agent

John Francis Kovář

33

SOUMRAK SVĚTŮ

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCI-FI / FANTASY SÉRIE!!!

Tohle je pracně vybojovaný sborník a historie Agentury

Zkáza. Definitivní slovo. Ale pro organizaci jako je Agentura, jako jsou Kováři rovnováhy, sousloví definitivní konec nemá kvalitu ostrého břitu, který učiní v jediném okamžiku z přítomnosti minulost. Spíš je to lis, obrovský supervýkonný lis, jenž drtí a ničí něco velmi houževnatého, vzdorujícího. Nakonec se mu to sice podaří, ale než dokáže rozdrtit živou organizovanou strukturu na mrtvou kaši, unikne spousta malých, životaschopných kapiček, které pak pokračují v nezávislé existenci...

V dlouhém temném úsvitu jsme se stali svědky zkázy agentury E.F. jako takové. Ale bohužel jsme neměli příležitost, nějak jsme to nestihli, ukázat rutinní práci i heroické výkony jednotlivých pěšáků odvádějících svou práci. Někdy rutinní práce splývá s heroickými výkony, to posoudí jen čas... a my.

A také jsme nedokázali vynést na světlo příběh, jak to všechno začalo, nebo spíš možné příběhy, jak to všechno začalo.

A také, zůstávají ty kapičky…

Snad se nám to podaří. Ukázat vám pěšáky, kapičky, i heroický konec.

Váš JFK Tým.

Libor Machala

Jsem nenápadný třiačtyřicetiletý chlápek z malého města, brány Beskyd v údolí řeky Ostravice, který už pár let přispívá na webové stránky JFK-fans kreslenými vtípky, komiksy a občas i nějakou povídkou. Když jsem před několika měsíci poslal Petrovi Totkovi příběh s názvem Spoutané emoce, navrhl mi, ať to s ní zkusím u redakce JFK, že by tu krátkou povídku možná mohli otisknout. To se kupodivu i stalo a bezcitný kyborg se ocitl na papíře na konci knížky Agent X-Hawk 2. Díky další spolupráci s Milenou Matějkovou a Mirkem Žambochem jste si mohli přečíst v JFK 30 povídku nazvanou Kriminálník a doufám, že ani třetí zářez v tomhle sborníku není poslední.

Nápad na povídku Nezvěstný v boji přišel s myšlenkou, jak by se asi zachoval současný člověk ztracený v realitě posunuté na ose času někde hluboko v dějinách. Dokázal by uplatnit své vědomosti a zkušenosti? Vynikl by v zaostalejší době, nebo by ho semlely nástrahy zaostalejší civilizace? Samozřejmě, že jinak by si asi s takovou situací poradil lékař a jinak zase automechanik. Já napsal akční příběh z pohledu vojáka Military divize EF, který zanechal svou stopu v historii.

Obrázek k povídce jsem si nakreslil sám a chtěl jsem na něm pouze jednoduše ztvárnit transformaci z agenturního žoldáka na gladiátora v aréně.

NEZVĚSTNÝ V BOJI

Ležel jsem na zemi v ochranné masce a kombinéze a cítil ten pomalu se vkrádající chlad, který se vetřel do krajiny se západem slunce. Na bojové rukavice jsem si natáhl termo-palčáky, protože někdy o životě a smrti můžou rozhodnout i takové maličkosti, jestli máte, nebo nemáte ztuhlé prsty od zimy. Vpravo vedle sebe jsem měl položenou odjištěnou plazmovou karabinu BFG, vlevo ode mě nehnutě ležel Bravo pod stejnou maskovací plachtou typu Kryptotex jako já a byl zcela neviditelný. Charlie dřepěl na ruině zdi, jistil celý prostor velkorážní odstřelovací puškou a Delta byl na předsunuté pozici, na nepřítele by narazil jako první. Echo byl zelenáč a tohle byla jeho první akce, nechal jsem ho vzadu, aby nám kryl záda.

Úkol zněl jasně, zabránit jednomu mezirealitnímu pašeráckému gangu vykrást opuštěný sklad jaderných zbraní nacházejících se v jednom z mnoha bunkrů kousek za námi. Pomalu jsem pohyboval infradalekohledem po válkou zničené krajině. Vybral jsem pěkné, přehledné místo, kde bylo malé údolíčko jako na dlani. V okolí jsem nezachytil žádný pohyb, tak jsem odložil dalekohled a ještě překontroloval rozmístěné impulsní radary, které také nezaznamenaly žádnou aktivitu ve střežených sektorech. Prověřil jsem jednotku interkomem, hlavně kvůli nováčkovi, jestli neusnul, protože zdřímnout si v této pustině znamená smrt.

Tahle dimenze je jedna velká radioaktivní sračka. Lidstvo se zase jednou vyznamenalo, svůj svět rozbombardovalo jadernými bombami a zamořilo chemickými a biologickými bojovými látkami. V pustině už nenarazíte na žádného živého tvora, strategické pozice ojediněle kontrolují pouze robotizované jednotky několika vojenských mocností. Neměl jsem žádnou radost z toho, že moji jednotku poslali do tohohle pekla, ale taková je už služba. Voják z Military divize si mise nevybírá, dostává ty nejhorší úkoly a o metálech za hrdinské činy si může nechat jen zdát. Už major Walker v agenturní akademii říkával: „Aby miliťák přežil, musí žrát ostnatej drát, chcát napalm a mouchu trefit mezi oči na sto metrů.“

„Alfo, tady Echo, mám kontakt. Někdo tu je!“ ozval se nováček.

Střelba! Nechápal jsem, jak je to možné, že nám někdo mohl vpadnout do zad. Na analýzy teď nebyl čas, v nočním tichu na šesté hodině rachotily samopaly, a nebyly to agenturní zbraně. Zvuk AK sedmistovky, oblíbené u pašeráckých skupin, rozeznám neomylně na první výstřel.

„Charlie, budeš nás krýt! Delto, Bravo, stahujeme se! Echo, drž pozici!“ instruoval jsem jednotku.

„Delta rozumí“

„Bravo okay.“

„Charlie, Charlie, ozvi se! Kurva, Charlie! Echo, co se děje?“ řval jsem, ale ti dva mi neodpovídali. Strhl jsem ze sebe maskování a terén pár metrů přede mnou zkypřil nepřítel rojem zásahů z dlouhé dávky. Odpověděl jsem mu výstřelem z plazmy. První střela neomylně zasáhla cíl a jedna pašerácká hlava v plynové masce se po zásahu doslova vypařila. Dalšího jsem dostal výstřelem do hrudi a nepomohla mu ani neprůstřelná vesta. Vzduchem vířily cáry masa, rozervaných vnitřností, úlomky kostí a kevlaru. Ještě jsem poslal pár žhavých pozdravů na nepřátelské pozice, ale pašeráci už střelbu neopětovali.

„Alfo, tady Charlie, stahují se, Echo zraněn,“ uslyšel jsem konečně odstřelovače.

„Alfa rozumí, Bravo, jdeme na pozici Echa,“ zavelel jsem.

Na pozici Echa jsme se dostali během chvilky bez jakéhokoliv kontaktu s nepřítelem. Nováček to koupil do ruky, a to dost ošklivě, tohle zranění bude vyžadovat velkou dovednost agenturních doktorů. Charlie mu ránu zastříkával obvazem ve spreji. Hmota okamžitě na zranění ztuhla a zastavila krvácení. Rozhodl jsem se prověřit pozici pašeráků, naznačil jsem Bravu, ať jde se mnou. Charlieho jsem nechal u zraněného a Delta jim kryl záda. Vyběhli jsme mezi rozvaliny po stezce, kterou jsme si před několika hodinami odminovali. Za okamžik jsem zahlédl před námi jednoho z pašeráků. Než se stačil otočit, udělal jsem mu plazmou v zádech díru, kterou by se v pohodě protáhlo menší dítě. Za rozpadlou zdí jsem na poslední chvíli skočil k zemi. Zahlédl jsem záblesky z nepřátelské hlavně a nad hlavou mi zabzučelo hejno kulek. Bravo mě začal krýt střelbou ze své útočné pulzní pušky M-41 Armat. Člen pašeráckého gangu padl k zemi jako pytel písku, ani jsem nestačil zaregistrovat, kam to koupil. Ostatní protivníci se ztratili v nočních stínech.

„Do prdele, chtějí zmizet,“ zaklel mezi zuby do interkomu Bravo a ukazoval k bunkru číslo osmnáct.

I já jsem na tu dálku poznal namodralou záři aktivovaného mezirealitního portálu. Tak takhle nás nachytali pašeráci na švestkách. Nasměrovat portál s takovou přesností do cílové lokality dokážou jen u nás v Agentuře, takže nás buď někdo prodal, nebo měl tenhle gang ohromné štěstí, ale na štěstí jsem já přestal věřit po těch letech u Military už dávno.

„Musíme je dostat, kryj mě, vezmu to přes močál,“ rozhodl jsem se nadběhnout pašerákům přes zrádný bažinatý úsek a odříznout jim ústupovou cestu. Sprintem jsem překonával radioaktivní bažinu za podpory Brava, který krátkými dávkami ostřeloval pozice nepřátel. Instinktivně jsem se vyhýbal zrádným místům, kde bych mohl uvíznout. Aniž bych zapadl do bahna nebo šlápl na nějakou starou minu, dostal jsem se až k bunkru označenému osmnáctkou. Bránu otevřenou do jiného světa jsem měl těsně za zády a v zorném poli nebyl zatím žádný protivník. Nebyla to zrovna skvělá strategická pozice, nikde žádný balvan nebo kráter, který by mi posloužil ke krytí, tak jsem pouze zaklekl. Doufal jsem, že mi bude stačit moment překvapení. Snažil jsem se vydýchat, abych měl jistou ruku při nevyhnutelném střetu. Jemně jsem namáčknul spoušť, sotva jsem rozeznal první lidskou siluetu v infraspektru zaměřovače. Byl to zásah jako z učebnice, za který by mě pochválil i major Walker. Podle povědomého prsknutí jsem si tipl, že někdo vypálil z podvěsného granátometu, a už jsem ani nestačil doříct oblíbené sprosté slovo, když pět metrů ode mě explodoval vystřelený granát. Agenturní kombinéza přezdívaná Batman je kvalitní a střepiny z takového šuntu nepustí k tělu, ale tlaková vlna mě strhla přímo do portálu. Zajiskřilo se mi před očima a byl jsem v…

Rozmazanou tyrkysovou oblohu lemovaly spleti větví stoletých stromů. Opustil jsem peklo a probral jsem se v ráji? Vypadalo to hezky, ale mělo to jednu velkou chybu, nemohl jsem se nadechnout. Sáhl jsem si na tvář a sundal to, co bylo před akcí ochrannou maskou. Musel jsem setřít z obličeje hmotu rozteklou jako bláto, abych mohl volně nasát do plic čerstvý vzduch. Posadil jsem se na měkkém lesním mechu. Bojová kombinéza se už na mě díky Maurbyho efektu drolila, tak jsem její zbytky ze sebe strhal. Plasmová puška ležící opodál taky jevila známky Maurbyho působení v dimenzi s nižší úrovní vývoje. Teď se nehodila ani k tomu, abych ji použil jako klacek, protože by mohla ještě explodovat baterie. Plazmový zásobník u zbraně chyběl úplně.

Absolutně jsem netušil, kde jsem. Nevěděl jsem, jak dlouho jsem byl v bezvědomí, a o to těžší bylo uhodnout, jaký byl poločas rozpadu a působení Maurbyho efektu na mou výstroj a výzbroj. Jsem ve světě, kam se chtěli pašeráci ukrýt, nebo mohla exploze plazmového zásobníku při přenosu odchýlit portál do jiné dimenze? A kde jsou členové pašerácké skupiny teď? Že by je moje jednotka dostala všechny? Nebo prošli kolem mě a nechali mě být, protože si mysleli, že jsem mrtvý? Na žádnou z těchto otázek jsem neznal odpověď. Něco jsem teď ale podniknout musel, čekat na zadku na záchranu byl nesmysl. Musel jsem se o sebe postarat sám, prozkoumat okolní terén, jestli narazím na nějaké stopy civilizace.

Než jsem se dostal na kraj lesa, nezůstalo mi z původního oblečení ani spodní prádlo a z výstroje jsem nesl jen rezavé torzo nože. Hned za lesem jsem narazil na strmý kamenný sráz s korytem řeky. Sešplhal jsem, abych mohl uhasit žízeň a zchladit v ledové vodě bosé nohy, rozdrásané náročným terénem. Nechtělo se mi šplhat po ostrých skalách zpátky nahoru k lesu a protější břeh řeky vypadal mnohem schůdnější, proto jsem se vrhl do říčního proudu. Nečekaný spodní proud mnou smýkl a ledová vlna mě strhla dřív, než jsem začal plavat. Proud mě sebral jako stéblo slámy, bokem jsem narazil na balvan a ztratil nůž. Další kámen mě zranil na koleně. Marně jsem se pokoušel dosáhnout chodidly na dno nebo se přidržet některého z kamenů, přes které mě nemilosrdně hnaly proudy vody. Konečně se mi podařilo prsty zachytit za nějaký balvan. Křečovitě jsem ho sevřel a lapal po dechu. Trochu jsem se snažil odpočinout, nadechnout a odrazit se směrem ke břehu. Po kouskách jsem se přibližoval, až se mi podařilo zachytit za kořen, to už byl břeh téměř na dosah. Vyškrábal jsem se na suchou zem, chladem mi drkotaly zuby a byl jsem k smrti vyčerpaný. V trávě jsem se schoulil do klubíčka a na chvíli usnul.

Stezka vyšlapaná zvěří byla na tomto břehu opravdu schůdnější. Držel jsem se v blízkosti řeky, abych netrpěl žízní, a doufal, že brzy narazím na známky nějaké civilizace. Prošel jsem řídkým lesem, přes bodláčí a trnitým křovím, skrz louku do jabloňového sadu. Byl jsem tak nadšený, že vidím první znaky přítomnosti lidí, že jsem málem zapomněl na veškerou opatrnost. Na kraji sadu stála malá chatrč a mně se vrátil instinkt válečníka. Využíval jsem obezřetně každého stínu a přikrčen postupoval vpřed. Dřevěná bouda byla opuštěná a uvnitř se válely jen proutěné koše. Našel jsem prázdné pytle a jeden z nich jsem použil na bederní roušku.

Během další půlhodiny pochodu jsem rozpoznával známky lidské činnosti stále častěji. Pařezy po vykácených stromech, zapomenuté vědro na vodu u řeky nebo otisk bosé nohy v blátě. Za malým políčkem se tyčila velká dřevěná budova s ohradou. Opatrně jsem obešel stavení, které nemělo žádná okna a připomínalo stodolu. Připlížil jsem se na dosah ke zdi a ve skulinách mezi silnými prkny jsem zahlédl pohyb. Přiložil jsem oko k větší škvíře. V celém vnitřním prostoru seděli nebo leželi lidé v nuzných, špinavých hadrech, navzájem spoutáni řetězy. Vlastně bych teď mezi ně jednoduše zapadl, překonání řeky a půldenní pochod lesním porostem ze mě udělaly polonahého, otrhaného a špinavého chudáka.

Jemné zaskřípání kamínků mě upozornilo, že je něco nebo někdo za mnou. Ve zlomku vteřiny jsem se otočil a spatřil pět mužů oděných v tunice, s koženými přilbami na hlavě, a nemohl jsem přehlédnout, že dva na mě mířili hroty kopí. Byli to bezpochyby lovci nebo hlídači těch zotročených lidí uvnitř. Rozestoupeni v půlkruhu se ke mně pomalu přibližovali. Kromě těch dvou s kopími byl další ozbrojen nějakým obuškem, ten vedle něj svíral v ruce dlouhý bič a pátý držel síť. Rozvážně a pomalu jsem udělal několik úkroků stranou, a tak se přiblížil víc k jednomu z mužů s kopím. Zůstal jsem klidně stát, jako bych byl smířený s osudem, ale když byla špička kopí na dosah, hmátl jsem po něm. Chytil jsem ho za hrotem a podél těla potáhl k sobě. Překvapený lovec otroků zavrávoral, já druhou rukou přehmátl a prsty stiskl jeho zápěstí svírající zbraň. Přitáhl jsem si ho ještě blíž, zapáčil na zápěstí a úder malíkové hrany na ohryzek ho vyřadil ze hry pět proti jednomu. Jeho druhové ale zatím nehodlali chytat lelky, kolem nohy se mi omotal konec biče a já se po jeho škubnutí zapotácel. Bosá noha mi podklouzla na hlíně a už jsem padal k zemi. Letící síti jsem neměl šanci se vyhnout a jen jsem přes její široké mezery stačil pohlédnout do očí chlapovi s obuškem, který mě hned počastoval dvěma ranami přes záda. Po úderu do hlavy jsem ztratil vědomí.

V šerem zalité kobce s dalšími otroky, spoutaný na rukou i nohou, jsem ležel na něčem, co se kdysi nazývalo sláma. Byl z ní cítit zápach špíny a výkalů. Pokoušel jsem se najít lepší polohu pro své otlačené tělo, ale řetězy zařinčely a daly mi jasně najevo, že si o tom můžu nechat jen zdát. Tohle nebyl pětihvězdičkový hotel a bohužel ani polní ubikace, za kterou bych teď klidně platil zlatem.

Už to bude několik týdnů, co mě výbuch granátu vrhl do mezirealitního portálu a já se dostal do tohoto světa. Když mě chytili lovci otroků, pokoušel jsem se od ostatních zajatců zjistit, kam jsem se to vlastně dostal. Mluvili mezi sebou většinou latinsky, tak jsem oprášil staré znalosti, které mi zůstaly z jedné mise ve světě, kde latina byla celosvětovým jazykem. Všechny získané poznatky vedly k tomu, že jsem v nějaké provincii starověkého Říma. Za pár dní nebylo v baráku pro otroky téměř k hnutí a otrokáři nás několikadenním pochodem hnali do nejbližšího města. Na trhu s otroky jsem byl prodán muži, který vypadal víc jako voják než jako majitel plantáží a po obchodní transakci jsem skončil zase v železech.

Ve smradlavé kobce na konci metauniverza mě nikdo z Agentury nenajde a nevěřil jsem, že by někoho mohlo napadnout, že jsem přežil výbuch u portálu. Odepsali mě jako nezvěstného v boji, na můj spis otiskli razítko MIA – Missing in action – a zařadili do velké kartotéky. Do kartotéky k mnoha dalším, kteří se z bojové mise nikdy nevrátili a nenašla se po nich ani spálená podrážka. Kdyby existoval nějaký důkaz, že jsem naživu, tak by se mě kluci z jednotky určitě pokusili vytáhnout z téhle bryndy, ale pro Agenturu jsem jen malý šroubek ve velkém stroji, který, když vypadl, nahradili okamžitě dalším.

Dnes se zdálo, že je venku rušněji než kdykoliv jindy. I přes všechen ten hluk jsem na chodbě uslyšel kroky. Zastavily se u cely, bouchla odsunutá závora a žalostně zavrzaly okované dubové dveře. Plamen pochodně mě oslepil, vnímal jsem nad sebou jen vysokou temnou postavu, která si nás prohlížela jednoho po druhém, a vzápětí jsem byl obdarován kopancem do stehna.

„Jak se jmenuješ, rabe?“ zahřměla otázka mého nového pána. „Chci znát tvé jméno, otroku!“

„Strakusz,“ odpověděl jsem.

„Jak?“

„Stan Strakusz.“

„No, to je jedno,“ mávl rukou a otočil se na patě. „Vyveďte ho!“ zavelel a hned se mě chopily ruce dvou strážců.

Osvobodili mé nohy od těžkých okovů, ale ruce nechali spoutané. Donutili mě vstát a vyvedli z kobky. Prošli jsme temnou chodbou, ve které jen pár loučí osvětlovalo zelené fleky plísně. Konec chodby střežila velká vrata, před kterými strážci zastavili a sundali mi i kovová pouta na rukou. Odstoupili a zamířili na mě dlouhými kopími. Všiml jsem si na zemi ležícího štítu a meče. Zvedl jsem štít, i když to byl honosný název pro ten kus seschlého dřeva držící pohromadě díky několika kovovým plátům, a meč, krátký gladius, který měl už taky lepší časy za sebou. Neviditelné ruce otevřely obě křídla těžké dřevěné brány a mě zasáhly paprsky slunce jako blesk. Jen stěží jsem se v té denní záři orientoval. Popošel jsem do arény vysypané okrovým pískem, místy zbarveným tmavými skvrnami, o jejichž původu jsem si nedělal iluze. Aréna byla obehnaná dřevěnými tribunami plnými lidí čekajících na bojové představení plné bolesti a krveprolití. Z desítek, možná stovek hrdel zahřměl křik, až mi naskočila na šíji husí kůže. Proti mně kráčel mohutný muž v přilbě, hrudním pancíři a koženými chrániči holení a předloktí. Na přihlížející diváky mával velkým trojzubcem a užíval si přízeň publika. Asi jsem se měl stát zahřívacím soustem místního šampiona v gladiátorské aréně.

Potěžkal jsem meč a vyzkoušel jeho těžiště. Nebyl to žádný zázrak, ale na zabití stačil. Jako každý miliťák, i já jsem musel ovládat všechny zbraně válečníků jakékoliv doby, jakéhokoliv světa. Od pulsní pušky až třeba po obouruční meč. Snažil jsem se trochu rozhýbat a prokrvit údy ztuhlé po pobytu v žaláři. Rozvážnými kroky jsem uhýbal doleva. Musel jsem zachovat klid a předvídat, kdy protivník zaútočí. Gladiátor ve zbroji roztočil síť nad hlavou.

Pohlédli jsme si do očí. V těch jeho bylo pohrdání a výsměch pro špinavého otroka v bederní roušce s narezlým mečem. Neustále točil sítí a pomalu se přibližoval. Naznačil výpad trojzubcem, ale jen proto, aby mě zmátl. Velkým obloukem na mě hodil síť. Já jsem okamžitě poklesl v kolenou a sklonil hlavu, aby mě síť minula. Sotva proletěla nade mnou, zaútočil jsem proti gladiátorovi já. Chtěl jsem ho zasáhnout těsně pod prsní plát, ale byl to zkušený bojovník, nenechal se mým výpadem zaskočit a včas ukročil stranou. Jeho trojzubec narazil do mého štítu, který se rozletěl na kusy, a já ucítil ostré říznutí. Zranil mě na paži mezi ramenem a loktem. Krev mi rychle stékala po hřbetě předloktí a kapala na zem.

„Zab ho! Zab ho!“ zahřměly hlasy z tribun, rozvášněné první krví.

Odhodil jsem torzo štítu a zvažoval další strategii. Snažil jsem se využít všechny zkušenosti z výcviku boje muže proti muži. Síly mi rychle ubývaly, neměl jsem na to, abych souboj protahoval. Musel jsem protivníka vyprovokovat, vyvést z rovnováhy. Byl jsem v Military vycvičen k zabíjení a dokud nechcípnu, budu zabíjet. A nehodlal jsem chcípnout teď, pod vidlemi nějakého bezvýznamného řezníka béčkové gladiátorské ligy.

„Bojuješ, jako bys před chvílí ošoustal vlastního psa,“ vykřikl jsem a plivl jeho směrem. Asi mé špatné latině porozuměl, nebo vytušil z odstínu mého hlasu, že o něm nemluvím zrovna hezky, a vyrazil proti mně s úmyslem skoncovat to se mnou jednou provždy. Já vyrazil proti němu. Těsně před tím, než se naše zbraně střetly, jsem šel do skluzu. Jeho trojzubec mě minul o vlásek, ťal jsem do jeho nekryté nohy a odkulil se stranou. Gladiátor zařval bolestí a klesl na kolena. Krev z přeťaté tepny kropila rozžhavený písek arény. Okamžitě jsem byl opět na nohou, zvedl meč a bodl ho do šíje nad lopatkami. Gladius zůstal trčet v těle, musel jsem ho pevně chytit, zapřít se nohou a skopnout umírajícího na zem.

Dav zahučel údivem, pak řval nadšením. Zvedl jsem pravici se zarudlým mečem a zdravil rozvášněné diváky tohoto krvavého představení. Opojeně jsem nasával atmosféru, patřila jen mně. Uvědomil jsem si, že skandují mé jméno, byť zkomoleně.

„Spartakus! Spartakus! Spartakus!“

Vlado Ríša

Narodil jsem se nedlouho po druhé světové válce (1949) na východním Slovensku.

Po dlouhodobých studiích jsem vystřídal několik zaměstnání. Učil na vysokých i středních školách, byl pracovníkem výzkumného ústavu a zabýval se výrobou a výzkumem radioaktivních léčiv. Překládal jsem SF knihy a od roku 1982, kdy jsem se zúčastnil prvního, tedy nultého Parconu, jsem se zapojil do SF hnutí.

Od roku 1990 jsem začal pracovat v Ikarii, kterou mi časem hodil její původní šéfredaktor Ondřej Neff na krk. Když ji zastavili, nedal jsem se a způsobil vydávání XB-1.

Začal jsem psát, když jsem zjistil, že nemám co číst. Protože to byli nakladatelé ochotni vydávat a lidé číst, činím tak dodnes.

Překládám SF knížky z ruštiny.

Jsem pilotem ultralehkých letadel.

V SF hnutí působím jako rušivý element, porotce literárních soutěží a přednášející.

Odmala jsem chtěl být buď knihovníkem, nebo majitelem sběrny surovin, kde bych zachraňoval odložené knihy.

Jak jsem se dostal k JFK?

Velmi jednoduše. Setkal jsem se na jednom conu s buldozerem české SF JWP, kterýžto mě uchopil rukou tvrdou a nerozdílnou pod krkem a sdělil mi s milým úsměvem (nebo to byly vyceněné zuby?), že napíšu jeden díl. Až když jsem – chroptě – přikývl, tak mi pustil trochu vzduchu do plic.

Setřel jsem z čela smrtelný pot, usedl k počítači a napsal. S touto povídkou to bylo podobné.

NA DVĚ PÍŠŤALY SE ŠPATNĚ PÍSKÁ

1.

„Na dvě píšťaly se špatně píská,“ pomyslel si smutně agent Martin Štěpánek, když se díval na dvě krásné dívčiny, které se právě vlnily kolem stolku na zahrádce, u něhož poklidně popíjel dobře vychlazené plzeňské pivo, „ale stejně bych to zkusil.“

Prohrábl si mírně prořídlé světlé vlasy a usmál se na ně v domnění, že se alespoň jedna chytne. Obě se pohrdavě ušklíbly a ještě vyzývavěji zahoupaly boky, nepříliš zahalenými v letních minisukních. Dokonce se ještě čemusi zachichotaly a Martin nechtěl ani vědět, co to bylo.

Právě v okamžiku, kdy sahal po kapesníku, aby si otřel zpocené čelo, mu zabzučel v kapse mobil. Sáhl si do kapsy a přejel pohledem displej. Zpráva byla stručná a jasná:

„Okamžitý nástup! Šéfová tě chce vidět!“

Martin Štěpánek rozhodným pohybem dopil pivo a zvedl se k odchodu. Číšníkovi, který se zjevil odkudsi ze stínu, dal bankovku a mávl rukou na znamení, že drobné si má nechat, čímž si vysloužil úklonu skoro až k zemi.

2.

Martin Štěpánek setřel hojný pot z vysokého čela a odhodlaně vstoupil do pracovny Ljuby Bytewské.

Klimatizace v místnosti pracovala na plný výkon, takže tu byla skoro až zima. Otřásl se.

„To je vám práce tak odporná, že se klepete, jen co vlezete do mých dveří?“ šlehla po něm Bytewská trochu jedovatě.

Nebyla v nejlepší náladě. Pak se usmála, ale vypadala jako žralok těsně před obědem.

„Mám pro vás dvě zprávy, jednu dobrou a jednu špatnou. Kterou chcete slyšet dřív?“

„Ježíšmarjá, ona začala vtipkovat,“ prolétlo vyděšenému Štěpánkovi hlavou. „Tak to už je Agentura opravdu v prdeli.“

Nedokázal ze sebe vypravit ani slovo, jen rozhodil rukama, aby naznačil, že je mu to jedno.

Bytewská se opět usmála a opřela se lokty o stůl. Tentokrát to byl opravdu přátelský úsměv. Otázkou bylo, co se agentu Štěpánkovi líbilo míň. Asi ten úsměv. Teď už čekal buď svoji okamžitou suspendaci, odchod do penze, nebo nástup před popravčí četu.

„Dobře, začnu tou lepší,“ řekla Bytewská a upravila si pramen vlasů, který vyklouzl z jejího jinak perfektně upraveného účesu, „jmenuji vás, s okamžitou platností, vedoucím kanceláře v dimenzi ZRAJWP-3. Je to milá a příjemná dimenze, která je asi tak na naší úrovni…“

Štěpánkovi běhal mráz po zádech. Už dávno věděl, že něco takového nevěstí nic jiného než kolosální průser.

„Teď ta druhá věc. Z neznámého důvodu byla naše kancelář, která je vedena pod krycím názvem AKIE prodej nábytku, přepadena rozvášněným davem a zcela zlikvidována…“

Štěpánek vykulil oči a zatahal se za miniaturní bradku, spíše několik málo vousů, které mu rašily na bradě.

„...tedy, abych byla přesná, i se všemi našimi lidmi.“

Štěpánek jen překvapeně vydechl.

„Faktem je, že tam byli jen dva. Opravdu je to klidná a bezproblémová dimenze…“

„To vidím,“ prolétlo Štěpánkovi hlavou.

„Proto tam sloužil John Wilson Perambulator a s ním…“

Štěpánkovi se před očima objevil obrázek velkého, hřmotného a hlučného Johna, s dlouhými prošedivělými vlasy svázanými do ohonu, kterého nedokázal v pití zastavit nikdo, zvlášť když u toho nebyla jeho přítelkyně. Nedokázal si představit, že by tenhle chlap, který se vždycky tak radoval ze života, mohl nebýt.

„...jeho přítelkyně Jane. Měli to jako placenou dlouhodobou dovolenou.“

„Takovou dovolenou bych si s chutí odpustil, když tam exnul,“ pomyslel si Štěpánek a zřejmě se mu něco z myšlenek objevilo ve výrazu tváře.

„Proto jsem se rozhodla, že tuhle nešťastnou událost vyšetříte vy a připravíte novou kancelář pro stálého agenta. Když jsem řekla celá kancelář, nebyla to tak úplně pravda. Přežil to účetní, který je místní a o Agentuře neví nic.“

„Ano, madam,“ řekl Štěpánek a vypnul se do pozoru.

„Máte na to pět dní.“

Léta vojenského drilu jak v armádě, tak na basketbalových hřištích se projevila. Prkenně se otočil a zvedl nohu k prvnímu kroku.

„Materiály vám snad budu nosit já?“ ozvalo se kovově za jeho zády.

Pohyb nohy využil k prudké otočce, která vypadala docela elegantně. Došel ke stolu, převzal malý flashdisk, na němž byla nahraná všechna potřebná data. Teprve nyní mohl opustit přechlazenou kancelář a docela se těšil na vedro venku.

3.

Obstarožní taxík vysadil Štěpánka před spáleništěm patrové budovy s obrovským modrým nápisem AKIE, který požár kupodivu přežil bez úhony. U dveří, vedle prkny zatlučené výlohy, postával vyhublý pomenší chlapík a žvýkal stéblo trávy. Opíral se o ohořelý rám a líně pozoroval okolí. Když agent Štěpánek zamířil k budově, zpozorněl.

„Sem nikdo nesmí,“ zahuhlal a roztáhl ruce, jako kdyby mohl robustnějšího agenta zastavit.

Štěpánek sáhl do kapsy a vytáhl zelenou legitimaci zatavenou v průhledné fólii, na níž bylo výrazné logo AKIE.

„Prozatím to tu mám převzít,“ ušklíbl se Štěpánek, když viděl změnu v mužově tváři. „Kdo jste vy?“

Otázka to byla spíš řečnická, protože ze zprávy věděl, že jde o Matyho Patrova, účetního, který jako jediný masakr přežil díky tomu, že se den předtím ožral jako Dán a nedorazil do práce.

Najednou ho zastudilo na prsou. Škubl sebou a sáhl si na místo, kde se mu pod košilí přilepil na tělo kovový medailon ve tvaru dvou draků hryzajících si navzájem ocasy.

„Děje se něco?“ Maty vyplivl stéblo a sledoval, jak se pomalu snáší k zemi.

„Ne, nic,“ Martin se rozhlédl kolem sebe, přimhouřenýma očima přejel celé náměstí.

Nikde nikdo. Jen na protějším domě běžela obrovská reklama na magické předměty firmy Yamado. Pokrčil rameny a vešel do budovy.

„V celém prvním patře je jedna jediná místnost, která je nepoškozená. Používaly ji uklízečky, takže tam nebylo co ke zničení a kýble nikdo nechtěl,“ řekl posměšně Patrov.

4.

„Tak povídejte,“ posadil se Štěpánek k mírně poničenému stolu a opřel se o něj lokty.

„Všechno jsem už vypověděl na policii a napsal do hlášení,“ zavrtěl hlavou Maty. „Poslal jsem ho na ústředí, tak, jak to dělával pan Perambulator. Ale nevím, kde je. To byste spíš…“

Štěpánek mávl rukou:

„To není podstatné. Teď mě zajímá, co v těch zprávách nebylo,“ zadíval se na pobledlého účetního. „Vám není dobře?“

„Není,“ opatrně kývl Patrov. „Oslavoval jsem, že jsem přežil, a asi jsem to přehnal.“

„Takže vraťme se k tomu, co se stalo.“

„No, šel jsem do práce trochu později,“ podrbal se rozpačitě Patrov na hlavě.

„Jestli myslíte, že ve tři čtvrtě na dvanáct je trochu později…,“ ušklíbl se Štěpánek.

„No, tedy… Nebylo to trochu později, to máte pravdu. Ale stalo se to. Když jsem přišel na náměstí, akorát začali dávat tu reklamu na Akii…“

„Jakou reklamu?“ zamračil se Martin. „Pokud vím, tak jsme si žádnou nezadávali.“

Maty Patrov se překvapeně zašklebil a pak pokrčil rameny.

„Nevím,“ řekl po chvíli mlčení. „No, jo,“ podrbal se za uchem. „Já jsem teda žádnou neproplácel. V účetnictví nic takového fakt nebylo.“

„Jaká byla ta reklama?“

„Víte, taková šíleně vlezlá. Seděla tam nějaká mladá holka na naší židli, rozhazovala rukama a cosi si pozpěvovala…“

„Vzpomenete si, co to bylo?“

„Počkejte, pokusím si vzpomenout,“ přejel si Patrov dlaní přes čelo. „Bylo tam něco jako:

Kupte si židle Akie, tata tata,

jinak vám maminka nabije, tata tata.

Naše židle dřevěné, tata tata,

nejsou všechny zelené, tata tata.

Kupte si je v prodejně naší, tata tata,

nezajdou tam jenom plaší, tata tata…

Dál si to nepamatuju,“ rozhodil rukama Maty. „Zůstal jsem stát ve Vítězné ulici, protože na náměstí bylo moc lidí, a pak to začalo.“

Přivřel oči a před nimi se mu objevila scéna tak, jak ji viděl před několika dny:

Náměstí řídce zaplněné lidmi. Na obrovské obrazovce, pokrývající víc jak půlku stěny třípatrového domu, se objevuje docela obyčejná dívka, rozhazuje rukama a začíná si pozpěvovat připitomělou, nepříliš dobře zrýmovanou odrhovačku, která je však příšerně vlezlá. Maty se přistihuje, že si ji pobrukuje taky. Lidi zůstávají stát a dívají se fascinovaně na obrazovku. Reklama končí a na obrazovce se objevuje řvavě barevná fotografie Malterského pobřeží s neskutečně bílým pískem pláží. Pár lidí se otáčí k domu, kde v prvním patře svítí nápis AKIE. Zvedá se řev, nenávistný řev. Vzduchem letí dlažební kostky, které se bůhví odkud vzaly v rukách lidí. Řinčí sklo rozbíjených výloh. Dav se zvětšuje a nenávistný řev sílí. Tma před očima…

„Co bylo dál?“

„Pak lidi vtrhnuli dovnitř, ale někdo, asi zvenku, dům zapálil. Plameny vyšlehly strašně rychle a vysoko. Nikdo z těch, kdo byli uvnitř, se nedostal ven. Zůstali tam všichni. Málem jsem tam skončil i já. Když začal dům hořet, tak jsem najednou zjistil, že stojím před ním a nevím, jak jsem se tam dostal.“

„Hm,“ zamyslel se Štěpánek a vzpomněl si na chlad amuletu, „to by mohlo být ono. Ale musím to ověřit.“

„Budete mě ještě dneska potřebovat?“ Maty vstal a čekal na rozhodnutí nového šéfa.

„Ne, můžete jít.“

„Jo,“ otočil se Patrov ve dveřích, když se plácl přes kapsu, „Mám tady něco, co mi nepatří.“

Vytáhl z kapsy cosi o velikosti malé cihly zlata, mělo to i stejnou barvu.

Štěpánek povytáhl obočí a malounko se ušklíbl. Poctivý účetní, to se hned tak nevidí. Na druhou stranu, průšvihů už měl dost, takže…

„Co to je?“

„Novinka, přenosný telefon. Pan šéf mi ho půjčil před třemi dny. Teď jste šéf vy, tak vám ho předávám zpátky.“

Štěpánek natáhl ruku a počkal, až mu účetní cihličku předá. Když se za ním zaklaply dveře, nahlas se rozesmál. Pohazoval si přístrojem s maličkatým displejem a dvaceti drobounkými tlačítky.

„Pokud to doma přežije Maurbyho efekt, tak v Technickém muzeu budou mít radost a moje kapsa taky,“ pomyslel si s úšklebkem. „Vypadá to famózně.“

5.

Po odchodu účetního zamířil Štěpánek k rozbitému oknu. Vedlo na dvůr. Ušklíbl se a v duchu nad tím mávl rukou. Zamířil ke dveřím.

Vyšel na náměstí, bylo kolem poledne. Slunce pálilo jako o život a na prořídlém temeni se mu okamžitě objevily velké kapky potu. Mechanicky si je setřel a rozhodným krokem zamířil doprava k malé hospůdce, tedy spíš k její zahrádce s barevnými slunečníky. Usadil se do pohodlného bílého křesílka a pomyslel si, že majitel musí být dost nepraktická osoba, když si vybere takovou barvu.

Ještě než se uvelebil, už u něj stála mladičká servírka s nacvičeným úsměvem na tváři, ve velmi krátké zelené sukni a bílé halence.

„Pivo,“ vydechl ochraptěle,

Najednou měl v ústech sucho a nebylo to jen vedrem. Byla moc pěkná, a kdyby se tvářila normálně, asi by mu hořely uši jako studentíkovi. Otočila se, pohupování jejího zadečku donutilo agenta dvakrát polknout. Rozhlédl se kolem sebe a s uspokojením konstatoval, že tu sedí sám. Na oběd bylo ještě brzy, podle informací, které dostal, se tady jedlo až kolem druhé či třetí hodiny.

S klapnutím před ním přistálo orosené pivo. Ani nezvedl oči, jen tiše poděkoval. Jakmile utichlo klapání podpatků, napil se a teprve pak sáhl ke krku. Vytáhl za tenký, lehounký řetízek ze zlatavého kovu amulet z výstřihu trička. Chvíli si s ním jen tak pohrával a nenápadně si prohlížel okolí. Nikoho však štíhlý muž středního věku s lysinou, jen zlehka obklopenou nakrátko ostříhanými blonďatými vlasy, a podivnou maličkatou bradkou nezajímal.

Položil amulet na stůl vedle tácku, na němž měl pivo, a přejel po něm několikrát prsty. Z dálky to muselo vypadat, jako kdyby si jen tak hrál. Jen zblízka by pozorovatel zjistil, že se horní, rudý drak změnil v nepravidelnou miniaturní obrazovku a dolní, modrý, že je vlastně dotykovou klávesnicí. Na displeji se objevovaly řádky drobného písma. Martin Štěpánek mhouřil oči, aby dokázal informace přečíst.

„Je to tak,“ zabručel si pod nos, „už se dokázali dostat na podprahové informace v reklamách.“

Vypnul amulet a zasunul si ho za tričko. Dopil pivo a blaženě se natáhl v křesílku.

„Kdyby se tady nestala ta tragédie, tak by Ljuba měla pravdu, že tohle je ideální místo pro vysloužilé agenty.“

„Dáte si ještě jedno?“

Zvedl oči k dívce a kývl. Odkašlal si:

„Měl bych dvě otázky. Máte něco k jídlu?“

„To je první,“ usmála se a vypnula hrudník, „a odpověď zní ano. A ta druhá?“ usmála se šibalsky.

„Dobře, tak budou tři, ale na tu poslední bych si ještě nechal čas. Máte tady nějaké ubytování?“

„To spojujete druhou a třetí?“

„No, tedy… Jak bych to řekl…,“ zaskočila ho. „Ano,“ vzpomněl si na Johna Kováře, který by tuhle situaci zvládl určitě levou zadní, a zkusil ho napodobit.

Musel asi vypadat dost legračně, ale nedala to na sobě znát.

„Vzhledem k tomu, že mi tenhle hotýlek patří, tak odpověď zní ano.“

„Vám to tu patří?“ polkl a přejel pohledem okolí.

„Ano, ale ne dlouho. Od toho neštěstí před čtyřmi dny,“ vysvětlovala ochotně. „Takže se vlastně zaučuji. Patřilo to mému otci, ale uhořel v támhletom domě,“ ukázala prstem. „Přišli jsme o servírku a pokojskou, dav je ušlapal, a taky výčepního, ale už jsem sehnala nového. A taky pokojskou, takže můžeme pokračovat.“

„Fajn,“ nadechl se Martin Štěpánek, „najal bych si pokoj s výhledem na náměstí. Ale nejdřív bych něco snědl. Nechám to na vás.“

„Polévku z mořských ryb a steak s bramborovými nudlemi. Máte ho raději propečený, nebo krvavý?“

„Propečený,“ začal si už být jistější v kramflecích. „Komu patří támhleta reklamní obrazovka?“

„Vy jste tu nový, že?“

Kývl.

„Firmě Smith and…“

„Wesson?“ skočil jí do řeči s úsměvem.

„Ne-e-e,“ nechápavě zavrtěla hlavou. „Smith and Bresain. Kancelář mají ve Vítězné ulici.“

„Apropó,“ zaskočil ji tím slovem, takže strnula v půlce kroku. „Chtěl jsem se zeptat: jak se jmenujete?“

Usmála se:

„Charlotta, ale říkají mi Charlie.“

6.

Pohřeb Johna Wilsona Perambulatora a jeho přítelkyně Jane deCosta se konal v devět hodin ráno na městském hřbitově, který měl i krematorium. Martin předpokládal, že tam bude sám, maximálně s Matym Patrovem, ale spletl se. Za několikaleté působení ve zdejším městě si udělal John i jeho přítelkyně dost známých a kamarádů, takže velká síň krematoria praskala ve švech. Martin stál vzadu v koutě a sledoval přítomné. Byla to spíš jen profesionální deformace, protože tady nikoho neznal, tedy kromě pana účetního a majitelky hotýlku Charlotty.

Oba tu byli.

Byl problém zajistit pohřeb tak brzy, protože mrtvých bylo hodně, ale tučný úplatek udělal své.

„...majitel, obchodník, přítel a mecenáš John Wilson Perambulator nám všem bude scházet,“ zvučný hlas najatého řečníka se velebně nesl síní.

Štěpánek ho vnímal jako šum a zamyšleně probíral možnosti, jak splnit úkol. Očima bloudil po auditoriu a najednou se zarazil.

„Toho chlapa jsem už někde viděl,“ prolétlo mu hlavou.

Muž seděl v šesté řadě uprostřed, oblečený byl do černého obleku, prošedivělou hlavu skloněnou k prsům. Byl zřejmě hluboce zamyšlený.

Štěpánek se pomalu a ledabyle protáhl kolem zdi tak, aby na něj lépe viděl. Výraznou tvář s velkým nosem zdobil masivní prošedivělý knír. Rty měl pevně sevřené.

Agent si nenápadně sáhl na prsa, skulinou mezi knoflíčky bělostné košile povytáhl amulet a udělal několik snímků neznámého muže.

Zazněla hudba, která sice netrhala uši, jak se to často stávalo v jiných dimenzích, ale byla přece jen trochu jiná, než Martin znal. Všichni vstali a naposledy se poklonili oběma mrtvým. Rozhrnula se tmavorudá opona a obě rakve pomalu zmizely v tmavém tunelu. Když se opona opět zatáhla, hudba zmlkla. Lidé ještě chvilku postáli a pak se začali rozcházet.

Štěpánek se vmísil do davu a zamířil ke svému dočasnému domovu. Po chvíli ho dohnala Charlotta, celá v černém, dokonce měla z kloboučku spuštěný závoj, který jí skrýval tvář. Galantně jí nastavil ruku a ona se do něj zavěsila.

„Půjdete se mnou zítra na pohřeb otce? Nemám žádné příbuzné a nevím, jestli to zvládnu.“

„Samozřejmě, Charlotto.“

7.

Seděl ve svém pokoji, zíral na obrázek muže z krematoria a snažil se vzpomenout si, kde ho viděl. Měl intenzivní pocit, že to bylo ve spojitosti s Agenturou, ale nebyl si schopný vybavit nic, ani jméno, ani souvislosti… Upřeně zíral na obraz, který si promítl na stěnu, a nebyl daleko od toho, aby se vztekle mlátil do hlavy. V databázi, kterou měl v amuletu, nenašel nic, co by mu pomohlo.

Ozvalo se tiché zaklepání a dovnitř vešla pokojská s tácem, na němž pro něj měla večeři.

Martin stačil vypnout obraz, než se otevřely dveře. Spokojeně se podíval na jídlo, které mu přinesla. Vypadalo velmi chutně. Polkl sliny, které mu naplnily ústa.

