. „Dneska se mi o biatlonu zdálo,” řekl mi jednou. „Vyhrál jsi?” ptala jsem se. „Ne! Zapomněl jsem doma hůlku!” odpověděl. Nějaké knížky už o mně vyšly. Ale až v téhle jsem to opravdu já.

GABRIELA KOUKALOVÁ MARTIN MORAVEC

Nakladatel Ing. Petr Koukal.

Grafická úprava a sazba Miroslav Pavel.

Jazyková redakce Luděk Čermák.

Korektury Jiří Vejprava.

Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica. Vydání první.

ISBN 978-80-270-3595-3

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37