„Nechcete si přesednout? Budete se moct dívat ven, je tam tak hezky,“ zeptala se s mírným úsměvem a podívala se oknem na náměstí. „Ten tác vám otočím.“

Martin na ni okamžik zíral jako na zjevení a pak se plácl do čela.

„Ježíšmarjá, já jsem trouba,“ zaúpěl naštěstí jen v duchu, protože tady Ježíš a Maria patřili ke zplozencům pekla a jejich jména byla považována za hrubou urážku, když byla vyslovena nahlas.

Trvalo ještě několik málo okamžiků, než se vzpamatoval, pak vstal a přesedl si.

„Jste moc hodná. Děkuji.“

Za okamžik už seděl v pokoji sám a pochutnával si na přírodních jeleních řízcích v brusinkové omáčce. Olízl si sladkou omáčku ze rtů, když zahlédl naproti v domě přes náměstí záblesk slunečních paprsků.

„Že by někdo házel prasátka?“ blesklo mu hlavou, ale v té chvíli se už kutálel po podlaze. „Jestli to bylo opravdu jen prasátko, tak dobře, že tady nikdo není. Byl bych za blázna.“

Tiché zadrnčení od stropu připoutalo jeho pozornost. Podíval se vzhůru a uviděl, jak se v lustru chvěje nevelká markonitová šipka. Ve slunečních paprscích se z ní snášel jakýsi prach nebo drobounké kapičky.

Zatajil dech a po čtyřech spěchal ke dveřím. Pootevřel je a proklouzl na chodbu. Naštěstí tam nikdo nebyl. Vstal a teprve nyní si dovolil se nadechnout. Zamyslel se.

„Co to mohlo být? Evidentně nějaký jed nebo něco takového. Musí to být krátkodobá a rychlá záležitost. Dotyčný si nemůže dovolit vyvraždit celý hotel… I když…,“ vzpomněl si na dvacet mrtvých, kteří zahynuli v hořícím domě.

Zamkl pokoj, aby do něj nikdo nemohl vejít, sešel dolů po skřípajících schodech a přejel si unaveně tvář.

„Jaká byla večeře?“ zeptala se ho s úsměvem Charlotta.

„Vynikající, ale mám drobný problém.“

„Podle toho, jak vypadáte,“ zhodnotila jeho pobledlou tvář a orosené čelo, „to na drobnost nevypadá.“

„Za chvíli se musím vrátit nahoru a zjistit, co to bylo. Někdo mě totiž chtěl zabít. Nebo si to alespoň myslím.“

Přinesla mu velkého panáka Beicharówki a energicky ho před něj postavila. Příliš se nerozmýšlel a obrátil ho do sebe.

Okamžitě měl pocit, že si krkem prolil hořící letecký benzín. Zavřel oči, z nichž mu vytryskly slzy, a snažil se zvládnout záchvat kašle. Po pár vteřinách se mu to podařilo.

„Dík,“ zachrčel a doufal, že mu z úst nešlehají plameny.

„Vy musíte mít plechové hrdlo,“ řekla s uznáním Charlotta, „ještě jsem neviděla, aby někdo…“

Štěpánek jen mávl rukou a vstal. Zamířil ke dveřím vedoucím do recepce a posléze ke schodišti ke svému pokoji.

8.

Odemkl dveře pokoje a otevřel je dokořán. Vzniklý průvan zatřepotal záclonami a vysunul jejich spodní část z okna ven. Štěpánek ještě chvíli počkal a pak vběhl se zatajeným dechem do pokoje. Popadl malý kožený kufřík, který ležel na posteli, a znovu rychle zamířil ke dveřím.

Cestou přibral židli.

Na chodbě položil u dveří na židli kufřík a otevřel ho. Víko zevnitř bylo displejem a vnitřnosti kufříku vyplňovala klávesnice a další podivné součástky uložené v kožených kapsičkách po obvodu.

Klekl si ke kufříku a ruce mu jen kmitaly. Obrazovka svítila tlumeným jasem a objevovaly se na ní řádky rychle běžících písmen.

„Tak je to jasné. Marchonin! Zdejší doktor by našel jenom infarkt a bylo by vymalováno. Jenže proč?“

Vstal, popadl židli i kufřík a zamířil do pokoje. Stále sledoval obrazovku, jestli neukáže zvýšenou nebo nebezpečnou úroveň jedu. Byla podprahová.

„Ještěže se tenhle jed tak rychle rozkládá ve styku se vzduchem,“ zabručel si pod nos, když zamířil k oknu a zavřel ho.

Pak zatáhl nejen záclony, ale i závěs.

„A má po žížalkách. Nebude vědět, jestli tu jsem, nebo ne. Ještěže používá tak zastaralé vybavení,“ drobně se ušklíbl.

V kapse mu zazvonil zlatý telefon. Vytáhl ho a podíval se na malý displej. Objevil se tam malý rozesmátý obličejík vytvořený z teček, takže vypadal značně hranatě. Otevíral a zavíral pusu. Martin stiskl zelené tlačítko a přiložil telefon k uchu.

„Jak se máte, co děláte,“ opakoval několikrát něžný dívčí hlas ze sluchátka.

Amulet ho zastudil na prsou tak, až měl pocit, že se mu propaluje do vnitřku hrudníku. Vyjekl, pustil telefon a chytil se oběma rukama za prsa. Přístroj s křápnutím dopadl na zem a rozpadl se na několik částí.

Zjistil, že stojí u okna a má nataženou ruku k závěsu.

„Fuj!“ odplivl si vztekle. „Ještě že mě Bezděch pořádně vybavil. Tohle mohlo dopadnout špatně.“

Kopl do zbytků přístroje, odlétly ke stěně a rozpadly se na ještě menší části. Štěpánek nad tím mávl rukou a smířil se, že výdělek za telefon je v tahu.

Sedl si ke stolu a přenesl fotografie z amuletu do počítače. Pak spustil program Faces, verzi 14.0.

Chvíli studoval návod, protože ho zatím ještě nikdy nepoužil, ale pak se jeho prsty rozběhly po dotykové klávesnici jako mravenci u tučného sousta. Netrvalo dlouho, fotografie nabyla na objemu a Martin ji mohl začít otáčet. Program dopočítal podle tvaru hlavy a dalších markantů tvář muže z pohřbu.

Díval se na ni a usilovně přemýšlel.

„To přece není možné!“ vydechl nakonec. „Vždyť to je Zdeněk Saprot!“

Vzpomněl si na fotografii muže, která visela v hale Agentury mezi těmi, kdo se nejvíc vyznamenali a položili za ni život. Byl starší, což bylo pochopitelné, fotografie tam visela už dobrých šest sedm let.

Sklonil se ke klávesnici a vyťukal „Saprot“.

„Agent vnitřního oddělení, který mimo jiné spolupracoval s hlavním zbrojířem Agentury Patrikem Bezděchem na vývoji prostředků masového ovlivňování lidí. Výsledky jejich práce nebyly zavedeny do výstroje, měly příliš malý dosah. Zahynul před sedmi lety při akci v dimenzi VR-16-04-49, která měla zjistit zdroj úniku informací ze sekce interrealitního pašování. Na akci spolupracoval s J. W. Perambulatorem, M. Berberovem a A. Rakadou. Celou akci, která nepřinesla kýžený výsledek, přežil jen J. W. Perambulator, když celá skupina padla, podle jeho hlášení, do léčky. Další informace o akci jen v případě, že máte prověření V-61-12-6, nebo tak rozhodne GOD.“

„Hm, to nemám,“ pokrčil rameny Martin. „Nicméně to znamená, že s největší pravděpodobností měl v krachu akce prsty Perambulator,“ zabručel Štěpánek, podepřel si bradu palcem levé ruky a zamyslel se. „Takže to, co se tu událo, musela být pomsta. Ale proč zaútočil na mě? Vždyť mu stačilo pokochat se výsledkem a pak odtud zmizet. Neměl bych šanci cokoliv zjistit.“

9.

Bylo těsně před rozedněním, když Martin Štěpánek otevřel elektronickým paklíčem nepříliš složitý zámek kanceláře ředitele firmy Smith and Bresain, která sídlila na hlavní ulici města, bůhvíproč se jmenovala Vítězná. Dům, v němž se nacházely, byl třípatrový a v noci v něm byl jenom jeden strážný, protože šlo o kancelářskou budovu. Brýlemi na noční vidění se rozhlédl kolem sebe a neomylně zamířil k malému počítači, stojícímu na stole.

Byl to neskutečně drahý model, jehož vnitřnosti ale už patřily do druhé ligy, což si však majitel zřejmě nehodlal připustit.

„No jo, snob!“ ulevil si Štěpánek.

Spustil ho a připojil k němu svůj kufřík.

Trvalo necelé dvě minuty, než kryptoprogram prolomil heslo, a Štěpánek se mohl ponořit do změti podadresářů, které tam Francisco Gonzáles-Pinto měl. Disk měl skoro zaplněný a bylo vidět, že v práci nebyl příliš vytížený, neboť valnou většinu obsahu tvořila pornografie. To už dávno běžel vyhledávací program, který po deseti minutách oznámil, že nic nenašel.

„To mě mohlo napadnout, že tady nic nebude,“ zabrumlal tiše Štěpánek a vypnul oba přístroje.

Zkontroloval pohyb strážného přes napíchnutý počítačový okruh domu. Strážný se procházel chodbou o dvě patra níž, takže vše bylo v pořádku. Štěpánek za sebou poctivě zamkl a zamířil ke kanceláři, která měla na dveřích malou a nenápadnou tabulku s nápisem účetní.

Účetní měl kancelář zařízenou daleko spartánštěji, počítač měl obyčejný, ale daleko výkonnější, než vlastnil pan majitel.

„To je logické, ten na něm musí pracovat a ne si jenom hrát,“ usoudil Martin.

Připojil svůj přístroj a spustil několik programů, které měly vykonat práci za něj.

„To je ono,“ zajásal, když objevil fakturu na reklamní spot AKIE, kterou objednala firma Rotsap. „Lidi nemají vůbec žádnou fantazii,“ zabručel, když si všiml názvu firmy.

Fakturu si přetáhl do svého počítače.

10.

Bylo poledne a vilka, v níž sídlila firma Rotsap, se utápěla ve stínu vysokých palem, které kdosi vysázel kolem ní tak šikovně, že poskytovaly stín na větší části zahrady. Štěpánek prošel po pískové cestičce od malé branky, kterou nikdo nehlídal, k hlavnímu vchodu. Tvořily ho dva mramorové sloupy ohraničující vysoké dveře z černého palisandru zdobeného stříbrnými inkrustacemi.

Vešel dovnitř. Přivítalo ho úplné ticho, rušené jen tichým šuměním fontánky uprostřed atria. Martin si všiml několika kamer, které dohlížely na celý prostor. Usmál se a zamával do té nejbližší.

Za vysokým pultem v zadní části atria seděla štíhlá blondýnka s vysoko vyčesanými vlasy.

„To ji večer musí bolet hlava, když toho na ní musí nosit tolik,“ pomyslel si Martin Štěpánek a zamířil k dívce.

„Co si přejete?“ usmála se na něj.

„Jdu za panem šéfem.“

„To máte štěstí, protože před chvílí přijel. Jděte do prvního patra, třetí dveře vpravo. Ohlásím vás.“

Martin úklonou poděkoval.

Schody byly nízké a ležel na nich červený koberec. Nohy se mu do něj bořily, a bylo to velmi příjemné. Zachtělo se mu zout se a vyběhnout schody bos. Zavrtěl hlavou a přivřel oči, aby se znovu soustředil.

Zaklepal na dveře, otevřel je a vešel.

Přímo proti dveřím stál obrovský stůl a za ním seděl pohodlně rozvalený Zdeněk Saprot. Pokuřoval tlustý doutník a usmíval se. Podlahu tvořily parkety z různobarevného dřeva, které tvořily květinové vzory. Po levé ruce stál otevřený bar, v němž se nacházela celá baterie lahví s různobarevnými vinětami.

„Když nejde hora k Mohamedovi, musí Mohamed k hoře,“ řekl a posunul si doutník do koutku úst.

Pokynul Štěpánkovi směrem k vysokému křeslu, vedle kterého stál servírovací stolek s velkou mísou plnou ovoce a džbán s vodou. Byl orosený.

„Nabídněte si,“ usmál se Saprot na svého návštěvníka. „Teď vás otrávit nechci a v podstatě proti vám nic nemám. Jenom to, že jste z Agentury.“

„Proč jste zabil Perambulatora vím. Alespoň si to myslím,“ řekl Štěpánek.

Saprot naklonil hlavu, aby naznačil, že naslouchá.

„Byl to on, kdo vynášel informace, a...“

Saprot se rozesmál.

„To jste na úplném omylu! To já prodával informace z té zasrané Agentury!“ naklonil se kupředu. „Té bandy kreténů, která brání podnikavým lidem v rozletu. Jak se říká vzletně a básnicky. Jenže ten blb Perambulator to nakonec prokoukl a mě to málem stálo život,“ mávl rukou, až mu odpadl popel od doutníku. „Nemohl mě prásknout, protože to taky koupil docela slušně, a mně se podařilo zlikvidovat všechny důkazy. Navíc jsem zmizel a oni mě považovali za mrtvého. Ale celé to zavinil on! Kdyby nestrkal nos, kam neměl, tak jsem si vydělal své prachy a navíc…,“ potáhl zuřivě z doutníku, „...bych potichu zmizel někam, kde je klid. Jako třeba sem. Ale pomsta je sladká,“ usmál se a smutně se podíval na konec doutníku, z něhož mu právě upadl váleček popela na kalhoty. „Nevěřil jsem svému štěstí, když se ten idiot objevil zrovna v téhle dimenzi. To byl pokyn shůry! Byla to ta správná třešnička na dortu! Užil jsem si to, když ten barák hořel a můj milovaný John s ním,“ vycenil zuby v dravčím úsměvu. „Teď si nechám udělat plastiku, tady to docela umějí.“

Když viděl překvapený výraz ve Štěpánkově tváři, pokračoval:

„Tohle jsem trochu zanedbal. Nenapadlo mě, že by mě po těch letech někdo poznal.“

Položil doutník do obrovského skleněného popelníku na stole.

„Je vám jasné, že si to natáčím,“ řekl klidně Štěpánek a drobně se usmál.

„Je vám jasné, že tuto místnost neopustíte?“ opáčil úplně stejně a s širokým úsměvem Saprot.

V ruce se mu objevil prastarý Colt Peacemaker ráže .45. Dlouhá hlaveň zírala černým okem na Štěpánka, který dál v klidu seděl a usmíval se. Ozvalo se cvaknutí natahovaného kohoutku.

„Myslím, že to nebude tak jednoduché,“ řekl.

„I kdybyste měl neprůstřelnou vestu, tak vám z hlavy tahle hračka udělá fašírku.“

„Co kdyby za dobu, kterou jste nebyl v Agentuře, udělal Petr Bezděch několik udělátek, jako ochranné pole…“

„To by moje skenery zaznamenaly,“ mávl volnou rukou Saprot a druhou stále mířil na Štěpánka. „Jediné, co nedokázaly proskenovat, byl ten malý kufřík, který máte u nohou. Ale proti kulkám z tohohle miláčka nemáš šanci ani se všema udělátkama Agentury.“

Prst na spoušti se pohnul a Colt zaburácel. Kulka prolétla Štěpánkem, dveřmi a zaryla se do protější zdi. Agent dál seděl na židli a usmíval se. Saprot znovu vystřelil. To už se prostřelené dveře prudce otevřely a dovnitř vběhl Martin Štěpánek. V ruce držel pistoli Kevin ZP98 a třikrát rychle stiskl spoušť. Všechny kulky ráže 9 mm Browning zasáhly Zdeňka Saprota do hlavy.

„Teď už nebudeš potřebovat žádnou plastiku,“ zabručel Štěpánek a zasunul malou nenápadnou pistoli do kapsy.

Vrátil se do chodby, sebral ze země malý otevřený kufřík a vypnul běžící program.

„Není nad to mít inteligentního avatara,“ ušklíbl se. „Ještěže je to novinka, kterou neznal.“

Došel ke stolu a položil na něj kufřík. Chvíli mu trvalo, než našel v dlouhém seznamu programů ten správný a spustil ho. Za chvíli mu displej oznámil úspěšné splnění úkolu.

„Všechny kompromitující materiály jsou zlikvidované,“ utrousil spokojeně, když ho vypínal. „Je to tak lepší. Ještě by to někoho mohlo ponoukat k nepravostem, že, Štěpánku. A ne jen tebe.“

Zavřel kufřík a rozhlédl se po pracovně.

„Moc si tu pomstu neužil,“ pomyslel si a ušklíbl se.

„Tak, a co s tou blonckou?“ podrbal se na skoro plešaté hlavě. „Na tohle mi Bezděch nic nedal.“

Pak mu padl pohled na baterii lahví Beicharówki. Vzal si dvě s sebou poté, co alespoň trochu naaranžoval Zdeňka Saprota s Coltem v ruce.

„To by sice vyšetřovatel musel být totálně ožralý, aby si myslel, že to byla jasná sebevražda. Ale když to mohl kdysi zkoušet jeden cikán, který u soudu tvrdil, že Fero mu nešťastnou náhodou spadl na nůž, kterým krájel chleba, a zopakoval to hned dvanáctkrát, tak sebevražda třemi výstřely do hlavy je přece něco úplně normálního.“ Pokrčil rameny a zamířil ke dveřím.

Sešel dolů, kde seděla blondýnka v recepci. Vytřeštila oči až v okamžiku, kdy viděla přicházet Štěpánka, a ne svého šéfa. Jinak zřejmě byla na střelbu v domě zvyklá. Zvedla se a začala křičet. Štěpánek položil opatrně na zem kufřík, obě láhve a udělal dva dlouhé skoky, až se ocitl u vřeštící ženy. Pravičkou ji chytil za ruku a levičkou se jí trefil zlehka do spánku. Okamžitě zvláčněla a podlomila se jí kolena. Sesunula se na zem. Přetáhl ji ke zdi a opřel ji o ni. Pak přinesl láhev Biecharówki. Odzátkoval ji. Klekl si k blondýnce a lehce ji popleskal po tváři.

Zakašlala a otevřela oči.

Jakmile uviděla Martinovu tvář, otevřela ústa a začala ječet. Chytil ji za vlasy, zaklonil jí hlavu a na čtyřikrát do ní nalil skoro celou půllitrovou láhev.

Když ji pustil, bezvládně se opřela o zeď a cosi nesrozumitelně blekotala.

„Čistá práce,“ řekl spokojeně, když vstával. „Ta bude mít vokno jako výkladní skříň.“

11.

„Takže vrahem byl Saprot,“ řekla Ljuba Bytewská zamyšleně. „Škoda, že se vám všechny záznamy záhadně smazaly při průchodu do domovské dimenze. Nicméně chápu, že jste ho musel zastřelit. Nemůžeme přeci přiznat, že náš agent hrdina byl přeběhlík.“

„Ano, to nemůžeme,“ pomyslel si Štěpánek, „zvlášť když byl z našeho oddělení.“

„Posílám vás zpátky, nejenom obnovit kancelář, ale minimálně na nějakou dobu tam zůstanete jako její řídící orgán. Jinou práci pro vás prozatím nemám.“

„Vzhledem k současné situaci v Agentuře není od věci, abychom měli několik tichých míst, kdyby došlo k nejhoršímu,“ pomyslela si, když svého postaršího agenta gestem ruky propouštěla.

„Budu je tam muset naučit basket,“ pomyslel si Štěpánek, ale pak se mu objevila před očima Charlotta a už si nebyl tak jistý, že to v nejbližší době bude nutné. „Na dvě píšťaly se špatně píská. Jedna leckdy bohatě stačí na moc dobrou muziku.“

Jiří W. Procházka

Na světě si už nemůžete být ničím jistí. A pokud je to svět, kde agent JFK mluví slušně (!) i tváří v tvář bandám zfanatizovaných Matematiků, tak jste již definitivně ztraceni.

Poslední jistota, bazální realita, se vytratila v krvavém nitru Rozmarných pyramid.

Jitka Šenkeříková je ve své tvorbě neklidná a akční jako já.

A koho jiného bych si měl k ilustrování šílených Rozmarných pyramid vybrat než Jitku, která tak krásně nakreslila sedícího, zamyšleného Kena Wooda, coby proslulého zabijáka a šílence z Kentucky?

ROZMARNÉ PYRAMIDY

Počítání mrtvých

„Tento způsob zabíjení,“ děl profesor von Wonder, odvraceje se od kupy mrtvých, „zdá se mi poněkud nešťastný. Naše výprava, původně vědecká, měla jiné zadání. Na toto se mi vskutku zříti nechce.“

Profesor zachvácen novým hněvem spočíval na megalitickém bloku uvnitř pyramidy pojmenované názvisky nestejnými, nicméně Chufevova či Cheopsova byly z těch proslulejších.

„Proklatě!“ pravil pan Kovář, když si byl přebil zásobník. „Profesore, čím to je, že zabíjení nepřátel tolik nesnášíte, ačkoli sám mi ukazujete, jakéž vzorce mám likvidovat?“ Sotva to dopověděl, bez rozmýšlení jal se pálit z poctivého AK-47 na další Matematiky.

Rozšafně oděných mužů přibývalo vskutku rychle, avšak proud trhajících projektilů z hlavně zbraně Františka Kováře rozséval smrt o poznání hbitěji.

„Pah! Vzorec, již se snaží tito fanatici vytvářeti,“ řekl profesor, ždímaje si košili od vůkol tryskající krve, „mohl by kejklířsky transformovati prostor nejen v této komoře. Zaměřte, prosím, následnou palbu do protější stěny, vlevo nad chodníčkem, prosím,“ uzavíraje své pozorování vědecké a zaměřování laické.

Komorou profesor nazýval Velkou chodbu v Chufevově pyramidě. Letmo již zmínil bijcům agenturním její rozměry pro potřeby bitvy, v níž se bude rozhodovati o podobě světů příštích. Velká chodba, zvaná též Galerií, měřila přes padesát metrů na délku a devět metrů byla vysoká. Dosti místa na utváření vzorců, sdostatek rozměru pro střelbu a notně rozlehlé území pro počítání mrtvých.

Pan Kovář stál vedle profesora, jsa opřen o kamenné brlení nad centrálním chodníčkem, skryt za bytelným kvádrem. Setrvával, občas dívaje se zpoza rohu na akrobatická alotria Matematiků. Současně se kryl před přívalem kopí, šípů a kamenů z praků specializovaných algebraických vrhačů. Zásahy jejich byly vskutku nebezpečné, protože přesné.

„Hle,“ děl Kovář k profesorovi, „i takto se dá vypálit z úkrytu do davu zuřících, tím pádem strategicky chybně smýšlejících zbraňových soků.“ Řka to, vysunul toliko zbraň zpoza kvádru a souvislou dávkou třiceti tříštivých střel vyčistil prostor vlevo nad chodníkem.

„Vaše umění je více než dostatečné a zasluhuje si pochvaly,“ pravil profesor von Wonder, obraceje se ke střelci. „Jste skvělý bojovník.“

Kovář poděkoval co nejokázaleji. „Vězte, že o tom vím, milý von Wondere.“

Strašlivé rovnice

„Můj přítel takto plkává často, profesore,“ pronesl veliký snědý muž, střílevše souběžně s Kovářem z protějšího úkrytu mezi olbřímí bloky.

„Zato Vincent jest učiněná otevřhuba.“

Za tohoto uštěpačného rozhovoru profesor von Wonder zvolal: „Jakže? Vy, nejlepší lidé Agentury, se tu budete škorpiti hůře nežli dubiózní vykladači horoskopů?“

Pánové Vega i Kovář na sebe pohlédli s úšklebkem pobaveným.

„Ale, pane profesore…“

„Chci vás upozorniti, že vaše vtipy častokrát ani nerozpoznám,“ odtušil profesor. „Nyní jest vhodné vaše umění znova prokázati. Musíme postoupiti dále, k sarkofágu, jenž konečný výsledek transformace může definitivně stvrditi. Funguje coby telekinetické centrum matematických vln, což jsem se vám již v Paříži snažil vtlouci do hlav.“

„Profesore, neračte se obávat. Zbraně naše jsou kvalitní a naše odhodlání pověstné,“ pravil Kovář, zachovávaje vážnost chvíle.

Pan Vega, zaujav útočné postavení, doložil: „Jacísi matikáři popletení nás nedostanou.“

Všelijak poskládaných a navršených mrtvol bylo v Galerii dosti, a jak profesor poznamenal, k dokončení důležitých rovnic scházelo jen skrovně lidských těl.

Všichni tři opět pokročili notný kus vpřed.

A na konci Galerie…

„Světe kulatý!“ vykřikl von Wonder. „Co to činí?“

Matematici akrobaté

Další zástup Matematiků chystal se tvořit další vzorec. Oni, muži krytí deštěm šípů, oštěpů a kopí. Jejich akrobacie mezi svištícími zbraněmi brala dechu.

Neměl to být ortogonální vesmír, jak zpovzdálí dospěl k poznání profesor. Již žádné čtyřrozměrné časoprostorové kontinuum, též žádná primitivní hmota obvyklá.

Ctihodný von Wonder, uchopiv průsvitný list displeje, sledoval symboly míhající se mu před zraky. Vše vyhlíželo nedobře. Matematici tvořili progresivně zakřivený vesmír. Jednadvacet rovnocenných virtuálních rozměrů. „Jednadvacet, oko bere,“ pravil by karbaník a obdivovatel ženských křivek Frank Boorman, jenž právě střelbou zběsilou gumoval lidské vzorce o troje kasemata výše.

Jednadvacet rozmarných rozměrů, stejně toliko různorodých vesmírných axiomů.

Libovolný z axiomů mohl býti geometrickou dimenzí, přeformátovaným časem či podprahovou prahmotou. Jakýkoliv z nich se mohl nelineárně transformovat do opačného pólu.

A v tomto zmatku vůkol vládla jediná konstanta.

Základ přirozených logaritmů.

Bazální rovnice Všehomíra.

Profesor se zapotácel, hypnoticky se blíživ k zapadajícím do sebe axiomům.

„Vizte,“ děl, vzhlédnuv na Kováře a Vegu. „Není toto posedlé?“

Koneckonců, po celé údobí neobyčejné bitvy bylo vše posedlé. Matematici tvořili rovnice nejen z vlastních těl, ale i ze zbraní.

Příprava na zabíjení

Pan Vega, zachvácen byv obsesí bojovnou, zaklapl do futuristické zbraně FN P90 zásobník. Měl v něm ku střelbě připravenou celou stovku a ještě padesátku nábojů navíc. Při úsťové rychlosti sedm set šestnáct metrů za vteřinu a s kadencí devět set ran za minutu připadal si dostatečně vyzbrojen.

Pan Kovář si vedle automatické pušky Kalašnikov 47 chutě připravil izraelský Desert Eagle, jakousi pistoli zkombinovanou snad s příručním dělem. František měl rád zbraně. Měl rád i lidi.

Pravím vám však, že ne všechny lidi.

I s Matematiky by se mohl s určitými výhradami shodnouti. Pokud by však s nimi domluva byla možná. Po oněch desítkách mrtvých bylo nabíledni, že možná nebude.

„Hodiny prchají,“ pravil střelec, stíraje si pot z čela.

Kováře ani přátele z Agentury nepřipravilo zhola nic na živé obrazy složené z desítek fanatiků, jež se nechávali pobít, jen aby mohli dokončiti komplexní vzorce či řešení rovnic.

A matematicky stvrzenou ideu vyslati do světa širého.

A tím jej naprosto změniti.

Hovory před bitvou

„Vinci,“ pravil Kovář, „rozmetejme tuto skrýši jako hnízdo prašivých krys.“

„Pah,“ děl Vega, vlekouc monstrózní stroj na produkci mrtvých. „Třebas pěstí či holí!“

„Snášenlivost,“ pronesl von Wonder, „jest vlastností všech vojevůdců.“

„Vojevůdce jste vy, pane,“ řka to Vega, zaťal pěsti. „My jsme toliko ti, co zabíjejí.“

„Věru, a čas jest stále kratší,“ dodal Kovář. „Popilme si.“

Dopověděv to, zahájil palbu.

Smrtící symfonie

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata!

Bhroumhhh!

Boom! Boom! Boom!

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata!

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata!

Baumgh!

Beng, beng, bengbengbeng!

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata!

Bhroumhhh!

Boom! Boom! Boom!

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata!

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata!

Beng!

Konference v Paříži

(půl týdne před pyramidou)

Za oknem se tyčil skvostný jehlan Eiffelovky.

„Jane Františku, jak sám jste tvrdil,“ pravil profesor, usedaje zpět do secesní lenošky, „lidstvo jako živý organismus jest latentně telepatií propojeno. Obdobným neprostupujícím zářením, zvaným Hawkingovo, jsou propojené též atomární vazby. Telepatie a Hawkingovo vlnění se za určitých podmínek dají prolnouti navzájem. Ověřili to naši vědečtí kolegové ve světech k zániku vybraných. A co že vyšlo ze závěrů jejich? Naše bazální realita nezdá se býti výjimkou! Pokud vyjdeme z těchto fakt, je nasnadě, že vše, co vnímáme, v čem ubíhají nám naše životy, vše závisí na všudypřítomných zákonech matematických. A poté na fyzikálních. Čili vše jest v celek propojeno.“

Pan Kovář pohyboval hlavou a zdálo se, že přisvědčuje.

„Matematici z důvodů jakýchsi chtějí přetvořiti svět. Propojením dvou oněch všemocných vlnění vesmírných,“ děl profesor.

„Věru, náhle mám pocit, že slyším poslední lahodné zvuky rozumu,“ odtušil pan Kovář.

Hodiny Moulin Rouge

Slunce venku nabodlo se na špici Staré dámy.

Profesor von Wonder jal se pokukovati po nástěnných hodinách s tašistickým ciferníkem a s vyvedeným nápisem podniku pochybné pověsti Moulin Rouge.

Bilo šest. Bylo se schylovati k přítmí podvečernímu.

Tři hodiny debat exaltovaných nad modulacemi holografickými.

Tři hodiny tajných rozprav pařížských.

A kolik ještě hodin do konce tohoto světa?

Jde o moc!

„Nechci pražádné zápisy z jednání,“ řkouc Bytewská z holografické projekce, povstala v podzemí CERNU. Obličej její plasticky pronikl do místnosti. „U všech rohatých, Military divize nám předala závěry časové rozvědky, vám dobře tak známé! Místo, čas, cíl. Chci, abyste tam jeli. Chci, abyste to vyřešili. Chci výsledek!“ dodala zhurta a zmizela. Byla to hodná žena.

Mexický pistolník Vega, zapuzuje nevhodnou odpověď, raději se vztyčil a stáhl žaluzie. Z pokoje tím pohybem stvořil Vernův šrafovaný svět. Vega byl pistolník demiurg. Na stropě otáčel se chromovaný větrák. Vířil šrafovaný vzduch. Měl rozměry vrtule z americké Dakoty.

„Měnit svět chce každý,“ pokračoval Kovář v přerušeném hovoru, dívaje se na drobného profesora. „To jest známá věc.“

„Nu ovšem, ale každý si změny povšimne,“ dodal Vega.

Von Wonder mávl rukou. Nalil si z karafy čisté vody. Svlažil si hrdlo a děl: „Tuto změnu zaregistrujeme příliš pozdě. Obávám se.“

„Díky mému prostomyslnému vnímaní světa,“ ozval se šrafovaný rek Vincent Vega, „mně cosi nedochází.“ Sedě zabořený v pohovce, v obličeji měl šrafovaný výraz, v ruce šrafovanou zelenou láhev Absintu. „O co Matematikům jde, když si oné změny tedy ani nepovšimneme?“

„O moc.“

„Opravdu tak o hodně?“

Ticho, jež nastalo po pistolníkově otázce, plynulo jako Seina.

„Ne o hodně. O moc,“ po chvíli roztrpčeně pravil profesor, hledě do nedůvtipné tváře páně Vegy. „O moc řečenou absolutní. Nemusím snad dále rozváděti, komu by moc nejvyšší mohla přijíti vhod.“

„Tomu, jehož jméno se nesmí vyslovovat,“ přemítal Kovář bez chuti k žertům.

„Třesky plesky,“ doplnil diskusi ctný pan Vega.

Axiomy pana Vegy

„Ano, i tak by se to dalo sděliti,“ přisvědčil vzdělanec, zamysliv se nad slovy Kovářovými. Slova pistolníkova nechal odplynout do stoky bezmyšlenkovité. „Vše vychází ze známých konstant a axiomů.“

Štval ducha do výšin abstraktní matematiky i fyziky navzdory posluchačům.

„Pohleďme na to způsobem, že jde o banální skutečnosti, jakož jsou přirozené logaritmy, gravitační konstanty, geometrické vzorce a matematické rovnice. Kupříkladu komutativnost sčítání, definice exponenciálních křivek a tak všelijak. Jest to srozumitelné, přátelé?“

„Jest,“ pravil Vega s pochmurnou tváří. „Já však též mám své matematické axiomy či fyzikální zákony. Jedna a jedna jsou dvě. Pokud někomu uštědřím ránu, padne. Střelím-li soka osmatřicítkou do čela, odlétne mu polovina lebky. Komutativnost sčítání jest jistě započítaná i v těchto dějích. Akce a reakce. Síla, hmota, zrychlení. Kolt má zásobník na šest nábojů. Na těchto počtech a pravidlech svět stojí a toto se nikdy nezmění!“ Mexičan téměř vybuchl v hněv.

„Bojím se, že víra tvá není podložená tak nezlomně, jak si představuješ, příteli,“ vmísil se do debaty pan Kovář. „Obávám se, že je to pouze jeden z pohledů na svět. Fešný, majoritní, nikoli ovšem jedinečný.“

„U všech svatých! Jak víš, že pan profesor má onen správný?“ máchl pan Vega paží. Měl šrafovanou ji i zachmuřené čelo.

„Nikoli snad správný, ale též přínosný,“ odtušil profesor. „Představte si kupříkladu kruh. Plocha jest čtvrtina pí krát průměr na druhou. To platí, když je pí rovno, jak si přibližně pamatuji, 3.1415926535897 a tak dále.“

„Problém tedy spočívá v čem? V jednom čísle?“

„Vinci, věz,“ vložil se do rozpravy pan Kovář, „že přemnoho matematických, vědeckých či inženýrských rovnic obsahuje toto číslo Ludolfovo, což z něj dělá jednu z nejdůležitějších matematických konstant.“

Nejhorší příklad

„Ptám se opět, v čem tedy spočívá problém?“ nenechal se zviklat mexický tazatel.

„Problém by spočíval v tom, kdyby kupříkladu bylo rovno čtyřem,“ pravil profesor.

Pan Vega, odloživ hranatou láhev na skleněný stolek, sledoval nezdolného lektora s údivem.

„Probůh… Problém? Jakési číslo na školní tabuli?“ pokrčil rameny řimbaba.

„To jakési číslo na školní tabuli jest transcendentní číslo, milý příteli.“

„Transcendentní, netranscendentní, jest to pouhopouhé číslo na tabuli.“

„Což o to, číslo by se dalo jistě mokrou houbou smáznouti. Jenže my zde hovoříme o tom, že by opravdu pí bylo rovno čtyřem. Zjednodušeně řečeno: vzorec pro výpočet plochy kruhu by byl shodný se vzorcem pro plochu čtverce. A toto jest pravda pravdoucí.“

František Kovář počínal chápat myšlenky vyřčené již při první zmínce o čísle Ludolfově. Byť to byla pouhá úloha, byla to nejlepší úloha.

Či snad, lépe vyjádřeno: nejhorší příklad.

„Mějte na paměti, že notně by se tím vše zjednodušilo,“ slova tato dodal vědec s velikým důrazem.

„Poslyšte,“ zahlomozil pan Vega, nehodlaje se již zmiňovati o předešlém svém prostomyslném okamžiku, „to bychom ale již naprosto nerozeznávali, co jest kruh a co čtverec.“

„Tak jest, pane Vego. A přitom to není veliký rozdíl. Tři a kousek, či rovnou čtyři,“ přitakal von Wonder trpce.

Pan Vega, otočiv se, roztáhl žaluzie.

„Máte pravdu, pane. Vskutku, velký rozdíl to není,“ pravil zastřeně, dívaje se skrze čiré sklo.

Věž ze starých časů

Ostatní též pohlédli na věž za oknem.

Putující slunce ji nasvětlovalo odstíny nazlátlými.

Byla vážně nádherná.

Včera i dnes.

Obdivuhodná stavba o hmotnosti deseti tisíc tun.

Základy její tvořily čtyři betonové bloky mocné. Na těchto kvádrech nacházelo se šestnáctero menších bloků, jež svíraly stavbu, aby se kvůli geometricky neotřelé konstrukci dočista nerozložila. Z bloků vedla do veliké výše v úhlu padesát čtyři stupňů konstrukce z poctivé oceli. Ach, a v ní dva a půl milionu nýtů. Toť číslo věru obdivuhodné!

Věž popisovaná měla včera i dnes tři plošiny. První ve výšce padesáti sedmi metrů, druhou jedno sto a patnáct metrů nad zemí a třetí ve výši záviděníhodných dvou set sedmdesáti šesti metrů. Dnes – stejně jako jindy, kdy jest viditelnost optimální – bylo lze z vrcholu dohlédnouti do vzdálenosti poctivých sedmašedesáti kilometrů. Což jest ostatně vzdálenost významná.

Ze všech těchto fakt bylo nad slunce jasné, že jest to dobré.

Eiffelova věž byla stejná.

Včera i dnes.

Vůkol ní vládlo ticho, pohoda a mír.

„Pane profesore, vy dokážete člověka zjančit,“ pravil mexický pistolník do nerušenosti. Nepousmál se však, jak by se dalo očekávat.

Jediný, kdož na repliku zareagoval, byl větrák z Dakoty.

Nepokojně zavrzal.

Opět v pyramidě

Boom! Boom! Boom!

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata!

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata!

Beng!

„Tamti stanovují integrály,“ pravil profesor, ukazuje paží s neskrývaným obdivem, „a ti druzí, v hnědých hábitech, vyrovnávají strany pro exponenciály. Je zapotřebí vyrušiti ony rovnice,“ povzdychl, utíraje si vysoké čelo šátkem.

Pan Kovář s matematickou přesností vystřílel další zásobník. Rovnici z lidských těl vydělil číslem složeným z třiceti puškových nábojů.

Ratata… Tatatata, rata rata, ratatata… doplnil jej mexický pistolník. Pro jistotu.

„U ďasa,“ děl Kovář, přistoupiv k nejbližšímu mrtvému, oděnému do meditačního hnědého roucha. „Nekreslil jste toto v Paříži na tabuli?“

Pootočil hlavu Matematika. Znaky vytetované přes holou hlavu byly vprostřed narušené otvorem způsobeným střelou ráže 7.62 x 39 mm.

„Toto jest evidentně proměnná pro diferenciální rovnici prvního řádu, nicméně pokračování se musí nacházeti…,“ pátral profesor očima opatřenýma kvalitními okuláry Keen v nejbližším prostoru. Opět prohlédl na znaky pomalované a vytetované na pažích, hlavách i vyšité na kněžských oděvech. „Saprlot, ono jest to takměř hotovo!“ vzkřikl vzdělanec hlasem plným zoufalství i obdivu zároveň. „Otvor po náboji pouze redefinoval vedlejší proměnnou. Ne, ale ještě se to nezdá býti definitivní! Při všech svatých, ano, dosud to snad není definitivní,“ horlivě opakoval, pohybuje kuželem světla baterky po prostoru.

Věhlasná Galerie uvnitř Velké pyramidy byla plná ubohých mrtvol. Profesor však neviděl lidská těla a všelijak poházené končetiny. Von Wonderovi před očima defilovaly ubíhající řady rovnic, vzorců, znaků a čísel. Zrychleně dýchaje, oči mu těkaly a jimi bylo snad vidět i samotný mozek, v lebce mu kypící lopotou logickou.

„Ne, dosud to nedokázali,“ pravil.

Vyhrání řečené první

Pan Kovář, otáčeje se se zbraní kol dokola, se tázal:

„Profesore, obávám se, že nikdo jistě neví, co nastane, až výsledky Matematiků budou definitivní, ale jen mi včas sdělte, jak mohu zabránit oné definitivě.“

Z opačné strany Galerie, z přístupových cest k ní, bylo zaslechnouti vzdálené staccato střelby.

„Blíží se pan Boorman se svými lidmi,“ děl Kovář o poznání klidněji. „Hola, hola, pane Franku! Pospěšte! Střílejte více!“

„Drahý Kováři,“ namítl profesor, „takové počínání, střílení překotné bez cíle, jest nutno pokládati za zhola zbytečné. Cožpak jsem vám nesdělil, že pouze naleznu-li fragment zbývající, jehož zapadnutí do skládačky zamezíme, budeme úspěšní? Ovšem Matematici jsou věru vykutálení chlapíci.“

„Vykutálení, ale též dočista mrtví,“ pravil pan Vega. „Pokud rovnici nedokončili, pak zdá se, že zatracení nám nehrozí.“

„Ostatně, jak by vzorec dokončili mrtví?“ otázal se střelec, přáteli zvaný též iniciálami JFK.

„Oho!“ vykřikl von Wonder, pozvedaje hůl. „Pohlédnětež tamtéž!“ ukázal špicí hůlky.

Raněný Matematik, chechtaje se na celé kolo, chrlil vodotrysky krve a v ruce svíral svazek vlastních střev vyhřezlých. Natahoval ruku s nimi k odtržené čísi potetované končetině ležící mu po boku.

„Toť onen chybějící fragment rovnice!“ vzkřikl vzdělanec.

„Proklatě! Střílejme!“zakřičeli pánové Kovář a Vega a odnaproti je doplnil pan Boorman. Díky svému zraku laserovému zahlédl zručný kyborg cíl zaměřený profesorovou hůlkou.

Tré smrtících linií se protnulo v cílovém bodu.

Matematik se v návalu kovu a ohně proměnil v opalizující kouli barvy rudošedé. On i jeho mrtví kolegové se svorně roznesli po protějších stěnách velké Galerie.

Prostor zastřený mlhovinou krevních buněk i dýmem z palných zbraní se na mžik zavlnil, jako by v cosi nového chystal se přetvořiti. Dimenzí rozlehlé Galerie prostupovalo kruhové vlnění, z hladiny vodní známé, když do ní děcko rozpustile vhodí kamínek.

Přítomní ztuhli do nehybnosti okolních mrtvých, avšak vlnění neškodně prošlo skrze ně a zmizelo v myriádách krychlí pískovcových, z nichž byla sestavena Velká Chufevova pyramida.

„Pah,“ pravil profesor. „Tento úkol, zdá se, zvládli jsme na výbornou, chlapci šikovní.“

Slyše to pan Vega, vyňal z kapsy doutník Davidoff a labužnicky si jej zapálil.

František Kovář, jsa pohnut, chvíli mlčel, poněkud podezíravě si prohlížeje vnitřní prostor Galerie, a teprve poté pronesl:

„Pravím vám, přátelé, že práce naše nebyla marná.“

„Kakraholte, a nyní konečně ven, z hlubin stavby této proklaté na světlo denní!“ zavelel profesor.

„Sláva!“ vzkřikli všichni.

Hlasy jejich připomínaly zpěvy z andělského kůru.

Pohlednice z Egypta

Za půlhodinku pouhou dřepěli již vesele ve vojenském voze Humwee pomalovaném rozvernou kamufláži pouštní. Svištěli si to pustinou známou z atlasů coby Sahara.

Za nimi, v záři zapadajícího slunce, k obloze vzpínaly se tři proslulé egyptské stavby, tři nejznámější stavby v historii lidstva.

Jedna vedle druhé. Jako na barvotiskové pohlednici z dovolené.

Písek, kameny a nebe.

Chufevova, Chafreova a Menkaureova krychle.

Tři nejznámější krychle na světě.

Rozpravy na Martových polích

„Ráda bych vás upozornila,“ pravila Ljuba Bytewská, dívaje se na ladnou linii Eiffelovy rozhledny, „že vše, čeho jste dosáhli a čeho mohla bych si vážiti, není zcela tak v pořádku, jak mohlo by se zdát.“ Vstávajíc ze svého křesla, zkřížila ruce na dmoucích se krychlových ňadrech. „Nuže, co tak upjatě mlčíte?“

Kovář, Vega, Boorman a von Wonder tak svévolně mlčeli a tak svévolně seděli.

Do omrzení.

Seděli na Martových polích v kavárně Picasso Cubes. Bílé hranaté stolky, bílé hranaté slunečníky, bílé hranaté židle, zelené hranaté palmy. Na vstupním poutači nade dveřmi kavárny skvělo se krychlové kávové zrno s nápisem Café de Brasil.

Ve výhledu před nimi tyčila se povznášející věž Eiffelova v celé své nádheře; pověstný železný hranol vážící přes deset tisíc tun. Čtyři nohy na betonových kvádrech, stroze obdélníková konstrukce sahající do výše tří set dvaceti čtyř metrů. Ročně se na vrchol skvostu průmyslové architektury nechá vyvézti přes šest milionů návštěvníků. Což jest vskutku hodně lidí.

„Nemlčíme. Rozmýšlíme,“ narušil ticho Kovář, zvedl se, a došed k paní Ljubě, upřel jí zrak do temných, čtvercových očí. „Pokud jde o onu zprávu GODa, jde jistě o překvapení veliké, ale což svět nezůstal tak, jaký vždy byl?“

„Nu, pohleďte sama,“ přisvědčil Boorman, upadaje do mírného hněvu. „Mohla byste jmenovati jediné změny, kteréž jsme si nepovšimli? Odebeřte se, naše milovaná vůdkyně, i třebas na zdejší terasu a ukažte paží: to a to jest jinak!“

„Nebuďte netrpěliví,“ odtušila vedoucí Oddělení pro potírání interrealitního pašeráctví. „Poslyšte, co dím! GOD zprávu delší dobu kóduje takovým způsobem, abychom ji mohli vědomím naším vstřebat i v této bazální realitě. Což zdá se být problémem větším než menším.“

Paní Ljuba byla z toho všeho poněkud již neurotická.

Poklepávaje karmínovými obdélníkovými nehty o desku stolu, stříhala očima z jednoho muže na druhého. Poklepávání neustávalo. Paní Ljuba měla hezké, i když drobet silnější kvádříkovité prstíky. Hebkou kůži zápěstí jí obepínal obdélníkový náramek červený jak půvabné nehty. Paní Ljuba, ukazujíc všem mechaniku kloubů prstních, nenechala nikoho na pochybách, že okamžik veledůležitý se blíží.

Divení veliké

„Ale proč, můj ty světe?“ otázal se pan Vega. „Jaký problém by zde mohl nastati? Bazální realita je bazální právě proto, že je neměnná. Stále stejná. Stabilní. A takovou jsme ji přece díky operaci Chufevova krychle zachovali!“

„A hleďme,“ pravila na to Bytewská, „jak toto můžete tak směle tvrdit, pane Vego? Sám náš veliký profesor přec jasně sdělil, že změny té si nikdo nepovšimne. Jak jste tedy došel k vašemu nezlomnému přesvědčení?“

Vega mlčel.

Což samo o sobě bylo významným prvkem této nové reality, byla-li nová.

Projev páně profesora

Profesor von Wonder letmo naznačil, aby se všichni zklidnili. Pokládaje si čtvercové okuláry na stolek, ještě důrazně ukázal hranolem ukazováčku na vzpurně mlčícího pana Vegu.

Ten mrmlaje „Při všech nesvatých!“ usedl též konečně s ostatními na své místo.

„Nutíte mne, přátelé, abych se vyjadřoval určitěji. Dobrá. Inu, jak milá paní Ljuba, tak i nadinteligence GOD mohou míti pravdu,“ děl profesor a krče rameny, jal se dál uvažovat: „Krása matematického popisu, jednoduchost vzorců, jednotná teorie pole, sjednocení základních konstant, další zjednodušení modelu strun, inu, co já vím. Matematici touží míti svět, jenž by byl krásný, jednoduchý a logický, dle nich. Jak jsme si říkali při minulé konferenci v tomto městě, matematická sekta praví, že dalšímu vývoji alternativních vesmírů a stejně i civilizací jako takových brání příliš složitý matematický a fyzikální aparát. Chyb prý se dopustili již staří Řekové a Římané, ale také Arabové, Sumeřané, Chetité, Inkové a Mayové. Všichni totiž stavěli na tom, co viděli kolem sebe.“

„A na čem by, k ďasu, měli stavět?“ zeptal se JFK, obrátiv se na stejně zmatené posluchače.

„Na matematice přec! To jest jediná, čistá pravda vesmíru. Pokud by se Matematikům podařilo doopravdy propojiti veškeré souvislosti a sjednotiti fyziku makro i mikrosvěta, lidstvo by mohlo postoupiti o celé lokty dále v poznání hmoty i vesmíru. A k tomu jest zapotřebí provésti jakési matematické stavební úkony, jichž si opravdu nemusíme býti vědomi. Čistě mezi námi, dámo ctěná a pánové ctihodní, toto jeví se jako vskutku lákavá představa! Žíti v světě jiném, než je našim smyslům předkládáno a než je známým zákonům fyzikálním i geometrickým dovoleno.“

Rozhodnutí

Kovář sledoval reklamní vzducholoď Xaverius s barnumskou reklamou na Rubikovu kostku. Majestátní vzdušný kvádr proplouval na pozadí Eiffelova hranolu.

„Milá paní,“ pravil pokorně, obraceje se na velitelku Bytewskou, „ačkoli nevidím jediný rozdíl v naší bazální realitě, profesor mne dosti zviklal. A vy zejména, pokud dovolíte. Vy a GOD. Vy tři jste nám totiž nikdy nelhali, pokud mne paměť neklame.“

„Hrome, ale co nyní máme učinit?“ vykřikl pan Vega.

„Jsem z toho bizon,“ zakroutil Boorman hlavou kol dokola.

„Ach,“ pravila paní Ljuba, odkládajíc kávu na hranatý stolek. „Mí zlatí milí, zde jest již ona transformovaná zpráva od GODa. Pohleďte!“

Teserakt a jiné rozmanitosti

Uprostřed místnosti se zjevil zářící, rotující teserakt prolínající se s dalšími vícerozměrnými objekty, jako kupříkladu s ortoplexy, simplexy či krychloktaedry. Nebyl to vlastně obrazec ani tak geometrický, jakožto psychický. Byl to vpravdě hrůzyplný, proměnlivý a nestabilní obraz Všehomíra.

Náhle jako by bouře udeřila!

Rotující panoptikum dimenzí se rozlétlo způsobem pampeliškového chmýří rozfouknutého. V následující nanosekundě se rázem semklo do tvaru masivní krychle.

„Bazální realita již neexistuje,“ odtušil pochmurně von Wonder, poznav pravdu.

Nikdo mu neodporoval.

Nikdo ho totiž nepochopil.

Toliko pan Kovář vznosně pravil:

„Vracíme se zpět, pánové!“

„Nu ovšem,“ přitakal pan Vega. „A tentokrát jim to tam celé zpřeházíme!“

„Nezpřeházíme,“ odvětil von Wonder, usmívaje se. „Zarovnáme.“

„Nuže vzhůru tedy!“ pronesl Boorman horlivě.

„Tak tak,“ přitakala paní Bytewská. „Tak hlavně již nehovořte a konečně vyražte, chlapci moji.“

Návrat ku krychlím egyptským

Hle! Matematici tušili správně, že hranaté povozy pásové i kolové, jakožto vzduchoplavecké stroje krychlové i hranolovité měly rozhodnouti o podobě světů příštích. A to rovnou na tomto místě! Ovšem, běží-li nám o místo v užším slova smyslu, je nutné zmíniti se o faraonských krychlích samotných, zejména o Chufevově, též Cheopsově řečené.

Přepravní stroje s nápisy E. F., dopravujíce do pouštního suchopáru objekty tvarů roztodivných, vršily je do hromad a do zón dle řádu nerozpoznatelného.

Hle! Stovky odvážlivců vybavených nikoli zbraněmi ničivými, ale entitami barevnými, byly rozhodnuty ukotvit bazální realitu opět v axiomech platících před změnou iracionálního čísla Ludolfova na racionální.

„K ďasu!“ znělo unisono v hrdlech algebraických kněží a totéž rezonovalo i ze strany druhé, v hlasivkách goniometrických specialistů agenturních.

Revoluční sektu matematiků, vědomou si toho, že rozhodující atak bude nelítostný, mrazilo rozechvění úporné. Současný světa stav jim takto vyhovoval. Realitu bazální rozloživše dle zadání dostali ji k hrátkám bez omezení.

Temný zákazník v temném plášti s temnou přilbou na hlavě platil dobře.

Platil totiž celými světy.

Vždy.

Ovšem návrat matematického mága von Wondera s armádou barevných objektů ke stěnám Chufevovy hrobky mohl jejich nové hřiště bryskně proměniti v poušť. A to nikoli v saharskou.

Návrat onen pro Matematiky i pro svět mohl znamenat prostou volbu:

Ano / Ne

1 / 0

3,14159265358979323846264338327950288… / 4.0

Život / Smrt

Škorpení i lichotky vzájemné

Zprvu se pyramida octla v jednom ohni.

„Tak vida,“ děl pro sebe vzdělanec, sleduje razičské práce na hologramu tisícibarevném. „Plutoniové pumy průrazné zdají se býti žádoucími nástroji důlními. Vizte, pane Kováři, nezdá se vám štola již řádně připravena?“

„Tak jest, tak jest,“ děl pan Kovář. „Cítím však nutkání, pane profesore, sdělit vám, že nikdo netuší, co sledujete tímto pohráváním si bizarním.“

„Ba,“ přidal se střelec mexický, „dokonce i mé komplikované vědomí o tom nemá ani tuchy.“

Slyše to von Wonder, udeřil ovladačem o zem, takže se zdvihl obláček prachu písečného.

„Což neříkal jsem vám oběma, že tajemství neexistuje, byť jen na chvíli opustí mozek můj vlastní?“ jal se profesor spílati, řka, že veškerá práce tajná jest málo platná, protože – jak v Paříži nedávno dopodrobna rozprávěl – „lidstvo coby živý organismus jest latentně telepatií propojeno“ a že on nemůže ni slovem nápomocným svou strategii oběma přátelům zjeviti, dokonce ani na ni úporněji mysliti.

Jakmile se dostatečně vylál, zdvihl opět ovladač, a oklepav jej o bermudy béžové, pravil: „Promiňte.“

„Výtky, které jste vznesl, měly hlavy i paty,“ řekl Kovář.

„Baže, odpusťme si, co jsme si,“ děl Vega smířlivě. „Jste dobrý člověk, profesore, i když vám začasto zhola nerozumíme.“

„Nevadí, přátelé moji věrní,“ odvětil vzdělanec, rozpomenuv se na mnohé hovory s nimi. „Není každému shůry dáno.“

Pan Kovář zalomil rukama, byv raději zticha.

Pan Vega, nic nechápaje, pozvedl obě pěsti a z nich vesele vytrčel pozvednuté palce.

„Jak říkám, jste zlatý muž, profesore!“

„A nyní chutě, chutě,“ povzbuzoval profesor holografický obraz, ignoruje mexikáncovo nadšení. „Zbývá nám již nemnoho času. A brzo zavelíme, nechť… Avšak, můj ty světe, co to ti ohavníci činí?“

Souputníci, vidouce von Wondera tak pobledlého, obávali se velmi jak o zdraví, tak i duševní rovnováhu jeho.

„Ti piškuntálové jsou vskutku dobří,“ musel uznati profesor zaraženě.

„Což znamená jen to nejhorší,“ odtušil pan Kovář.

„Na mou tě! Oni to rozluštili…“

Uvážlivost páně profesora

Na obrázku trojrozměrném skvěla se komplexní krychle Chufevova. Dobře na ní byly zřetelné vnitřní chodby, prostory jako Galerie či hrobka samotná se sarkofágem mytickým. Vše vzájemně propojeno v úhlech pravoúhlých, poněvadž sama pyramida byla celá přísně pravoúhlá.

Na sebe kolmé šachty a cesty křížily se s průnikem kolmým. Byla to profesorova jáma vytvořená zásahy shora svržených pum plutoniových. Tato měla sehráti rozhodující roli v řešení vylíhnuvším se z nitra abnormálního mozku profesorova.

„Dosti bylo mrtvých,“ pravil vzápětí po předchozí akci egyptské. „Nyní již víme, jakým způsobem Matematici transformují zákony i realitu tuto, pročež proti nim hodlám použíti jejich vlastních zbraní.“ Toto jediné pravil při druhé schůzce pařížské, na Martových polích.

Více tehdy říci ani nemohl.

Nyní, pozoruje změny ve vnitřním uspořádání šachet, pravil rozvážně:

„Nedá se činiti nic jiného. Nepřítel jest chytřejší než liška. Hbitější než zajíc. My však počneme prováděti náš záměr dle plánu, bez ohledu na spěšnost jeho konání,“ děl profesor. „A jak mi vyprávěl můj dávný přítel Vladislav Vančura, spěch není kdykoliv zárukou dosažení cíle.“

A jal se citovati historku úctyhodného psavce českého…

Rozšafný biskup

Zmatení hlupáci a lidé slabého ducha bývají nepokojní, avšak moudrost skýtá jistotu. Vykračujíc si s rukama za zády nespěchává a třídí nehody přihlížejíc k věcem věčným.

Kterýsi biskup královéhradecký překypoval chutí a schopnostmi štváti zajíce. Honil je v stinných končinách hájů, v místech slunných, po brambořištích, strnisky a podél struh, na koni pečlivě osedlaném, sedě pěkně zpříma a uvažuje o štvanici se svým myslivcem, který se držíval o koňskou délku za ním.

„Festina lente,“ říkával, „festina lente (*), pane myslivče! Zajíc je hbité a malé zvíře. My naopak jsme dospělí a rozšafní mužové. Jen pošetilci se řítí vpřed skákajíce, opisují kličky, rudnou, brunátnějí, popadají dechu, avšak ten, kdo věc uvážil, jde zvolna. Jen ať nám ten ušák uteče, vsadím se, že co nevidět vyrazí jiný, a věřte mi to nebo ne, třeba se to všechno rozutíkalo a třeba všechna zvěř zalezla do děr, budeme dnes přece míti k večeři zaječinu!“

(* spěchej pomalu)

Kostky jsou vrženy

Výjev následující byl natolik velikolepý, že mnozí historici o něm do dob dnešních hovoří s nadšením i s úctou bezmeznou. Doteď v pařížském Louvru vedle čtyřrozměrné Mony Lisy visí kinetický obraz profesora von Wondera před Chufevovým tělesem, an praví: „Kostky jsou vrženy!“

A vskutku, nebylo přesnějšího vyjádření pro průběh bitvy, jež vešla do dějin Všehomíra.

Přepravní kolosy počaly zvedati zaháknuté objekty a stoupat s nimi vzhůru. Profesor velel leteckému dispečinku slovy úsečnými, leč přesnými.

Každá vzducholoď, každý stroj vrtulový či křídlatý s objektem zavěšeným pod sebou zaujal nad Chufevovou krychlí místo určené toliko vzdělancovou myslí.

Pánové Kovář, Vega i Boorman mezi tím chodili a navigovali sem a tam a přišedše poté konečně k profesorovu holografu blíže, bedlivě střežili změny chodeb v krychli světélkující.

„Vězte, vězte všichni,“ děl von Wonder, odvrácen od přátel, hledě na vzducholoď E. F. 1959 kotvící rovnou nad šachtou uměle stvořenou, „ že nebylo jiné možnosti, než tento způsob agrese tajiti do chvil posledních. Nyní jistě vše pochopí i bláhovci největší.“

Vincent Vega na to moudře pravil: „Jakož i my.“

Boorman, ateista, již svým zrozením odvěký, odvětil na Vegovu repliku: „Dejž to Pán Bůh.“

Profesor Carl Maria von Wonder, odvrátiv zrak od leteckého uskupení, soustředil se na trojrozměrný výjev. Kolmá šachta uprostřed krychle, tu a tam rovná stěna kvádrem megalitickým narušena, podlaha šachty taktéž původně pravidelná počala se vysunujícími krychlemi a hranoly členiti.

Profesor ovladačem uvolnil první objekt ze závěsů vzducholodě E. F. 1959. Červený kvádr o délce sedmi bloků padal do nitra šachty.

Pan Kovář na to hleděl, užasle zvolaje:

„Pah! Bdím či sním? Jest to ono, co myslím, pane?“

„Ba, ba,“ odvětil von Wonder, zaznamenávaje další vzdušný stroj objevivší se nad ústím šachty vedoucí až na dno Chufevovy stavby. „Jest to ono, příteli.“

Profesor natočil objekt ve tvaru žlutého L naležato a odpoutal jej od spodních traverz vrtulníku Black Hawk. Byl to již druhý objekt, jenž se vřítil do nitra ohraničeného prostoru. Za ním následovala další přepravní helikoptéra, tentokráte se zavěšeným křížem obsahujícím devět kvádrů zelených.

„Tetris,“ pravil konsternovaný kyborg Boorman. „Bože.“

„Oho! Vy, pane, s Matematiky hrajete tetris?“ otázal se z míry zcela vyvedený pistolník Vega.

„Tento způsob boje,“ děl pan Kovář, zíraje na holografickou projekci s klesajícími útvary geometrickými, „zdá se mi arciže geniální. Přece však, neuniká mi cos důležitého? Myslím tím smysl této hry, jakkoli ona sama vyhlíží v tomto megalomanském provedení arci atraktivně.“

Poslední vysvětlení

„Ta otázka jest bystrá, Františku,“ odvětil von Wonder, odvraceje se na chvilenku od přístroje holografického. „Nuže, jsem připraven, abych vám odpověděl na vše, co jsem vám musel dosud tajiti.“

Čas kráčel vpřed rychlým krokem, jako tomu bývá vždy v momentech vypjatých. A hle, přátelé profesorovi navzdory pádícím sekundám přesto napjatě naslouchali.

„Matematici zpřevrátili naši realitu svými alotriemi počtářskými. Zaseli do našeho světa zcela jiný řád. Touto stavbou, po věky věků tajemnou a mysteriózní, pronikli do zákonů dle našeho zdání neměnných,“ děl profesor, spouštěje do kamenné šachty další dva objekty naráz, krychli a ležatý kvádr s ní.

„Oni nám ukázali cestu změny, my jim ukážeme změnu cesty,“ pravil, přerušuje pojednou svůj výklad. „Hleďme, hleďme, naši matematičtí sokové nespí!“

Řka to, jal se profesor soustředit na dno šachty, na hologramu purpurově prosvícené.

Střezte se hry v kostky!

Matematici na oplátku používali své osvědčené vzorce tělové, aby transformovali nitro šachty a měnili jeho vlastnosti fyzikální. Tímto dokázali pohybovati klesajícími předměty vlevo, vpravo či dokonce je pootáčet, byť jen jedním směrem, a to nejvíce o devadesát stupňů.

Avšak i to stačilo, že objekty dopadnuvší na dno šachty ze svých bloků vytvořily jedinou linii a z jakýchsi důvodů se anulovaly a dočista zmizely.

„Jakže?“ zvolal Kovář. „Co se to nyní děje? Kameny mizí! Objekty mnohatunové přestávají existovat?“

„O tom jsem chtěl s vámi mluviti dále,“ pravil profesor, snášeje onu novinu bez nesnází. „Tušil jsem tyto rozpaky. Pane Kováři, nemizí kameny samotné. Samotné neexistují. Mizí matematické projekce, z nichž jsem ony objekty stvořil.“

„Naše uši,“ pravil Vega „zalehly hukotem vašich úvah. Bylo by možné lépe je ztvárniti?“

„Pokusím se, Vego milý. Stejně jako Matematici zhmotnili změny našeho světa matematikou, tak já obdobně zhmotnil matematiku.“

„Ha,“ odtušil Vega s výrazem nejistým, rozhodnut dále se již neptat na cokoliv.

„Vysvětlím následovně,“ doložil profesor a úkonem jednoduchým nasměroval další padající objekt. „Nepadají kameny, ale pečlivě připravené soustavy rovnic. Jejich účelem jest přeplniti nitro Chufevovy krychle do té míry, že Matematici nebudou schopni utvářeti své vlastní vzorce.“

„Toť myšlenka vskutku odvážná,“ přisvědčil pan Kovář.

„Vím. A děkuji,“ vykasal si profesor rukávy, pokračuje v navádění dalších entit. „Zelené objekty obsahují soustavy lineárních rovnic, červené zase kvadratických. Černé jsou stvořeny z rovnic binomických a bílé jsou pro změnu nerovnice kvadratické. Exponenciální rovnice mají barvu modrou a goniometrické zas hnědé jsou. Jak jsem pravil, používáme podobné zbraně jako naši zdatní soupeři, pouze mnou poněkud modifikované.“

„Slyšte!“ vykřikl mexikánec. „S tímto mužem lehké jest ovládnouti svět!“

„Tento muž,“ pravil profesor skromně „potřebuje vaši statečnost a bojechtivost, nikoli však, aby svět ovládl, nýbrž zachránil.“

„Tak pravil muž moudrý,“ děl Kovář, lehce se ukláněje.

Game over*

(* Hra jest skončena)

„Více vpravo, a o sto osmdesát stupňů!“

„Dvě L opačně k sobě! Svisle, pane.“

„Vida, vida! Krychle a s ní prudký pád!“

„Doleva! U ďasa, obrácené T zcela ke stěně!“

„Proklatě, odmazali dvě řady najednou!“

„Nevadí, máme klikyhák a za ním ležaté L!“

„Propánaboha! Dva hranoly kolmo na sobě! Ach!“

„Aby je husa kopla! Další řada!“

„Nu ať, my však stoupáme! Stále stoupáme!“

„Pane, pouštíme krychli, téčko a klikyhák! Nádhera!“

„Pah, máme již polovinu šachty!“

„Mátonohy matematické ztrácejí možnost manipulovati s prostorem!“

„Hle, a nahoře připravuje se ku spuštění kříž a malé T.“

„Nereagují!“

„Je zřejmé, že nedostává se jim ni prostoru fyzikálního, ni matematického!“

„Další T, následují dvě L!“

„Nu, nu. Druhé L otočit zrcadlově!“

„Chválabohu, stoupáme, pane!“

„Další hranol. Vlevo a otočit o devadesát!“

„Hrome, ještě L a krychle!“

„A poslední T!“

„Probůh, a jest konec…!“

Episoda se končí

Prostor se v tu ránu zavlnil. Vůkol vyhřezl svit o síle milionů svící.

A poté nastalo ticho.

Hra byla ukončena.

Cíle bylo dosaženo.

Bazální realita byla opět obnovena.

Staré dobré koleje

„Konečně se zas všechno vrátilo do starých, dobrých kolejí,“ řekl Kovář. „To to ale trvalo, co? Do hajzlu, a takovejch lidí přitom zařvalo.“

Nečekal na odpověď a rozkutálel se rovnou kupředu, k hnusně urbanistické Káhiře na obzoru.

„To ti povím, kámo.“ Vega ho dohonil a dál se už kutálel po Kovářově boku. „A že se kolem toho nadělalo bordelu.“

„Hele, víš co, Vinci? Dáme na letišti panáka Mistra Walkera a padáme do Evropy. Už toho vedra a písku tady mám plný křusky.“

„A to ti povím, kámo,“ řekl pro změnu Vega, „to bude jedině dobře.“

V saharském písku po nich zůstávaly dvě vyjeté, nehluboké koleje.

Nad nimi, na zaprášeném nebi, nad obřími koulemi pyramid, zářilo jehlanovité Slunce.

Svět byl zase takový, jaký má být.

Jaký byl po celé věky.

A to ti povím, kámo, to je jedině dobře…

Josef Pecinovský

Každý autor fantastiky má ve své pracovně instalovaný vstup do časoprostorového tunelu. Berňák o něm naštěstí neví a katastrální úřad také ne. Ten portál se otvírá automaticky, někdy ochotně, jindy méně. Jen málokdy ale může autor ovlivnit, jakými smyčkami a zákrutami bude prostupovat tím větevnatým systémem. Vše je věcí náhody a jen zázrakem může dojít na ta místa, která si představoval. Tak se může zjevit například svět zatížený miliardami tun plástve, jindy se zase může člověk propadnout do pekelného světa Juty bez slunce a světla, aby se raději přesunul někam do vesmíru, kde bloudí živý tvor o velikosti planety… Ještě menší vliv má autor na to, s kým se v tomto zvláštním systému setká. Většinou tu potkává jen odrazy svých vlastních smyšlenek, ale někdy se jeho systém propojí s částí tunelu, kterou tajemný bůh fantastiky přidělil někomu jinému. Asi jen tak se mohlo stát, že jsem se tam kdesi mimo reálný čas a prostor setkal s Emilem Holubem, Jiřím z Poděbrad, Hanussenem a Reinhardtem Heydrichem, a dokonce na mne chvílemi pokukoval André Laurie, když sbíral podklady pro svůj román o Hvězdě Jihu. A když autor potká jen tak náhodou Johna Lennona s jeho třemi druhy, nechá se klidně ukolébat na vlně překrásných melodií a pak se text rodí sám, bez zvláštního přičinění…

Onehdy jsem do tunelu zabrousil jen tak, aby se neřeklo, protože bůh inspirace si vzal dlouhodobou pauzu, a byla to šťastná chvíle, protože strážci tunelu pocítili nedostatek autority a věnovali se jiným zájmům. A tu mi naproti kráčí mladý muž, s kterým jsem se už setkal, a tenkrát jsem se za ním musel hnát až na Měsíc, zatímco jiní ho v pohodě dohonili ve Valašské republice nebo rudolfinské Praze. John byl mimořádně unaven, a než usnul, opojen lehkým koktejlem, vyprávěl mi zajímavý příběh o svém otci, o Těchonínu, časoprostorové anomálii a Karu Malechovi, a bezděčně také prozradil, co se mu stalo v tom městě, kde kdysi sídlila agentura EF, údajně nyní hanebně zničená. Odešel pak náhle, bez rozloučení, jak už to u lidí přicházejících tunelem bývá, a já ho marně pronásledoval. Zbyl tu po něm jen příběh, který jsem stačil letmo zaznamenat. Nejsem si jistý, zda jsem vše napsal přesně tak, jak to říkal, přece jen těch koktejlů bylo víc a John je zvyklý spíš na whisky. Ono to totiž vypadá, jako kdyby si vymýšlel. Ale skutečně jsem vše zapsal tak, jak to říkal, jen si myslím, že právě na tuto událost není dvakrát pyšný, a kdyby nebylo té únavy, radši by dal k lepšímu něco výživnějšího.

Od toho dne John nepřišel, namísto do Ženevy jsem zabloudil kamsi na dno plástve, odkud není návratu. Snad se odtamtud jednou vyhrabu. Nemá to hoch jednoduché; abychom se s ním setkávali častěji, musíme si počkat na zrod nové agentury.

ŽERTÍK

První, co John Francis Kovář po průchodu portálem spatřil, bylo oko.

Nebylo to úplně obyčejné oko, i když mohl snadno rozpoznat všechny anatomické náležitosti. Duhovka měla barvu mechu prokvetlou stopami rumělky a tmavá zornice za sebou skrývala dutinu, která na Johna působila stejně jako hluboká studna. Bělmo bylo nažloutlé barvy, a jak na ně John hleděl zblízka, mohl rozpoznat namodralé ostrůvky pozvolna se přelévající z místa na místo v lehkém připomenutí Brownova pohybu molekul.

V levém koutku oka se dal zaznamenat zvláštní rudý útvar, o kterém se John mohl domnívat, že je to ječné zrno. To se však záhy pokrylo víčkem, zbrázděným desítkami různě propletených vrásek, a když se vzápětí víčko opět odsunulo nahoru, lesklý povrch oka odrazil vše, co stálo před ním, a John mohl pohlédnout do vlastní tváře, v tuto chvíli zakryté maskou.

Trochu ho udivilo, že vidí jen sám sebe, a tak lehce vrhl pohled směrem doleva, kde měl stát Lon Bastian. Nebyl tam.

Lidé tak snadno nemizí, vždyť neuplynul ještě ani zlomek sekundy od okamžiku, kdy pronikli do tohoto světa. Ta myšlenka donutila Johna, aby svůj pohled odtrhl od prázdnoty dutého orgánu a podíval se směrem vlevo. Tajemný přísvit mu prozradil, že jeho druh právě mizí v jiném portálu, který se tu nikdy neměl otevřít, a to, co John zaslechl, byl škodolibý smích. Možná to byla úniková cesta, ale John na okamžik vteřiny zaváhal, protože ten smích velmi dobře poznal.

Boční portál se zavřel. Oko se pohnulo.

Jak se dalo čekat, oči, i když velikosti mlýnského kamene, se ani v tomto světě nepovalují jen tak na ulici. I toto oko bylo součástí většího biologického systému, a když se Johnovi podařilo lehkým pootočením hlavy prozkoumat terén i na opačné straně, poznal, že zrakový orgán je zasazen do lebky potažené tmavohnědou kůží, která svým povrchem připomíná kůru staré vrby. Ke každé hlavě patří tělo, ale to John vidět ze své pozice nemohl, zato si povšiml drápu velikosti středního balvanu. Pochopil, že svým vpádem probudil něco, co mohlo ještě nějakou dobu spát, a raději někde jinde než tady.

Tam, kde očekával lehce zvlněný terén provoněný jarními květinami a zbarvený do zelena trávou spásanou nanejvýš tak stádem ovcí, ležel drak a o skladbě jeho jídelníčku nemohly být žádné pochyby.

John nedostal ani celou sekundu času uvažovat nad tím, jaké má drak úmysly. Ostatně podobné úvahy jsou zbytečné. Drak nemá úmysly. Drak má hlad.

John se v žádném případě nemínil proměnit v zákusek.

Pochopitelně, John byl přesvědčen, že je to standardní mise, ostatně jako vždycky. Mise to měla být natolik rutinní, že s sebou dokonce vzal toho nováčka. Ten chlap se ale do akce hlásil tak vehementně, až to mohlo být někomu podezřelé. Jakýsi Lon Bastian, čert ví, kde ho ulovili, protože hovořil francouzsky s akcentem pochyceným v rovníkové Africe. Angličtinu jakž takž lámal a službou v cizinecké legii se zrovna netajil. Takový případ samá ruka samá noha, ale dle vlastního mínění velký světák, který nenechal na pokoji jedinou sukni a ve všech bordelech od Timbuktu po Yaoundé byl jako doma. Hochu, ty tady dlouho nebudeš, pomyslel si John, protože nabyl jistoty, že ten hoch je HIV pozitivní, prolezlý ebolou a spavou nemocí, břišním tyfem a žloutenkami všech tří typů.

John si ho vzal s sebou možná i proto, aby mu trochu srazil hřebínek.

Teď byl ten záhadný muž pryč a John si opět promítl jeho podobu před očima. Pak si uvědomil, že ve chvíli, kdy si ten podivný nováček dokázal otevřít portál v portálu, zaslechl tichý smích. Jako kdyby už někdy něco takového slyšel…

Že ani tato mise rutinní nebude, tím si John mohl být jist, ale rozhodně neočekával potíže už v první vteřině.

„Mně to připadá, že se ty fantomy zbláznily.“

Tak takovou větu John od Carla Maria von Wondera ještě neslyšel. Doposud se zdálo, že ten muž je suverénním pánem nad tím nepřetržitým klokotem svého malého vesmíru. Sál fantomů vždy dělal na Johna dojem, že tu panuje pevný řád. Stejně tak tomu bylo i dnes, ale pohled do ustarané von Wonderovy tváře nasvědčoval opaku.

Chaotický svět časoprostorových fantomů zdánlivě beze změny proudil kolem imaginárního ohniska a najít v tom nepřetržitém pohybu nějaké závislosti by dokázal jen geniální matematik; jakým ostatně von Wonder byl.

Jistě, jedna srážka fantomů způsobila řetězovou reakci, hned do sebe nabouraly další a obohatily ten zvláštní svět o nové bubliny. Tvar, velikost i počet fantomů se měnily přímo před očima, mnohé probleskovaly namodralou září, jiné krystalizovaly do zelena, to vše v tajemném přítmí tu a tam pročísnutém nejasným zábleskem.

Von Wonder sledoval displej prosycený gigantickou tabulkou údajů, která svým překotným životem připomínala rejdění spermií. Zdálo se, že žádné číslo nezůstalo na svém místě déle než jednu sekundu, a mohlo se jich zobrazovat snad několik tisíc. Von Wonder si občas vyvolal graf, který však dle Johnova mínění vnášel do věci jen další zmatek.

Přestal drobnému muži nahlížet přes rameno a podíval se tam, kam ukazovala von Wonderova ruka.

„Myslel jsem, že na velikosti fantomu nezáleží,“ pokrčil rameny John. Ten fantom, na který jej Wonder upozornil, byl totiž maličký, snad ne větší než fotbalový míč.

„Nenechte se klamat perspektivou,“ mínil strážce sálu. „Ta tady neexistuje. Ale máte pravdu, tenhle fantom je skutečně neobyčejně malý a chová se… No, jako bláznivé kuře.“

Teprve teď si toho John všiml. Podezřelý fantom sice rotoval, ale nikoli podle geometrického středu, takže se zdálo, že na své dráze kulhá.

„Kterému světu tahle kulička patří?“

„I to je absurdní, nic o něm nemohu zjistit. Já ho tady prostě…“ Bezmocně rozhodil rukama a bylo zřejmé, že by svému notebooku nejraději zaklapl víko a mrštil jím tam, mezi fantomy, kam by se svým chaotickým chováním rozhodně hodil. „…prostě ho tady nemám, nebo už jsem starý a k nepotřebě. Měl bych jít do důchodu.“

John se chystal prohodit neutrální zdvořilostní frázi, aby starého muže utěšil, ale už mu nebylo dáno.

„Analytický tým se domnívá, že zdrojem problémů je svět G24,“ uslyšel za sebou.

„Taky jsem si to myslel, ale pak se mi zdálo, že to je pé jedenáctka,“ namítl von Wonder, aniž by se otočil. Ljubu Bytewskou poznal bezpečně podle hlasu i podle toho, že její přivalivší se hmotnost nepochybně ovlivnila dráhy nejbližších fantomů, což jiný člen Agentury rozhodně nemohl dokázat.

„Ta je OK,“ prohodila Bytewská. John ustoupil, při této teoretické debatě byl zbytečný. Zezadu pozoroval dvojici soustředěnou na pohyb fantomů a říkal si, že absurdnější kombinaci lidských těl se mu snad již nikdy uvidět nepoštěstí. Maličký von Wonder s ušatým globusem nasazeným na nepatrné čárce krku, máchající rukama jako ploutvemi, a vedle něj gigantická Ljuba, svým vzhledem teď nejspíše připomínající asteroid a hrozící každou chvíli i sebenepatrnějším pohybem von Wondera zavalit. Jejím tělem jako kdyby při každém pohybu přejížděla vlna tsunami a…

„Tak mi tedy řekněte, proč se právě tam bortí T-pole!“ vykřikl von Wonder tak, že zahnal Johnovy nepatřičné myšlenky.

Přestal ty dva poslouchat, ostatně jejich hovor se přesunul do vysoce teoretické roviny a on už vytušil, že z toho kouká neodkladná mise.

Během těch pár kroků ze sálu jako kdyby z něj spadla ta tíseň, o které do té doby nevěděl a která mu prokazatelně vadila. Nějakou chvíli netušil, co to je. Teprve když se vrátil zpět k zábradlí, pochopil.

Ze sálu fantomů se linulo podivné aroma, zvláštní zápach, takový, nad kterým by speciálně cvičení mixéři parfémů jen nedůvěřivě kroutili hlavou.

Jakmile John i Bastian zmizeli v portálu, skončila jeho obsluze služba. Po pravdě řečeno, většinou tady nebylo moc co dělat. Automatika je všemocná a člověk nemohl vlastně nijak otevření portálu a jeho provoz ovlivnit. Ale předpis je předpis, a tak tu postávali vždy dva asistenti, kteří pak podali hlášení na příslušná místa. Povinností osádky portálu bylo střežit tento prostor ještě deset minut po uzavření. Tak to aspoň tvrdily dosud platné a nikým nezrušené předpisy, ale v Agentuře nebyl snad jediný člověk, který by tento předpis znal a dodržoval. Z původně profesionálních osádek, připravených k zásahu v protipožárních a antigravitačních oblecích, se stala vlastně brigádnická služba, kterou nakonec zastával kdekdo.

Portál se během několika vteřin po průchodu uzavřel automaticky, ostatně jako obvykle. Do otevřeného portálu nebylo z tunelu ženevského centra vidět, a i kdyby tam někdo pohlédl, spatřil by jen neutrální krajinu světa G24. Aspoň tak to tedy mělo být. Ta desetiminutová doba nebyla určena náhodně, během tohoto intervalu se uklidňovalo rozvlněné rozhraní a hladina prostorových siločar se pomalu rovnala k normálu. Každou odchylku bylo třeba monitorovat a ohlásit. Nakonec bylo nutné překontrolovat integritu T-pole, ale ženevská strana portálu byla prázdná během deseti sekund.

Asistentka Nikita spěchala, aby si upravila narušenou vizáž, a technik Fadre měl na internetu rozehranou partii pokeru.

Absurdní ovšem je, že oběma tato trestuhodná nedbalost možná zachránila život.

Nejmoudřejší je ustoupit. Nebylo nač čekat. Portál se brzy definitivně zavře, a pak tady zůstane John o samotě s nevyzpytatelnou obludou, a to v poloze značně nevýhodné.

Má střílet?

Ne, to ještě není nutné, ostatně je otázka, zda ta kůže zvíci neprůstřelné vesty je vůbec zranitelná.

John měl škorpiona na řemeni na zádech, než jej dostane do palebné pozice, vsune do něj zásobník a natáhne spoušť, mohou uplynout dvě, tři vteřiny.

Příště půjdu s nabitou a nataženou zbraní do každého portálu, říká si John a uvažuje nad tím, zda bude nějaké příště.

Potom se ukázalo, že má nohy ještě rychlejší než hlavu. A nejen nohy. Necouval totiž drobnými krůčky jako primbalerína, zpět do ženevského centra se vrhl saltem, za které by se nestyděl profesionální kaskadér, udělal ještě jeden kotoul, narazil na protější stěnu, a v té chvíli už třímal v prstech nabitou zbraň.

„Zavři ten portál!“ zařval John do interkomu na von Wondera, ale v tu chvíli ještě interkom nezachytil signál vnitřní sítě ženevského centra. Von Wonder tedy Johna nemohl slyšet a John to věděl.

Zdálo se, že Johnovi přeje štěstí, protože se portál začal zavírat sám, ale obluda se ukázala být hbitější, než vypadalo její hřmotné tělo. Nejdříve se do tunelu nasunula přední noha, podobající se tlapě varana, kdyby nebyla velká jako radlice buldozeru. Tři drápy, mohutné jako bludné balvany, měly šedočervené zbarvení, a soudě dle nepěkného odéru nevěnoval dráček manikúře příliš velkou pozornost.

Za tlapou se do ženevského centra vsunula hlava, které teď nedominovalo nazelenalé oko, ale tlama vybavená několika desítkami nažloutlých zubů, zabroušených častým používáním do špičky. Jako kdyby se otevřela pekelná brána, rudá jako krev, bezedná jako jícen sopky a plná tak silného zápachu, že zcela přehlušil vůni tlapy. John usoudil, že tenhle tvor si ze všeho nejraději musí pochutnávat na mršinách. A na kostech, domyslel si, protože mnohé zuby měly ulámané špičky. Pak poněkud znejistěl, protože mu do toho odéru zavanul slabý přídech dobře uleželého hnoje.

Nakonec se do okružní chodby začalo drát válcovité tělo a John jen doufal, že portál se uzavře natolik rychle, aby obludu rozpůlil.

Ve vesmíru neexistuje hmota, snad kromě jádra bílých trpaslíků, která by odolala svírajícímu se portálu. Vše, co se dostane této kosmické gilotině do cesty, je nutně rozporcováno na dva kusy. Johnovi na okamžik bleskla před očima vzpomínka na tělo hraběte d’Morcerfa, který to prostě nestihl a proti zákonům přírody nic nezmohl.

Drak je v téže situaci, což znamená, že od něj za dvě vteřiny bude pokoj. Tihle plazi jistě budou mít tuhý kořínek, takže se dá očekávat, že obě poloviny budou ještě pár desítek sekund kolem sebe chňapat a kousat, svíjet se a mrskat sebou, a vůbec se budou snažit vzít s sebou do pekla vše, na co dosáhnou, ale bude to skutečně už jen labutí píseň.

John se zastavil a v klidu přihlížel nevyhnutelnému konci tvora, který měl tu smůlu, že se ocitl v nesprávnou dobu na nesprávném místě.

Neviditelná masa portálu přitiskla to gigantické, snad desetitunové tělo k podlaze a John viděl, jak se obluda začíná krčit. Zastavila se a hlava na hadovitém krku se pootočila vzad. Pak se tělo vzepřelo, šupiny se naježily, až na okamžik připomněl ten tvor dikobraza, a John pocítil, jako kdyby se právě něco stalo se samotnou podstatou hmoty. Na okamžik se mu zdálo, že zmizela gravitace, a měl stejný pocit nevolnosti, jako kdyby procházel portálem. Kdyby to neviděl na vlastní oči, nikdy by tomu neuvěřil, ale při svém dlouholetém působení v Agentuře už si mohl přivyknout na to, že přírodní zákony platí jen tehdy, když se jim zachce. Spatřil, jak se deformovaná perspektiva portálu svírajícího se kolem trupu draka na okamžik zamlžila a pak jako kdyby se portál na zlomek vteřiny pootevřel. Drak sebou mrskl a jeho tělo poskočilo o několik metrů vpřed, což vyvolalo malé zemětřesení.

Portál zacvakl a oba světy se od sebe oddělily. Ozval se hluk intenzity deseti požárních vozů, takové zamňouknutí naštvaného kocoura, ale o čtyři oktávy níž.

Něco se mrsklo kolem Johnovy hlavy a skropilo jej teplou sprškou vazké tekutiny.

Portál odsekl drakovi konec ocasu.

Centrum E. F. nebylo a ani nemohlo být zcela sterilní. Nejednou tady John spatřil pobíhající krysy, vysmívající se svou existencí všem snahám deratizátorů. V kolektorech, v nichž byly nataženy všechny rozvody, tedy elektrické kabely, plynové potrubí, vodovodní i odpadní trubky, vesele přežívaly rybenky a hnízdili tady i cvrčci, občas pořádající ohlušující koncerty. Veškerá snaha vypudit tu havěť stála nekonečné hodiny marné práce a spoustu vyhozených peněz. Tu a tam pronikly dovnitř mouchy a vosí hnízdo nejednou zpestřilo letní sezónu.

Ale co se týče vyšší fauny, jako kdyby tady doposud přece jen něco chybělo. Teď byl patrně z hlediska chaosu stav ideální, vyvážený a dokonalý. Od tohoto okamžiku se v prostorách centra Agentury E. F. v Ženevě pohybovalo o jednoho živočicha víc, než bylo bezpodmínečně nutné.

A John přemýšlel, jestli má střílet, nebo vzít nohy na ramena.

Carl Maria von Wonder zaznamenal lehký otřes. Původně si myslel, že má závrať, což se mu občas vzhledem k vysokému tlaku stávalo, ale lehké chvění ručičky seismografu ho uklidnilo, aspoň co se týče jeho zdravotního stavu.

Zemětřesení v ženevském centru zaznamenaly seismografy asi třicetkrát do roka, ale málokdy tak silné, aby se zahoupala podlaha. Domyslel si, že spíš než o zemětřesení se tady jedná o narušení rovnováhy fantomů, které už druhý den pozoroval se značnou nelibostí. Moudřejší by měl být za hodinu, až se vrátí Kovář s tím zelenáčem.

Ovšem ještě nikdy nebyla srážka tak mohutná, aby to pohnulo ručičkami seismografů. Možná, že to nezpůsobily fantomy. Něco se tedy děje.

Zdálo se mu, že zaslechl signál interkomu, ale byl tak krátký, že se mohl mýlit. Byl tak soustředěn na displeje přístrojů, že ho nenapadlo interkom překontrolovat.

Na jeho maličkém displeji totiž naskočilo Kovářovo jméno. Ale protože byl Kovář právě v soustavě G24, rozhodně nemohl volat…

Hrome, kde jsou všichni, říkal si John. Nikdy ho nenapadlo, že okamžikem, kdy se otevře portál a on za ním na několik hodin, dní, nebo i měsíců zmizí, se na této straně všichni ti, které sem vážou povinnosti, během dvou vteřin rozprchnou. Byly to jen iluze, které mu říkaly, že podpůrný tým sleduje první kroky vyslanců na opačné straně portálu a drží nad nimi ochrannou ruku až do okamžiku, kdy se kontakt definitivně ztratí.

Kde je asistent Fadre, který ždímal ještě před chvílí v ústech pohaslé torzo doutníku? Jistě už stačil dojít do kuřárny a pod silným ventilátorem opět pouští uzdu své nezdolatelné vášni.

Kde je asistentka Nikita, která zjevně měla rozmazané oční stíny, když na ni John vrhl dvojsmyslný pohled, než udělal ten osudný krok. Snadno si to domyslel, ona o té kosmetické vadě také věděla.

Jistě, už nebylo co na práci, ale snad mohli počkat těch pár vteřin, než se portál opravdu zavře.

John se až podivil, jak má rychlé nohy. Tři kroky a byl z komory venku, na chodbě. Jen za sebou nestačil zabouchnout dveře.

Drak rozhodně nebyl připraven na to, že se dostane do těsné prostory čtvercového průřezu, a tak patrně mrskl některou ze svých přečetných částí těla. Dveře se vyvalily do chodby, a s nimi celá stěna. Náraz byl tak mohutný, že se s Johnem zahoupala podlaha. Tohle přece musel někdo slyšet!

Mezitím se vysoukala ven hlava velikosti malého tanku, následovaná krkem, jenž připomínal ropovod.

A John věděl, že to musí zkusit, je přece třeba tu zrůdu zastavit, nebo aspoň zdržet. Je naštvaná, nepříčetná a zmatená.

Nekonečnou chodbou se rozlehla dlouhá salva, John pokropil saň celým obsahem zásobníku. Třicítka nábojů během necelých tří sekund rozsévala kolem sebe potenciální smrt. John dobře viděl, že všechny projektily zasáhly, a dvakrát se dokonce trefil přímo do široce rozevřených očí.

Nejméně dvakrát mu něco zasvištělo kolem uší. Byly to střely, které díky zákonům o úhlech dopadu a odrazu změnily směr letu, takže se mohl stát prvním členem Agentury, který se dokázal zastřelit vlastní zbraní, aniž by to zamýšlel. John chvíli přemítal, od čeho se ty střely odrazily, než pochopil, že od dračí kůže.

Řekl tři sprostá slova, ale jak se dalo očekávat, nepomohlo to. Zasunul další zásobník. Měl na to čas. Drak se totiž zastavil. Takže aspoň něco ta střelba dokázala zařídit.

Příslušník třídy Draconidae lehce pohnul víčky, což byla jeho další reakce. Naděje, že by mohl po této salvě zcepenět, se rozplynula neobyčejně rychle.

John měl ještě u pasu tesák a dva útočné granáty. S nožem nedokáže nic, to už věděl, a granáty si chtěl schovat na okamžik, kdy bude nejhůř. Teď jen doufal, že někdo na odpovědném místě konečně zaregistruje, že se něco děje, protože střelba ze samopalu je zvukem, který do prostoru Agentury přece jen nepatří. Snad někoho napadne podívat se na některou z obrazovek kamerového systému a…

John v tu chvíli spatřil, jak se drak otřel o strop a dvě kamery právě dosloužily. A pak mu jakási zpožděná reakce kdesi uvnitř očí oznámila, že do třetí kamery se parádně trefil právě on sám.

A pak jako by zaslechl ozvěnu. Nedaleko od něj prokazatelně kdosi střílel krátkými dávkami.

Couvl asi šest metrů. Střelba zarachotila znovu a přiblížila se. Slyšel ji teď vedle sebe. Za pootevřenými dveřmi. Na nich koutkem oka zahlédl cedulku, kterou se mu nepodařilo v tak krátkém čase rozluštit.

Ale proč se tam střílí?

Rozrazil dveře a parakotoulem vpadl dovnitř.

Asistentce Nikitě zbývalo právě deset minut do okamžiku, kdy se měla dostavit k Ljubě Bytewské na plánovanou poradu. Nehodlala tento čas nějak zbůhdarma vyplýtvat. Právě prováděla zkrášlovací obřad. Oční stíny už dostaly náležitý vzhled, okolní atmosféra byla prosycena výpary acetonu, malý štěteček právě rejdil po ploše nehtu levého ukazováku a vytvářel na něm souvislou barevnou vrstvu.

Naprosto ji nezajímalo, co se odehrává na obrazovce zapnutého televizoru, měla jej puštěný jen jako kulisu, kterou vůbec nevnímala. Zato však uslyšela, jak se za ní otevřely dveře.

„Nemůžete zaklepat?“ řekla, aniž by se ohlédla, a shodila všechny kosmetické přípravky do zásuvky.

Pak se ohlédla a úsměv jí zmizel ze rtů. Pravda, viděla, že tím nezvaným návštěvníkem je John Kovář, ale raději by ho potkala v trochu jiné situaci.

Blesklo jí hlavou, že právě tohoto muže viděla před několika minutami proniknout do otevřeného portálu, ale tato myšlenka vzápětí pohasla jako hořící zápalka v uragánu.

Doposud měla vždy za to, že něco takového je možné jen v kriminálních filmech; teď hleděla do tváře muže přikrčeného jako kočka, v plném střehu, se samopalem v levé a s dýkou v pravé ruce, a chybělo jen, aby držel další zbraň mezi zuby.

John přejel pohledem po místnosti a pochopil, že to byl zbytečný poplach. Právě se totiž ozvala další salva, která se ale linula z malého televizoru na protějším stole.

„Je…“ vyjekla Nikita, ale víc toho nestihla.

Než stačila cokoli dalšího říct, prolomila se stěna. Zřítila se registratura a skříň, cosi těžkého převrátilo křeslo a stůl se odsunul k protější stěně. Zapraskaly elektrické výboje, protože ta mocná síla přerušila elektrické vedení. Počítač se zhroutil s tichým třesknutím k zemi a salva z televizoru ustala. Jakási mohutná masa neznámého původu se vevalila dovnitř a zakryla Nikitě pohled na agenta připraveného k boji.

Cosi obrovského, ohavného a odporně lepkavého se dotklo Nikitiny tváře.

Pak se ozvala další střelba, ale už ne ze zničeného televizoru. To John vyprázdnil další zásobník na draka, který strčil svou hlavu za ním, nedbaje toho, že je mnohem větší než těsný otvor dveří konstruovaných na lidskou a ne na dračí postavu.

Johna ani trochu neuklidnilo, že si drak nevšímá jeho, ale pokouší se ochutnávat Nikitu, ale pak pochopil, že drak nasává ten zvláštní aromatický pach odlakovače.

Blesklo se něco modrého. Obluda dívku olízla. John nabyl pevného přesvědčení, že teď se dračí tlama otevře a Nikita se stane malým předkrmem. Jednal podvědomě. Zabořil dýku až po rukojeť do dračí tlapy, která jej tlačila k protější stěně. Měl štěstí, protože hrot vnikl do prostoru mezi dvěma šupinami.

Sani to bylo asi právě tak příjemné, jako když si pod nehet vrazíte třísku. Tlapa ucukla a dračí tělo sebou mrsklo. Krk se prohnul na opačnou stranu a hlava zapomněla, že právě chtěla zbaštit Nikitu.

Snad jen pohledem vytlačil drak Johna zpět na chodbu, kde agent podlehl prvotnímu lidskému pudu a dal se do běhu.

Slyšel, jak se drak pohnul za ním, takže prvotního účelu snad bylo dosaženo. Drak nespěchal, jako kdyby si byl jist, že mu tahle kořist nemůže uniknout. John tentokrát ustupoval opačným směrem, sto metrů před ním byl fantomový sál.

Ale drak se zastavil.

Aha, vadí ti ta tříska pod nehty, ušklíbl se John, když viděl, jak se pomocí zubů snaží drak vytáhnout dýku. Připomněl si kreslený film, který viděl jako malý chlapec, kdy malý krtek dokázal ze lví tlamy vytáhnout bolavý zub.

Pochopil ale, že on sám tak odvážný není.

J. T. Oslow seděl před stěnou sestavenou do půvabné mozaiky z desítek displejů. Občas na ně po očku pohlédl – jediným pohledem dokázal přehlédnout celou okružní chodbu sledující trasu urychlovače. De facto mu neměl uniknout ze zorného pole ani milimetr z toho čtyři kilometry dlouhého okruhu.

Byl to hubený mužík kolem čtyřicítky, s černými ulízanými vlasy a mžourajícíma očima. Velké starosti mu dělaly postupující pleš a manželka. S tím prvním se nic z biologických důvodů dělat nedalo, a s tím druhým se možná dělat něco dalo, ale pro změnu nezmohl nic on.

Možná měl projevit znepokojení, protože tři obrazovky náhle pohasly. Ale ve skutečnosti to byl normální stav, musel by hodně hluboko zahrabat v paměti, aby si připomněl chvíli, kdy byly v provozu skutečně všechny.

Důležité bylo, že se nikde nic mimořádného neděje, ale to také znamenalo nudu. A J. T. Oslow se cítil v tomto systému jako to poslední kolečko u vozu.

Kdysi býval agentem pro oblasti východního Ruska a mongolského kalifátu, ale poté, co dokonale zpackal, co se dalo, a připustil vítězství Tatarů v bitvě u Caricynu, ke kteréžto bitvě by vůbec nedošlo, kdyby tam pan Oslow nebyl, nikdo už se neodvážil vyslat ho do terénu. A tak se pro něj našlo tohle teplé místečko, kde snad doopravdy nebylo možné nic pokazit.

Položil si nohy na stůl, zhoupl se na židli a založil si ruce za hlavou.

Pak zvedl telefon, který začal tak bláznivě zvonit, až téměř poskakoval na stole.

Chvíli nerozuměl tomu ženskému jekotu. Za srozumitelné bylo možné považovat jen výrazy „Kovář“, „hnusné zvíře“ a „děsný smrad“.

„Prosím, dámo, ještě jednou,“ pokusil se Oslow uklidnit hysterku na druhém konci drátu; kupodivu ji jen slyšel, ale neviděl ji. Mělo ho to znepokojit, ale zůstal v klidu.

Nikita se sice neuklidnila, ale přesto k Oslowovým uším dolehla poněkud zkreslená informace, kterou si dozorčí vysvětlil jako vpád ochočeného zvířete neznámého druhu do útulného kabinetu slečny Nikity za asistence agenta Johna Francise Kováře. Zvíře páchne, je slizké a způsobilo destrukci kabinetu.

Nikita použila pro charakteristiku pohromy anglický výraz „lizard“ a šum donesl k Oslowovým uším mimo jiné slovo „dog“, které však Nikita pronesla v souvislosti s přirovnáním své osoby k párku v rohlíku, jak ukázal dodatečný záznam hovoru. Řekla, že ji ta hlava chtěla zbaštit jako „hot dog“.

J. T. si věc však vysvětlil tak, že si Kovář přivedl do jejího kabinetu fenku Lízu.

Rozjasnila se mu tvář. Rozhodl se, že zakročí.

John po očku sledoval počínání svého nepřítele a snažil se odhadnout jeho reakce. Podvědomě předpokládal, že je to predátor a bude se tedy chovat jako běžná šelma. Jen nedokázal nic odhadnout z výrazu dračího obličeje, pokud se vůbec o nějakém obličeji dalo hovořit; ten se skládal především z tlamy pootevřené do škvíry o výšce asi třiceti centimetrů a šířky devastujících rozměrů. Tato bezedná jáma byla vyplněna souvislou řadou zubů velikosti i tvaru menhiru. O něco víc zářily dvě protáhlé oči s kruhovými panenkami, lehce mžourající a vydávající tupý lesk. To vše postrádalo jakoukoli mimiku. Rozeznat se daly jen čtyři stavy – obě zavřené, obě otevřené, levé zavřené a pravé otevřené, pravé zavřené a levé otevřené.

John se tedy musel připravit na to, že každou chvíli obluda zaútočí. Rozpoznat ten okamžik předem bylo vyloučeno, musel tedy být ve střehu. Největší chybou by bylo dát se na útěk.

Jisté bylo, že tuto situaci sám nevyřeší, nemá s sebou nic, co by dokázalo draka zabít nebo paralyzovat, jeho zbraně mohou zrůdu nanejvýš tak poškádlit, nebo dokonce rozzuřit. Pak si znovu připomněl, že má interkom. Snad už bude fungovat. Vincent Vega je tím pravým, kdo touží po podobném dobrodružství. Zkusil mu zavolat.

Johnův hlas kupodivu zapůsobil na draka uklidňujícím dojmem. Jen kousek natáhl hlavu vpřed a pak ji zase stáhl zpátky, a tu se ukázalo, že hlava má ještě další stav existence. Ze škvíry mezi zuby vypadlo cosi připomínající nejspíš přerostlou žížalu, ale měla by dvě hlavičky.

Útvar se dotkl špičkami stěny a posunoval se směrem vzhůru, pak sebou bleskově mrskl a prosahal druhý okraj chodby.

Drak má rozeklaný jazyk, jako každý slušný plaz, uvědomil si John. A je modrý, jako šmolka.

„Do prčic, Vincente, kde se flákáš!“ zvýšil John hlas, protože na své volání dostával nulovou odpověď. „Máme tady v chodbě nezvaného návštěvníka a já jsem hlavní chod na jeho jídelním lístku!“

Interkom bzučel jako zběsilý. John vrhl pohled na displej a významně pozvedl obočí. Ne, nebyl to Vega. Za ty roky, co pracoval pro Agenturu, se John ještě s tímhle J. T. Oslowem nesetkal. Pravda, občas prošel kolem dveří, kde jmenovka mohla v česky hovořícím člověku vyvolat jisté asociace. Až teď si s ním chtěl ten člověk promluvit. Proč zrovna teď? Možná, že ten pán už ví, co se tady děje.

„Kovář,“ ohlásil se. Na displeji se objevila plešatá hlava člověka, který rozhodně nepotřeboval redukční dietu. Měl na sobě perfektně ušitý černý oblek, výrazně modrou kravatu s logem Agentury a bílý kapesníček v levé kapse saka. Když pozvedl ruku, mohl John spatřit několik prstenů. Ten chlap se mu od prvního okamžiku nelíbil.

Nepozdravil a šel rovnou na věc:

„Slyšel jsem, Kováři, že jste přivedl do prostoru Centra Agentury nějaké zvíře.“

John rozpoznal lehký ruský přízvuk. Nadechl se, aby odpověděl, ale nedostal k tomu příležitost.

„Podle paragrafu 94, odstavce 17, písmena c) vnitřního provozního řádu není povoleno brát do prostor Agentury jakákoli domácí zvířata, a to ani za účelem výzkumu či vivisekce. Jedinou výjimkou jsou služební psi, chovaní ve středisku Cepheus, a to jen pro případy mimořádných misí. Schválení každé takové mise podléhá přímo nejvyšší radě Agentury. Rozuměl jste mi?“

„To ano, ale…“

„Tak vás důrazně žádám, abyste tu svou obludu chytil za obojek a odvedl ji okamžitě tam, kam patří.“

„Obávám se, pane Osle, že to nepůjde,“ odsekl John. Oslow neuměl česky a nepochopil dvojsmysl. Zato jeho hlas přešel o oktávu výš a začal připomínat pištění.

„Budu vás muset nahlásit!“

„Prosím vás, udělejte to,“ odtušil John. Drak rozumně pokýval hlavou, Oslow pokrčil rameny a John pochopil, že možná právě tenhle byrokrat ho tím hlášením může dostat z té neuvěřitelně hloupé šlamastyky. Pokud ovšem bude někdo ochoten poslat na toto místo kvůli nějakému domácímu mazlíčkovi bezpečnostní složky.

„A podívejte se, co tu vlastně mám,“ dodal John a chtěl otočit interkom tak, aby se dračí potvora dostala do záběru.

Možná, že se Oslow ještě snažil něco říct, ale John se to už neměl dovědět. Drak totiž podlehl nějakému nenadálému impulsu daného instinktem a jeho hlava udělala výpad.

John nečekal tak rychlou reakci u tak mohutného tvora, skutečností ale bylo, že se o něj vetřelec prakticky vůbec nezajímal. Jen se rozhodl, že se vydá vpřed, a proto vysunul dopředu svůj dlouhý krk a hlava sedící na jeho konci odhodila Johna o deset metrů dál.

Výpad vyrazil Johnovi z ruky zbraň. Zamrzelo ho to, protože o zbraň nepřišel ani v těch nejhorších okamžicích v kostarických pralesích, a teď se mu ta trapná záležitost přihodí prakticky v domácím prostředí.

Poznal ale, že dračí šupiny jsou na povrchu ostré jako struhadlo, servaly mu totiž z těla horní část kombinézy s levým rukávem. Navíc Johna ten výpad připravil i o možnost další komunikace. Z interkomu se stala prohnutá placka připomínající malý bumerang, a ta odvlála kamsi do výšky, aby ji John už nikdy nespatřil. Jen musel doufat, že Oslow draka zahlédl.

Zatím necítil bolest, ta měla přijít později. Na levém rameni totiž naskakovaly tři krvavé pruhy.

„Tak takhle ne, ty nukleární hovado,“ procedil mezi zuby Kovář a zkontroloval granáty. Ty zůstaly u opasku.

Drak zatím stál a jeho rozeklaný jazyk šmejdil po stěnách. Očichává prostředí, to je zřejmé.

Hrome, kdybych tě tak zase dostal zpátky do portálu, pomyslel si John. Namísto toho, aby volal Vincenta Vegu, to měl zkusit s Wonderem. Ale pevně doufal, že teď už jsou on i drak v zorném poli kamerového systému a navíc o problému už musel vědět i Vega. Ten Oslow nemůže být tak zabedněný. Snad se konečně něco začne dít.

Zaoblená stěna se díky tlaku drakova těla v jednom místě poněkud prohnula. John viděl, že se odchlípla nevelká dvířka a na nich zahlédl symbol červeného blesku.

Rozzářily se mu oči a doufal, že dostal dobrý nápad. Kopl do dvířek, ta se rozevřela dokořán a pod nimi se odhalila rozvodná deska elektrického napětí. Možná je tady 230 voltů, říkal si, možná 380, ale taky je tady někde 22 kilovoltový rozvod. Že by právě tady?

Pomalu couval. Dračí jazyk pečlivě zkoumal stěnu a postupoval vpřed. Obluda udělala krok. Pak ještě jeden.

Ne, nesměl se teď dát na útěk, to by drak mohl vyrazit za ním a veškerá naděje, kterou vkládal do otevřených dvířek, by byla ta tam. Ale bylo k tomu třeba hodně silné nervové soustavy, zůstat stát tváří v tvář dračí obludě.

Jazyk se blížil, chvíli jakoby jazykem zkoumal strop, modrý orgán několikrát zakmital, zmizel v tlamě a zase se objevil. Pak zajel k levé stěně a na okamžik zplihl a zůstal viset volně, jako kdyby drak přemýšlel.

Konečně se John dočkal. Obluda olízla otevřená dvířka a už už se zdálo, že obě špičky jazyka zajedou dovnitř.

Nic se nestalo, jen se poněkud zatmělo. To drak udělal dva kroky a zakryl další lampy. Teď bylo třeba spoléhat se už jen na osvětlení podlahy, kde pohyblivé červené a zelené světlo do omrzení vymezovalo koridor.

A pak se zablesklo a zhaslo téměř všechno.

John slyšel praskot výbojů, ale to podstatné mu kryla napůl rozevřená dvířka.

Drak si sáhl jazykem na holé vodiče, to bylo zřejmé, ale nezdálo se, že by ho výboj jakkoli ochromil. Světla v podlaze zůstala svítit a John viděl, jak se dračí masa odsunula pár metrů zpátky.

Ucítil pach spáleniny.

V rozvaděči začalo hořet.

A pak uslyšel zakvílení, které mu připomnělo rachot pneumatického kladiva smíchaný s pádem laviny.

Když se rozsvítilo světlo, a netrvalo to déle než deset vteřin, mohl před sebou spatřit draka v plné pohotovosti. Jeho modrý jazyk opět zkoumal stěny a on sám se vydal rychlostí parního válce vpřed.

A Johnovi nezbylo, než se dát na ústup. Obluda byla odolnější, než si myslel.

Pokud mohl vidět téměř ucpanou chodbou zpět, pochopil, že vzadu teď doopravdy hoří. Tak snad požární signální systém probudí už konečně orgány pečující o bezpečnost z letargie.

Nevěděl, že muž, který odpovídá za bezpečnost centra, právě opustil své stanoviště.

J. T. Oslow sice mohl uvést do pohotovosti celou ostrahu, ale sám si uvědomoval, že by se mu vysmáli, kdyby je požádal, aby vyvedli z prostorů Agentury psa, kočku, fretku nebo papouška. Uvědomil si, že se vlastně od toho muže s nevyslovitelným příjmením nedověděl, jaké zvíře si sem vlastně přivedl.

Teď pochopil, že je v tom sám, a pokud nechce všechno hodit za hlavu, a to rozhodně nechce, musí vstát ze své polstrované židle a vydat se do akce osobně.

Lokalizoval Johna Kováře zcela zřetelně v sektoru 19 hlavní okružní chodby. Červený bod na displeji se nepohyboval. Kamery na tomto místě nefungovaly, teď se Oslow přinejmenším znepokojil. Ale ještě si nedal dohromady souvislosti. Nechápal, co může agent dělat na chodbě jiného, než prostě přecházet z jednoho místa na druhé. Stěny jsou holé, podlaha jednotvárná, snad by si mohl číst nástěnky, ale kde by se tu vzaly nástěnky. O to to ale bude mít pan Oslow jednodušší.

Místo, kde John Francis Kovář stál, bylo od Oslowovy kanceláře vzdáleno na výšku jen o čtyři patra a na délku chodby necelých sto metrů. Vstal z křesla, vyšel ze dveří k nejbližšímu výtahu a během pětadvaceti vteřin sjel o čtyři podlaží níž. Vystoupil z výtahu do okružní chodby. Slyšel, jak se za ním dveře zasunuly s tichým sykotem zpět.

Pak udělal dva kroky směrem, kde tušil Kováře.

V tom okamžiku mu cosi říkalo, že by se měl okamžitě vrhnout zpět do klece výtahu a odjet někam daleko, nejlépe až na druhý konec vesmíru.

Nestihl to.

Drak na okamžik splynul s prostorem chodby a hlava zmizela.

A John pochopil.

Když byl malý, měl roztomilou hračku. Skládacího papírového dráčka na dvou špejlích. Neškodná potvůrka zářila všemi barvami duhy, smála se na něj plochou hlavičkou, vyplazovala červený jazyk, a když John pohyboval špejlemi, různě se kroutila a papírová struktura povrchu se rozmanitě deformovala a nabízela četné geometrické tvary. Johna ani tak nezajímal dráček jako celek, jako jeho struktura, a marně tenkrát přemýšlel, jak je možné něco takového vytvořit.

Pak na dráčka zapomněl.

Nyní spatřil totéž. Jak se krk saně sunul kamsi zpět a prohýbal se do dvojitého S, podobně jako to dokážou labutě, struktura kůže vytvářela tytéž harmonicky se prolínající útvary, jen tady chyběly ty pestré barvy.

Že by si tvůrce hračky vzal vzor právě ve světě G24?

Johna trochu mátlo, že pravidelný vzorek šupin byl v jednom místě přerušený zvláštním světlým páskem, vedeným napříč kolem krku. Myšlenku bylo třeba zahnat, protože dračí hlava se vrátila zpět do chodby a vrhla na Johna posměšný pohled.

Cosi se mrskalo v její tlamě. John poznal nohy obuté do nablýskaných lakýrek. Na opačném konci tlamy visela holá hlava a z ní unikal neartikulovaný řev.

John samozřejmě nemohl vědět, že až do dračí tlamy přivedla J. T. Oslowa jeho pedantická povaha byrokrata.

Technik Fadre měl na uších sluchátka. Seděl v temné místnosti s nohama na stole a v ruce třímal joystik. Před chvílí prohrál v pokeru dobře 100 eur a chtěl si zchladit žáhu. Pustil si primitivní střílečku a nyní palcem řídil doslova kanonádu.

Před okamžikem si vybral lov na dinosaury, a protože hrál nejvyšší level, šupinatými a opeřenými potvorami se to na displeji jen hemžilo.

A vzhledem k tomu, že jím ještě cloumal adrenalin, nebylo divu, že většina jeho výbušných střel šla mimo terče. Druhohornímu pánu bohu se patrně nelíbilo, že mu někdo klepe na okenní tabulky, a tak se občas některý ten roztomilý tvor proměnil v zubatou tlamu, která se roztáhla pro celou obrazovku, a pak vše zamrzlo, což znamenalo, že náš milý lovec byl už po několikáté sežrán.

Pronesl několik nespisovných výrazů a pak resetoval hru.

Další tlama se řítila na dvou sloupovitých nohách k němu a palec zoufale svíral spoušť.

A pak se náhle displej kamsi propadl a místnost se na okamžik celá zatměla. Odkudsi zezadu sem proniklo matné polosvětlo a Fadre pootočil hlavu mírně doleva, aby spatřil, jak se na něj řítí celá boční stěna jeho kabinetu.

Bezděčně napřáhl ruku, jako kdyby mohl tu masu plastické hmoty a kovu zadržet, a pak už cítil, jak letí obloukem k zemi. Cosi mu strhlo sluchátka z uší, takže se kvílivý řev dinosaura proměnil v rachot deformovaných stěn a bortícího se nábytku. A do toho navíc zaslechl Fadre jakési vytí, které snad mohlo být lidským hlasem.

Chtěl se vymotat ze změti trosek, ale cosi těžkého na něj dopadlo a přitisklo ho to k zemi. Bylo to živé a zmítalo se to.

Ale Fadre strnul a nebyl schopen ani pohybu, protože jeho oči zahlédly tam, kde před chvílí byla svislá modrošedá stěna, tutéž tlamu, která ho před necelými patnácti sekundami pohltila tam kdesi ve virtuálním světě.

Nevěděl, co si o tom má myslet, ale nemyslel si nic, protože ho lehký úder do hlavy zbavil vědomí.

Byl to monitor, který sice nevážil víc než dvě kila, ale zato se zřítil z výšky zhruba jednoho metru.

Oslow zmizel.

„Tak dobrou chuť,“ pomyslel si ironicky John. Toho člověka neznal, ale tohle neurvalé chování dračí potvory ho naštvalo.

Viděl, jak drak probořil další stěnu, na okamžik zakolísal, jeho tělo se zakymácelo a zdálo se, že upadne.

Když se hlava opět vynořila do chodby, tlama byla už prázdná. Po Oslowovi nebylo ani památky a rovněž ten jeho děsivý řev utichl.

Johnovi zbývaly jen granáty, ale jak pozoroval svého nepřítele, tušil, že mu nebudou k ničemu.

Drak se najednou vydal na pochod. Jazyk kmital modrým bleskem zleva doprava snad desetkrát za vteřinu, jako kdyby právě ucítil stopu.

John neměl nejmenší chuť přenechat své tělo dračímu chřtánu coby pamlsek, ostatně myslel si, že Oslow by měl jako oběd stačit. Brzy jeho zprvu pomalá chůze plynule přešla v běh.

Deset metrů za sebou slyšel supění parního stroje a skřípot šupin o hladké stěny chodby, a také borcení kovových plátů, tu a tam zaslechl i praskot elektrických výbojů, protože drak se teď už nesnažil přizpůsobit své tělo profilu chodby, ale naopak chodbu přizpůsoboval velikosti a tvaru svého těla.

Dvakrát se Johnovi zdálo, že ho zezadu olízl dračí jazyk, a byl už přesvědčen, že dojde k nejhoršímu.

A ono k tomu nakonec došlo.

Chodba byla náhle přehrazena pevnou přepážkou.

Aha, tak jim to přece jen došlo, pomyslel si. Kdosi vyhlásil stav nejvyšší nouze, a tak se chodba odděluje přepážkami na dílčí hermeticky oddělené koridory.

Otočil se. Drak se blížil a připomínal parní lokomotivu v tunelu. Obě oči svítily jako acetylenové lampy, jak se v nich odrážela orientační světla, a z tlamy plápolal jazyk ne nepodobný přívalu modré skalice.

John se zády opíral o dveře, které kdosi z druhé strany neprodyšně uzamkl.

Bytostně cítil, jak dvacet centimetrů za ním vyjíždí z podlahy deset centimetrů silná přepážka, a věděl, že spolu s ní se do pohybu vydalo i několik desítek dalších, rozdělujících celé centrum Agentury do samostatných zcela izolovaných sektorů, do nichž měl z okolního světa přístup jen elektrický proud a signál počítačové sítě.

Přepážka byla z poctivé slitiny na bázi oceli, titanu a křemíku. Vynikala především odolností na jakoukoli sílu menší, než vyvine dopad asteroidu o hmotnosti deset tun a rychlosti třicet kilometrů za sekundu.

V tomto sektoru nyní byly jen dvě živé bytosti, odmyslíme-li si havěť v kolektorech. John hleděl přímo do očí draka ze vzdálenosti necelých dvou metrů. Stačilo jedno chňapnutí a John, který dokázal přežít i malárii v kostarické džungli či zuřivé výpady mudžahedínů, ukončí svůj život na chodbě mateřské agentury.

Poslední, co mohl použít, byla dvojice granátů. Když porovnal jejich účinek s velikostí draka a jeho schopnostmi, pochopil, že se bude jednat o pouhý odklad. Ale tonoucí se i stébla chytá.

John vytrhl granát od pasu a zkušeným pohybem ho odjistil.

Převážnou část prostoru před ním nyní zabíralo mohutné, až obézní tělo draka, přesto však našel mezi stěnou a šupinami malou skulinku, do níž by mohl granát hodit tak, aby explodoval aspoň šest metrů daleko.

Už nebyl čas se rozmýšlet. Vrhl se k zemi a máchl rukou. Granát dokázal pustit z prstů v tom jediném správném okamžiku. Nevelký předmět se lehce odrazil od stěny, od jedné z dračích šupin, a pomalu a zatím neškodně klouzal po stěně.

John ucítil jen tlakovou vlnu, kterou však utlumilo dračí tělo.

Myslel, že přišel o ušní bubínky, ale jak se ukázalo, byla to jediná škoda, kterou utrpěl. O něco hůře dopadla stěna chodby, která nebyla na tak náhlou expanzi hořících plynů připravená.

Nemohl však vidět, zda výbuch granátu nějak ublížil drakovi.

Přesto však na okamžik spatřil trochu jiný světelný záblesk; tlaková vlna patrně způsobila zkrat v kontaktech, který si řídicí systém patrně vysvětlil jako pokyn k otevření přepážky. Dovnitř chodby proniklo světlo ze sálu fantomů.

John viděl temný stín lehce se pohybující směrem vzhůru, to se zasouvala hermetická přepážka. Kousek před očima spatřil nechutně velké nažloutlé zuby a vytušil, že příští kousnutí bude konečným řešením jeho existence.

A pak se to stalo.

Tlama zmizela. Johna cosi přimáčklo k podlaze a polámaná trojice žeber byla daní za toto přišlápnutí. Takový drak při prudkém pohybu vpřed opravdu nehledí, kam šlape.

Saň hrudí narazila do přepážky, která měla odolat atomovému výbuchu, a pobořila ji, jako kdyby byla z papíru. Dračí tělo se vřítilo do sálu fantomů.

Brázdilo galerii kroky dlouhými snad dvanáct metrů, od drápů se jiskřilo a rozbalila se kůže na dračích bocích, kterou John dosud považoval za prázdné laloky, rozevřela se a John udiveně sledoval proměnu kožních záhybů na křídla. Teď Johnovi drak připomínal papírový letoun Otto Lilienthala, ale to už se obluda těžce vznesla. Máchala křídly v intervalu asi dvou vteřin a John s potěšením kvitoval, že i tady si drak nezadá s jeho pradávnou dětskou hračkou.

Viděl několik titěrných stínů lidských postav, které se krčily k zemi, mezi nimi nepochybně musela být četa hasičů a možná i celý bezpečnostní sbor, všichni uhýbali vznášejícímu se monstru, ale brzy to bylo zbytečné, protože drak nabral výšku a vlétl do prostoru časoprostorových fantomů.

Zmenšoval se všem před očima, brzy ho překryly chaoticky se pohybující světélkující fantomy, a jen pleskot obřích křídel nasvědčoval tomu, že se tam pohybuje bytost, která tam nepatří.

Pak jako kdyby se na okamžik ten nesmírný kolot zastavil, čtyři nebo pět fantomů opustilo své dráhy, chvíli se navzájem srážely a tvořily další neforemné bubliny, a pak se opět vynořil drak a blížil se ke galerii.

A v pařátech třímal cosi, co bylo maličkou kuličkou, a John, který se zatím z posledních sil doplazil na galerii, poznal právě ten fantom, nad kterým včera tak učeně mudrovali von Wonder a Ljuba Bytewská.

A teď pochopil, že ten zápach, který se linul z draka, byl stonásobným vydáním vůně, kterou ucítil na galerii a která ho tak mátla.

Ten fantom, to nemohlo být nic jiného než dračí vejce, protože neexistuje jiný předmět, za kterým by se samice kteréhokoli druhu tak sveřepě hnala.

A pak ucítil na okamžik nevolnost, zdálo se, že se s ním celý svět houpá, ale ještě než omdlel, spatřil, jak se uprostřed sálu fantomů otevřel velký portál a drak s krkem nataženým esovitě kupředu v něm zmizel střemhlav.

Najednou tu byli všichni.

John poznal, že hebké ruce ošetřují jeho šrámy na rameně, a byla to asistentka Nikita, která sama nevypadala nejlépe, protože měla opět rozmazané oční stíny a účes tvaru vrabčího hnízda.

Byla tu Ljuba Bytewská, která se o čemsi zuřivě dohadovala s von Wonderem, a z její gestikulace John poznal, že se jí něco velice nelíbí.

Byl tu Vincent Vega, po zuby ozbrojený, a působil tu jako rušivý element, neboť neustále nervózně přecházel tam a zpátky, jako by hlídal, odkud se vynoří další saň.

„Pěkně jste nám zavařil, Kováři,“ slyšel hlas své nadřízené, která si zjevně už všechno vyříkala s von Wonderem a teď se její pozornost obrátila k další oběti.

John pokrčil rameny, což neměl dělat. Ucítil, jak ho šrámy na rameni zoufale pálí.

„Jen jsem se vrátil. Nečekal jsem, že ta obluda půjde za mnou.“

„Tak podejte hlášení. Mimořádně se vám přitom dovoluje sedět.“

„Narušení T-Pole způsobil lord Xaverius Hawk,“ odpověděl bryskně John.

„To jste dokázal zjistit během těch dvou vteřin, co vaše výprava trvala?“

„Na to jsem vůbec nemusel procházet portálem,“ ušklíbl se John. „Poznal jsem ho v tom momentě, kdy se ten portál otevřel.“

„A kde se tam vzal?“

„Byl to ten náš nový agent, Lon Bastian. Nikdo jiný než Xaverius Hawk nedokáže vrhnout tak jízlivý pohled v okamžiku, kdy se mu jeho zkázonosné dílo daří. Navíc byl velmi mizerně maskovaný.“

„Chcete říct, že náborová skupina přijala Hawka jako… Ne, to je nesmysl.“

„Nechte sejmout otisky prstů v portálovém tunelu. To je jediné místo, kde za sebou nemohl smazat stopy, a ostatně ani nemusel. Co chtěl, to dosáhl.“

„A co vlastně chtěl?“

„Aby se tunel otevřel v tom pitomém světě přímo v dračí sluji. A on už předtím zařídil, aby ta samice měla důvod proniknout do naší centrály. Vpašoval sem včera její vejce, a to páchne úplně stejně jako ten drak. Teď je tady toho smradu plno a nikdo už ho nevnímáme, ale včera tady byl cítit zvláštní pach, takový podivný parfém…“

„A proč by to dělal, když…“

„Žertík, nevinný žertík. A jak víte, Hawk si neodpustí jediný okamžik, aby naši agenturu trochu nepoškádlil. Myslím, že by se někteří lidé tady měli zamyslet sami nad sebou, protože kdyby sem chtěl někdo pronést atomovou bombu, tak by to patrně dokázal.“

„Kolikátého je dneska?“ prohodil kdosi.

A John si uvědomil, že je prvního dubna, ale raději mlčel. Opravdu to byl jen aprílový žertík?

„Serpens herbivorus, třída Draconidae… Ta mrcha je býložravec,“ podotkla Andrea de Villefort, která se objevila se smartbookem v ruce. Svým dokonalým vzhledem jako kdyby ani nepatřila mezi zdevastované lidské trosky.

„Tak proč sežrala toho hubeného chlapíka?“ namítl ostře John.

„Johne, mýlíte se málokdy, ale tentokrát docela zásadně,“ řekla Ljuba Bytewská a obrátila se k nešťastné kulhající postavě v rozdrbaných hadrech a s četnými podlitinami na těle, která právě pronikla do sálu fantomů. Právě se vyhrabala z trosek Fadreho kabinetu, z místa, kde ji drak odhodil. Oslow drakovi zjevně nechutnal.

Za ním kráčel Fadre, či spíše se plazil, a John už dlouho neviděl něco tak zbědovaného. Chvíli nechápal, co se to za mladým mužem táhne za šňůru, pak ale zjistil, že jeho pravice stále zoufale svírá joystick.

„Pane Oslowe,“ obrátila Bytewská svou pozornost k strážci pořádků, když prozatím pominula Fadreho hráčskou vášeň, „můžete mi říct, kdo má v pracovní náplni sledovat záznamy z kamerového systému a vyhodnocovat operativně pohyb všech osob v centru Agentury?“

John se jen ušklíbl.

Po pravdě řečeno, John si nemyslel, že tím je celá záležitost spláchnutá ze světa. Tušil nepříjemnosti, a oprávněně se obával, že dopadnou na jeho hlavu. Věděl dobře o tom, že byla ustavena vyšetřovací komise, kterou vedl jistý Kar Malech. John ho neznal, věděl o něm jen to, že je v Agentuře poměrně nový, a prý ho ještě nikdo nikdy neviděl v akci, zato díky nějakým neuvěřitelným zákulisním piklům postupoval neuvěřitelně rychle služebním žebříčkem.

John stačil zaregistrovat, že díky vyšetřování už padlo několik hlav. Oslow byl přeřazen na úsek správy budov, Fadre musel odejít na neurčitě dlouhou dovolenou a Nikita měla být z Malechovy vůle přeřazena na funkci uklízečky, ale protože měla neodkladné úkoly, které nemohl vykonat někdo jiný, byl zatím její služební sestup pozastaven. Malech se údajně pídil i po Lonu Bastianovi, ale nějak ho nemohl najít.

Malechův krysí obličej, to bylo první, co John zahlédl, když ho zavolali, aby podal svědectví. John si ho prvně v životě mohl pořádně prohlédnout. Byl vyzáblé, poněkud rachitické postavy, s neobyčejně dlouhýma rukama a krátkýma nohama. Když chodil, vypadalo to, jako když si vykračuje čáp. Hlava, nepatřičně veliká, přitom na jeho krku poskakovala jako bowlingová koule. Byl neurčitého původu, který se ze způsobu jeho mluvy nedal nijak odhadnout. Nebylo jisté, z kterého světa pochází.

Vedle něj seděli ještě dva úředníci, jejichž starostí bylo dloubání se v nose, a fešná sekretářka, která i přesto, že měla prsty opatřené dlouhými nalakovanými nehty, poměrně zručně mlátila do klávesnice, nebo to aspoň předstírala. John by se raději zodpovídal Bytewské a diskutoval o problému s Carl Maria von Wonderem, ale nebylo mu dopřáno. Vyšetřovací komisi jmenovali jiní.

John si bez vyzvání otevřel bar a nalil si na dva prsty whisky do těžké sklenice. Pranic nedbal na to, že ho vyšetřovatel sleduje pohledem, který by za jiných okolností dokázal zabíjet.

„Je zřejmé, že svou vinu nemůžete popřít,“ ozval se Malech a vraní skřehotání bylo Johnovým uším o poznání příjemnější než hlas té osoby. John nereagoval. Hodil si do sklenice kostku ledu a čekal, co dalšího z toho samozvance vypadne.

„Tenhle snímek znáte?“ vztyčil Malech neurčitým způsobem prst a na projekčním plátně se objevila tak trochu podivná fotografie. Jako kdyby ji fotograf pořídil objektivem typu rybí oko. Okraje byly neostré a víceméně tvořily kruh hrající duhovými barvami. Čím blíže ke středu fotografie, tím byl obraz ostřejší, takže si John mohl zevrubně prohlédnout tlamu plnou tupých zubů a bezedný chřtán. Stejný, do kterého hleděl, když vstoupil toho nešťastného aprílového dne do portálu. Spatřil také sám sebe; aspoň tedy nepochyboval, že ta postava zabraná zezadu a zaujímající nyní poněkud komickou pózu, je on sám. Druhá postava, mizící v rozostřeném spektru, nutně musel být Lon Bastian.

„Je to jeden ze snímků z kontrolní kamery, mapující váš průchod portálem do světa G24 dne 1. dubna tohoto roku v 10.31,“ přeříkával suchým hlasem Malech a sekretářka synchronně s jeho slovy ťukala do klávesnice, čímž vytvářela svéráznou ozvěnu.

„Jistěže, těch snímků jsem viděl nejméně čtyřicet,“ odsekl John. Už teď měl toho chlapa dost.

„A všiml jste si něčeho zvláštního?“

John pokrčil rameny.

„To všechno bylo zvláštní,“ řekl a překonával vztek. Malech mu teď připadal o poznání nebezpečnější než dračice, shánějící své vejce.

„A co říkáte tomuhle?“ řekl Malech a nechal snímek zvětšit. Tam, za dračí hlavou, kde bylo vidět jen matnou klenbu jeskyně, se začalo cosi rýsovat.

„Ještě víc zaostřit, prosím,“ skuhral Malech.

A najednou se vyloupl lidský obličej. Tam vzadu, za tou dračí potvorou, ve výši asi půl třetího metru nad zemí, jak John odhadl, kdosi hleděl do portálu z druhé strany.

„Muž, asi pětačtyřicet, modré oči, dlouhý nos, prošedivělý nepěstěný plnovous, přílba odpovídající sedmému nebo osmému století,“ odtušil John. „Je pravděpodobné, že sedí na koni, protože levitovat nepochybně nedokáže. Leda by pod sebou odpálil nálož, ale to by byl už na kusy.“

„Váš postřeh je celkem správný,“ podotkl Kar Malech, ale nebylo možné říct, že chvála z těchto úst by Johna těšila. Přehrával si před očima tu kritickou chvíli, ale nebyl schopen si upamatovat, že by kromě dračí hlavy viděl ještě něco jiného. Ta dračí potvora ve zlomku vteřiny ucpala celý portál tak dokonale, že elektromagnetické vlnění všech délek by mělo zatraceně moc práce, kdyby se tudy chtělo prodrat. „Měl byste ještě několik století ubrat, ale v principu jste nám předložil správnou úvahu. Jistě se na toho pána pamatujete.“

„Nepamatuji se na nic,“ odsekl John. „A toho chlapa na druhé straně jsem neměl šanci vidět.“

„Dobře, dobře, zachovejte, prosím, klid. Prosím o doličný předmět.“

Jeden z přísedících se zvedl a podal Malechovi asi půldruhého metru dlouhý kus dřeva. Vypadalo to jako ulomená násada od koštěte, ale nejspíš se jednalo o zbytek dřevce, ovšem s kovovým hrotem.

Malech s odporem převzal ten kus dřeva a prstem ukázal na hrot.

„Tady jsme nalezli zbytky krve,“ řekl významně.

„Nechápu.“

„Je to dračí krev, pane Kováři. Toto je zbytek oštěpu, který prolétl portálem hned za drakem a lehce ho škrábl na zádech. Ovšem portálem prolétla jen přední část, zbytek naše dokonalá technika řízená ctihodným panem Carl Maria von Wonderem dokonale odsekla.“

John chtěl říct, že ani ten kus dřeva neviděl, ale pak pochopil, že by se už ztrapnil. Uvědomil si, že možná slyšel vedle sebe cosi dopadnout, ale on byl v tu chvíli hnán pudem sebezáchovy a neměl čas ani chuť se starat o vedlejší záležitosti.

„Budete se divit, pane Kováři, ale toho muže se nám podařilo identifikovat. Je to centurion devětadvacáté legie římské armády v Lýdii, který k nelibosti tehdejších mocipánů přestoupil na křesťanskou víru. Nedbal jejich nepřízně a riskoval nejtěžší tresty. Je však také znám svou lidumilností a obětavostí vůči jiným. V Lýdii se tehdy usídlila dračí potvora, s kterou jste měl tu čest vejít do kontaktu v okružní chodbě naší Agentury, pane Kováři. Ten dobrý muž se chystal toho draka zabít, aby zachránil…“

„Jděte už někam,“ rozhořčil se Kovář. „Já jsem otevření portálu nezpackal.“

„To ne, ale v itineráři jste neměl nic o tom, že se máte vrátit portálem zpět!“

„Co bys tam dělal ty, chytráku?“ řekl s opovržením John. „Ty by ses tam rovnou posral.“

Kar Malech, pokud to bylo možné, zbledl. Těžce polkl, ale ovládl se.

„Nadávkami a urážkami si, Kováři, nepomůžete. Vaše chování toho dne je bezpečně zmapováno a bude náležitě ohodnoceno. Víte, kdo byl ten člověk?“

„Ani mě to nezajímá.“

„Ale mělo by, Johne Kováři. Je znám pod jménem Georges a církev svatá ho nechala prohlásit za svatého.“

„A to je všechno?“

„Zdaleka ne. Vy, Johne Kováři, jste způsobil, že v tom světě svatý Jiří nedokázal zabít draka!“

„A vy myslíte, že v našem světě nějaký svatý Jiří nějakého draka zabil? Obyčejným kopím? Vždyť je to jen legenda.“

„Jak to víte, Kováři, že je to jen legenda? Jak můžete vědět, že ve čtvrtém století nepronikl do našeho světa nějakým nerozvážně otevřeným portálem jiný drak, aby se svatý Jiří mohl proslavit?“

„Ne, to nevím, a taky nevím, proč bych se tím měl zabývat.“

„Víte, co se v tom světě stane, když svatý Jiří draka nezabije? Neproslaví se, nebude svatým, třeba propadne malomyslnosti a nakonec konvertuje od křesťanství zpět k tradičnímu římskému náboženství. Křesťanství se v tom světě nikdy nestane vůdčí silou, a když v sedmém století přijde islám, velmi snadno ovládne Evropu a…“

„To jste vymyslel sám?“

„Ne, to je jen jedna z teorií předpokládaného vývoje, jenž nastane v důsledku vaší dračí epopeje.“

„Kolik je těch teorií?“ zeptal se John.

„Nyní právě čtyřiadvacet,“ odpověděl Malech. „Ani jedna pro vás nevyznívá příznivě.“

„Hochu, kdyby měl tohle být ten největší malér, který jsem spáchal, to by mi bylo veselo!“ odtušil John, a odpustil si celou řadu květnatých výroků. Vypil svou whisky a bez rozloučení odešel, pronásledován ostrým pohledem pana Kara Malecha.

O dva dny později potrestala Ljuba Bytewská Johna Francise Kováře přísnou důtkou. Za nevhodné chování před vyšetřovací komisí.

Protokoly o nepodařené dračí misi byly uloženy do archivu. Málokdo o ně v budoucnosti projevil nějaký zájem.

John se ani nedověděl, zda vůbec ještě někdo cestoval do světa G24. Prvotní důvod pro tuto misi totiž zmizel současně se zatoulaným fantomem.

Františka Vrbenská

Jsem duší dobrodruh, který neodolá výzvě vstoupit do cizích světů. Experimentujícího spisovatele může literární hostování přijít draho, ale nestojí dobrodružná výprava za riziko?

Potřetí se odvažuji návštěvy v univerzu JFK. Třebaže jsem se holedbala, že Kováře vyšlu k Alence za zrcadlo, kouzlo reálných dějin je silné. Proč si vymýšlet sté variace na moderní pohádková schémata „finální zápas Dobra se Zlem – zvyšujeme sázky!“, „XY se chystá ovládnout vesmír“, „vyhlašujeme pátrání po unikátním artefaktu“, když nám historie nabízí mračna úžasných a téměř neznámých příběhů? Ještě dnes vnímáme jejich dopad. Nabízejí klíč k současné politice a nastavují zrcadlo aktuálním problémům.

Spletitá situace přelomu čtrnáctého a patnáctého století: velké i malé války, intriky, vraždy, nebezpečí z Východu, nepokoje a poslední Lucemburkové. Ideální jeviště!

Ilustrace by pak měla stylově vycházet z reality, jenže ta není fotogenická. Poprosila jsem dobrého přítele, malíře Martina Brtnu. Zadumal se. Zavrčel, že není Gustav Krum. Poté prohlásil, že bude rovněž experimentovat, a vytvořil koláž.

Právě teď, na podzim roku 2013, uběhlo od předobrazu událostí v povídce přesně 595 let…

HODINA KRÁLOVRAHA

Preludium

Červ –

„Červ, červ, žížala, do bláta se schovala, se smrtkou si zahrála…“

Bláto mrazí a páchne krví. Holý červ jménem John Francis Kovář se čtvernožky plazí černočernou nocí a prsty šátrá před sebou. Dech se mění v páru, drobný déšť dopadá jako kuličky rtuti. Není, podle čeho se orientovat, jen mokré nic. Kdyby se postavil, bude ve tmě klouzat a vrávorat. Bahno skrývá ostří a bodce osiřelých zbraní: jediná chyba, a zaplatí šlachou bosého chodidla. Země je rozrytá bitvou, naředěná živočišnými tekutinami, špikovaná spoustou matérií a předmětů, které do ní zadupali.

Snaží se nahmatat nepoškozenou zbraň, objevit mrtvolu, z níž by snadno a nenápadně stáhl použitelný kus oděvu. S tím, co šlo lehce sebrat, ho na sklonku dne předešli jiní. Nachází jen trosky věcí a tvorů. Má smůlu, po údolí u pevnosti Dobor je rozeseto přes patnáct tisíc padlých. Dost zraněných po soumraku zahubilo ledové mokro; mohl by narazit na méně zdevastovaného nebožtíka…

Z temně šedé nicoty zablikají zlaté oči pochodní. Pomalý pleskot, jak koňská kopyta rozrážejí husté kaluže. Někdo chraptivě žebroní a sténá. Další tlupa vítězů se vrací s kořistí a zajatci.

JFK se přitiskne tváří k ledové zemi. Dlaň mu sjede po tvrdé, slizké oblině. Bláto si mlaskne, prsty se smeknou a zaboří se do rosolovité hmoty v čímsi očním důlku. Kovář se nepohne. Potlačuje třesavku a nutkání ke kašli. Je nahý a prokřehlý jako rampouch. Je mrtvý… dokud uherští lehkooděnci nedorazí k hlavnímu ležení tak o tři sta metrů dál. Zazní hlasy tlumené vlhkým oparem. Záře čadících ohnišť se natáhne po stínech.

Expediční skupinky se takhle courají od večera a nezdá se, že před ránem skončí. Musí to risknout!

Přikrčí se a rozeběhne se šikmo od táborového centra, jemuž vládne nádherný královský stan. Nechráněné nohy se boří po lýtka do marastu bojiště. JFK klopýtá o neviděné překážky, padá, zraňuje se a hrabe se dál. Nemůže si být úplně jistý, kde se co v temnotách nalézá, ale určitou představu si udělal – a naviguje ho pach koní.

Létavice další pochodně. Znovu se vrhá do bahna. Tentokrát ho míjí jediný jezdec. Kovář se odváží maličko vzhlédnout. Leknutí mu na mžik zastaví srdce. Z míst, kam směřuje, na něj v odlesku plamene zírá zástup mužů…

Pak mu to dojde. Na jižní straně tábořiště se hemží háj vztyčených tyčí – zlámaných kopí a osekaných kmínků, držáků pro výřad bledých, urousaných hlav. Ještě před západem slunce seděly na krcích dvou stovek urozených bosenských předáků, do nedávna spolubojovníků Zikmunda Lucemburského proti Osmanské říši. Když byla bitva ztracena, lapli je, svázali, a král je dal bez prodlení setnout.

Dobře, mají to odbyté. Kovář chce žít.

Další namáhavý, přesto nerušený přesun. Koně v improvizované ohradě, další jen zajištění úvazky. Cennější oři pod nouzovými přístřešky z plachet, na soumary a koníky kmánů prší. Hlídku nevidět, déšť sráží pachy. Ostatně JFK je obalený zeminou, která nasákla krví a smrtí; všude kolem to jimi čpí.

Odvazuje řemeny ze spěnek hnědáka, co vypadá jakž takž ve formě, vyvádí ho a míjí chmurné stromořadí lebek. Do noci zabliká oranžová bludička. Kovář se přikrčí za koně, který bez komentářů solidárně couvne dál od příchozího. Voják zabodne vidlici se smolnou loučí do hlíny. Je unavený, ospalý a trochu přiopitý těžkým jižním vínem. Sáhne po tkanicích spodků – a otevře ústa k výkřiku, pravice sjede k opasku.

Kovář svižně opustí živý kryt a skočí do chabého svitu louče. Výstražný řev morfuje na zakvičení, jak ho přiškrtí hrůzný úlek. Tvor před žoldnéřem je strigáň, co obžírá mrtvé... Pak zafungují válečnické instinkty a chlapík tasí dlouhý nůž.

JFK se stočí obloukem doprava, uhýbaje výpadu. Jeho levý loket se zarazí do mužovy očnice. Pěst se zbraní poklesne, Kovář sevře cizí zápěstí a ostřím nože prořízne soupeřovo hrdlo. Proud krve mu horce olízne kůži.

Smolnici zhasí a zastrčí mrtvému pod košili, nůž vrátí do pochvy, vidlici za opasek. Přehodí trup přes hnědákův hřbet; kůň zafrká a dá si drobnými krůčky zpátečku. Kovář ho zachytí za ohlávku, uklidní ho a vyšvihne se za nehybné tělo. Než cestou vojáka příhodně pohřbí, zabaví jeho výbavu – pro začátek musí stačit. Ale to až se rozední, aby nic nepřehlédl, žádnou značku či zvláštnost, cokoliv by někomu připadalo povědomé.

Než bouře udeří

Kovář měl chuť si tu posmutnělou dolinu poblíž řeky Bosny vyfotit, kdyby ovšem měl čím – romantika strmých strání a rozvalin hradu, které korunovaly výhled. Nahořklá chladná vůně podzimu a poslední orosené švestky ve zplanělém sadu pod zříceninou, kam se po zralé úvaze stáhl do bezpečí.

Co taky dělat jiného, než zalézt, když se člověk dostane mezi dvě kladiva, která o sebe za pár chvil třesknou?

„Franku, nemůžete mne protáhnout portálem, až když si to vojska vyříkají?“ Nedodá, že přes bleskovou nalévárnu z heraldiky a historie pozdního středověku jihovýchodní Evropy si vůbec není jistý, jak zápasící strany rozliší. Pochyboval, že jakmile šlo do tuhého, bojovníci obou stran se mezi sebou rozpoznali, i když nějaké základní značení používali. Zřejmě fungoval intuitivní mechanismus rvaček.

Boorman si rozpačitě přejede růžovou dlaní po lesklé černé lebce: „Máš drobet smůlu, Johne. Další dimenzionální brána připadá v úvahu tři dny po kritické periodě. Prošvihl bys nasazení.“

JFK se zachmuří. „A co kůň?“ napadne ho.

„Toho jsme ještě portálem nestěhovali,“ přizná kyborg. „Vsadím se, že by při tom zážitku zjankovatěl. Zato ti Bezděk pořídí prima brnění.“

„Ale bez oře nebudu působit dost důvěryhodně,“ namítne Kovář. Přes mezery v dějepise odhaduje, že lepší bojovníci a urozenci se bez komoně neobešli: patřil k společenské normě.

Boormanova robustní ramena cuknou nahoru a dolů. „Budeš si muset dopravní prostředek ukrást!“

Jasně. Nestandardní úkoly s nestandardními řešeními: J. F. Kovář, speciální práce všeho druhu. Poslední dobou navíc načerno.

Měl snad riskovat a připojit se ke královskému vojsku ještě před bitvou? Série negativ pokračovala.

Hustě pršelo. Soupeřící armády měly zpoždění. První oddíly – lehká jízda – přitáhly na údolní pláň pod troskami Doboru na počátku noci.

Vyřítily se z černi lesa s pochodněmi, pestrými korouhvemi a válečným jekotem tak mocným, že jim vůbec nerozuměl. V mizerných světelných podmínkách a zmatku nešla na praporcích rozeznat znamení ztmavlá deštěm. Jezdci honili pěšáky v prošívanicích – evidentně ze znepřátelené strany, ačkoliv jim scházely jakékoliv insignie.

Kovář včas takticky couvl do skrytu křovin, které už opouštělo pestré listí. Dedukoval, že prchající sedláci s oštěpy, kůsami a sekerami patří k místním revoltujícím Bosňanům. Jediné, co pochytil, bylo hulákání jízdních, něco jako „Hájra!“ Neuměl maďarsky, ale tohle znal ze sportovních utkání. „Na ně…!“ Pak je to jasné, patří do intervenčních sborů krále uherského a chorvatského, Sigismunda von Luxemburg, Lišky ryšavé – jeho latentního klienta pro příští týden.

„Franku, neblázni! Já mám inkognito dělat bodyguarda císaři Zikmundovi?!“

„Klid, Johne, tenkrát ještě žádný císař nebyl. Je to jen na krátko. Navrhl tě přímo major Andreas Wolfgang.“

„Uvědomuješ si, že ten suchý prevít je přímý důvod k odmítnutí?“

„No… z kuloárů vím, že komentoval tvé nasazení tvrzením, že si alespoň napravíš reputaci ze zpackané výpravy s TopRetroTransem…“

„Wolfgang? Jeho tak poslat na záchod, aby tam vybarvoval omalovánky.“

„Ale tvůj klient nepřežil, co?“

„Ne,“ sekl hořce Kovář. Před očima mu prolétly plameny improvizované hranice, v níž mizí syntetická kostra jeho přítele z paralelní budoucnosti.

„Military divize postavila misi jako tajný experiment, dokonce ho bude financovat ze zvláštních zdrojů. Nemůžou oficiálně poslat nikoho ze svých lidí.“ Oči se mu zúžily: „Ty jsi – postradatelný. Screw you, taky jediný, kdo by tenhle quest dal!“

„Nezapírám, že potřebuju peníze, Franku… „ Včas se zarazil, aby nezačal vypočítávat náklady na všední realitu – pro kyborga plně nasazeného v Agentuře skoro stejně exotickou jako úkol převzít na zapřenou královskou ochranku z léta Páně 1408.

Energicky potřásl hlavou. „Ne, neberu.“

„Mohlo by tě zajímat,“ Boorman se pohodlně zabořil do křesla, jehož konstrukce zaúpěla, „že za tím vším původně stojí Lenka Lavassi a její kontakty na neo-rosenkruciánskou sektu Templum mundi aeterni.“

„Její zprostředkované kontakty,“ upřesnil Kovář, vzpomínaje na štědře vykroužený růžový svetřík kolegyně Lavassi.

„Chytl se toho Institut mikroniky a pokročilého temporálního intervencionalismu, a kromě okultního technologického sektoru Britské armády navázal externí spolupráci s naší divizí Military.“

„Fuj,“ ušklíbl se JFK. „Bytewská o tom ví?“

„Ta má přehled o všem,“ Boorman výmluvně máchl tlapou. „Potěšilo by ji, kdybys na téhle hazardérské misi uspěl a frajerům z Military i z výzkumu dal ťafku přes čenich.“

„Do paralelních univers rozhodili pár speciálních agentů,“ pokračoval. „Nemusí se vázat na dimenzionální brány. Půjčili si recept od té spirituálně spiritistické sekty. Agenti se vhodně etablovali, provedli hermetický obřad a otevřeli transdimenzionální komunikační tubusy. Zpravodajství svěží přímo od pramene,“ zazubil se, „kdykoliv hrozí narušení interrealitní kauzality…“

Zkontroloval odtažitý Kovářův výraz. Nastala dlouhá němá pauza.

Frank Boorman povytáhl obočí a uzavřel: „Nedivím se ti, když do toho nepůjdeš. Malá šance přežít, ještě menší uspět. Ruská ruleta! Navíc… Tam, kam bys šel, je agentem a tvou spojkou Wolfgangova neteř, Oriana Heimannová.“

„A hele,“ děl JFK, v očích mu zablýsklo. Neubránil se širokému úsměvu. „Tím to bude těžší. Tak jo, tuhle akci si nesmím odpustit!“

Noc pod zřícenou pevností Dobor bublala a drobně vybuchovala potyčkami jako hrnec s vroucími povidly. Bosenské oddíly ustupovaly a nechávaly se zatlačit až k pobřežnímu lesu.

Než se rozbřesklo, na obou koncích širokého údolí se rozložila vojska, v týle zásobovací a podpůrné složky s vozy a soumary. Ten, kdo vyhraje, bude mít co rabovat. Ozbrojenci odpočívali, hemžili se mezi stromy, houštím a tůněmi, začínali se houfovat. Slábnoucí déšť srážel dým z ohnišť.

Když rozmlženou oblohou prosákla žlutobílá sluneční kaňka, stály armády proti sobě. Formace u jedněch i druhých bez fantazie; dolina strategické invenci moc nepřála. Vpředu střelci z kuše, lučištníci, desítka či půltucet děl, pěchota. Za nimi v několika řadách těžká jízda, zálohy středem a v odstupu. Zikmundovi divocí Kumáni na rychlých koních…

Šedesát tisíc duší. Jen jediný rytíř chyběl.

J. F. Kovář se pro jednou spokojil s rolí pozorovatele. Po předchozích hodinách, kdy kličkoval a flexibilně měnil úkryty podle pohybů postupujících ozbrojenců, získal chvíli oddechu. Ležel v podrostu na temeni doborského vrchu, sám nepozorován, zato s dobrým rozhledem. Sňal přílbu a přikryl se pláštěm. Nebylo mu zle. Čutoru vody a raneček s plackami uzmul střelci, co padl za nočních šarvátek.

Dole se sloužily horoucné mše. Kováře kacířsky napadlo, že Hospodin si bude muset hodit korunou.

Zlaté fleur-de-lys na standartě… k ránu jsem si jich všiml. Ne, žádný Zikmundův podpůrný kontingent z Francie! Takže lilie jsou i ve znaku bosenského království – Ramy. Zatraceně! Málem se k nim přihlásil, s Francouzi by měl šanci se dohodnout. Ještě že si to z opatrnosti rozmyslel.

Nehrnul se ani k uherskému vládci, ačkoliv ho mohl rozeznat uprostřed osobní družiny, ve zbroji zdobené zlatem, s obroučkou symbolické koruny na helmě. JFK by nemohl udělat větší pitomost! Adrenalinová, nervózní atmosféra před hlavním střetnutím je ideální klima k odhalování špehů a zrádných přeběhlíků… Zvlášť když někdo není zběhlý v složitém předivu dobových zvyků a kultury.

Wolfgang mě prostě chce zlikvidovat, přebíral si JFK; konzumoval přitom nahořklou, hrubou placku s dření zralých šípků. Maďarsky neumím. Hornoněmčina zní příšerně! Nějaká slovíčka jsem nabifloval, ale oni mluví s divnou intonací… Ti z polských praporů také. Potřásl hlavou. Mátlo ho, že Bosňané a Chorvati se střetu zúčastnili na obou stranách. Dorozumívali se obecnou jihoslovanštinou středověkého střihu. Kdyby jako kluk jezdíval na prázdniny do oblastí bývalé Jugoslávie, byl by spíš v obraze. Jenže jeho rodiče se tam seznámili na bojové misi NATO a zásadně ji o dovolených vynechávali.

Z hovorů Kovář tak trochu pochytil, ale nedokázal by souvisle komunikovat. Jediný zdejší jazyk, jemuž rozuměl bez obtíží a zvládal zručně konverzaci, patřil zbraním.

Fanfáry. Přehršel dělových výstřelů k ničemu, jak artilerii v noci zmokl prach. Pak se armády pohnuly, vřeštící trubky a bubny… a dlouhý, neutuchající ryk. Masa bojujících se srazila s třeskotem obřích demolic. Řičení koní a řev mužů, kteří ze sebe navzájem snaživě vyráběli syrovou pljeskavicu. Na lučině s nažloutlou travou prováděli železní páni hloubkovou orbu a kropili ji do červena. Svištící šípy se houfovaly do mračen, které clonily bledničkové slunce. Taky si mohli pro tu řezničinu vybrat lepší počasí: kolem poledne se šedě zatáhlo a na bojiště znovu krápal řídký déšť.

Sledoval chladně manévry obou vojsk, kumánský výpad proti bosenským pěšákům a střelcům, protiútok pravého křídla bosenských rytířů, záchranné akce rezervních oddílů, návraty kavalerie. Víření a kymácení početných standart, úhyby, ústupové boje, ztráty… Byl voják, zběsilé hemžení bitevního pole mu dávalo smysl. A pochopil, kdy pro síly bosenského vládce ztratil zápas další smysl. Semknuté útvary se rozplynuly pod náporem nepřátel, muže unášel zmatek porážky jako proud hrsti jehličí.

Velitelé zahynuli, padli do zajetí, snažili se uniknout. Uherská jízda honila řadové vojíny jako zajíce. Někteří se zabarikádovali v troskách svého ležení; pronásledovatelé nadšení vítězstvím je smetli v jediné přílivové vlně.

Kovář se pro jistotu nenápadně přesunul výš, na temeno Doboru. Z pevnosti zbyl pás rozvrácených hradeb mezi dvojicí sudovitých věží – jen obvodové zdivo. Zarazilo ho, že se nikdo z bosenských nepokusil vyškrábat sem. Proč asi? Mátlo ho to… Ani vojáci uherského krále se podle všeho nechystali vrch pročesávat. Ocital se tu sám a čekal, až se vřava zabíjení uklidní, zatím co se předčasně a rychle šeřilo.

Ne že by si s nežádoucím setkáním neporadil; pár chlapů by spořádal. Nepřišla jenom vhodná chvíle, aby na sebe upozornil.

Ze svého nynějšího stanoviště už nemohl dobře vidět do údolí. Přesto slyšel, jak stíhatelé přivlékali dopadené bosenské válečníky a s povykem sbírali kořist. Zikmund zvládl ještě děkovnou mši… a potom se popravovalo. Dlouho, dlouho… Déšť zesílil a hasil pochodně.

Zmrzačené zdi Doborského hradu páchly spáleninou, vstupy do sklepních prostor zavalily trosky a zarostlo býlí. Kovář se stáhl do výklenku v hradbě – či v tom, co z ní zbylo. Nepršelo sem, vlhké povětří už nepřinášelo ozvěnu skřeků a dopadů sekery, a pokud by bylo zapotřebí, mohl se ze své skrýše kdykoliv dostat.

Roztřásala ho zima, posílená nezvladatelnou únavou posledních čtyřiceti hodin beze spánku. Ale netroufal si usnout.

„Můžeš snít,“ zašustilo to vedle něj. Z děr sklepení někde opodál táhl pronikavý průvan, puch smrti a příškvarů v plameni.

„Sem nikdo nepřijde,“ syčelo to. „Každý ví, že jsme tu my. Jen my…!“

„Věky… Od vždy.“

„Muži, zbraně, valy… Vždycky. Tady nad řekou. Při stezce.“

„Jen ty, cizí… Nevíš!“

„Mám tu poslání,“ zamumlal. Nezdálo se mu to; přesto nepocítil údiv.

„Ty… máš chránit Ryšavce!“ zakviklo ze tmy vztekle.

„Aby se nezměnily dějiny,“ vysvětlil malátně. „Někdo ho chce sejmout. Je šikovná konstelace hvězd.“

„On zabíjel! Ryšavý prolhanec!“

„Je politik a diplomat,“ odsekl a bezděčně přejal úsečnou oponentovu dikci. „Zatraceně dobrý.“

„Čtrnáct let,“ vzdychlo něco. Suché stvoly pelyňku se chvěly, jak mezi nimi šmejdila myš – pokud to byla skutečně myš.

„Čtrnáct let pryč… Mrtví v údolí. Tady. Zničil naši pevnost. Položil na ni oheň. Zlomil naši stráž… Už nikdy nebudeme bdít nad usorským banátem!“

„Takhle to ve válce chodí,“ namítl suše.

Roj neslyšných hlasů explodoval. „Rama není jeho země! Polyká ji! Vtrhl sem, tenkrát, a zas, a teď znova! Vraždí! Pořád vraždí! Nenasytný! Plete se do našich věcí! Hýčká si vzdorokrále! Zneužívá naše spory! A ty ho budeš hlídat!“

„Jen pár dní,“ klidnil zuřivý šelest.

„Stejně mu nepomůžeš,“ chrastilo to zlobně. „Je prokletý! Ledví má plané! Štít mu zlomí nad rakví. Jeho lstivý otec ukradl Svatý Grál, na své syny přivolal zatracení… Rod vyhasne. Osiřelé dědictví bude rozchváceno!“

„Kašlu na proroctví,“ rozhodl se. „Jsem tu proto, aby se dějiny nezměnily! Zmizte, potřebuju odpočívat!“

Zaprskalo to, jako když vysypeš uhlíky do louže.

Kovářovy čelisti se vyvracely zíváním. Noc byla k nepřečkání. Přitáhl si plášť těsněji k tělu – a ztuhl v úleku. Tkanina se mu rozpadala pod prsty. Hmátl po přílbě: prázdné místo na kameni. Pleskl dlaní do prsního plátu… Kov zbroje se rozplýval jako cukrová kostka v horké kávě. Mizející pochva obnažila čepel meče, rovněž pohlcovaného časovou degradací. Jílec se teskně skutálel Kovářovi k nohám a vsákl se do hlíny.

Sakra! Jeho výbava měla vydržet! Bezděk pracoval podle starobylých technologií, byť se soudobými materiály; pro jistotu předměty opatřili konzervačními pečetěmi před ne zcela pravděpodobnými důsledky Maurbyho efektu. Anachronismy se přece nekonaly?

Mocnou magii prastarého hradiště nedávno rozjitřila kletba zmaru. Se slepou zatvrzelostí polykala elementy, které zhmotňovaly cizotu, vetřelce, signál nebezpečí. Proto se na Dobor nikdo neodvážil – domácí z úcty a opatrnosti, Zikmundovi žoldnéři ze strachu. JFK k ní přišel z jiného prostoru, jeho věci nepocházely odsud… Fungovala jako shluk agresivních bílých krvinek, a odstranila Kovářovu výstroj.

Pokud se během akce vynoří nepředvídaný faktor, zbývá hazardní tah. Uprostřed mokvající noci, zdroje ochrany i nástrah, beze zbraně a jen ve své kůži, začal JFK sestupovat hustým porostem na rozblácené bojiště v údolí. Zajistí osud a nakope zadek majoru Wolfgangovi.

Lurč

Kdyby Kovář tušil, co se po bitvě stane, doborské pevnosti by se obloukem vyhnul. Ale karty, které si teď vytáhl, ukázaly samá esa. Ukradený hnědák ho nesl trpělivě a chytře se vyhýbal překážkám; kromě toho hřál. Chlad zesílil a JFK změnil názor, nebude čekat na denní světlo.

Urychleně si navlékl většinu z oblečení vojína, kterého sejmul v intervenčním táboře. Konfekční velikost neseděla a část švů při tom vzala za své. Když povolil řemení, kožený kyrys mu vyhovoval. Čapku z hygienických důvodů zamítl. Boty nestály za mnoho, něco jako indiánské mokasíny s pevnou podrážkou. Alespoň nelitoval, když musel svršek na pár místech naříznout, aby ho netlačily. Zbývá ještě ukořistit dobrý meč; věděl, kam se pro něj vypravit.

V kožené tašvici, která patřívala jeho oběti, našel křesací náčiní. Netroufl si ani zažehnout pochodeň, i kdyby v tom vlhku rozdělal oheň. Potmě postupovali pomaleji, než by si přál – lesní cesta směřující k jihu vypadala jako po turbo rally. Přesto nepochyboval, že svůj nejistý cíl dostihne.

Král Zikmund se nezdrží na bojišti, bude s částí průvodu směřovat na jihozápad, k hradu Tešanj. Že by chvátal přímo za ním?

Nejkratší trasy se mohou změnit v ty nejdelší… bez konce.

Spal by… Zatraceně, jak se mu chce spát! Taková smrt má své výhody. Nikdo a nic už člověka neruší ze sladkého odpočinku –

Stojí uprostřed nekonečného pole zabitých, rozčtvrcených, zubožených. Jatečná pláň bublá krví a v tom močálu on, samotný proti přesile, novým a novým vlnám útočníků. Je bosý a nahý, od temene k patám zbrocený lepkavou rudou mázdrou. Už nemá žádnou zbraň…

Do ryčení nepřátel se mísí chechtot: na svých žerdích k němu hopkají popravené hlavy a klapou promodralými ústy. Oči jim zalévá déšť.

V tu chvíli ho posedne zuřivost. Vyhrábne z bahna paži, kterou odťal meč, ještě ji odívají pláty zbroje. Tluče s ní kolem sebe, dokud se lidský kyj nerozpadne na potrhanou svalovinu a rozdrcené kosti. Chňapne po drzých hlavách, zatne prsty té nejbližší do spečených kadeří. Strhne ji ze zlomeného dřevce – pravicí s ním bodá a lebkou v levici buší do svých protivníků. Skalp s mlasknutím povolí a obnažená hlava se kutálí blátem, poskakuje a hledá tělo…

Někdo přidušeně sténal a hlučně ho proklínal; to bylo Kovářovi jasné, i když slova sama nedávala smysl. Přejel si dlaněmi tvář, zatřepal hlavou a otevřel oči. Houpavý krok statného plaváka ho nesl stezkou mezi křovinatými svahy.

„Nabijem te na kurac od ovce, jubre prokleto!“

Musel usnout. Pokud si vybavoval podle světla a rázu krajiny, určitě ne nadlouho. Cit pro čas tvrdil, že stěží deset minut. Zázrak, že se neocitl na zemi. Otočil se za sebe, ke zdroji šťavnatých nadávek. Nesl se ze hřbetu vraníka, na němž byl připoután jeho nepochybně urozený zajatec. Všechny tři, oba neosedlané koně – z nichž ten první vystřídal hnědáka z doborského bojiště a druhého vedl na dlouhé otěži – i bojovníka ukradl Bosencům.

„Omlouvám se, nebylo to úplně fér,“ řekl své živé lidské kořisti. „Ale je válka a já tu mám svůj úkol s historickým dosahem.“ Kovářova jinak brilantní němčina doznala úhony. Byl vzhůru už moc dlouho. Stejně na tom nezáleželo, mladý zajatec na zdvořilé vyjasňování nedal.

„Jebo ti ja pun dzak psenice i u svakome zrnu po tri bogova!“

Na to, že mu scházel spánek po dobu jen o málo kratší než jeho únosci, že na něm sveřepá bitva zanechala stopy a posledních dvanáct hodin jej sužovala pouta, držel se bosenský velmož s úctyhodnou vytrvalostí. Neměl plášť, zbroj ani přílbu, pletenec černých vlasů slepil pot a zaschlá krev. Tvář, ještě včera ráno hladce vyholená, pobledla vyčerpáním, temné dívčí řasy zdůrazňovaly stíny pod sličnýma očima. Ačkoliv elegantní kabátec z drahého sukna pokryly stříkance bláta, byla zdobná výšivka rodového erbu na jeho hrudi dosud zřetelná: kosé rudé a bílé pruhy.

„Rád bych věděl, kdo jsi,“ rozumoval JFK. Hovor zahání spánek, byť jde o samomluvu; kletby, nejšťavnatější, s jakými se kdy setkal, se za konverzaci nedají pokládat.

„Svrsim ti u usta!“

Zbývalo posledních pár kilometrů k hradu Tešanj, kde měl prodlévat uherský král. Stopy v rozměklé půdě a skautský výcvik vedly Kováře spolehlivě. Potřeboval tam dorazit ještě před setměním, aby redukoval případné nedorozumění. Na dlouhé bukové soušce nesl bílou vlajku, multikulturní znamení s tradicí více než dvou tisíc let. Bílá je vždycky po ruce, prostěradlo, nátělník nebo ponožky. JFK obětoval košili vojáka, kterého zabil u Doboru, i když k čisté běli měla dále než k šedivé.

„Oni mi to nejspíš řeknou, až tě předám. Nerad bych, aby se ti něco stalo, ale nejsi jen tak někdo. Viděl bych to na pohodovou internaci s perspektivou výkupného.“

„Jebo si jezo u ledja! Jebo te konj!“

Mladý muž musel být rozzuřený na nejvyšší míru, když si spíláním kazil křesťanský morální profil. Ne že by se tomu Kovář divil:

„Těžko bych se obešel bez meče. Díky za ten tvůj. Pochop, hlavně tě potřebuji Zikmundovi předložit jako záruku, abych pronikl do jeho blízkosti.“

I tak to bude zatraceně těžké, povzdechl si v duchu. Znovu se mu klížila víčka. Svíral jej hlad. Jediné, na co narazil, byla kyselá zimní jablka ze stromů při stezce, po kterých mu dosud trnuly zuby. Začala padat podvečerní mlha. Měl by zbystřit pozornost: kdo ví, co se z ní vynoří!

„Až se vrátím domů, musím zajet do Radebeulu v Drážďanech, abych vzdal dík Mistru Karlu Mayovi…Ne, toho neznáš, člověče.“

Mladík neodpověděl. Právě ztrácel vědomí a jen pouta zabránila, aby se z vraníka nesvezl do mokré trávy. JFK, sám na pokraji kolapsu, se držel záchranného kruhu slov, pro něho v neobvyklé kvantitě.

„Četl jsem to jako kluk a nikdy mě nenapadlo, že to může fungovat – rozříznutá stěna stanu a úder do spánku… že to sám v nouzi použiju… s úpravami… V Guatemale při akci…“

Z bělavého oparu se vynořily dřevěnice pod střechami z došků, ohrady, hrázděný dům s víchem nade dveřmi. Rozštěkal se pes a po něm další. Ze dveří a zápraží vybíhali vesničané a zírali. Někdo vykřikl. Kovář jel dál, pevně svíraje svůj oškubaný praporec.

„…uznávám, zaskočil jsem tě. Ale tvůj pobočník se už určitě dávno probral – a ty taky žiješ.“

Cesta se rozšířila, stoupala k podsaditým, vyzývavým věžím na skalním ostrohu nad řekou, k majestátním pažím silných hradeb, které jej obepínaly.

„Dal bych přednost souboji na meče. Klidně bez pravidel, věř mi… než tenhle zákrok z ofsajdu… O vlas, a nevyšlo to… Kdybyste nebyli utahaní z pochodu na Dobor a z té prohrané bitvy…“

Ještě pár stovek metrů.

„… kdyby před svítáním nepadla pořádná mlha…“

Jako teď: mlžné prsty chytají Kovářovy unavené koně za klopýtající kopyta. Vnořují se mezi provizorní příbytky stanového městečka na pláni před hradem, s ohništi a pochodněmi si hrají na stínové divadlo, tlumí veselé kvílení dud vprostřed rozjařených hloučků. Plazí se po strmém úbočí kopce a olíznou úpatí valů.

To už se za podivným cizincem táhne průvod breptajících zvědavců. JFK je vůbec neregistruje. Napřímí se a zařve ze všech zbývajících sil, co nejzřetelněji:

„Ihre Durchlaut, unsere König Sigismund!“ Nadechne se, zahuláká víc: „Die Botschaft für den König!“ Možná mu nerozumí, přízvuk je prevít, ale pozornost upoutá…

Zlatavé světlušky se zahemží na cimbuří vstupní brány, v jejích křídlech se rozchlípí průchod pro jezdce. Cvakání podkov, hlasy, světla, pach koní, ohnišť a pokrmů, ozvěna bujaré hudby. JFK poněkud ztěžka seskočí z plaváka a postupuje dál pěšky. Nepouští bílý prapor. Koně cupají za ním. První, druhé nádvoří…

Pod rudnoucím nebem záplava světel. V železných koších žhnou ohně, na tribunách vonících čerstvým dřevem rytíři a dámy v přepestrých oděvech. Do toho se motají služebníci v krátkých kabátcích a kolem dav, který se baví na celé kolo.

Kovář si nevšímá diváků ani kejklířů rejdících uprostřed prostranství, horalů v beranicích a jejich medvědů, kteří tančí, hudce s žonglujícím klučinou, cvičených psíků, co metají salta. Kráčí dál napříč dějištěm a nikdo se ho neodváží zastavit.

„To je můj bratr! To je můj dlouho očekávaný bratr!“ volá dívčí hlas z Kovářova snění. To všechno se mu jen zdá…

Jeho vědomí míjí, že se mládenec přivázaný k vraníkovi probral ruchem okolí, drží se pyšně a křečovitě vzpříma. Lidé kolem povykují, ukazují na zajatce, volají jeho jméno a kterási žena se rozvzlykala.

JFK ví přesně, kam směřuje: k altánu z nádherných tkanin v pomyslném ústředním bodu nádvoří. Pod baldachýnem sedí mladá kráska, dvourohý čepec na jejích rozpuštěných kadeřích zdobí květiny ze zlata a drahokamů. K nohám jí dohopsala nosatá, huňatá opice – ne, drobný chlapík zabalený ve vlčím kožichu a liščí čapce mává chřestítky na dlouhé tyči.

Vedle nich na vyvýšeném křesle muž, orlí nos a pronikavé oči pod velkým kožešinovým kloboukem. I kdyby jeho ramena nehalil široký brokátový plášť vyztužený zlatým vyšíváním, kdyby stříbro v jeho vlasech a vousu překrylo i poslední rusé stopy, nešlo by popřít, kdo to je. Byl král a působil tak.

JFK se zastavil až před panovníkem. Baviči uprostřed nádvoří ztuhli, obecenstvo všech kategorií se ztišilo. Kovářovi to bylo jedno. Neregistroval, jak se k němu hrnou ozbrojenci, ani gesto, jimiž je vladař zadržel. Zemdleným mozkem pádily úryvky z povinné četby, filmů a herních rytíren. V ústech mu vyprahlo.

Zkusil zahřívací kolo. Upustil bílou zástavu, napřáhl pravici a ve vzduchu třikrát načrtl výrazné znamení kříže. Doufal, že imaginární tahy postupovaly správnými směry a v patřičném pořadí. Podle šumění davu odhadl, že za umělecký dojem obdržel uspokojivou známku. Na proslovy se necítil – moderní jazykové vybavení tváří v tvář multinacionálnímu sboru středověkých posluchačů selhávalo.

Riskl to: promluvil česky. Nepotřeboval, aby mu rozuměli jiní. Jen on, král z krve Lucemburků… a Přemyslovců.

Padl na kolena:

„Můj nejmilostivější pane, Boží vůle mne posílá za tebou. Přivádím tvého protivníka, jehož jsem přemohl, a odevzdávám ho tvému právu. Milosti, dovol mi jediné – abych tě směl následovat jako věrný ohař, kamkoliv půjdeš.“

Pokorně vztáhl sepjaté ruce k Lišce ryšavé, na kterou se v učebnicích dostane jen pár řádek. Bum, bum, utíkalo mu srdce.

Tu král Zikmund z rodu Lucemburků povstal a uchopil prosebníkovy dlaně mezi své, chladné a suché, na znamení milosti a ochrany.

„Přivedl jsi Hrana Vukoviče z rodu Kosačů, zarputilého mezi mými nepřáteli. Za to ti patří dík, a za tvoji oddanost též. Smíš setrvat…“

Kovář nezadržitelně odplouval do mrákot. Už ho nezajímalo, jak sametový dívčí hlas horlivě vykládá:

„Můj udatný bratr žil v Čechách ve službách pana Venta z Ilburka, pak dlouho cestoval po dalekých krajích. Prožil mnoho útrap, nebožák, a jeho mysl občas bloudí… S tvým svolením a dá-li Bůh, budu o něj pečovat…“

Moteto

Hrad bosenského knížete Krstiče, který se dobrovolně poddal uherskému králi, kypěl ruchem, barvami a pohybem. Všude se někdo motal. Kde to šlo, ve stájích na předhradí a velkém nádvoří i v přístřeších dole pod hradem byly ustájené stovky a stovky povykujících koní. Z celého kraje, který Krstičovi podléhal, putovaly zásobovací karavany. Na nádvořích průběžně vykládaly úctyhodná množství všeho možného, od mouky a slepic po dřevo a seno. V kuchyních málem že nebláznili. A to ještě v podhradí ležela větší část Zikmundova doprovodu, zatímco druhá polovina ozbrojených sil postupovala Bosnou.

Kováře ubytovali luxusně na to, že na přecpaném Tešanji služebnictvo a nižší dvořané bivakovali po chodbách a stájích nebo se slanečkovali ve společných jizbách. Přidělili mu vlastní komůrku v podstřeší, do níž se vešla postel – trochu krátká, ráno se praštil do hlavy o její čelo, stolek a stolička s koženým sedákem. Úzké obloukové okno kryly pouze okenice. Nedoléhaly, jenže bydlel už v mnohem horších podmínkách.

Když vyhlédl ven, krajina pod hradem se rozprostřela jako hedvábný šál ve svobodném povětří.

A pak tu byla dvorní čarodějka…

Pokud člověka něco bolí, znamená to, že žije. Kováře bolel celý člověk, tedy musel být živý velmi intenzivně. Bod pro něj. Zasupěl, jak se snažil pohnout. Poškrábaný obličej mu chladilo plátno polštáře; schovaly se do něj sluneční paprsky a dech bylin. Pokrývka utkaná z rudé, bílé a černé vlny příjemně hřála. Zřejmě by bylo lepší momentálně se nepokoušet o aktivní existenci, pro nejbližší –

„Bála jsem se, že nedorazíte. Málem jste se opozdil,“ vytýkal moderní němčinou kultivovaný mladý hlas. „Od půlnoci jste měl nastoupit. A teď jste ještě zaspal!“

„Tipuju vás na berlínskou rodačku,“ usoudil JFK, aniž se nasměroval k mluvčí. Bylo by to příliš náročné.

„Ransdorf. Hned u Müggelsee,“ upřesnila dívka vedle něj. „Nebyla jsem tam hezkých pár let. Už to není to příjemné venkovské předměstí Berlína. Nechcete něco k jídlu? Nalijte si alespoň čaj z maliníku, připravila jsem ho pro vás. Tady se na snídaně nedrží, víte? Výhradně opulentní obědy a večeře. Nezdravé.“

Že by přinesla orientální pokrm? Cítil skořici, zřejmě ve směsi s dalšími látkami, které jí propůjčily exotičtější, tajuplný tón. Vonělo to krásně, chuť by to kazilo.

„Vy jste slečna Oriana Heimannová,“ ubezpečil se Kovář. Opatrně pootočil hlavu a pootevřel jedno oko. A otevřel je doširoka. Stála za to.

Čekal ženštinu tak nepříjemnou a sucharskou, jako se prezentoval její vypečený strýc. Blondýnka, která se usadila vedle Kovářova lůžka, vzhledem popírala jakékoliv příbuzenské, natož pokrevní spojení s majorem Wolfgangem.

Ten parfém patřil k ní… K hlubokému výstřihu do půli svůdných ramen a přiléhavému živůtku vyšívaných šatů, které nenápadně zdůraznily úhledné poprsí a ladný pas. Dlouhé vlasy měla vyčesané na temeno, stočené do uzlu a pak splývající přes odhalenou šíji. Ušní lalůčky zdobily prosté náušnice, zato nebroušený průzračný kámen, který v nich byl zasazen, zvláštně pableskoval.

„Sólarsteinn,“ řekla, když si všimla jeho pohledu. „Kalcit se schopností polarizovat světlo. Používali ho k lodní navigaci. Já s ním čaruji.“ Dotkla se šperků malíčky: „Proto je taky neodkládám.“

„Poslyšte, co je s tím mladíkem?“

„Vaše výkupné za důvěru? Vy ani netušíte, jakou celebritu jste naslepo ulovil?! Buřičského vojvodu z Humu – to je Hercegovina, kterou ovládá… tedy…už ne.“ Hnědé oči se zúžily, skousla rty. „Krásný Hran Vukovič z Kosače žádné slitování nemůže čekat, tak je to.“

Vzal informaci na vědomí. Ocitl se nasazen do zvláštní akce, dobročinné melouchy nepřipadaly v úvahu. Černý čert to sper!

„Myslím, že vstanu,“ vyhrkl a sáhl na pokrývku.

„Raději ne,“ zasmála se. „Nemáte šaty.“

Nepřišlo mu to komické.

„Výbavu vám co nevidět donese Fric Plaeterle, je z nižších komorníků. Nic módního, v tom by se vám špatně hýbalo, taky ne luxusního, jen slušná ambaláž pro urozeného rytíře. Kalhoty se šijí dost pracně na míru, takže jsem vám opatřila jedny z druhé ruky. Obávám se, že nepadnou úplně přesně, jestli to nevadí, ale zas vám dovolí ohnout dobře kolena.“

„Moje zbraně?“

„Typicky mužské,“ povzdechla. „Proč se radši nezeptáte na boty? Dostanete jedny starší a praktické. Meč a dýku, které jste vydobyl, si smíte ponechat. Toho plavého hřebce také. Máte štěstí, že vám nepřidělí nějakého přestárlého ubožáčka.“

Zvedla se pružně a přehodila přes sebe safírově modrý plášť s dračími sponami. „Zatím se v klidu vzpamatujte, přijdu za hodinku. Práce čeká, ujměte se jí co nejdříve!“

„Proto jsem tady –“

Stopla ho s dalším kouzelným úsměvem. „Johne, teď oficiálně patříte k familiae ducis, užšímu dvoru s každodenní péčí o osobní blaho vladaře.“

„To potřebujeme, ne?“ ocenil její diplomatické úsilí i nepochybně výjimečný vliv, které stály za jednoduchým sdělením. „Jakou funkci dostanu?“

„Budete bez hodnosti a bez povinností, kromě vašeho tajného pověření. Ale můžete krále rozptylovat vyprávěním. Rozumíte, televize tu není, tak s sebou vozí umělce a baviče.“

„Odmítám účinkovat v gotické show!“

„Zikmunda velice zajímají technické vynálezy a novinky. Nebo si vymyslíte historky o cizích zemích.“

„Jako excentrik Marco Polo?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Proč ne? Blázni jsou milí Kristu. Zikmund je přesvědčený, že vás seslal Bůh pro jeho štěstí. Informovala jsem ho, že jste trošku… crazy.“

Měl bych to snazší, kdyby byla ošklivá!

Zašustila hedvábím: „Vyhledejte komorníka Lacu Blagaje, má golfovou bradu jako padouši z disneyovek. Vyplatí vám půl hřivny stříbra na výdaje. Pro váš pobyt to postačí.“

U dveří se obrátila. „Á – nočník najdete pod postelí. Prevét je o poschodí níž, pro panstvo; ani bych vám ho nedoporučovala, strašně tam zvenčí fouká.“

„Počkejte – Oriano… –“

„Hm?“

„Když jsem váš bratr…jak že se to teď vlastně jmenuji?“

První hodiny si připadal, jako by měl hororový sen o televizní pohádce. Když pominul úvodní otřes, změnil se v komparzistu ze starých filmů o Husovi a husitech. Jak si zvykal, nastoupila iluze hyperrealistické počítačové hry. Kovářovi vydržela do dalších dnů jeho mise.

Cizí pachy a ruchy. Nezvyklé způsoby. Idiotské punčochové nohavice mu lezly na nervy, nevhodně škrtily a shrnovaly se. Svízele s komunikací. Špatně rozuměl, musel si hodně domýšlet, ale pohotově vybíral výraz, který ladil se situací, a reagoval na proměny v mimice mluvčího bleskovou kamufláží.

Červí díry nádvoří, zahuštěných přístavky a dřevěnými dvorky. Bludiště palácových traktů, jak je na ostrohu seskládala pokolení od časů římské pevnosti až po nynějšího pána Mihaila Krstiče. Spousta koutů, výklenků, alkoven, chodeb a schodů – musel vyjít nahoru, aby se odtud jiným schodištěm dostal dolů, kam původně mířil. Celý ten prostor bez pořádného nočního osvětlení obsadily stráže ve zbroji. Vřel lidmi dvou stran, v nichž kypěly temné emoce.

Všichni, včetně žen s nožíky zavěšenými u pasu, tu nosili zbraně. Často jich při sobě měli víc a nezdálo se, že jim běží jen o parádu.

Kdesi mezi tím vším číhalo neustálé, nezachytitelné a palčivě akutní nebezpečí…

Před očima mu vyvstala scéna z jakéhosi amerického snímku. Hrdina, odsunutý na vedlejší kolej, pronásledovaný, a přesto střeží prezidenta na dálku, i uprostřed shromáždění, kde jen on sám, jediný, odhalí urytého vraha.

Proti Kovářovu poslání to byl hotový břídil.

„Předpokládal jsem, že se mám držet panovníka a nespustit z něj oči, nebo ne?“

„Kdybyste přijel včas, tak už jsem vám stihla předat instrukce. Teď poslouchejte a nevyrušujte.“

Kováře napadlo, kdo asi ještě před pár dny obýval komnatu, kterou teď z protekce přidělili slečně Orianě. Dvorní astroložka královny Barbory Cellské svůj přechodný příbytek zaplnila truhlicemi, koženými vaky a již vybalenými potřebnostmi: hvězdnými mapami, knihami, alchymistickou minilaboratoří, svazky bylin a lahvičkami. Kromě kořeněné vůně s převahou skořice, která plavovlasou agentku provázela, nic v místnosti nepřipomínalo, že by ji užívala žena.

Rozvinula arch papíru, hustě pokreslený tenkými čarami a symboly. Tři z nich v záhlaví astrologické sítě – kroužek s šipkou, čtverec a mírně zmršenou číslici pět – obkružovala rudá kartuš.

„Tohle je nativní horoskop krále Zikmunda, z něho vycházím, když připravuji tranzitní specifikaci pro konkrétní období. Podívejte se, Johne – Saturn je v kvadratuře Marsu.“

„To asi nebude moc příznivý aspekt?“ odhadl. Pokud si vybavoval, ani jeden z těch dvou nebyl laskavým bohem.

„Komu ho osud přihrál, bude od dětství žít ve velké zátěži, v sebeklamu o vlastní úspěšnosti, v přecenění svých schopností a míry jistot,“ vysvětlovala zaujatě. „Bude věčně žonglovat s penězi… a tvrdě manipulovat s jinými – s nejlepšími úmysly. Arogantní, dynamický, energický, přitažlivý člověk. King na mostě ze skla.“

„Dál,“ vybídl ji Kovář, který se nudil.

„Nevěříte v osud? Měl byste…Všechno do sebe zapadá.“

Předhodila mu další horoskop: „Vládne znamení Štíra a ocitá se v osmém domě, jenž značí smrt. Mars je v radixu poškozen… to je velmi negativní příznak.“ S olůvkem v ruce ukazovala kritické body.

„Takže Zikmundovi je přisouzeno v tomhle týdnu násilně umřít?“ Netajil se skepsí. „Něco spolehlivějšího než hra s nebeskými tělesy? Přijde mi to jako popová verze magie. Co takhle nějaké důkazy, podezření, informace?“

„To spíš vám nepodali vaši nadřízení přesnou zprávu. Já jsem centrále nahlásila, z čeho vycházím, a oni to akceptovali, takže poslali vás.“ Její altový hlas se proměnil v důtky ze sametu. Hrot olůvka staccatoval o desku stolu. Zlost ji opustila: „Máte o astrologii zkreslené představy. Nikdy jste se nesetkal s její pravou formou, spojením vědy a mystické magie.“

„Já se magií setkal,“ odpálil JFK. „A ujišťuji vás, že i když o ní nepochybuji, tak proti přiměřené a správně vedené hmotné zbrani nedostane šanci.“

Zorničky se jí nebezpečně zaleskly. „Když šamanovi srubnete hlavičku, přestane čarovat? To si jen myslíte.“

Než stačil něco namítnout, změnila téma. „Služba mé paní má přednost. Setkáme se u oběda. Hodovní síň najdete snadno, hodinky hlídat nemusíte – tady se nic neobejde bez zvukových efektů. A prosím, buďte pozorný.“

„Takhle to nejde,“ řekl energicky. „Potřebuji mít přehled o tom, kdo by mohl Zikmunda ohrožovat.“

„Počkejte pozdě v noci. Ani jeden z nás nebude mít čas, dokud se král neodebere na lůžko. Během stolování budu sedět vedle vás, ale top secret rozebírat nemůžeme.“

„Ale já bych ho měl hlídat bez přestávky…! Nehrajeme na to, že panu králi náhodou spadne na hlavu dělová koule nebo že ho bodne vosa! Někde tu chodí vrah! Co když mi klienta do svítání sejmou?“

„A jak to chcete vydržet beze spánku?“ s převahou povytáhla obočí.

„Co si myslíte, že jsem dělal poslední tři dny?!“

„Přece se nebudeme hádat, jsme spojenci,“ věnovala mu oslnivý úsměv. „Za prvé, dám vám něco, aby se potřeba odpočinku udržela na přijatelně nižší úrovni a vy zůstal fit, pokud budete vzhůru.“

Zamračil se. „Nějaké lektvary?“

„Bohužel, výrobu pilulek nestíhám, použijte sirup. Zaručeně přírodní, bez vedlejších účinků, stejně kvalitní jako modafinilové preparáty. Nestimuluje celý nervový systém, působí pouze v hypotalamu, který kontroluje spánkový cyklus. Spokojen?“

Hrnula se ven, zlatovlasá, v růžovém a modrém vlnění řasnatého roucha, jako by do komnaty sestoupilo svítání. JFK ji chtě nechtě následoval

Ocitli se už na chodbě, když líbezně dodala: „A za druhé, nejste tu sám, kdo hlídá.“

Burleska

Takové iluze si ani nedělal. Odhadoval nějakou osobní gardu, základní bezpečnostní opatření: u každých dveří maník či dva v přílbě a s píkou. Samozřejmě ochutnavači poživatin a kuchařských opusů pro krále. Oriana určitě zorganizovala nějaké mimořádné testy na trase kuchyně – jídelna, protože o jedu se nezmiňovala. Přitom jde o první věc, která napadne i člena ostrahy z nákupního centra.

Ostatně, v poledne se dozví víc, a hlavně, bude mít příležitost napevno se začlenit do králova doprovodu. Zatím Jeho Milost Zikmund udílela za zvuků hudby audienci vyslancům, prosebníkům vznešeným i bědným, duchovním, poutníkům a jiným exotům. Účast povolena jen dvorské elitě a váženým hostům, coby stafáži pro majestát, který při tom představení sbíral body ve svůj prospěch.

Nejlepší, co zatím mohl JFK udělat, bylo mapování terénu. Doputoval při sightseeingu Tešanje až k cípu hradeb nad ostrohem, nízké hranolové věži za stájemi a bráně na jižní, rozlehlejší parkán. Ozýval se odtud pokřik a sbíhala se čeleď, kterou do přímé blízkosti parkánu zavedla práce. JFK sice neměl, co by ze zvědavosti opouštěl, ale přidal se k nim a v chumlu zevlounů prošel dovnitř.

Prostor podél valu zůstal volný, ale všude jinde se rýsovaly záhony, na které několik stromků odkládalo podzimní listí. Hned za branou, v koutě mezi vyšší, vnitřní zdí a vnějším valem uhodil Kovářův nos zápach tak koncentrovaný, že přestával mít parametry smradu a změnil se ve snesitelný přírodní živel. Vydechovala ho branka otevřená ve vysokém plotě z prken; skrýval smetiště a velkou bedněnou nádrž na živočišný odpad.

Ržáli koně a řičeli muži. Na opačném konci parkánu se do sebe pustili Kumáni v dlouhých, pestrých suknicích a knížecí služebnictvo. Zikmundovi jezdci objevili na přecpaném hradě báječný prostor pro své koně i s čerstvým krmením. Zahradnice a kuchaři si zoufali, další z hradního osazenstva byli rozhořčeni, že je cizáky podupán a zpustošen jejich Rajský dvůr.

„Csőcselék! Kutyák! Szemét!“

Kumáni měli navrch, padaly políčky a kopance, zableskla se čepel šavle, švihly fokoše – jak JFK s mírným překvapením zjistil u Doboru, uherská jízda si oblíbila valašky. Bosenci jim nezůstávali nic dlužni. Z pochev vylétly nože, ztvrda dopadaly klacky a pánvice, nad hlavou zápolících píchly do vzduchu vidle.

Kovář se procpal až k ohnisku mely a znejistěl. Neměl pravomoc nad jedněmi ani druhými, střet ale hrozil požárem. Když se vzedme vítr vzpoury, zachvátí hrad krvavá bitva a král se ocitne v ohrožení. Musí zasáhnout...

„Ustupte! Jděte od sebe! Lidé, utište se! Ať křesťan šetří křesťana!“

Stvoření v kožešinách, které navečer hopsalo před královským párem, jako dělová koule prorazilo chumel ryčících zápasníků. Hlas mu duněl jako kostelní zvon.

„Od sebe, dýňové hlavy!“

Ten malý chlapík, Zikmundův dvorní šašek, svalnatými pažemi roztrhl od sebe nejdivočejší z rváčů, vousatého Bosence v kožené zástěře a Kumána v čapce s rubínovou sponou. „Šetřete síly na Turka, hlupáci!“

Ježil se proti urostlému Kumánovi jako vzteklý veverčák proti loveckému psisku. Lidé kouzlem zmlkli, pěsti se zbraněmi i bez nich poklesly. „Rozejděte se, dobří lidé!“

„Je vidět, že jsi jen tatrman beze cti,“ zasmál se jezdec s drahou čapkou. „Drzé smetí, mizernější než ta verbež tady. Sračka! – a mezi tvé bratříčky tě taky uklidím!“ Upustil fokoš a chňapl mužíka pod krkem. Zvedl ho do výšky a vyrazil s ním k prkennému plotu.

Znepřátelené skupiny zábavný šprým sdružil. Za povykování: „Prasečí dvorek! Do Čertí kádě s tajtrlíkem!“ dusali za Kumánem.

Přidušený králův blázen se vzepjal, kopl jezdce do břicha, ale úder postrádal razanci. Kumán s ním zatřepal, přichytil si ho v podpaží jako balík a cválal dál. Šaškova liščí čapka se válela v zelném záhonu. K plotu zbývalo pár koňských délek.

Kovář se zdravě naštval. Sebral Kumánovu valašku, rozeběhl se, roztočil ji a hodil. Zaťala se do příčného trámu branky pěkně našikmo. Jezdec neměl šanci zabrzdit, ani se toporu trčícímu napříč vchodu vyhnout. Hekl, zavrávoral, pustil šaška a chytil se za nos.

To už byl Kovář na něm. Strhl ho k zemi. Klekl mu na bedra, zkroutil pravici, až v lokti zachrupalo, a levé předloktí zahákoval nad Kumánův ohryzek. Pomalu a citelně přidával na tlaku a tahu…

„Kegyelem!“ zasípěl jezdec. „Kérem tudassa velem!“

Šašek vstal, a jako by se nic nestalo, jako by mu nehrozilo, že se potupně vymáchá v žlutohnědém kalu, znovu tak zvučně a suverénně křikl: „Rozejděte se! Mír s vámi!“

Poslechli ho, všichni.

„Pusť ho, pane,“ vybídl Kováře.

JFK věnoval pokořenému jezdci výchovný kopanec a přestal se jím zabývat. Muž nevypadal, že by se mu chtělo do nějaké odvety. Podpíraje si pravičku druhou rukou, zahájil ústup. Jen ještě zahulákal: „Měls štěstí, Syslíku! Příště tě vymáchám!“

Šašek mávl rukou: „Nechej ho, pane. A díky za šlechetnost.“ Jeho němčina zněla zvláštně, s lehkým ráčkováním a nosovkami. Jak se skláněl pro čapku z kožešiny, postřehl Kovář na jeho krátce ostříhaném temeni hlubokou jizvu. I když ji ošetřil čas, JFK by se vsadil, že byla zasazena šavlí.

„Kdybys někdy potřeboval přímluvu u krále, Gislebet Syslík ti ji zaručí.“ Uchopil zdvořile Kovářovu ruku a snědou, zbrázděnou tváří se mihl údiv. „Nejsi odtud,“ řekl zlehka. „Na dlani a na prstech máš mozoly od zbraní, ale jiných než ty, kterými vládnou naši rytíři… a bojuješ odlišně.“

„Cestoval jsem,“ objasnil Kovář. „Ty taky nejsi rodilý Němec.“

„Šašek nemá žádnou svoji zemi,“ usmál se rty; vějířky vrásek v koutcích očí se nepohnuly.

„Kdo ví,“ řekl JKF. „Možná ji nemám taky.“

Con forza

O stolování ve středověku měl Kovář slušnou rámcovou představu. Realita ji překonala. Kníže Mihail si rozhodně nebydlel špatně, ale král Zikmund cestoval i s vozy naloženými svým přepychovým mobiliářem, který na Tešanji nechal instalovat.

Destičkami okenních skel vnikalo polední slunce. Po šedivých dnech vrátilo podzimu půvab a v hodovní síni znásobilo slávu luxusních čalounů na stěnách a pestrých závěsů, které členily prostor. K aranžmá optických efektů a symbolice tapiserií se skromně připojil zásvit plamenů v krbu.

Při čelní stěně pod přenosným baldachýnem z mimořádně drahé textilie seděl král, jeho choť a několik velmi důležitě vyhlížejících velmožů včetně jednoho preláta. Zleva a zprava se táhly stoly a lavice pro další urozené pány a dámy. Níže postavené členstvo obou domácností se tísnilo u stolů v dolní části síně. Z balkónu vedle vstupních dveří se nesla živá hudební produkce: flétnisté a loutna.

Kovář pochopil, jak je výhodné předstírat částečné magorství, když není člověk obeznámen s platnými společenskými normami, natož s dvorskou etiketu. Hledal místo, kam by se posadil: vznešenější místa už byla zabraná. Růžová a safírová Oriana na něj neokázale zamávala. Uvelebila se velmi blízko královského stolu. Vedle ní se roztahoval mladý šlechtic ve fialovém prošívaném kabátci a samolibě se uculoval. Podle Kováře tam rozhodně neměl co dělat.

Nebylo slyšet, co Oriana se svým líbezným úsměvem mladíkovi sdělila, ale vzpřímil se, jako by mu podstrčila na lavici připínáček. Zrudl a uvolnil místo Kovářovi. Protáhl se kolem něho, vlasy a krátký vous pečlivě nakadeřené a postříkané voňavkou, oděv švihácky pošitý rolničkami. Zvonil a strašlivě se škaredil. O chviličku později se s kýmsi nevybíravě hašteřil a sestrkoval ho z lavice.

„Ulrich z Einzengeru,“ sdělila na hejskovu adresu. „Patří ke královým oblíbeným servitores camere. Všimněte si… „

Přeslechl ji. „Vidíte to?“ ucedil znechuceně. „Každý tu má poboční zbraň. I při stravování! I číšníci!“ Nikdo také neodložil pokrývku hlavy, dokonce ani kožešinové klobouky a fantaskní čapky ze stočených látek.

„Ostří je tu dost,“ souhlasila. Vedle slánek, žemlí a dřevěných prkének čekaly na ubrusech břitké nože na maso.

Po straně sálu vévodil těžký vyřezávaný příborník překrytý damaškovým ubrusem. Okázale na něm zářily zlaté karafy a podnosy, uprostřed se Zikmundovým picím rohem posázeným drahokamy. Kovářovi to připomnělo výřad skleniček a kávových souprav z českých obývacích stěn. Měděnec na omývání nádobí dosahoval tvaru a rozměrů nafukovacího bazénu.

Jídlo samo představovalo adrenalinovou jízdu pro food kritika. Potraviny v biokvalitě, surrealismus v estetické úpravě pokrmů, odvážná syntéza sladkého a slaného, virtuózně maximalistická práce s exotickým kořením a vínem.

Kovář, poněkud zoufale šťouchající do slepičích jater v medu, měl neodbytný pocit, že se na něj někdo upřeně dívá. Zvedl hlavu.

Mladičká královna mu téměř neznatelně, leč přívětivě pokynula.

„Barbora Cellská,“ informovala promptně Oriana, zdánlivě zabraná do kapří paštiky. Nic jí neunikalo. „U vás tak první ročník střední školy. V létě se jí narodila dcerka, o tu jí pečují kojné v Pešti. Výjimečný talent na alchymii a politické válčení. Obojí vyžaduje strategický intelekt. A ovšem, baví ji to.“

Barunka svítila rosou a září jara jako sluneční paprsek. Neodvracela od Kováře pohled; tak muži zálibně sledují, odhadují a oceňují slečny, které na ulici míjí, koně nebo silná auta.

„Vypadá to, že k ní máte blízko,“ neodpustil si Kovář. „Získala jste tu mimořádné postavení.“

Obsluha si obřadně předávala mezi sebou pokrmy na mísách a konvice s vínem, pivem i vodou podle toho, jaká hodnostní oprávnění kdo měl. JFK nechápal, jak to, že se v těsných punčocháčích a střevících s předimenzovanými špicemi nepřerazí. Bylo znát, že je to pro ně náročné, zvlášť když se jim pod nohy motal půltucet štědře kořistících psů. Ti menší a drzejší neváhali vyskočit na hodovní tabuli; jedlíci si jich buď nevšímali, nebo si s nimi hráli a podstrkovali jim sousta.

„Všichni jsou mi zavázáni,“ řekla suše. „Horoskopy, milostné lektvary, léky, které doktoři neumějí. Kurzy magie, samozřejmě.“

„Myslel jsem, že čarování…“

„Co vás nemá. U chudých jsou to lidové zvyky, pro smetánku jde o hobby. Kouzlení, alchymie i astrologie je in …dokud nevypukne éra čarodějnických represí. Až se hysterie zklidní, bude zase magie hitem.“ Pustila se do hovězí pečeně na ošlejchu a jalovci.

„Osobně doufám,“ reagovala na Kovářovo nevyřčené znepokojení, „že mne v urgentním případě Agentura stáhne dřív odtud, než ti tady z kůže.“

JFK jen rozhodil rukama. Trochu ho uklidnilo, že z druhé strany vedle něj konzumuje krmě dvorní dáma, intenzivně zabraná do koketování se svým sousedem. A díky ní si všiml ještě něčeho:

„Poslyšte, král a jeho společníci pořád o něčem diskutují – to je přece normální pracovní oběd!“

„Dlouhé polední stolování a večerní bankety jsou pro státníka a politika ideální platforma,“ ujistila Kováře. „Bylo by záhodno, abych vám představila protagonisty,“ pokračovala, Jak bezděčně pohybovala pozvednutým nožem, odkrajovala pány u čestného stolu jednoho po druhém.

„Zikmundovi spojenci na tažení… Jan Zaháňský.“ Vysoké čelo a vychytralé rysy. „Břežsko-lehnický vévoda Ludvík.“ Střízlík s bělostnou kůží a rudými rty.

„Královský vojevůdce Pippo Spano, komoří solné komory. Rádce Stibor ze Stiboře a Beckova, pán Pováží.“ Vypadali přesně tak, jak si člověk představuje inteligentního kondotiéra a starého válečníka s respektem a rozvahou.

„Biskup z Trogiru.“ Ostře řezaná tvář, meč je mu bližší než misál.

„Králův švagr, Mikuláš Gara mladší, uherský palatin –“ nadměrně vystouplá čelist a oči jako kámen z bystřiny.

„Dobrovolně povinný hostitel, kníže Mihail Krstič.“ Povislé tváře, víčka, kníry a sebevědomí.

JFK si to rozebral. „Příliš mnoho jmen na jediný týden. Mne nezajímá, jak se kdo jmenuje a kým je, ale co si myslí. Díky, ale víc nepotřebuji – leda byste mi prozradila, co má tohle znamenat?“

Do hodovní síně vkročil obstárlý muž v modré sametové suknici, prýmky, perly a zlatá výšivka. Široká ramena pomáhala kamuflovat vystouplé břicho masitého siláka. Doprovázela ho čestná ozbrojená stráž, jako provází provinilce k soudu policejní eskorta; velmož sám zbraň postrádal.

„A jéje,“ hlesla. „Chorvatský bán, hrabě ze Splitu a bosenský velkovévoda Hrvoje Vukčić Hrvatinić. Má u Zikmunda přehršel vroubků už z doby, kdy nepřál jeho zvolení uherským králem, až do porážky u Doboru… Teď se chce přidat na jeho stranu.“

„Vzdělaný a mocný pán, který nemíní přijít o pozice,“ přihrál Kovář. Ušklíbla se a potřásla hlavou.

Vévoda Hrvoje se hluboce uklonil a sesunul statné tělo na jedno koleno.

„Můj velmi obávaný pane a nejmilostivější králi, je pravda, že můj pán Stjepan Trvtko, syn Stjepanův z rodu Kotromanićů, se prohlásil vládcem Ramy, a že on a ty jste spolu měli neshodu a že jste se proti sobě postavili silou vůle. Ale Bůh ti byl milostiv a dal ti proti němu zvítězit. Prosím tě, abys mi zachoval přízeň a lásku.“

„Král ho pěkně dusí. Jinak by si nevyklápěl na hlavu popelník před jídelnou nabitou čumily,“ špitla.

Král se naklonil v křesle, jako by se proměnil v loveckého krahujce, který nemine cíl: „Cena za tvou svobodu, život a majetek je hodna tvé cti a urozenosti, pane Hrvoje. Přeji si tvé pevnosti Jajce a Prozor, neboť jsou znamenitě zbudovány.“

„Jsou tvé, Milosti.“ Vévoda spolkl zasyknutí.

„Přijímám tvé služby a s nimi město Split a tvé ostrovy Hvar a Kupolu.“

Hudba dosud hrála, ale mlčení síně ji ztlumilo jako závoj. Velmožova záda se schýlila zřetelněji, a trvalo chvíli, než odpověděl.

„Královská Milosti, jsou tvé i s mým vděkem.“

„Nevypadá, že by radostí kypěl,“ utrousil JFK.

„Nejraději by poděkoval jinak,“ zasykla jeho společnice. „A neodjede… Musí tu zůstat s králem.“

Flexibilita tvořila součást jeho profese. A Kovář se učil rychle.

Personál s odznaky rudých a bílých pruhů a svatoštěpánského kříže si přivedl Zikmund. Žluté a rudé pruhy s erbem černého koně a červené lomenice ve zlatém poli sloužily původně Mihailu Krstičovi, knížeti a pánu Tešanje. Mnozí ozbrojenci přímo podléhali jiným velitelům – těm, kteří si je najali, nebo jejichž vazaly byli. To, jak se chovali či plnili úkoly, indikovalo, jestli patří k intervenčním sborům, nebo k domácím.

Podle obdobných kritérií JFK rozeznával také urozenější a výše postavené pány z vojska, z knížecího a královského dvora i z hostujících vyslanců.

„Nepotřebujete výklad o tom, jak se nazývají a co mají v popisu práce civilní síly? Třeba by vám to pomohlo, Johne.“

„Dost se jich může prokázat šlechtickým původem, co?“

„Třeba komorníci, stelaři, dveřníci, výběrčí peněz, svíčkaři, úředníci, protonotáři, lékaři. Pak jsou tu chlebovníci, korouhevníci, podkoní a štolbové, kuchaři, heroldi, muzikanti, herci, poslové, šičky, bradýři, mniši, kaplani, klerici, písaři, lazebníci, ti, co se starali o sádlo, vodu, dřevo a kdovíco, řemeslníci, kteří vyráběli pro královu armádu, nebo pro knížete…“

„– redundantní informace. Děkuji, Oriano, obejdu se.“

„Johne, vy s nimi přece potřebujete rozmlouvat!“ vzrušeně gestikulovala, jak se snažila svého společníka přesvědčit. „V hovoru prozradí lidé spoustu věcí na sebe i na jiné. Vlastní slova opájejí hůř než droga. Rozumíte, jde o syndrom psychoanalýzy, svaté zpovědi, terapeutických posezení. Vypovídají se z provinění, omylů, pochyb, traumat – i úspěchů…“

Chápavě se zašklebil: „A vy jako dvorní mág s tím pracujete. Za správně motivační atmosféry tlachající jedinec proflákne mraky intimit. Lidi ochotně práskají sami na sebe i na druhé jen pro pocit, že díky senzačním anebo zábavným odhalením budou na deset minut hvězdami společnosti, bez ohledu na její velikost.“

„Ale to pro nás může být přínosné!“

„Těžko. Člověk, který se tak málo kontroluje, bude vrahem buď totálně neschopným, nebo absolutně nepředvídatelným – protože bude jednat zkratově.“

Nebylo nezbytné rozumět dialektům uherským či německým z různých koutů Evropy, jihoslovanštině, latině, ani skupinkám účastníků Zikmundova tažení z jiných zemí. Mohl se víc soustředit na to, co skutečně dělají a jak se tváří.

Nejdůležitější byly jejich ruce… a gesta. Prostor a způsob, jakým se v něm pohybují – nebo stojí. Výraz a pohledy jejich očí, záchvěvy víček, poloha obočí, sevření čelistí. Jejich dech. Napětí v tazích obličeje, bledost, pot. Tón, stabilita a rychlost řeči.

První, koho odhalil, byli urostlí kavalíři v drahých, ale účelných oděvech bez módních výstřelků, s tvářemi hráčů pokeru: tajní bodyguardi knížete a krále.

Rozpočítadlo

„Nemluvte na mě tak důrazně, Johne! Přece jste přišel jako solitérně pracující strážce! Pochopte, že tady už existuje zavedený systém ochrany.“

„Systém asi má nějaké mezery, jinak byste mě sem nezatáhla!“

„Mezery vznikají za nestandardních okolností!“

„Třeba když před patnácti lety málem upálili francouzského krále na slavnostním plese, kdyby ho dvorní dáma neuhasila sukněmi?“

„O tom maléru víte?“

„Jsem profesí voják, ale nejsem negramotný, slečno! Prostudoval jsem si, co jen v termínu šlo.“

„Tak byste mohl znát, že ostrahu zajišťují vrátní – žádní důchodci, ale šlechtici a bojovníci. Váš Žižka k nim patří.“

„To mě neuklidňuje. Už proto, že se nakonec postavil proti králi Václavovi.“

„Nikdo nesmí vejít do králových soukromých komnat ozbrojen. Příchody a odchody jsou kontrolovány.“

JFK stáhl obočí. A chmuřil se stále víc.

„Pak jsou tu dveřníci z dobrých rodů, aby večer zatápěli v kamnech, do kachle vložili vonné aroma, udržovali oheň a starali se o osvětlení,“ vykládala Oriana zasvěceně. „Dělají svému pánu společnost, konverzují s ním, nalévají mu víno a spí s ním v místnosti. Dveře na noc – a vůbec, v předem stanovených i v mimořádných situacích zamykají a odemykají. Působí jako osobní stráž…

…počkejte, Johne, nechte mne dokončit! Pokud z nějakého důvodu nemohou v noci vladaře střežit, zajistí jeho bezpečí komorník.“

„Co tu vlastně dělám?!“ rozhořčil se. „Nemůžu s nimi spolupracovat, rekognoskovat podezřelé prostory, nemůžu s králem manipulovat, jak by vyžadovalo akutně potenciální nebezpečí!“

„Není to tak úplně formální, jak byste předpokládal. Všechno sice má, nebo by mělo mít své místo, ale jak už jste naznačil, systém žije vlastním životem.“

Oriana se zvedla, aby vyměnila dohořívající svíci za novou. „Věděl jste, že z Jana Lucemburského si jeho služebnictvo utahovalo, když se snažil předstírat, že není slepý? Taky se nedokázal dostat z komnaty, ve které jednal s rakouským vévodou Albrechtem. Poslepu hmatal po dveřích, ale míjel je. Bezmocný Albrecht byl ochrnutý, a sloužící krále vysvobodili, až když už nemohli smíchy dál.“

Kovář nasadil útrpný výraz.

„A Ludvík Jagellonský se svým dvořanstvem pořádal mejdany, na kterých chodil nahatý!“

„Neznám, protože historie mě až tak moc nezajímá,“ pokrčil rameny. To jsou ty paradoxy života, že jsem v ní co chvíli namočený, pomyslel si. „Ale ano, chápu, co chcete naznačit. Do strategie ostrahy přibudou další proměnné.“

Její úsměv byl sladší a opojnější než jantarová tekutina, kterou nalila do pohárků z mechového skla. „Medovina,“ vysvětlila. „Trochu jsem ji vylepšila bylinkami.“

Zamyšleně otáčel pohárkem v dlaních. „Kdybych alespoň tušil, jestli je ten neznámý profesionál, nebo amatér…“

„To vám moc nepomůže,“ usoudila střízlivě. „Ten i ten mohou disponovat vynikající průpravou, mohou netypicky couvnout, nebo všechno obětovat.“

„Tak jinak. U koho ze Zikmundova okolí nebo i širších vztahů odhalíme motiv?“

Poprvé ztratila závoj ironického odstupu. Rozesmála se tak, že se zakuckala nápojem. Kovář se urazil.

„Á, ochranářské šestero,“ řekla, když se uklidnila. „Rovnou můžeme vyloučit Nahodilý faktor. Těch konkrétních je tolik, že na eventualitu psychopatického pošuka připadne půl pravděpodobnostního procenta.“

„Náboženské důvody?“

„Může být,“ přemítala a skousla dolní ret. „Spory mezi římskou a ortodoxní církví tady na Balkáně… taky se do nich před lety namočil. Nájemný vrah vyslaný Osmany. Nebo někdo, kdo si potřebuje vyčistit manévrovací pole v papežském schizmatu… věnovat se mu je Zikmundův koníček, víte?“

„Co takhle Finanční faktor?“ nabídl Kovář. „Tipuji, že bude neustále zadlužený. Válka je nejdražší hra na světě.“

„Diplomacie taky není levná,“ podotkla. „Zrovna Lucemburkové tenhle mazaný byznys s uplácením dovedli na mimořádnou úroveň. Nic výjimečného. Všimné dostávají všichni, od panovníků až po nižší služebnictvo. Koloběh darů, úplatků, půjček a dluhů…“

Dolila sklenky: „Zikmundovi italští finančníci tu drží svého bodyguarda, aby jim ohlídal vznešeného dlužníka, co už stihl utratit i stříbro z vaší vydrancované Kutné Hory.“

„Konkurenční důvody asi budou splývat s Politickými, ne?“ nadhodil.

„Přesně! Ve vysoké politice je z hlediska boje o moc všechno povoleno – parafrázuji Machiavelliho,“ v očích jí znovu zablýsklo. „Tady vypátráte kandidátů k podezření habaděj.“

„Zikmundovým soupeřem o uherský a chorvatský trůn byl Karel z Drače, neapolský král – málem Zikmunda vyšachoval. Dostali ho lstí, vyrazili mu fokošem oko a uškrtili ho ve vězení – nebo otrávili, vyjde to nastejno. Jeho syn Ladislav je stále ještě titulární uherský král – Zikmundův vzdoropanovník, ale zamíchal se do papežských sporů a právě zuřivě dobývá Itálii. Určitě by měl zájem o Zikmundův skalp.“ Vztyčila malík.

„První,“ odpinkl Kovář, jehož zvídavost podnítila.

Ťukla levým ukazovákem do dalšího prstu: „Mukačevský bán Jan Horváth… podporoval Karla Neapolského. Jeho stoupenci pro změnu zajali a uškrtili v odvetu Alžbětu Bosenskou, Zikmundovu tchýni a uherskou královnu. Její tělo hodili z hradeb zeti k nohám, když je obléhal. Jenže Jana Horváta nechal Zikmund potýrat a rozčtvrtit.“

„Proč mám dojem, že většina historie se odehrává ve stylu gore?“ zamumlal Kovář.

„Ale smrt Karla z Drače i Alžběty připisuje obecné mínění na Zikmundovo konto.“

„Není v tom nevinně?“

„Tomu, že může za smrt její matky, věřila dokonce jeho první manželka Marie, co se nešťastnou náhodou zabila pádem z koně, i s dítětem v břiše…“

„Podezřelé, ale neprůkazné. Neberu,“ energicky prohlásil JFK. Medovina chutnala pekelně dobře.

„Ale mohl byste počítat Zikmundova moravského bratrance Prokopa, který umřel náhle v internaci, a jeho sympatického bratra Jana Zhořeleckého, který si také přihříval svoji mocenskou polívčičku.“

„Tři, čtyři. Dejme tomu. Pět, pokud bychom uvažovali uherského mstitele Horváthova pádu.“

„Politika má svůj příliv a odliv, víří a točí se dokolečka jako drak, který požírá vlastní ocas…“ zadeklamovala. „Zamíchal se do habsburských dynastických sporů. Do papežského rozkolu taky, to už jsem zmiňovala. Vášeň pro zahraniční politiku a sebeprezentaci má po dědečkovi – snaží se, aby se bez něj nic důležitého neobešlo.“

„Podle toho, co jste říkala, by si zainteresované osobnosti mohly koupit kohokoliv ze Zikmundových spojenců a hostí.“

„Má spory s Wittelsbachem Ruprechtem, falckým kurfiřtem a římskoněmeckým králem. Ta kauza koření ještě ve vládě Karla IV.“

„Šest.“ Svíce a medoviny ubývalo.

„Je velmi podezřelý, že nechal otrávit dřívějšího bosenského krále Stjepana Tvrtka – velmi schopného panovníka. A protože má Zikmund v Bosně zájmy, zasahoval několikrát politicky i vojensky… hodně drsně.“

„Viděl jsem,“ Kovářovi se před očima mihl truchlivý háj lebek. „Nemyslím, že je dobrý vojevůdce. Bosenci se dostali do nevýhodného postavení, a on měl početní převahu. U Nikopole před dvanácti lety to s Turky pořádně projel, utekl a pak se nechal zapírat.“

„Prosadil si tu v Ramě loutkového krále, a teď ho podržel proti Tvrtkovu synovi.“

„Pomlouváme ho, chudáka. Sedm. Divím se, že může klidně usnout,“ zamumlal JFK.

„To může, protože s ním spí jeho dva oblíbení dveřníci, Mikuláš z Perína a Hans Hierrszmann,“ rýpla poťouchle.

„Krom toho si nadělal spoustu nepřátel u vás v Čechách. Nepostupoval příliš vybíravě. Nevlastního bratra Václava vynechám, je na plánování atentátů pohodlný. Ovšem Zikmundovy vztahy s Polskem, kde vládne jeho bývalá švagrová, vycházejí dost variabilně.“

„Řekněme osm,“ připustil. „Asi bych měl podezírat půl Evropy. Co takhle Osobní faktory?“

„Když je striktně oddělíme od politických – což nebude snadné –, tak třeba někdo z manželů jeho milenek.“

„Ale!“

„Má velmi rád ženy – o pár století později by z něho byl libertin. Dokáže být zábavný a dvorný… a je typ, který pro vlastní rozmar dohodí své choti milence, pokud to královna nebude přehánět, nebo si nezačne s jeho politickým sokem.“

„Fiktivní žárlivá devítka.“

„Přidejte si mstícího vazala zhrzeného magnáta Hrvoje Hrvatiniće, někoho z fanatičtějších Turků nebo Bosence, který mu chce oplatit masakry z jeho tažení do Ramy, a zarovnáte na deset. Nejméně.“

Zadumaně opíral bradu o pěsti. A pak jí pohlédl do očí: „Můžu udělat jen jedno, Oriano. Být ve střehu, jak to jen půjde.“

Kývla. „Ohrožení je mimořádné, porušilo obvyklý běh hvězdných proroctví. Mystická magie, i když na ni nedáte. Proto musí zasáhnout někdo odjinud, mimo předivo stávajících magických struktur.“

„To už mi zdejší nadpřirozeno předhodilo, že jsem cizí,“ vzpomněl si Kovář.

„Nevím, kdy přesně kritická situace nastane, ale až k ní dojde, poznáte ji – vyjde vám vstříc, jen musíte být duchapřítomný. Pak bude na vás, jestli ji zvládnete, nebo ne.“

„To je dost riskantní,“ zhodnotil suše. „Selhání ovšem nepřipadá v úvahu.“

„Ó, strýček by měl dvojitou radost. Že jste neuspěl, a že kormidlo na vlnách světových dějin pevně chytí Habsburkové, kterým fandí. Zaberou uvolněné Zikmundovy pozice, Václava vyšachují ještě před husitským výbuchem, ke kterému ani nedojde. Je docela možné, že by povládli v pohodě až dodnes.“

„A co si myslíte vy?“

„Já držím palce Lucemburkům,“ sledovala světlo svíce, které barvilo medovinu ve sklence do nádherných, zlatozelených odstínů. „Škoda, že vymřeli bez potomků – a že Václav byl dost nešťastný případ – možná v jiné době… Talentovaný rod s evropskou vizí by měl dostat šanci, nemyslíte?“

Seděli proti sobě, dva cestovatelé osamělí v cizím světě, a připili si na úspěch zbytkem medoviny.

Pak se vymotal ven před palác – nikdo se ho nesnažil zadržet. Po nádvoří vrávoral opilý žoldnéř a močil na kola žebřiňáku. Téměř mrzlo, na průzračně temném nebi se souhvězdí třpytila jako krystalky ledu. Ve stínu hradby proti Orianinu oknu postával králův blázen Gislebet; když poznal Kováře, přátelsky mu zamával.

Arkáda

Medovina nebo Orianin stimulační dryák, nejspíše jejich kombinace zavinila, že JFK tu noc nemohl pořádně usnout. Před očima mu cirkuloval orloj podezřelých urozenců, které se snažil odchytit síťkou na motýly. K ránu mu to došlo.

„Vy jste mne neangažovala jako bodyguarda, ale jako volavku na osud!“

„Jsem ráda, že vám to došlo. Návnada na Zikmundovu Nemesis podle zákonitostí mystické magie… která tvoří zároveň ochrannou síť.“

„A to všechno rozjela jenom ta vaše magomystika, ano?“

„Nepodceňujte ji… Přírodní magie poskytuje silný a základní nástroj, ale málo sofistikovaný, má limity v uplatnění. Hermetická magie je příliš mužská, umělá, překombinovaná a technokratická, a selhává v přesnosti.

Mystická magie… hodně tu záleží na intuici a podvědomí. Je… nejušlechtilejší – vytříbená a vizionářská. Absorbuje kulturní podvědomí lidstva, strunami spojuje společnost a jedince a vesmír…“

„Nechcete si to nechat do našeho světa na noblesní intelektuální přednášku?“

„Nebuďte nevrlý, Johne! Já se vám jen snažím vysvětlit, že u Zikmunda došlo k narušení magického pole, dokonce z více příčin.“

„A říká se tomu prokletí. Já vím. Jeho tatík Karel, posedlý jako vy mystickou magií, štípl v Itálii Svatý grál a na své potomstvo uvrhl negativní následky. K tomu rodinná legenda o Meluzíně, jenom nechápu, proč by se měla tak dramaticky projevit až v x-té generaci.“

„Tak vidíte, že jste v obraze! On je tu ještě Řád draka, který král letos založil… taky má tu mystiku v krvi, a krom toho je to takový exkluzivní společensko-politický klub pro vyvolené a použitelně důležité… něco jako pseudoelitní organizace Lví klub Orel.“

„Znám. To taky vadí?“

„Vyvolal tím spoustu temných sil a zneužil je pro světskou moc – já ho varovala! Ale Zikmund je alchymik a krom toho si nikdy nedá poradit, nanejvýš od pana Stibora. S okřídleným drakem si smrtelník nemůže zahrávat. Drak jako takový je monstrum, smíšené z podsvětního principu hada a vzdušného principu ptáka. Prioritně bude rozsévat chaos.“

„Víte co, Oriano? Vážně vás mám rád a vážím si toho, že s vámi můžu spolupracovat… ale vyrážím do terénu. Ostatně, král mne volá!“

Občas měl pocit, že konkuruje Gislebetovi. Zikmund se rozptyloval Kovářovými zpotvořenými jazykovými schopnostmi – když panovníku předkládal bajky o exotických zážitcích, vedle kterých by se i Mandevillův cestopis měnil v zápis z jednání obecní rady, nebo se pokoušel v čistě fakultativní úrovni představit některé jednodušší vynálezy a technická zařízení.

Nebylo jednoduché Zikmundovi stačit. Navzdory své dně byl obdivuhodně hybný a činorodý; patřila k němu cílevědomá, výkonná a nervní aktivita, typická u některých rusých lidí.

JFK směl uherského krále doprovázet ráno na mši do hradní kaple a na sklonku odpoledne se účastnit her v šachy, hazardní kostky, karty a vrhcáby s černobílými kameny. Přidružil se k loveckému výjezdu. Zapojoval se do večerních debat, pokud se nevedly v latině nebo nevzlétly do závratných výšin filozofie a teologie.

Sličná královna na něj povzbudivě pohlížela, její usměv, víno i atmosféra společnosti pomáhaly asociačním vazbám i paměti. Jazykové svízele mizely. Nemohly ho rozházet ani kyselé obličeje a drobné podrazy fialového komorníka Ulricha. Došlo mu, že na něj dvořan žárlí... Oriana, i když si zachovávala jemný německý odstup, okázale věnovala pozornost Kovářovi; byla nesmírně milá.

„Měla jste pravdu, Oriano. Král je…“

„…hrozně na ženské. Ale zase, i když pije dost, nepřehání to jako chudinka Václav.“

„Nepoberu ho… Ten člověk se projevuje tak příjemně u stolu i pohárů, galantně, v latině cituje dlouhé odstavce z rytířských eposů a filozoficko-náboženských traktátů o hrozící světové katastrofě…“

„Tohle téma se tu stalo úžasně trendy.“

„… je autokratem s rukama potřísněnýma krví…“

„I dobří králové konají zlé věci, Johne.“

„Ano, a on je velký král, tak dělá i velice nedobré věci.“

„Neřešte. To posoudí až stovky let.“

Spal jen nejnutnější dobu, ale vstával odpočatý, nabitý energií a plný chuti provádět casting na vraha. Musel si jen dávat pozor, aby nemluvil překotně a nahlas a nehýbal se příliš zbrkle. Měl spoustu snů, všechny o tom, jak hledá a probírá osazenstvo hradu, jednoho po druhém, vyjímá jejich duše a podrobuje je počítačové tomografii.

Skutečně se nemohl Zikmunda držet při každém kroku, i přes výlučnost svého postavení. To nemohl ani blázen Gislebet, který ho jinak provázel jako starostlivý pes.

Stále častěji přicházely dámy, nejen s rozhovory, vínem a soumrakem. Od několika šlechtičen, o kterých si byl JFK jistý, že jsou manželkami urozených rytířů přítomných na Tešanji, až po cikánské tanečnice. Bavili se všichni páni; král jednoznačně bodoval. Kdyby si některá z krasavic umínila zahubit jej, třeba za cenu svého života, mohla to dokázat. Ani dveřníci by vraždě nemuseli nezabránit, i když sdíleli podle středověkých zvyklostí s dovádějícím vládcem ložnici.

Kovář po logické úvaze zahrnul do kalkulace také zhrzené chotě, milence, snoubence a nápadníky, plus ctidbalé příbuzné. Mise mu začala připomínat hybrid mezi experimentální počítačovou hrou a absurdní britskou komedií. Přibývalo jednání a návštěv bosenských pánů, kteří se rozhodli separátně složit zbraně a vyjednávat. V doprovodu některého z nich se mohl ukrývat neznámý zabiják.

Dny zachvacovalo stále hektičtější tempo. JFK si připadal jako zlatokop života a smrti. Prosívá pánev s pískem a hledá zlatou šupinku osudu. Čím méně zrnek na dně zbývá, tím víc sílí napětí a pravděpodobnost osciluje na krajních hodnotách: buď… anebo.

„Objevil jsem špióny.“

„Ti jsou kolem Zikmunda pořád. Benátští, janovští, španělští.“

„Tak si připište ještě byzantskou tajnou službu. U několika poslů – neškodných, jak odhaduji – nejde prověřit, ke komu doopravdy patří.“

„Tohle vládci a panská elita řeší obvykle zvláštními osobními pečetěmi z mědi. Jsou docela malé, nenápadné, a poslové se jimi prokazují, víte?“

„Taky tu bloudí na zapřenou nešťastník, který zřejmě pátrá po vojvodovi z Hamu.“

„V tom mu nepomůžeme, Hrana někam uklidili.“

„Na palácové lodžii – tom arkádovém ochozu vedle králových komnat, kam Zikmund rád při západu slunce vychází –, jsem zahlédl rýhu v zábradlí.“

„Ano…?“

„Byla čerstvá. Probral jsem to z balistického hlediska, zkusil jít v možném směru… a našel tohle.“

„Šipka z kuše. Himmel, Arsch und Zwirn! Král měl z pekla štěstí.“

„S kuší se střílí napřímo, pod malým úhlem. A nemá zvlášť velký dostřel, třicet, čtyřicet metrů, u malých, třeba pistolových typů taky jen deset. Někdo musel vypálit z arkýřového okna v komnatě na stejném podlaží, v bočním severním křídle paláce, které je situované kolmo na hlavní trakt.“

„To jsou ovšem místnosti přidělené komornějšímu královu doprovodu a vzácným hostům.“

„Proto taky náš zabiják volil samostříl, není nápadný jako luk. Zvlášť v menším provedení se schová v těch zdejších rozevlátých, roztřepených a cibulových modelech.“

„Je to styl odívání nanejvýš vstřícný k osobám všech tvarů a rozměrů!“

„Když použije zbraň se speciální úpravou, jakou umíme dnes a středověk ji dokázal ještě lépe s jinými materiály a technologiemi, získá i malý samostříl slušný výkon. Náš neznámý, nebo i neznámá, pokud by si pomohla klikovým napínákem, by ho pronesl před zraky celého procesí. Když si kuši připraví předem, nebude nešikovný, nepotká ho smůla a neopustí ho pohotovost, stačí chvilička.“

„Třeba Zikmunda ještě nechtěl zasáhnout. Možná střílel schválně mimo, když král nestál na lodžii, aby si vyzkoušel zbraň a zaměření?“

„Vezměte si prostorové dispozice hradu a střední hodnoty dostřelu, náš neznámý má krále na mušce odkudkoliv. Tešanj je plný lidí, a právě při té tlačenici vznikají časové a prostorové kapsy, kdy si člověka nikdo nevšimne. Vmísí se zpátky mezi osazenstvo… Podezřelých může být habaděj.“

„Docela průšvih. Johne, zítra je poslední den!“

Kampanomantie

Patřil k užšímu královskému dvoru. Přesto JFK vnímal, že se nejen on sám, tápající host v paralelní realitě, ale i postava, kterou v tomto světě hraje, ocitá v nejisté pozici. Nikdo se po něm nesháněl a nepřiděloval mu práci, nikdo ho také odnikud nevyháněl. Napadlo ho, že na jeho zpola bezprizorném, zpola privilegovaném statutu nesou podíl Orianiny intriky, snad přímluva královny, možná i nevšedně zmatená situace na obsazeném hradě.

Alespoň měl příležitost věnovat se své pátrací paranoie, analyzovat podezřelé osoby a příhodně nebezpečná místa. V sladkém podzimním odpoledni zašel do stájí na velkém nádvoří, aby zkontroloval plaváka. Bylo příjemné cítit pach koní, vnímat jejich klid. Hřebec ho uvítal, otřel Kovářovi nozdry o rameno. Srst se mu atlasově leskla v pruhu světla, které propouštělo okno v zadní zdi.

JFK vycházel ze dveří a slunce ho skoro oslepilo – se zaklením se málem složil k zemi. Nějaký trumbera posunul do cesty dvoukolák, který přetékal slámou na podestýlku. Vypustil tu lapálii z mysli, jak se horečně dotýkal zrakem budov a koutů a lidí. Jeho pozornost upoutalo cvičiště stěží o tucet kroků dál. Hopsal tam seladón Ulrich, přechodně bez parádního fialového pouzdra. Tohle Kovář musel vidět!

V obdélníku vymezeném sloupky se činili mladí rytíři s turnajovými meči, tupé čepele zvonily v chladnoucím vzduchu a blýskavě odrážely namodralé zlomky svitu. Ve vycpaných cvičných přílbicích, odřených a obyčejných, a v kožených kazajkách jejich bojové nadšení nevyznívalo vznešeněji než sestavy v posilovně.

Přesto jejich produkce přilákala všechny z okolí, kdo mohli na chvíli opustit práci, i čeledíny a stájníky. Bojové hrátky byly určeny přednostně k rozptýlení krále: objevil se nepostradatelném kožešinovém klobouku, odznak Dračího řádu na hrudi. Jeho suita v témže složení jako večer před týdnem, kdy JFK dorazil na Tešanj, obsadila tribunu. Zikmund s královnou pod baldachýnem, odkud spolu s válečnými pány zasvěceně komentoval mladické výkony.

Blázen Gislebet zřejmě prohodil něco velmi veselého, protože se urozenci hlasitě rozchechtali. Kovář si už zvykl, že jejich humory oplývají hrubozrnností kameňáků. Vévoda Ludvík, stále škytaje smíchy a předstíraje dotčenost, šaška ze žertu přehodil přes roh cvičiště. Mužík, pružný jako jezevčí kůže, rozložil pád kotoulem a svižně vyskočil na nohy, aby vysekl baletní poklonu.

Nevrátil se pod altánek za svým pánem, ale kousek od Kováře sledoval půtky urozené omladiny. Král zřejmě navázal na bláznovo šprýmování a jal se předkládat k dobru veselé historky z válečných výprav. Polsko, Prešpurk, Dalmácie, Moldavsko, Valašsko, Nikopol, Jižní Morava…

JFK se v duchu strašlivě zašklebil. Takový moment svádí k tomu, najít si názorově spřízněnou osobu: mrkl k Syslíkovi. Šaškova tvář byla soustředěná a ztuhlá jako staleté rozprýskané dřevo. Temně modré oči měl široce rozevřené – viděly jen krále a sloupávaly z něj kůži i maso až na bědné kosti.

Kováře zamrazilo. Jestli je to on, nemůže ho před králem obvinit. Gislebet u sebe zaručeně neschovává kuši. A jestli není tím atentátníkem? Nekonečná řada křivd a zlých skutků, úmyslných, bezděčných i neprávem přiřčených Zikmundovi, se proměnila v klubko doutnákových šňůr, které JFK nemá šanci před výbuchem rozplést.

„Co tu hledáš, třepačko!“ křikl rozjařený mladík s kadeřavou bradkou, a Kovářovi trvalo, než si srovnal, že Einzengerova urážka platí jemu. „Trčíš tam jak hovno v mraze, sebránku!“

Tohle si vyžadovalo pěstní satisfakci, ale Kovář na šarvátky neměl čas ani náladu. „Můžu psovi hodit kost, aby přestal blafat,“ odsekl hlasitě. „Jen pozor, aby tě netrefila do hlavy, máš ji z prasečího měchýře!“

Pootočil se k odchodu. Syslík byl pryč.

„Sketo! Babáku! Předveď nám, jak se drží meč!“

Kovářovi neušlo, jak se páni na tribuně vrtí a šklebí, a jak kruh zvědavců, kteří zápasníkům kibicovali, brebtá a směje se a houká.

„Bojuj, pane! Máš mé svolení,“ zvučně pronesl král.

Syslík byl pryč –

Kovář, který vyměnil čapku za přílbu a své zbraně za cvičný meč, stanul ve střehu proti Ulrichovi. Komorník vyhlížel jako Ken v gotickém vydání, ale nebyl žádné tintítko. Vyrazil prvý býkem, a kdyby zasáhl cíl, Kováře přinejmenším omráčil. JFK o vlásek uhnul a vychýlil soupeřův meč. I tak jím úder otřásl od pasu k ramenům.

Zakroužili kolem sebe pár svižnými kroky. Kovář ostražitě ustoupil doprava, odrazil sérii klamných výpadů a odpověděl stejně předstíraně. Vyčkával… Sršním letem na jeho přílbu mířil Ulrichův meč, aby mu rozbil lebku. Místo aby uhnul a se zdviženou zbraní zkusil ránu odvrátit, Kovář se přikrčil a vrhl se pod sokovu čepel. Když se řítil kolem Ulricha, pravý bok podle pravého boku, mávl mečem přes ruku a udeřil protivníka do žeber tak silně, až z něj vyrazil dech. Dalším pohybem mu vrazil otupené ostří své zbraně do podpaží napřažené ruky, a nijak šviháka nešetřil.

Diváci nadšeně řvali, Ulrich se natáhl na zvlhlou zem, ale JFK se nezastavil. Odhodil těžký meč a přílbu, dvěma skoky se dostal z prostoru cvičiště, a řítil se dál ke stájím. Od nákladu slámy s přidušeným ssshuf vylétla hladce šipka. Žhavě přejela Kovářovi boltec a v příští vteřině se zanořila do sloupku královského altánu. JFK se robinzonádou vrhl šikmo vpřed, k otevřeným dveřím konírny.

Syslík mu vlétl přímo do náručí. Zřítili se oba na zem a vkutáleli se do stájí. Gislebet praštil Kováře sloupkem kuše do spánku, bleskově se vymanil ze sevření. A tak, jak plánoval, vyšvihl se na okno – za ním je kovárna, kolny, příbytek hradní posádky… ztratí se. Lehce otřesený Kovář se překulil z boku na břicho. Švihl sebou do rondátu a jak se v prvním dopadu přetočil a opřel o dlaně, patami skopl Syslíka ven dřív, než skočil sám.

Jakoby přes mlhu vnímal Kovář povyk lidí, kteří pádili od cvičiště ke stájím. Nebudou volit krkolomnou cestu přes okno uvnitř, budovu určitě oběhnou…

Dopadl vedle Gislebeta. Šašek se nepokoušel bránit ani uhýbat. Zásobní šipka ukrytá v oděvu se v potyčce uvolnila a při pádu pronikla mezi žebra.

„Nepomstil jsem ho… Mon Dieu, pardonez moi…“ zašeptal. „Neodplatil jsem za svého pána…“

„Nikopol,“ hlesl Kovář.

„Byl mladý a krásný… měl v žilách krev francouzských a českých králů…a on ho nechat utýrat v železné jámě Prevezy… Pauvre de lui…“

JFK se ohlédl. Trestající smečka se hnala k nim. V pelotonu král, tasený meč, pohlednou tvář zrůzněnou zběsilým vztekem lovce.

Kovář nezaváhal. Mečovým úderem do prstenčité chrupavky daroval Syslíkovi věčnou volnost.

Pohotově ustoupil. Na bezvládné šaškovo tělo se sesypala králova čeleď, s holemi, meči i kameny trestali zločince. Nezaměnitelný, odporně mlaskavý zvuk, pleskání zkrvaveného masa zpracovávaného tvrdými předměty, praskot drcených kostí.

Když JFK přecházel přes nádvoří k paláci, už nebylo nic slyšet.

Nokturno

„Gislebetův lenní pán Filip, syn vévody z Baru, byl Zikmundovým synovcem z druhého kolena,“ vykládal Kovář pro změnu nad pohárem vína. „Takže ano, jak jste se ptala, měl jisté vazby k Čechám a Přemyslovcům. Nadšeně se zúčastnil tažení proti Osmanům, tak jako řada dalších francouzských a burgundských rytířů – kteří bitvu u Nikopole vlastně zorali… Totální masakr.

Zikmund unikl s odřenýma ušima. Na delší dobu zmizel a pak se vynořil jako by nic a suverénně tvrdil, že zachránil Cařihrad.“

„Jenže Filipa zajali Turci, ne?“

„No právě… Barové se ho pokoušeli vykoupit za obrovské peníze. Ale zřejmě na bitevním poli odpravil hodně Turků. Nepustili ho, jako Zikmund nepustil vojvodu z Humu. Filip po měsíci zemřel, a nestojím o to vědět podrobnosti.“

„Bitva proběhla před dvanácti lety – což je jeden cyklus zodiaku – na konci září. To znamená, že umřel v tytéž dny, kdy se změnila konstelace. Mystická magie,“ Oriana pozvedla významně obočí.

„Gislebet to věděl, uměl číst ve hvězdách, sám jsem ho přitom potkal. Přišla příležitost, na kterou čekal v Zikmundových službách celé roky. Proto se taky snažil zabránit, aby na Tešanji došlo k nepokojům, které by jeho plán a krytí překazily. Jak jste mi sama dokázala, možných motivů k vraždě se tu nahromadilo habaděj.“

„Ale proč ta zášť? Uherský král by těžko mohl za Filipa orodovat!“

„Mohl, nebo ne: jako vojevůdce se nevyznamenal. Nestatečně se v kritickou dobu schovával. Hlavně přežil, na rozdíl od Syslíkova zbožňovaného velitele. V každém případě hádám, že to skončilo.“

Připadalo mu, že má za sebou dlouhý, hodně divoký sen nebo vypečený trip. Ale po nich by nebyl tak potlučený a obolený.

„Skončilo,“ přikývla. Usmívala se. „Tedy hlavní náplň vaší mise. Myslím, že vám ještě zbývají tři dny, ne?“

„Dva, třetí musím vyrazit. S koněm to půjde lehce. Můžu si vzít plaváka, co jsem na něm přijel, že?“ Nějaké dva tisíce koní na hradě a v tábořištích pod ním, jeden by se klidně mohl ztratit.

Zářila jako lampička z jantaru. „V tom případě si ten čas musíte pořádně užít.“

„Prospím ho,“ odtušil lakonicky.

Ve dveřích se otočil a řekl: „Moc vám děkuji. Bez vás bych neměl šanci ten úkol zvládnout.“ Postřehl, že slova zní všedně a prázdně, a že jas v jejích očích pohasl. Vyhrkl: „Budete mi scházet,“ a vyrazil na chodbu. Sakra!

Ani jednou mu vlastně nepodala ruku. Jenže nebyl by chlap, kdyby necítil její zájem, způsob, jakým se mu dívala do očí, jak se usmívala, trochu tajuplně a sladce, jako krásky na renesančních obrazech… Na to, aby ji milostně ukecával, byl proklatě unavený. Ale byla to škoda!

Ta úleva, že nemusí být stále v napjatém pohybu jako spirálka nepokoje! Už nepotřeboval další dávku povzbuzující drogy; cítil, jak z něho energie valem uniká jako vzduch z píchlé pneumatiky. Při stolování mu jídlo přišlo jen lehce exotické; když si to uvědomil, skoro ho to vyděsilo. Začínal se bavit a na osazenstvu hradu nacházet sympatické rysy.

Mezi elitou se cosi energicky probíralo. Pokud pochopil správně, měla Jeho Milost Zikmund nazítří zase odharcovat – a taky ano, protože začaly padat rozkazy a hradní osazenstvo usilovně kmitalo. Balilo se, včetně královského nábytku a dalších okázalých propriet, které Lucemburk vláčel s sebou.

JFK uvažoval, jestli má hrát dál a táhnout s ním, nebo nenápadně zůstat na Tešanji a zmizet až další den ráno. Vzhledem k exkluzivitě Kovářova postavení na jedné straně hrozilo, že ho budou shánět, na druhé straně se ocital mimo systémovou hierarchii, tudíž byl postradatelný. Vsadil na organizační zmatky a rozhodl se i pro další noc využít jisté pohodlí zdejší střechy nad hlavou.

Pro dnešní večer se těšil, až se dostane do své jizby a do postele, a nic ho nebude rušit.

Dveře tence zaskřípaly.

I když byl tak vyčerpaný, zažitá bdělost ho vytrhla ze snu. Zvedl se na lokti, hmátl po jílci meče u hlav postele…

Zapomněl před usnutím zhasit louček, smolná tříska ještě hořela v držáku a drobné oharky klesaly do spodní misky s pískem. V chvějivém světle spatřil postavu těsně zahalenou v modrý plášť, lesk světlých vlasů pod staženou kápí, ucítil závan skořicové esence. Dívka překročila bosýma nohama hraničku jeho šatů na podlaze. Lem safírového hedvábí zavířil: štíhlá paže se zabělala jako racčí křídlo, vztáhla se k loučku a zhasila ho.

Kovář prudce vydechl. Vztyčil se do sedu, avšak dívka v plášti se už ocitla u něj. Uvolnila dračí spony řetízku. Drahá látka zašustila v pádu, zesílila vůně skořice. Vnímal, že se k němu sklání, slyšel její lehký, rychlý dech.

„Oriano –“ vyhrkl.

Její prsty se mu přitiskly na ústa v jednoznačném pokynu. Přejely k čelu a lícím, slétly níž. Jejich konečky horce mapovaly nahou krajinu jeho paží, ramenou a hrudi, jako by do nich vstoupil doutnající žár louče.

Sklouzl z lůžka, položil dlaně na dívčiny boky a své rty na její. Zachvěla se jako stromek, objala ho pažemi kolem krku a přimkla k sobě. Sametově teplé tělo měla pružné a oblé. Litoval, že tma mu brání vidět její půvabný obličej – chtěl jej laskat doteky. Jemně, ale energicky mu stáhla ruku na své klíční kosti a k ňadrům. Vzal je do dlaní, hebká a pevná jako vzácné číše, přejížděl jazykem ve žlábku mezi nimi. Dívčí pleť chutnala po skořici.

Mlčky, víčka semknutá rozkoší, zabořeni jeden do druhého, společně putovali nocí. Kováře zaplavoval lesní požár, ovíjel ho žhavý pouštní vítr… až se roztříštil do měkkého, vlahého nebytí, v němž pulzovala krev. Zasténal úlevou; dívka mu vzlykajíc složila hlavu na plece. Ještě popadal dech, ale usmál se ve tmě na ni. Políbil ji na víčka, slaná vláhou slz, na spánky, skráně, ušní lalůčky. Překvapen a dojat zjistil, že na dnešní noc dokonce odložila své magické náušnice…

V tu chvíli se dívčiny prsty vztáhly po jeho, propletly se s nimi.

Stiskla mu ruce, ještě se přivinula k jeho ramenům a vzepjala k jeho klínu. Ale bylo to, jako když odchází bouře. Tiše vstala, sebrala ze země plášť, chuchvalec temnoty, a skryla se do něj. Neslyšnými kroky přešla ke dveřím, které její odchod komentovaly indiskrétním zavrzáním.

Pokojík se zmenšil do černé skořápky a studil samotou.

Probral se za bílého dne přitlumeným, slábnoucím hlomozením ne z chodby, ale zvenčí, z otevřeného prostoru. Firma Zikmund & company startuje na další fázi tažení. Přes uspokojení, že se královské turné nadále obejde bez jeho účasti, ho ovládl podivný pocit. Něco není v pořádku, na něco důležitého zapomněl. Zdůvodnil si, že je to únavou, které se nezbavil, a napětím před koncem mise. Polštář byl dosud cítit skořicí a sladkým ženským potem; uklidňovalo ho, když si ty příjemné momenty přehrával. Zajde za Orianou, alespoň doufal, že dívka neodcestuje s doprovodem uherského krále, a poděkuje jí i za dnešní noc. Donesl by kytici, kdyby věděl, kde ji získat.

Mátl ho také závažný aspekt, který kvůli nestandardním okolnostem více méně zazdil. Automaticky předpokládal, že Oriana se sama coby alchymistka bez předsudků postarala o prevenci…

Ale co když…?

Navlékl si košili a ty protivné punčochové nohavice, nespěchal, bylo co rozebírat.

Bum, dveře se rozletěly do situace odlišné od noci. Nestanula v nich kráska v safírovém plášti. Do jizby se hrnula pětice ozbrojenců, a pak, JFK neměl meč u ruky. Na zlomek času si přál, aby si mohl myslet, že o nic nejde – to už se hýbal.

Pět chlapů s agresivním výrazem vám po ránu nevleze málem do postele, aby vás pozvali na rande nebo přinášeli kafe. Jasně! V zadním voji podezřelé skupinky postupoval zapšklý floutek v prošívaném kabátci, Ulrich z Einzengeru.

Oknem by únik nevedl. JFK se sklonil, obouruč popadl stolek a vyrazil proti invaznímu komandu.

Za ty vteřiny se vecpali dovnitř; aspoň neblokovali ústupovou cestu. První si naběhl na srážku s deskou stolu. Solidní nábytek přežil v celku a vzápětí posloužil podruhé. Zbylí tři vetřelci promptně dobývali meče, ale první dva se jim složili pod nohy. Číslo tři při razantním vjezdu neustálo překážku a rozpláclo se o dlaždice. Čtyřka se dokázal vyhnout a hnal se na Kováře s tasenou zbraní. Hejsek Ulrich hodil zpátečku do chodby.

JFK, třímající stolek za nohy, zachytil soupeřův úder hranou desky. Čepel uvázla v dřevě. Kovář škubl stolkem. Voják pustil jílec. JFK vyrazil vpřed rohem desky a praštil soka pod ohryzek. Vypáčil z nábytku zaseknutý meč a používaje stolek místo štítu, pokračoval v potyčce. Gotické vybavení vbrzku vzalo za své. Kovář, vyzbrojen ukořistěnou zbraní a krváceje z rány na boku, si vydobyl na těžce potlučených mužích průnik do chodby. Maličká šance, přesto příležitost.

Napůl pootočen do jizby, aby si křídlem dveří kryl záda, svižně jako fretka se prosmýkl ven.

Měl to čekat. Naběhl na hrot kopí: zapřelo se mu do prsní kosti. Než podnikl úhybný manévr, drželi ho. Prevít v jedovatě fialové se culil jako vlkodlak nad karkulkou. Napřáhl ukazovák Kovářovi do tváře a jeho krátký proslov byl dostatečně mezinárodně srozumitelný:

„Zrádce. Čaroděj. Kacíř!“ Dlaněmi tleskl jednou o druhou, jako by likvidoval šeredný hmyz. „Pryč s tebou!“

Až když se přiblížil těsně k zajatci, pravičku zaťatou do kladiva, JFK pochopil, jak neúprosně ho ten člověk nenávidí.

Vigilie

Škoda, že zbytek své mise nestráví v rekreačním režimu.

Kovář se s povzdechem opřel temenem o stěnu těsné podlouhlé kobky, vtesané do mokré a studené skály. Kolem se rozvalovala hutná tma, smrdutá, bezčasá a depresivní jak v ďáblově prdeli.

Světlo je poslední věc, které se člověk dobrovolně vzdá. Kromě dechu.

Ok. Nebylo to dobrovolné, to za prvé. Za druhé, dech mu ještě zbýval. Rozhodně s ním nehodlal plýtvat na prosby, nářky, ani na kletby ne. Cloumání řetězy, které spojovaly okovy na jeho zápěstích se skalní masou, by představovalo akt hrdý, ukázkově demonstrativní a dokonale neefektivní. Články vlhkem zoxidovaly, ale nepozbyly pevnost. Robustní železné náramky pout, které v půli spojoval pant, byly zakovány nýtem. Kováře proti jeho vůli zamrazilo, když si vybavil nepříjemné otřesy vyvolané nárazy kovářova kladiva a zvuky, které je v klaustrofobním tichu provázely. A pak jedovaté zaskřípění mříže, kterou za jeho samotou zamkli.

Kdepak, žádné plýtvání dechem a kyslíkem, všechen teď bude potřebovat pro práci mozku. Jak se dostane ven, ze všech těch tlustých zdí, zajištěných dveří, závor a ozbrojených stráží?

Po Ulrichově fyzické argumentaci nebyl JKF příliš při smyslech. Když ho táhli z paláce na nádvoří a do podzemního žaláře, zachycoval realitu přerývaně a v mlze jako útržky poškozeného filmu. Pokud se mohl spolehnout na výseky paměti, nepotkali mnoho kolemjdoucích, zřejmě král opustil Tešanj za časného jitra i s většinou svého putovního dvora.

Kdepak je Oriana? Odcestovala, nebo je tady? Neuvěznili ji taky kvůli mně? Nestalo se jí nic? Obavy bolely; mnohem, mnohem hůř než mělká rána na boku, podlitiny po těle a rozbitý obličej. Co se týče své spojenkyně a přítelkyně, byl dokonale bezmocný. Nemohl se na ni svých věznitelů ani zeptat, aby její situaci nezhoršil.

Vlekli ho kolem dvou budov, v nichž přebývala knížecí čeleď a hradní posádka. Minuli stáje – psinec je až na druhém konci velkého nádvoří, výhoda pro útěk – a skončili u menší brány na parkán. V koutě uvnitř vnitřní hradby stojí nevysoká hranatá věž. Čert ví, co do ní umístili, možná stráže a zbrojnici; před vyvýšeným vchodem držel hlídku voják. O dřevěné schody, které k ní stoupají, se Kovářovi potloukly holeně. A v jejím podzemí teď bručí.

Kdyby se tak mohl napít alespoň trošky vody, hned by mu to líp myslelo. Řetězy ho nemilosrdně drží nakrátko u stěny. Poblíž sebe nahmátne jen hliněnou misku, otlučenou na střep a glazovanou nánosem nečistot. Nejhorší je, že se v té zimě, na holém kameni, napůl vsedě a při všem nepohodlí nedá usnout.

Příliš mnoho proměnných v plánech. Na čí pokyn ho tu zavřeli? Osobní iniciativa fialového hnusáka z Einzengeru? Pozvou sem inkvizici? Nechají ho tu shnít? Železa by takové vyhlídce odpovídala.

Venku pod jasným nebem, nad nehybnými masami skály a zdiva, uplýval čas, plynul, vlál. Dole, v prokletém pátém rozměru, neexistovalo nic. Vesmír se scvrkl na vlastní organismus a jeho sílící protesty. Ne. Ještě šramot a jemné zapísknutí.

Zblázním se tu, napadlo Kováře. Skončí jako list, který klesl na bahnité dno prastaré tůně, jako salám zapomenutý v útrobách ledničky, zelený a obrostlý plísní.

Nabral do plic lepkavý vzduch podzemí a zařval: „I’m gonna peace out, bitcheees!“

Ticho vybuchlo – a nestvůrnější než předtím, znovu opanovalo bojiště. Jen… z černé nicoty nedaleko Kovářovy kobky zachřestil kov. JFK v tu chvíli uhodl, co krátký zvuk znamená.

Hran Vukovič z Kosače, vojvoda z Humu. Poťouchlé skotačiny osudu…

Ve dvou se to lépe táhne, ušklíbl se v duchu Kovář.

Temnotemné ticho se zastydělo a couvlo. Vpustilo do prostoru nárazy kroků, oslepivý úder záře. Hosti jdou…koledu nesou!

Bezděčně zaťal pěsti.

K mříži přistoupili dva chlapi, jeden ve zbroji, druhý v blahobytném delším kabátci; JFK postřehl barvy Krstičů. Třetí zůstal v přítmí.

Správce vězení odemkl, voják vešel do kobky a Kovářovi k nohám složil džbánek. Nádoba určitě nemohla být prázdná! Příchozí, který se ocital mimo vězňův zorný úhel, se teď přesunul k mříži a pokynem dlaně zastavil ozbrojence.

„Ten muž je obviněn, avšak pro mého nejjasnějšího pána a chotě vykonal statečné činy,“ pravil suverénně jasný dívčí hlas. „Boží vůlí bude zajisté prokázáno, že se ničím neprohřešil, tak jako nad veškerou pochybu jsou čisté úmysly jeho sestry, panny Oriany, jež setrvává v našich službách. Přejeme si, aby bylo pečováno o jeho život, dokud nebude odhalena pravda.“

Správce se uklonil na znamení poslušnosti, ale Barbora přikazovala dál. Plavé copy zachycené zlatou síťkou se třpytily pod závojem.

„Mám pro něj posvěcený chléb, nechť je mu předán.“

Kovářův mozek jel na plné obrátky. Cvak. Sama královna se obtěžuje sem za ním do nechutné žalářní nory – velkolepě přitom ignoruje marast a smrad. Cvak. Je dohodnutá s Orianou. Chrání ji a chce mi naznačit, že mne nezatratila.

„Bylo zapovězeno podávat mu potravu, dokud nebude vyslechnut,“ ošil se správce. „Vždyť je posedlý ďáblem, nebo kacíř!“

„Jestli jím vskutku je, pak se zadusí soustem dotýkaným Boží milostí. Není-li, bude mu polehčeno,“ pravila, zatím co voják napůl pohodil, napůl upustil Kovářovi do klína plátěný ubrousek a v něm voňavé pečivo, ne větší než mužská ruka. „Je to pokrm pro jeho duši. Pozná prozíravost Hospodinovu, rozjasní se jí a odpoutá se od běd tohoto světa.“

Pokynula na rozloučenou. Gesto královny, blahovolnost krasavice, poděkování ženy –

Určitě se mu to zdálo.

Tak se pousmívá milenka, obšťastněná objetím. Nebo ne?! To předává milostný vzkaz od Oriany…

I v příšeří postřehl, že lalůčky něžných uší pod pletenci vlasů nezdobí náušnice. Ale za nic si nedokázal vybavit, jestli si u královny předtím takového šperku všiml.

Barbora odcházela, provázena hedvábným šustotem svého roucha, oba knížecí zaměstnanci za ní. Správce žaláře se ještě otočil za vězněm a uplivl si. Světlo, byť nevalné, vystřídala tma tmoucí. Ti, co v ní sedí, si musí poradit po hmatu.

Chleba mu připomínal něco mezi ciabattou a dalamánkem. Levicí, kterou o něco delší řetěz blokoval méně, si podal nádobu s pitím. Podle chuti voda, podle účinků do ní Oriana přidala stimulans. Pak si opřel chlebík o hruď a opatrně ho rozlomil. Jak čekal, šlo to snadno. V lehké střídě nahmatal tři podlouhlé, štíhlé předměty. Rád by věděl, jak je dostala dovnitř: zapéct nepřipadalo v úvahu a kůrka se zdála nedotčená.

Vyjímal věcičky s takovou šetrností, jako by se skutečně jednalo o svátosti. Kdyby se zakutálely na zem, už se k nim při svém limitovaném akčním radiu nemusí dostat.

Malý nožík v drobné pochvě. Jestli si Oriana myslí, že s ním JFK rozkuchá katy, podřeže četu vojáků a zdrhne, má o něm přehnané mínění. Útlý balíček voskovaného papíru, v něm svazeček tenkých dřívek s hrubou hlavičkou. Hned jednou ze sirek škrtl o hrubé pouto pravičky a v narůžovělém, jasném svitu si prohlédl dutou skleněnou trubičku s miniaturní zabroušenou zátkou.

Téměř nedýchal, když z jejího vzácného obsahu aplikoval první krůpěj na nýt pravého okovu. Fungovalo to přesně podle odhadu. Akcelerátor koroze rozhlodal železo v zázračně krátkém časovém úseku. Obětoval další sirku, aby mohl přesně zlikvidovat i levou manžetu. Úleva… Ještě mříž!

Zarazil se. Spotřeboval by na ni zbytek reagentu.

Nová maličká pochodeň hořela dostatečně dlouho, aby si mohl JFK důkladně prohlédnout své vězení, v němž by se stěží pohodlně natáhl. Nic. Svinstvo na zemi, skála, střep, džbánek. U zadní stěny světlo sklouzlo po něčem podobném vrhací kouli, bledém a matném jako máslo. Než sirka zhasla, věděl, co to je.

Lidská lebka, na několika místech zdeformovaná prasklinami, musela být poměrně čerstvá, uvnitř mozkovny ještě zůstala trocha páchnoucích zbytečků tkání. Jinak ji celkem pečlivě ohryzaly krysy, tenčí partie ubyly. Kdyby ho sem nedeponovali a nevyrušil strávníky, teď by z ní zbývalo podstatně méně.

Napadlo ho, čí je to hlava, a strašlivě zesmutněl. Posmrtný trest pro Gislebeta, přezdívaného Syslík. Nevystavili jeho zmasakrovanou mrtvolu všem na odiv, protože se dostal příliš blízko králi, protože připomínal, že není nemožné zasáhnout Majestát, že vladař je smrtelný. Hodit ho skrytě na mrchoviště by bylo nevhodně milosrdné. Jeho duše zůstane navěky uvězněná ve sklepeních pevnosti Tešanje.

A Syslíkův pozůstatek… Kost je kompozitní materiál s viskoelestickou odezvou, s velkou pružnou silou v podélném směru vlákna – zvlášť, pokud je vlhká. Tahle byla.

„Promiň,“ řekl Kovář.

Fuga

Nožík připomínal skalpel, břitký a vytvrzený jako chirurgická ocel. I tak trvalo nekonečné hodiny a zabralo bezpočet napínavých zkoušek, než JFK ze sanice a části kalvy vytvaroval dva šperháky. Drtivou většinu doby pracoval poslepu, řídil se jen hmatem. Ruce měl odřené a pořezané. Trnul, že ho zhmožděné prsty zradí, když bude odemykat, a on potřeboval, aby byly silné a svrchovaně citlivé.

Kdyby se pokoušel dostat do trezoru s americkou zlatou rezervou jako nebožtík Goldfinger, nepostupoval by s úpěnlivějším zaujetím. Co když se kostěné paklíče zlomí? Lup…!

Mříž skřípla a vypustila ho do chodbičky. Na chviličku se musel posadit. Třásl se a pod víčky ho štípal pot. Pak vyrazil vyzkoušet kasařské nářadí na skalní kapse, v níž žalářovali Hrana Vukoviče z Kosače.

Mladého muže kupodivu nerozrušilo ani odemykání, ani světlo sirky.

Od zajetí dost sešel, obličej měl sinalý a opuchlý. Zhubl, nos mu zešpičatěl a vystouply klíční kosti. JFK si nemohl nevšimnout, že pokožka na zápěstích je pod sevřením okovů zjitřená až do živého masa; další týden, a nastoupí sepse. Vlasy visely ve slepených pramíncích přes oči, které v temných kruzích zapadly do lebky. Teď však žhnuly nenávistí jako dvě dýky v ohni.

„Přišel jsem pro vás,“ pravil omluvně JFK. Zkusil univerzální němčinu. „Uvázl jste tu mým přičiněním, tak vás odtud taky musím vytáhnout.“

Vojvoda z Humu vycenil bělostné zuby. „Odracu te k’o vola u kupusu, picko pokvarena!“ Řetězy zachrastily, jak sebou škubl. „Ubim te!“ zasyčel.

Kovář porozuměl. Slovanský jazykový základ mu přišel spolehlivější.

„To můžeš. Až budeme venku,“ opáčil; přešel na češtinu a tykání. „Nabízím poctivý souboj podle regulí. Potom. Tam. Chci odtud, a ty taky.“

Teď pochopil mladý velmož. Kývl a důstojně, bez pokory i prosby pozvedl spoutanou paži, jako by Kovářovi udílel rozhřešení. Zbytek superoxidantu slečny Oriany účinkoval naprosto spolehlivě. Hran Vukovič zavrávoral, když se postavil, a neplýtval díky.

„Ekecheria!“ Budiž příměří.

Co s materiálem z lebky? Ne že by si JFK potrpěl na pietní sentimentalitu. Přesto mu připadalo, že je Syslíkovi zavázán. Ale kostní trosky by při dalším postupu ke svobodě překážely. Ledaže…

Z černých stínů se ozvalo zapištění. Do kruhu světla cupitavě vběhla malá krysa. Zastavila se u rozlámaných Gislebetových ostatků a pozvedla hlavu. Nemínila se hnout dál; čenich se jí chvěl a vousky vířily. Čeká…

Byla to samozřejmě hloupost a vůbec by se nedivil, kdyby po tom všem začínal fantazírovat. Natáhl dlaň, kryska ji očichala, protáhla trup a vyhoupla se mu do ruky. Znovu zavětřila a vyběhla až na rameno.

Zatím co se Hran se zaťatými čelistmi pokoušel rozhýbat prochladlé a rozbolavělé svalstvo, stáhl Kovář potrhanou košili. Složil na ni střepy do úhledné hromádky, pevně zavinul a zajistil uzlem, od něhož visely dlouhé cípy tkaniny.

Cítil teplé tělíčko přitisknuté k šíji a drápky zatnuté do nahé kůže, když stoupali po příkrém kluzkém schodišti. Vojvoda hlodavce nijak nekomentoval, zřejmě byl na připomínky příliš vyčerpaný.

Jaký čas je asi tam venku nahoře? JFK si nemohl být jistý odhadem. Předpokládal, že snad ještě vládne příznivá noc. Kéž by!

Vyškrabali se ke dveřím do vstupní síňky. Opatrně zkusili kliku; zamčeno. Kovář po chvíli nervy drásající manipulace dosáhl spásného cvaknutí, už už otevíral. Kryska vypískla, JFK poodstoupil.

Ve vchodu ozářeném loučí stál pomocný strážný pro vnitřní prostor, pusu dokořán, kopí v pěsti. Biják z lebky a košile zavířil, nabral ho mezi obočí a uložil k velmi tvrdému spánku.

Kovář se bujaře rozřehtal, halekal: „Kumpel! Schenk nun ein!“ a Hran v tom bezstarostném povyku pomalu přešel ke dveřím do nádvoří. Cestou sebral stoličku.

Zachrastilo to, jak znejistělý strážce před věží otáčel těžkým klíčem. Vkročil do síňky, aby se tvrdost jeho miskovité přílby poměřila s razancí padající stoličky…a prohrála. Průchodu dál nic nebránilo.

Vzduch vlhl blížícím se úsvitem, kobalt nebe zprůsvitněl. Krysa se čenichem dotkla Kovářovy brady, popoběhla dolů po rukávu a odvážně hupla na venkovní schody. Byla ta tam, jako by ji smazali z reality.

„Co teď?“ chtěl vědět vojvoda z Humu. Jazykové bariéry padly, hrozba smrti posílila vnímavost.

„Jen tady za roh,“ ukázal dvorně JFK. Dál by nejspíš stejně nedošli, protože v hradě našlapaném lidmi by si jich rychle někdo všiml.

Opřeli mrtvého strážce vedle dveří; chvíli vydrží coby kamufláž, než se sesune. Opatrně sestoupili na nádvoří a proklouzli kolem tělesa věže k její zadní straně, přivrácené k hradbám. Mezi jejími zdmi a stěnou valu zela mezera o ždibec širší, než by muž rozpažil. Dobře opracované hradební kameny k sobě přiléhaly takřka beze spár.

Hran Vukovič vzhlédl a tvář se mu protáhla.

„Dokážeme to spolu,“ vypálil Kovář a předvedl návrh názorně na svých rukou: hřbety dlaní k sobě, kmitající prsty.

„V té díře mi zeslábly nohy,“ konstatoval mladík klidně.

„Taky nic moc,“ souhlasil za sebe JFK. Nezkoumal to blíž, ale podle pohmatu musel mít stehna jedinou podlitinu.

„Dobré bláznovství. Když budeme mít štěstí,“ mínil vojvoda z Humu, zkoumaje pohledem hradbu a temně popelavé nebe nad ní, „při dopadu si zlomíme vaz.“

„To by mohlo vyjít, když se pořítíme společně,“ potvrdil JFK. Nebudou moci rozložit pád. A pokud zapochybují o sobě či o tom druhém, poletí stejně.

Hran beze slova vysoukal zpod rozervaného kabátce svoji košili; obojí se nacházelo v ještě mizernějším stavu než Kovářův úbor, který teď i s truchlivým obsahem pietně spočinul v koutku nádvoří. Dokončili dílo textilní zkázy. Přeměřili šíři prostoru, který musí překonat, a připoutali se zády k sobě tak, aby jim pás z pruhů tkaniny poskytoval určitou volnost. Řemení narychlo získané ve strážní síni je krom toho navzájem jistilo. Hran si křížem přes hruď připevnil naplocho stočené lano, které navázali z pláště prvního z hlídačů; byl v něm zamotán úzký dlouhý předmět, dost těžký, aby vyrovnal váhový rozdíl proti urostlejšímu Kovářovi.

Opřeli se rameny a lopatkami, JFK otočen k věži, vojvoda k hradbě – dali se do toho. Mocná hmota věže je skrývala před náhodnými zvědavci. Nejhorší bylo dostat se od země. Ale přes všechno, čím v poslední době prošli, neztratili reflexy bojovníka, obratnost špičkového sportovce a houževnatost, která je darována jen nemnohým. Šlapali v akordu, vzpírajíce se chodidly o kamenné stěny. Zastavovali se, jako by vskutku byli siamskými dvojčaty, stvořenými stínem smrti. Nevnímat bolest. Nedívat se pod sebe.

Stoupali…

Pak už nebylo kam, dosáhli vrcholu hradby a cimbuří, které ji korunovalo.

„Jisti mě!“ zvolal polohlasně Hran a Kovář se veškerou silou zapřel, napjatý a prohnutý téměř do mostu.

Mladý muž obezřetně uvolnil lano a věc na jeho konci: křížové držadlo na louče. „Pozor!“

Zatočil paží a hodil stojan šikmo vzhůru. Kovově to třesklo. Držadlo poskočilo po kamenech, zaskřípělo, jak ho Hran potáhl, a zaseklo se ve výklonu cimbuří.

„Teď!“

Kovář krátkým řezem nožíku přepůlil společný opasek. Pouto povolilo, JFK se odrazil od stěny věže, přetočil se, propadl dolů.

Řemen ho zadržel o metr níž. Hran ostře vyhekl, jak z něj náraz vyrazil dech. To už ho Kovář držel levicí kolem pasu, pravicí svíral čepel nožíku zabodnutou do tenké skuliny mezi kamennými bloky. Křehká stabilita vyprchávala jako záblesk.

Střepiny vteřin stačily, aby se vyškrábali k ochozu a přes visutý okraj na jeho bezpečnou plochu. „Nevstanu,“ zachraptěl vyčerpaně vojvoda z Humu, „nebudu… „ Tiše se rozesmál.

„Dám se k artistům,“ uvažoval Kovář. „Nebo ke kaskadérům.“ Bylo příjemné ležet a nehýbat se… Ještě nebyli na svobodě. Pomaličku se vyhrabal na všechny čtyři a vztyčil se. Zašilhal zpátky na nádvoří. Žaludek se mu rozhoupal.

Podpírali jeden druhého. Nenápadně přikrčeni postupovali ochozem do míst, kde hradba v téměř pravém úhlu vybíhala nad řečiště Tešanjky.

Dveře a nároží v sobě nosí nebezpečí, neboť omezují výhled.

Téměř do sebe vrazili, uprchlíci a strážný na západním úseku hradeb.

„Idi v kurac!“

Hran skočil vpřed v týž okamžik, kdy voják vytrhl dýku: meč je pomalejší. Mladík srazil strážce v prudkém nárazu – dýka mu přitom putovala vstříc a projela vlevo pod žebry hladce jako do měkké pečeně.

Kovář stihl jen nakročit k strážci, přenést těžiště mezi otáčející se boky a veškerou sílu vyslat do pravého ramene, které se spolu s paží vymrštilo proti nepříteli. Klouby ohnutého ukazováčku a prostředníku zasáhly vojáka mezi oči; JFK nechal energii, aby pronikla vrstvou kůže i kostí a prolétla skrz hmotu lebky jako střela z revolveru.

Statisti mají smůlu, pomyslel si.

Vedle proluky v cimbuří klečel Hran, třesavka jím lomcovala, ruce, jež tiskl na ránu, zrudly až k loktům. Zřítelnice se podobaly černým démantům zasazeným do vlhkého alabastru. „Udělej to,“ poručil zostra. „Alespoň umřu svobodný.“

Kovář pokývl. Vystoupil na předprseň proluky a vojvodu z Humu si přitáhl k sobě, držel ho pod rameny a cítil, jak mladému muži překotně a slabě buší srdce v traumatickém šoku.

K zemi to bylo daleko, ale o tom neuvažoval. Na tváři cítil svěží, trpký dech rozbřesku, smířlivou vůni vadnoucí zeleně. Pod hradbou se zachvívaly pestré, olysalé koruny stromů ve srázu; musí je minout, stůj co stůj. Na zrcadlově lesklém proudu řeky putovaly chomáče mlh – příznivá okolnost.

Když se mocně odrazil a se svým břemenem skočil co nejdál do prázdna, hlavou mu letělo jenom jediné. Krutě ho mrzelo, že se nemůže rozloučit s Orianou. Zopakovat si tu noc. A poděkovat královně…

V mžiku se skládačka srovnala. Zvrat v jeho pobytu. Zuřivost šlechtice ve fialovém kabátci, jak-se-jenom-jmenoval. Vůně skořice… na pleti jiné ženy.

Zlatozelené světlo tančí ve sklence. Oriana! Úskok v úskoku jiných úskoků.

Její oblíbení Lucemburkové získali šanci na zrození králevice…

Jak padal, málem ani nezavřel oči.

Náraz do vodní desky probudil všechny pracně přemáhané bolesti z minulých dní a vyvolal závrať, odtrhl od něj Hrana. Ledová voda ho zasáhla jako elektrický proud. Nahoře a dole přestalo existovat. Kovář sebou škubal v temnotě bez rozměrů. Plíce tuhly nedostatkem kyslíku.

Výcvik vypálený do nervové soustavy nebo jen slepý instinkt sebezachování… Tělo se poddalo vztlaku vody. JFK zalapal po vzduchu, jak se nečekaně vynořil nad hladinu.

Nikde neviděl vojvodu – nadechl se zhluboka a znovu se pohroužil do vln. V říčním toku zkaleném dešti nebylo nic vidět; hmatal kolem sebe. Kopal nohama, jak nejsilněji mohl, aby dokázal v proudu manévrovat. Prokřehlé svaly vypovídaly poslušnost, dusil se.

Vrať se! Nech jej být… Nemá to smysl!… nic nemá smysl… Raději spi…. Ochaboval, zato podvědomí se pralo o přežití. Chtěl hlasy poslechnout, ten či ten, ale nedokázal to… Uminutě hledal.

Narazil ramenem do něčeho pevného, neohrabaně po tom sáhl. Mám ho! Vítězství mu rozjasnilo mysl. Otočil se k hladině, své bezvládné břímě vlekl s sebou. A poznal, že už mu nezbývá energie, aby se dostal k břehu, ať sám, nebo s mladíkem.

Běh vln ho unášel stejně rychle, jako se zoufalství rozplyne v rezignaci.

Něco ho táhlo z nastávajícího vodního hrobu. Čísi tvrdé ruce a lano, které se mu zařízlo kolem trupu. Váha Hranova těla se rozplynula.

Fajn, řekl si, smím usnout.

„Pane, probuď se!“ třásl s ním venkovan v bárce. Přes kápi měl nasazený klobouk z rákosiny.

„Co je s Hranem – é, s tím druhým?“ dožadoval se JFK a zkusil se posadit mezi sítěmi a rybami. Jektal zuby.

Mladík ležel pod hrubým pláštěm, sinalý jako mrtvola.

„Žije, a bude žít,“ pravil další z dvojice rybářů v člunu. Ramena držel zpříma jako ten, kdo poznal rušný svět a nenechá si nic líbit.

Muž v klobouku zkoumal Kováře tvrdýma očima, dlouho a zarputile. Ukazovák mu vystřelil proti zachráněnému: „Ty jsi lotras, který nečestně odvlekl vojvodu Vukoviče!“

Teď tasí, prolétlo Kovářovi hlavou. Bodejť pokojní rybáři… Že na ně vypadají! Pod hazukami zbraně, věrní válečníci, kteří celé dny číhají na příležitost osvobodit pána. Nemám na to, prát se s nimi…

Byla to regulérní akce v čase války, chtěl zvolat. A viděl jsem, že na tu vaši čest platí hranice působnosti.

Nahlas hbitě odpálil: „Je to mezi pánem z Kosače a mnou. Vrátil jsem mu volnost.“ Pokrčil rameny a navrhl: „Mám skočit do řeky hned, nebo mne napřed podříznete?“ Pro jistotu doprovázel slova názornými gesty.

„Bůh si přeje, aby se změnily mysli našich nepřátel,“ pravil druhý z nepravých rybářů a pokřižoval se. „Způsobil jsi křivdu našemu vojvodovi, ale zachoval jsi teď jeho život. Budiž mír zbraní mezi námi.“

Kovářovi došel význam vět. Nehodlal mu přesvědčení vymlouvat. „Co bude dál?“ optal se věcně a přidal radu: „Odvolejte svého druha, toho, co vyčkává na hradě! Budou slídit po Hranovi, odhalí ho přitom.“

Muž v klobouku ji zamračeně přešel. „Darujeme ti halenu a vysadíme tě na břeh tak brzy, jak dovolí bezpečnost našeho pána,“ sekl chladně, „aby mne nepokoušela touha odpravit tě.“

„Máme kus cesty společné,“ JFK si dal záležet, aby mluvil zřetelně a s klidem. „Odvez mne ještě pár mílí dál a vysaď mne na levém břehu. Tvůj Bůh ti oplatí laskavost.“

Rybář zavrčel jako hlídací pes, než kousne. „Podris mi oko kurca!“

Jeho společník se netvářil vlídněji, ale váhavě přikývl. „Staň se. Postaráme se o vojvodu a skryjeme ho. Ty, pane, hleď prchat, co ti nohy dají!“

To by také měl, jestli dokáže uniknout pronásledovatelům, které z Tešanje zaručeně vyšlou. Mohl by… loď ho poponese po proudu, nebude snadné hledat jeho stopu. Potřebuje do zítřejšího rána urazit skoro padesát kilometrů k bodu dimenzionální brány za Doborem. Bude se prodírat krajinou, která se podobá čerstvé mýtině; jen místo pryskyřice, krve stromů, je cítit tou lidskou.

Jak se věci mají, moc si nezdřímne.

Outro

„Ty zase vypadáš!“

„Stalo se pár zvláštních věcí. Já jsem docela v pořádku –“

„Pocuchaný, ale živý, Johne, to je hlavní. Bytewská bude mít radost, už se bála, že tam zůstaneš! Počítám, že na tvou počest otevře růžové šampaňské Armand De Brignac.“

„Jsem jen příšerně ospalý. Víš… Nenaskytlo se moc příležitostí k odpočinku. Než se složím, Franku… vyřiď Ljubě, že tentokrát mise vyšla. Zikmund vládne dál.“

Léto roku 1409 vzkvétalo do slunečna, ženci chystali srpy, vlaštovky kroužily kolem stájí. Zikmund vedl spor s polským králem. Prohodil podporu jednoho papeže za druhého – papežské schizma jako nákaza začalo rozleptávat německou říši. Expanzivní Benátky se mu staly úhlavním nepřítelem a Turci porazili jeho vojska u Golubce. Ještě že uherské víno je tak sladké a ohnivé – není divu, že bratru Václavovi až příliš chutná!

„Milosti, raduj se, Pán na výsostech na tebe shlédl! Tvá choť povila syna!“

Jeho kancléř září radostí, ostřihomský biskup slavnostně žehná. O krok za velmoži stojí mladá žena z Barbořiny družiny, uzardělá sklání hlavu a v loktech něžně chová novorozence. Bělostné roušky cloní tvářičku, ale král je přesvědčen, že dítě má jasné oči a smělé čelo.

Syn! Právě včas, než se roky jeho zralosti schýlí k šedinám. Nikdo z ostatních Lucemburků, bratří ani bratranců se nezmohl na dědice…! Prokletí je přemoženo.

Jeho chlapec dostane jméno Jan po pradědu, jenž před sto lety vstoupil do Čech. A bude bystrý, rytířský, zvídavý a zručný ve zbrani.

Zikmund zápasí, aby rozšířil svou vládu a z Budína učinil své hlavní sídlo, získal císařskou korunu… Pro syna dokáže mnohem více! Vyžene Turky. Dobude Svatou zemi, svůj sen. Vybuduje mocný a velký stát, jakého v Evropě dosud nebylo. Zastíní rod Habsburků. Už se nemůže stát, že by někdo z nich podle smlouvy nastoupil na osiřelý trůn českých zemí. Srdce lucemburské říše, tak je nazýval jeho moudrý otec.

Několikrát se o Čechy pokoušel. Teď má pádný důvod, aby se konečně natrvalo zbavil svého neschopného bratra Václava i jeho milců a v království zavedl pořádek!

Oriana Heimannová, skrytý emisar Agentury Equilibri Ferrarius, zamyšleně dolije do poháru zlatavé rýnské víno a připíjí na zdraví malého kralevice. Uvažuje, jestli má biologickému otci dát vědět o šťastné události. Disponuje vhodnými prostředky k interdimenzionálnímu spojení, i když je používá jen výjimečně; nerada by však riskovala prozrazení a následné komplikace. V zásadě přece šlo o její soukromou akci… Alespoň na této verzi bude za všech okolností trvat.

Povzdychne si, víno chutná sladce a trpce. Musí si přiznat, že střídačka s Barborou jí vadí víc, než by původně předpokládala. Jasně, to, čeho se vzdáme, se stává pro nás lákavějším. Ale přesto…

Nikdy nevykládá osud sama sobě: uvolňují se tak negativní alternativy osudu. Teď si však nedokáže pomoci. Začne rýsovat jemné předivo astrologických projekcí jednoho muže a jedné ženy. Možná, že se v určitém okamžiku znovu protnou.

Tomáš Bartoš

Napsal jsem Žoldnéře a tím jsem si asi plnil a splnil nějaký svůj sen z dětství. Ale zařekl jsem se, že to bude poslední beletrie v mém životě, protože mi dala mnohem víc práce, než jsem očekával.

Pak ale přišla přímá nabídka z JFK – zdali bych jim nevypomohl s těžkou science fiction situací, že si s ní moc nevědí rady a já jsem snad jediný, který to zvládne.

Přemlouvali mě dlouho, lichotili a nakonec jsem podlehl.

A udělal jsem chybu, bylo to pracné, náročné a do poslední chvíle jsem nevěděl, zda se mi bude Renegát líbit.

Nakonec to dopadlo dobře.

A když se pak po čase tým JFK ozval znovu a řekl mi, že tentokrát nemají žádná dějová omezení a chtějí jen povídku, neváhal jsem. Rozhodl jsem se vrhnout světlo do tmy, ukázat, jak to vlastně bylo a dojít až na počátek jejich (vlastně našeho) Univerza.

NA ZAČÁTKU VĚČNOSTI

Řetězová série explozí zahltila všechny ochranné systémy, rozervala paralelversum a vyvrhla Jesuse Dukena do euklidovského čtyřrozměrného prostoru.

Do atmosféry vstoupil Jesus Duken v podobě ohnivého hrotu deset kilometrů dlouhé jehly plazmy z ionizovaného plynu.

První, co ucítil, byla hladová kusadla Maurbyho efektu, která se zakousla do každého atomu jeho obrovského těla.

Kurva. Cítíš to?

Jo.

Hlas Eizensteina, jeho dlouholetého partnera, zněl přiškrceně, nebo mu to tak alespoň připadalo.

Co s tím?

Nevím, ještě nevím. Ty se ale soustřeď na ty, co máš za ocasem.

Monitor deformovanosti prostoru škytl, ukazatel se utopil v červeném poli, na rozhraní exosféry a volného meziplanetárního prostoru se objevily modré body reprezentující Huyezovce. Jesus nechápal, že přes standardní nastavení jeho receptorů, které mělo nepřátele zobrazovat karmínově, je vnímá modře. V tuhle chvíli to ale nemínil řešit. Modrá byla klanová barva téhle sebranky a modře se zobrazovali na všech jeho vnitřních displejích. Proč ne.

Mnohem důležitější problém byl jejich počet. Pronásledovala ho celá eskadra čarodějů.

Je to syrový svět, s nulovým potenciálem na obě strany, ozval se znovu Eizenstein.

Jesus upravil vektor letu směrem k horskému masivu tyčícímu se osmdesát kilometrů na severovýchod. Pokud by nebrzdil, byl by u něj během tří celých dvou desetin sekundy.

Nulový svět představoval realitu s nulovým magickým i technologickým potenciálem. To znamenalo, že Maurby působil i na jeho pronásledovatele, způsoboval nevratnou degradaci jejich magických schopností.

Jesus si odfrkl, jako jeden z mála rozuměl interrealitní fyzice včetně jejího kauzálního jádra, ale existenci čarodějů osobně nikdy nepřijal, nesmířil se s ní.

Zemský povrch pod ním se vzedmul do podoby obrovské, rychle narůstající gigantické vlny. Najednou se tyčila přímo před ním do výšky patnácti kilometrů. Inerciální pohon zabral, Jesus se mase kouzlem zdeformované planetární kůry vyhnul manévrem porušujícím newtonovské zákony. Pak opět srovnal směr letu k horám.

Vypadá to, že kdyby chtěli, rozervou tuhle planetu na cáry.

To bys dokázal taky, poznamenal Eizenstein.

Zatím jo, souhlasil Jesus.

Okamžik zkoumal diagnostiku inerciálního pohonu. Nevypadalo to dobře, Maurby se na něm už stačil podepsat. Kupodivu ale jeho vliv nepociťoval tak intenzivně jako zpočátku.

Jeden a půl sekundy, víc nevydrží a imploduje, informoval Eizenstein.

Jesus pocítil mravenčení v pravé ruce – v pravém křídle svého obrovského těla. Právě teď mělo podobu sofistikovaného deltoidu. Masiv hor se rychle přibližoval, ale ještě pořád měl dost času; dost času pro své myšlenkové pochody, zprostředkované fotony v optické síti. Soustředil se na bolest. Nebyl to Maurby, na několika místech se pseudodiamantový povrch křídel vydul do organicky vyhlížejících boulí – nádorů, které se rychle šířily.

Nějaká nákaza, mimo možnost lokalizace, ozval se Eizenstein.

Kurva, nákaz jakéhokoliv typu se Jesus bál. Hraničilo to až s obsesí, ale nechal to plavat.

Ještě jednou nabudil inerciální pohon, skokově zvýšil rychlost na pět set kilometrů za sekundu, současně přestavil čelo svého těla do podoby rozměrného deflektoru.

Povrchová teplota stoupla na dva tisíce sedm set stupňů Celsia, což významně omezilo růst magicky generovaného zhoubného bujení. To byl však jen druhotný efekt.

Hustota vzduchu mezi deflektorem a horským masivem prudce rostla, stejně tak i teplota, Jesus pokračoval rychlostí třetiny procenta rychlosti světla. Ve chvíli, kdy ho od skal dělilo posledních sto metrů, se žulový povrch začal vypařovat, to už ale hustota vzduchu atakovala hodnoty odpovídající slunečnímu jádru a teplota před deflektorem na okamžik přesáhla hodnotu tří milionů Kelvinů. To stačilo k zažehnutí termonukleární reakce.

Neinerciální motor naposledy zabral, Jesus unikl z epicentra exploze a z bezpečné vzdálenosti sledoval záblesk, který pohltil eskadru modrých bodů.

To bylo hezké, ocenil Eizenstein. Zničil jsi je.

Malé slunce pohaslo stejně rychle, jako se rozsvítilo, Jesus se spokojeně rozhlédl a něco ho skoplo z oblohy.

Periferní čidla naskočila po několikasekundovém výpadku v zásadě bez problémů, pouze malá část vykazovala nestandardní funkci.

Už neletěl vzduchem, ani se nijak jinak nepohyboval. Nacházel se pod zemí ve vrstvě roztříštěné žuly zhruba patnáct metrů pod povrchem. Teplo generované tvrdým přistáním způsobilo, že materiál v jeho blízkosti se tavil, hrozilo nebezpečí, že zůstane uvězněný v kamenném sarkofágu, který sám vyrobil. Dal pokyn rukám a nohám – s překvapením zjistil, že po dlouhé době má opět ruce a nohy –, aby ho vyhrabaly na povrch.

Tvoje práce? ozval se Jesus.

Ticho. Příliš dlouhé ticho. Začal se obávat, že Eizenstein, intelekt, s nímž sdílel část své tělesné stránky, nepřežil. Nebo že ho už stačilo zničit působení Maurbyho efektu.

Jo, zazněla konečně odpověď. A stále pracuji na další transformaci.

Ruce a nohy teď zabíraly o poznání lépe, jako krtek se začal posunovat k povrchu. Dál od místa, kam jím zásah neznámou zbraní – neznámým kouzlem – mrštil, nebyl kámen tak horký, nelepil se a šlo to snadněji.

Čím mě sundali? zeptal se poté, co se seznámil se svou novou tělesnou schránkou. Ze všeho nejvíce teď připomínal obrovského, zhruba patnáct metrů vysokého kyklopa. Až na drobné detaily vyplývající z požadavků na maximální odolnost a kompaktnost.

Nevím. Některé signatury ukazují na gravitační kladivo, ale samozřejmě to nebylo ono – jsou to čarodějové, nezapomínej.

Jesus aktivoval další systémy a s překvapením zjistil, že má v datech mezeru patnácti set sedmdesáti tří kilometrů. Tak daleko se nacházel od místa, kde ho zasáhli, kde jeho vědomí na chvíli vypadlo.

Jak to, že jsem to přežil?

Obětoval jsem inerciální motor. Byl to risk, ale vyšlo to. Pohltil pětadevadesát procent energie útoku. Žádná škoda, stejně už ho Maurby zničil.

Jesus se konečně vyhrabal na povrch, nacházel se na dně několik desítek metrů hlubokého protáhlého kráteru, který vytvořil svým tvrdým přistáním. Začal se opatrně škrábat nahoru. Chvíli mu trvalo, než si zvykl na setrvačnost a mechanické poměry těla. Dobře fungujícího těla, musel Eizensteinovi přiznat. Někde na pozadí všech periferních vjemů registroval nepříjemný šum. Nezpůsoboval žádnou bolest, spíš mu to připadalo jako nepříjemné svědění, se kterým si neví rady.

To je Maurby? zeptal se, aniž by svou otázku upřesnil. Podle toho, jak se do nás pustil v okamžiku, kdy jsme se tu vynořili, by degradace měla postoupit mnohem víc.

Jo, ucedil trochu uštěpačně Eizenstein. Je to nulový svět, syrový svět. Žádná původní technologie, nulový, nebo téměř nulový, magický potenciál. Kdybych s tím něco neprovedl, byl bych už mrtvý a ty bys k tomu neměl daleko.

Jesus nad tím chvíli přemýšlel a prošel data, která nasbírali krátce po okamžiku průniku. Planeta patřila do paralelní řady standardních obyvatelných oběžnic. Sedmdesát procent plochy oceánů, třicet procent souše. Žádné stopy po zemědělství, průmyslu nebo technicistní civilizaci. I když ta se dokázala skrýt, pokud o to stála.

Panenský svět, zhodnotil. Přes všechny standardní ochrany, které bojové komplety jeho typu pohybující se v paralelversu používaly, by ho už měla degradace způsobená Maurbyho efektem postihnout v mnohem větší míře, než tomu dosud bylo. Technologický gradient mezi ním a okolím byl obrovský.

Jak to děláš? zeptal se.

Krmím Maurbyho inteligentní hmotou vytvářenou z našeho jádra. Eizensteinova odpověď rezonovala stěží potlačovaným uspokojením.

Méně rafinovaná odpověď pro tvory s inteligentním kvocientem pod pět set by nebyla?

Jesus své znechucení spíš předstíral. Nacházeli se mírně řečeno v nezáviděníhodné situaci, ztroskotanci ve světě, který se nenacházel na žádné z map, pronásledovaní eskadrou čarodějů. I když těch už se možná zbavili.

Kvantovými výpočty generuji hmotu s extrémně velkou hustotou obsažených informací – nebo s extrémně nízkou mírou vlastní entropie, je jedno, jak se na to podíváš – a pomocí této hmoty tvořím fázové rozhraní, které požírá Maurby.

Moc chytré, geniální, ocenil Jesus. Už jenom kvůli tomuhle objevu by stálo za to, aby nás odsud vytáhli.

Ano, má větší cenu než životy nás dvou, souhlasil Eizenstein pragmaticky.

To už se vyškrábal na vrchol valu a otevřel se mu pohled za zelené moře pralesa, který na jedné straně ukončovala bledší zeleň lesostepi a ještě dál žluť stepi.

Myslíš, že po nás budou dál pátrat? Vzhledem k razanci útoku by nás měli považovat za mrtvé.

Strom o kus níž se zatřásl, asi šest metrů vysoké zvíře se opřelo o kmen, tlapami opatřenými obrovskými drápy začalo sdírat kůru a pak ohlodávalo materiál pod ní. Je to býložravec, nebo hledá nějaký hmyz? nadhodil Jesus. Ale je opravdu velký.

Myslím, že máme větší problém, než je biologie obyvatel tohoto světa, vrátil ho Eizenstein do reality.

Jesus zkontroloval hardware, který měl k dispozici – své tělo. Můžeme se odsud dostat na základě superhmotného generátoru ultratvrdého záření. Ze vznikající dvojice částice-antičástice upleteme portálovou bránu.

Mezi třemi stromy stojícími tak blízko, až jejich koruny vytvářely jediný geometrický útvar, se vynořila opice. Nebyla to opice, spíš nějaký primitivní hominid. Tvor stál na zadních končetinách, jednou rukou se opíral o kmen stromu a očividně pozoroval šestimetrové monstrum drásající strom. Ve druhé ruce držel palici.

Eizenstein rezignoval, poslušně vyhověl Jesusovým nevyřčeným požadavkům a zaměřil na návštěvníka větší procento receptorů.

Transformační algoritmy ze změti rostlinného porostu okolo stromů vytáhly siluety dalších opic. Hominidů, opravil se Jesus.

Jsem zvědavý, zda se pokusí toho přerostlého mravenečníka ulovit. Nedoporučoval bych jim to.

Tvor, kterého spatřil jako prvního, byl zřejmě vůdce celé tlupy. Na rozdíl od ostatních měla jeho srst pokrývající větší část těla šedivě stříbrnou barvu a na čele se mu tvořil zárodek pleše.

Otočil se, chlupatou pravicí udělal jednoznačné gesto a začal obcházet hodující zvíře uctivým obloukem. Cestu vybíral tak, aby se co nejméně vzdaloval od stromů nabízejících únikovou cestu. Ostatní ho následovali.

Docela jim to pálí. Mám takový dojem, že stojíme u kolébky civilizace. Potomci těchhle chlupáčů tu budou jednou vládnout.

Pochybuji, průměrný objem mozkovny členů skupiny, kterou jsme potkali, je 498 centimetrů krychlových, neměli u sebe žádné kamenné nástroje, pouze pár zlomených klacků. Normální lidoopové, zareagoval pohrdlivě Eizenstein.

Od někoho, kdo nemá vůbec žádnou mozkovnu, tohle hodnocení fakt sedí, odsekl Jesus. Myslíš, že po nás budou dál pátrat? I potom, co nás tak drsně sundali z oblohy? Vrátil se k tomu podstatnému.

Jesus zamířil směrem, kterým prales houstl a stromy dosahovaly větší výšky. O tři sta kilometrů dál by měl narazit na pohoří. V členitém terénu se bude v případě potřeby ukrývat mnohem snadněji. A to i v podobě patnáct metrů vysokého golema.

Strom, kterému se zapomněl vyhnout, se se zapraštěním zlomil.

Nějaký nový způsob, jak svést pronásledovatele ze stopy? zeptal se sarkasticky Eizenstein.

Jsem se zamyslel, stane se. Máš nějakou mizernou náladu, odsekl Jesus, ale dvěma vzrostlým dubům, které mu blokovaly cestu, se opatrně vyhnul. Když klesl na všechny čtyři, dokázal se protáhnout až překvapivě malými skulinami, aniž by za sebou zanechal v podrostu zjevnou stopu.

Možná má mizerná nálada pramení z toho, že sleduji trojnásobnou deformaci magnetického pole planety. Právě se nachází nad oceánem a míří ke kontinentu, na němž se právě nacházíme.

Chceš říct, že to jsou čarodějové? A působí tak razantní deformaci geomagnetického pole? Jak a proč to dělají?

Pravděpodobně je to vedlejší efekt nějakého jejich kouzla. A pokud je to jediný vedlejší efekt skutečnosti, že se právě pohybují rychlostí tři tisíce kilometrů za hodinu těsně nad hladinou oceánu, myslím, že je to docela slušné kouzlo. A proč to dělají? Podle mě tě hledají.

Mě? Tebe ne? Najednou hrajeme každý sám za sebe?

I já mám strach, potřebuji se od celého problému osobně distancovat, abych pak dokázal nalézat optimální analytická řešení nezatížená emocionálním stresem.

Jesus se zachechtal.

Nejlepší řešení nalézáš, když jsi vyděšený k smrti.

Pak se odmlčel, snažil se najít optimální tempo, aby se k horám dostali co nejrychleji.

Hele, mám inerciální akumulátory, zjistil s překvapením.

Jo, na dobu pěti sekund můžeš libovolně měnit svou setrvačnost. Sekundu můžeš vážit gram, sekundu sto tisíc tun, ale celková sumace v pěti sekundách musí odpovídat tvé skutečné hmotnosti tří set osmdesáti dvou tun.

Jesusovi trvalo několik pokusů, než informaci prakticky vstřebal a využil ke změně pohybového vzorce. Pohyboval se teď dlouhými plavnými skoky, kdy při dopadech a odrazech docházelo k náběhu a ztrátě jeho reálné hmotnosti dle předem definovaných průběhů.

By mě zajímalo, pro mě tak urputně pronásledují, nadhodil, když se pro něj nový způsob pohybu stal samozřejmý.

Už jsem se bál, že ti strach zatemnil mozek a nad opravdu důležitými věcmi raději nebudeš přemýšlet.

A to, jakým způsobem mě napadli – netušil jsem, že jsou schopní takového nasazení přímo v syrovém paralelversu.

Nikdo jsme to netušili. Ale řekl bych, že je to jejich nová schopnost. Učí se stejně jako my. Nezapomeň, že válka trvá už padesát kontinuálních let centrálního času.

Třeba nás chtějí dostat jen proto, aby se to dál nevědělo. Překvapilo je, že jsem jejich útok přežil, a teď se to snaží napravit.

Tys ho přežil? Snad my jsme ho přežili, ne?

Nechtěl jsem, aby ses emocionálně rozrušoval představou ohrožení vlastní existence, odpověděl s předstíranou nevinností Jesus.

Nechme toho, vraťme se k podstatným záležitostem.

Dobře, souhlasil Jesus a chvíli se probíral vlastními tělesnými funkcemi a okolím. Zdálo se to nemožné, ale za poslední půlhodinu urazil pětapadesát kilometrů. V podobě patnáctimetrového kyklopa a stále hustším pralesem.

Něco po mně chtějí, dost hodně to chtějí, navrhl další možnost.

To je i má dedukce, souhlasil Eizenstein. Jsem rád, že jsi k ní dospěl i ty.

Dalších třicet šest minut oba mlčeli.

Ale já nic nemám, řekl nakonec Jesus. Nemám nic, co by stálo za to, aby se mě snažili ulovit. Aby riskovali útok, který nás všechny, lovce i kořist, odmrštil bůhvíkam na okraj paralelversa.

Tví pronásledovatelé právě přistáli, změnil Eizenstein téma.

Tví?

Dobře, naši.

Jesus netušil, jak to jeho partner dokázal, ale zprostředkoval mu dokonalý obraz toho, jak se k romanticky vyhlížející pláži blíží trojice tornád. Nepřirozeně přímočaře se pohybujících se tornád. V okamžiku, kdy se první rotující vír dotkl břehu, zmizel, okamžik po něm i zbylé dva, a najednou na bílé písčité pláži zdobené jen fraktálovým vzorem vytvořeným spoluprací vln, větru a slunečního záření stáli tři muži. Bez skafandrů nebo jakéhokoliv dalšího hardwaru umožňujícího přežití a rozvíjejícího jejich fyzické schopnosti. Jeden byl oblečen do dvojřadového saka, z rukávu čněla bělostná košile s lesknoucími se manžetovými knoflíčky. Druhý měl ošoupané džíny a na holé svalnaté hrudi se mu houpal zlatý řetěz s drahokamem, který zdánlivě nebyl k řetězu ničím připevněn. Třetí muž vypadal jako pobuda v otrhaných hadrech a s obličejem vyhublým na kost.

Nikdy jsem je neviděl, zkonstatoval Jesus.

To je možné. Kdybys nebyl líný projít druhý okruh externí paměti, dozvěděl by ses, co jsou zač.

Bože, druhý okruh, z toho by mě pekelně rozbolela hlava.

Máš na ocase triumvirát velmistrů tří různých organizací. Velkých organizací.

To je dost překvapivé – a taky poměrně velký průser, řekl bych.

Slovo poměrně bych vynechal, upřesnil Eizenstein.

Sakra, co to děláš? vydechl.

Terén už nějakou dobu stoupal a teď se před nimi přímo ze zeleně pralesa vynořila strmá skalnatá stěna. Vysoká padesát sedm metrů, šedesát tři milimetrů. Desetinná místa Eizenstein odmazal, nepovažoval je už za důležitá. Jistá část jeho já se tomu sice vzpírala, ale dokázal být krutý i sám vůči sobě.

Jesus využil krátkodobého poklesu setrvačné hmotnosti, svýma sloupovitýma nohama se odrazil a v okamžiku, kdy ho gravitace kriticky zpomalila, zabořil ruce do kamene a uštědřil svému tělu další potřebný impuls. Výsledkem tohoto netradičního způsobu pohybu bylo, že za necelé tři sekundy už stál na hraně skalní stěny a spolu s Eizensteinem sledovali malou lavinu řítící se dolů.

Na tohle jsem tvé tělo nedizajnoval, prohlásil Eizenstein nejistě.

Jesus opět vyrazil vytyčeným směrem.

Ne, ale jsem kreativní. Co ten triumvirát?

Jesus se téměř podvědomě vyhnul obrovskému jehličnanu dosahujícímu výšky devadesáti metrů a pak rychle zvolnil, protože byl jen předsunutou hlídkou pralesa gigantů. Prolamovat se dlouhodobě přes stovky tun dřeva by bylo náročné i pro něj.

Eizenstein mlčel. Odpověď byla složitá a on si nebyl jistý, zda ji primitivním způsobem komunikace, který jediný měli k dispozici, dokáže vůbec přesně zformulovat.

Strážci, Světlo a Magoři, trefil jsem správně? tipl si Jesus hlavní protivníky Organizace.

Pak zastavil tak prudce, až při brždění vyryl do vlhké půdy deset metrů dlouhé hluboké brázdy. Před sebou viděl torzo stromu. Obrovského stromu. Deset metrů vysoký pahýl kmene o průměru čtyř metrů a metráky hrubé kůry ležící všude okolo vytvořily specifické prostředí, které ke svému životu využily vysoké houby na masivních nohách, mezi nimiž se pohybovali neohrabaní pavoukovití tvorové, očividně prosperující z okolního rozkladu.

To je úžasné, jak cizorodé prostředí, ocenil Jesus.

Eizenstein zareagoval něčím, co se nejvíce dalo připodobnit odfrknutí – pokud by měl alespoň část fyzického těla.

Pronásledují nás Strážci, Světlo a Magoři, i když ti by tě umístili na černou listinu cílů fanatiků jen proto, jak pohrdlivě je tituluješ.

Jo, odpověděl stroze Jesus. Když už ses rozpovídal, co mi k tomu řekneš víc?

Jsi nepříjemný jako obvykle, utrousil Eizenstein.

Ale zdvořilý a respektující soukromí, proto spolu vycházíme tak dlouho.

Organizace…

Naše Organizace, nezapomeň, že pro ni pracujeme už nějaké to století a přišli jsme i o pár životů.

Dobře, naše Organizace, nepřel se Eizenstein, je podle všech racionálních měřítek nejsilnější uskupení, které má zájem na přirozené koexistenci maximálního možného počtu světů.

Jo. A nejsme čarodějové, ale technokraté.

Technokraté mě stvořili, už z podstaty nemohu pracovat pro nikoho jiného.

OK, kapituloval Jesus. Co přejít k jádru věci?

Pokud mi budeš věnovat pětinu pozornosti, kterou věnuješ ekosystému – nepopírám, že zajímavému –, pokusím se ti vyhovět.

Jistě, téměř zadeklamoval Jesus a ostentativně zrušil polovinu datového toku z poloviny optických receptorů. Současně otevřel datově dvojnásobně náročné připojení založené na chemoreceptorech.

Eizenstein se rozesmál, ale bez dalšího komentáře pokračoval:

Aliance tří čarodějnických syndikátů nás vojensky může převálcovat. Sice jen krátkodobě, ale k zániku stačí jen okamžik. A to neuvažuji synergii jejich, Eizenstein chvíli váhal, synergii jejich magického know-how.

Nikdy nedokázal použít slov kouzel nebo čarodějnictví, stejně jako většina technokratů.

Jesus to nekomentoval, pouze přikývl, přestal se věnovat pozorování a znovu pokračoval v cestě.

Kus před námi je oblast s vysokou koncentrací železa, uranu a manganu, což všechno dohromady tvoří výraznou magnetickou i gravitační anomálii. Slušná schovávačka, tam se ukryjeme a připravíme se k opuštění tohoto nepříjemného světa.

Předpokládáš, že čarodějové používají k lokalizaci fyzikální metody jako my.

A co mám sakra předpokládat? Mám se postavit doprostřed písečné planiny a doufat, že mě neuvidí? Protože nemám žádné geniální plány a chybí mi informace, zkouším to, co umím! A ty mi v tom moc nepomáháš! vybuchl Jesus.

Současně v rozčilení trochu víc zabral svými fluidmetalickými svaly a výsledkem bylo, že vyrazil po balistické křivce rychlostí pět set devadesáti kilometrů za hodinu. V nejvyšším bodě své dráhy se vznášel kousek nad korunami stromů. Jedle, buky, sem tam javor, ostatní druhy byly spíš výjimkami. Pak začal urážet růstové vrcholy. Vzhledem k tomu, že byly jemné, ani to nepůsobilo žádný problém. Se snižující se výškou však průměr přerážených kmenů prudce narůstal, a když k disipaci kinetické energie svého třistapadesátitunového těla používal paty tři sta a více let starých velikánů, poměrně značně to bolelo.

Nakonec zůstal ležet v metr hluboké rýze, pokrytý vrstvou spadaného listí a popela.

Omlouvám se, to, že jsme oba naživu, je z větší části tvoje zásluha. Jde nám o kejhák a já jsem z toho trochu nervózní. Jesus zamrkal – opakovaně spustil a zvedl irisové clony svých optických receptorů. Pak znovu a rychleji.

Omluva přijata, nemusíš mrkat tak usilovně, přetěžuješ mimický aparát, nepředpokládal jsem, že ho budeš tak intenzivně využívat, ozval se skoro znechuceně Eizenstein.

Snažím se vířit popel. Vypadá to na spálené vícedruhové dřevo při teplotě nižší, než vzniká při lesních požárech.

Myslíš, že jsme narazili na ohniště?

To je pracovní hypotéza.

Je to tak, ohniště, potvrdil po krátké odmlce Eizenstein.

To znamená, že předkové homo sapiens sapiens už urazili delší cestu, než jsme soudili podle skupiny, kterou jsme potkali.

Možná, ale mám pro tebe něco zajímavějšího… a důležitějšího.

Před Jesusem se opět objevil obraz tří čarodějů stojících na pláži. Už nebyl tak dokonalý, občas ho rozbíjela zrnitost a barevná paleta se chaoticky měnila.

Maurby, ucedil znechuceně Eizenstein.

Podle úhlu pohledu to vypadalo, že je Eizensteinova sonda snímá zhruba z výšky tří metrů.

Čarodějové stáli dva tři kroky od sebe, každý se díval jinam a na první pohled spolu nijak nekomunikovali. Pouze bizarní medailon na hrudi jedno z nich se kýval zleva doprava s proměnlivou amplitudou.

Pak najednou těla všech tří pokryla síť prasklin, která se rychle zjemňovala, při dosažení velikosti ok menší než půl centimetru se čarodějové začali rozsypávat na rychle se zmenšující části, až z nich zbyly jen hromádky prachu.

Co to provedli? zeptal se Jesus.

Netuším, ale bylo to dokonale synchronizované, až na kvantovou časovou limitu.

Takže kouzlo inicioval jen jeden z nich, vydedukoval z informace Jesus. Asi nemůžeme předpokládat, že ty dva zabil a pak spáchal sebevraždu.

Bohužel ne, tuto hypotézu mohu vyvrátit prakticky okamžitě, skoro lítostivě potvrdil Eizenstein.

Jesus se zvedl a opatrně pokračoval v cestě za vytčeným cílem. Terén už byl mnohem kamenitější a hůře průchodný, ale jeho golemové schránce stále nedělal problémy. Zvláště když si občas vypomohl dvacetimetrovým skokem.

Eizenstein se odmlčel, analyzoval postup jejich pronásledovatelů.

Jesus klesl na kolena, aby se protáhl pod korunami dvou pokroucených pinií, přitom na jednom z kmenů objevil ve výši vzrostlého muže tři vodorovně umístěné zářezy. Nebyly to stopy po drápech a krátký pohled mikrooptikou odhalil, že opravdu šlo o řez způsobený ostrou obsidiánovou čepelí.

O kus dál našel další podobnou značku. A pak třetí. Podle jejich rozmístění nešlo o stezku, spíš o vytyčení nějaké malé oblasti. Zamířil do jejího středu a mezi stromy objevil ploché skalisko dosahující mu do pasu, na jeho vrcholu ležely lebky velkých dravců s obrovskými šavlozubými tesáky. Z rozmístění do kruhu bylo jasné, že je sem někdo umístil záměrně, a vzhledem k výšce skály sedm metrů mu dalo dost práce je tam dostat.

Svatyně? napadlo Jesuse.

Mám to, ozval se opět Eizenstein.

Co?

Co provedli naši nepřátelé. Provedli transformaci hmota – energie se zachováním požadované informace.

To umíme také, odbyl ho Jesus. Ty sám to zvládneš.

Ne tady a ne teď a potřebuji k tomu kooperaci specializovaného jádra, upřesnil Eizenstein.

Opustili tedy planetu? zeptal se Jesus, ale přitom dál zkoumal lebky.

Nenašel žádná zranění svědčící, že by zvířata byla ulovena. Neměl k dispozici kompletní kostry, ale sázel spíš na to, že se jedná o pozůstatky zdechlin. Ulovit třímetrákového dravce bez výkonné kinetické zbraně muselo být prakticky nemožné.

Ne, registruji seismické vlnění umělého původu. Velmi složité vlnění, to jsou podle mě oni.

Takže nás pronásledují.

Nepochybně. A míří sem, s přesností plus mínus deset kilometrů.

Narušíme jim to jejich vlnění, rozhodl Jesus.

Eizenstein vydal mnohovrstevný signál, který se asi nejvíce podobal smíchu. Jesus si nebyl jistý, protože za dobu, co se znali, podobně zareagoval jen čtyřikrát.

Padesátikilotunový výbuch v oblasti jejich předpokládaného cíle by je měl spolehlivě – Eizenstein se málem potěšením zakuckal – dezintegrovat.

Žijí tady lidé, zchladil ho Jesus. Nedovolím zničit je výbuchem jaderné pumy nebo jejího energetického ekvivalentu.

Je to optimální řešení a další podobné se nám nemusí naskytnout!

Přestože spolu komunikovali s milisekundovou frekvencí, čas rychle běžel.

Právo na obranu vlastního života měli oba dva stejnou, i když Jesus měl skrze svou vazbu na fyzickou existenci větší pravomoc při řízení fyzických útoků. I ta však byla v jistých případech omezená.

Navrhuji: Vyber libovolné místo, kde nemáme informace o výskytu inteligentního života, a použij nálož dle svých úvah.

Eizenstein váhal jen setinu sekundy.

Není to optimální varianta, ale souhlasím.

Jesus se vrátil ke studiu dravčích lebek a prohledávání okolí. Při druhém okruhu se zvýšenou úrovní detailu našel stopy, které mu prozradily, kudy sem stavitelé primitivní svatyně chodili. Otočil se a nakročil si, aby překonal dvoumetrový kanál vymletý vodou.

Pozor – štěkl Eizenstein, vzápětí se země otřásla. Jesus udržel rovnováhu jen za cenu toho, že se zachytil za dva stromy, které pod jeho tlakem začaly povážlivě praskat.

Co to bylo?

Ještě přijde tlaková vlna, varoval ho místo odpovědi Eizenstein.

Přišla a byla příslovečnou poslední kapkou, která Jesuse povalila.

Ležel na zádech, přes hruď kmen vzrostlého buku, a trucovitě pátral v paměti. Nechtěl se ptát, co přesně Eizenstein udělal, a místo toho pracně analyzoval sdílená data.

Tys využil konverzi temné energie? zaúpěl nakonec. Hluboko v zemské kůře?

Ano, odpověděl skoro pyšně Eizenstein. Jen trošku, minimální kvantum, které jsem dokázal zpracovat. Ekvivalent dvaceti gigatun normované jaderné nálože. Tři sta kilometrů pod povrchem. Tohle území bude zasaženo jen mírným zemětřesením, některá jiná o něco větším a pár tisíc kilometrů blízkého pobřeží zpustoší vlny tsunami. Máme ale slušnou šanci, že je pocuchám.

Jesus už raději neříkal nic, opatrně se pustil stromů a ještě opatrněji udělal první krok.

Zatímco já pracuji, napadlo tě už, proč se za námi tak drží? ozval se Eizenstein.

Drží?

Podle signálu to minimálně jeden přežil.

Třeba bude retardovaný, zadoufal Jesus.

Kontinuální Furierova analýza zvukových vstupů odhalila pravidelný rytmus – několikanásobný pravidelný rytmus. Jesus zastavil, pustil ho ve smyčce a postupně zpřesňoval směr, odkud přichází.

Proč se nás podle tebe drží? Mám svou teorii, ale nechci tě ovlivňovat.

Chtějí souřadnice naší domovské báze, odpověděl stroze Jesus. Velmi obezřetně se snížil a udělal krok stranou. Přes světlinu, kde z nějakého důvodu nerostly stromy, se mu otevřel pohled na skupinu lidí krčících se ve stínu nízkých a pokroucených borovic. Možná ještě ne úplných lidí, ale měli k lidskosti mnohem blíže než ti, které spatřil poprvé. O dva, možná i tři stupně blíž. Čela měli sice ještě skloněná, nadočnicové oblouky vystouplé, ale zuby už měly lidské proporce, i v obranných přikrčených pózách bylo patrné, že už celé stovky, možná tisíce generací chodí po dvou.

Jesus se pohledem střetl s očima muže stojícího v čele vystrašeného hloučku. Metr šedesát, v ruce třímal oštěp s kamenným, nepříliš obratně opracovaným hrotem, okolo krku korálky. Proti gigantovi, kterým proti němu Jesus byl, neměl nejmenší šanci. Přesto tam stál. Korálky měli i ostatní. Z vysušených plodů, oříšků i dalších věcí, které Jesus nedokázal identifikovat. Chvíle se prodlužovala, Jesus začal ustupovat stranou drobnými krůčky, při kterých zůstával přikrčený, a jeho těžiště zůstávalo v rovině. Nechtěl je vystrašit ještě víc. Najednou se z pozadí skupiny vynořil bizarní a pokřivený tvor. Jesusovi okamžik trvalo, než zjistil, že je to také člověk, jen pokrytý kůžemi, kostmi, travinami a pokreslený hlínou. Začal vydávat hrdelní arytmické zvuky a podobně disharmonicky se pohybovat, přitom proti Jesusovi hněvivě mával pažemi.

Šaman, právě tě zaříkává, abys zmizel, zhodnotil kysele Eizenstein. Hned mám pocit, že do nás Maurby buší víc.

Jesus poslušně vyklidil pole. Měl postřeh, vyřítil se na nás, až když jsem začal ustupovat, poznamenal.

Ještě tři kilometry a jsme na místě, kde je největší šance, že nás přehlédnou, zkonstatoval Eizenstein. Podle čeho soudíš, že chtějí souřadnice Báze? vrátil se k překvapivé informaci.

Intuice, zvolil Jesus odpověď, o níž věděl, že jeho partnera vytočí. Eizenstein předvedl zarachocení rychlopalného kinetického kompletu.

Čarodějové ještě nikdy přímo nezaútočili na bitevník naší třídy, začal Jesus pobaveně vypočítávat fakta. Všechno, co jsme se o nich dozvěděli, jsme si museli vybojovat. A tady riskovali prozrazení informace o uzavření Aliance, což je asi to největší překvapení od chvíle, kdy začala otevřená válka. A my, jako bitevník, představujeme ten nejnepříjemnější cíl s minimálním ziskem. Jediné, co nás odlišuje od ostatních, je to, že jsme po rekonvalescenci startovali přímo z Báze. To je výjimečné. Slovní projev doplnil Jesus množstvím dalších faktických údajů. Aniž by se musel ptát, věděl, že s ním Eizenstein po sérii zesíťovaných analýz souhlasí.

Ale to by znamenalo, že se dokážou dostat k informacím v jádře. V mém a tvém jádře, vydechl Eizenstein nakonec.

Jesus mezitím našel místo, které považoval za ideální úkryt. Nacházelo se pod skalním převisem s třemi únikovými cestami velmi strmým svahem dolů. Třemi, pokud nepočítal cestu vzduchem.

To jediné nedokážu přijmout. Jak dokážou z jádra vydolovat informace? Proti naší vůli? Z poškozených průzkumníků je to obtížné u nás v laboratoři a z bitevníků – nemožné. Uvědomil si, že je nervózní. Kdyby právě nebyl patnáctimetrovým golemem, který byl možnostmi klasické fyziky prakticky nezničitelný, řekl by, že se trochu chvěje.

Rozhodil okolo sebe narychlo vytvořené maskovací sondy, přitom zjistil, že je Eizenstein mezitím stačil vylepšit. Oba přemýšleli i jednali za obvyklými hranicemi svých schopností.

Nemůžou se dostat do našeho jádra. Musí jít o něco jiného, usoudil po dlouhé pauze, kdy se oddával nečinnosti a naslouchal tichému šumění Maurbyho efektu, vytrvale ničícího vztyčenou bariéru.

Jsou tu, prolomil ticho Eizenstein. Dva.

Kurva, zaklel Jesus a současně pocítil Eizensteinův úlek.

Bylo to, jako když biologickému mozku na okamžik dojde zásoba adenosintrifosfátu. Na okamžik tak krátký, že neupadne do kómatu, ale dost dlouhý na to, aby si dokonale představil možné důsledky tak fatální situace.

Naposledy se Jesus provinil proti svému vrozenému optimismu, když při rutinní obhlídce mikrosvazků světů, kde se technokraté a čarodějové dohodli na nezasahování do přirozeného vývoje, objevil masivní magické ovlivňování. Okamžitým důsledkem jeho zjištění, které se mu před nepřátelskou stranou bohužel nepodařilo utajit, byl bezprecedentní útok ilegálních přepadových jednotek čarodějnických klanů. Oba s Eizensteinem přežili. Přesněji skoro přežili, jejich rekonvalescence si vyžádala padesát konvenčních let a všechny existující osobnostní zálohy.

Dostaneme je, sykl Eizenstein. Můj útok měl signaturu přírodně vzniklého zemětřesení, skokové vyrovnání disturbance energetického přenosu astenosféry a svrchního pláště. Nemohou tušit, že tady jsme.

Doufám, že nikdo z nich nerozumí planetární geologii tak dobře jako ty, ucedil Jesus.

Bál se, bál se jako nikdy a začínal litovat svého rozhodnutí pokračovat ve válečné kariéře. Jenomže mu slíbili stát se bitevníkem, a to lákadlo ho zlomilo.

Čas plynul, v bezprostředním okolí se kromě přirozené disipace energie nedělo nic zajímavého. Jesus se začal odreagovávat tím, co měl nejraději – získáváním informací. Zajímavých informací. Ty nezajímavé, sloužící k přežití, nechal na parťákovi.

Po dvaceti minutách se mu podařilo zmapovat skladbu okolní atmosféry: chemické složení se zřetelem ke koncentraci vodních par, teplotní gradienty; z toho odvodil mapu indexů lomu světla a v konečném důsledku byl schopen získat prostřednictvím odraženého a lámaného světla nekvalitní obraz prakticky celého okolí.

Slušné, netušil jsem, že jsi schopen tak pečlivé práce, konstatoval skoro pohrdlivě Eizenstein. Většinou ji necháváš na mně.

Jesus si jen odfrkl.

Na plochém kameni mezi dvěma stromy se objevila pokroucená postava. Bizarně pokroucená postava: Levá noha měla vyměněné místo s pravou rukou, hlava vyrůstala z břišní dutiny. Jesusovi chvíli trvalo, než identifikoval, kdo to je – čaroděj s řetězem na krku. Byl zázrak, že ještě žil, a nemohlo to mít dlouhého trvání.

Pocuchal jsi je pořádně, máme po problémech, řekl s úlevou Jesus.

Měl pocit, že mu někdo vytáhl srdce z gravitační jámy neutronové hvězdy. Představa, že čarodějové dokážou vykutat informace z osobnostního jádra, byla… těžko snesitelná.

Ne dost, odpověděl chmurně Eizenstein.

Tíha se vrátila.

Obrysy čarodějova těla se rozmazaly, ale nebyla to chyba obrazu. Noha na špatném místě postupně mizela, ruka na špatném místě se deformovala do podoby nohy a hlavový výčnělek se jako slimák přesunoval k pahýlu krku, kam patřil.

Neuvěřitelné, jak silné poškození je schopný eliminovat, vydechl Jesus.

Kdyby zůstal jen jeden, navrhoval bych okamžitý útok, ale jsou dva, vrátil ho do reality Eizenstein.

Jesus to zpočátku vzal jako fakt, pak do něj ale přes rozhraní, které prakticky ani nebylo rozhraním, ale oblastí synergického sdílení, prosákl strach prýštící z každé datové jednotky vědomí jeho analytického partnera. Snažil se tomu bránit a dařilo se mu to do okamžiku, než si sám zjistil, jak zničující a dokonalý byl útok, který Eizenstein pomocí podzemní exploze provedl.

Mají k dispozici technologie, o kterých se nám ani nesní, subvokalizoval Eizenstein Jesusovi vlastní myšlenky.

Není to technologie, ale něco úplně jiného, odpověděl mu mlčky Jesus.

Systematicky rozšiřoval optickou mapu okolí, aby spatřil toho druhého, který také přežil. Eizenstein mu bez vybídnutí nabídl své vlastní výpočetní a percepční kapacity. Jesus se pod přílivem informací zapotácel, ale během pár sekund měl o dva řády dokonalejší přehled o okolí a spatřil čaroděje v mizerně padnoucím obleku, ze kterého se kouřilo, sedět uprostřed prudké bystřiny. Seděl na dně navzdory silnému proudu i vztlaku okolní vody. Až jeho upřený pohled nasměroval Jesusovu pozornost do stínu lískového porostu.

Krčily se tam tři olysalé opice s mláďaty. Tři matky s dětmi, opravil se vzápětí Jesus.

Patřily k jiné tlupě, než se kterou se nedávno střetl. Krajina musela být velmi lovecky i sběračsky úživná, když tak blízko vedle sebe sídlily dvě skupiny lidí.

Nejsou to lidé, jsou to… primáti, nebo nanejvýš opolidé, nesouhlasil Eizenstein.

Ve vypjatých chvílích dokázali sdílet myšlenky, ale nikdy dřív to nebylo intenzivní jako teď.

To byl nesmysl, tihle tvorové urazili větší půlku cesty k lidství. Vzápětí Jesus pochopil, proč jeho partner tak hloupě lhal – zjistil, že čaroděj matky s dětmi jen nepozoruje, nýbrž je psychicky ovlivňuje. Jedna z žen držela v ruce obsidiánové ostří, pravděpodobně škrabku určenou k opracování kůže, a pomalu a neochotně přibližovala nástroj k hrdlu dcerky, která se k ní bázlivě tulila.

On…, řekl a zaváhal Jesus.

Testuje jejich já; pudy, vědomí, intelekt. Brutálně, ale současně velmi efektivně, dokončil Eizenstein. Netuším, jak ten psychický nátlak realizuje. Neregistruji žádné chemické, biochemické ani fyzikální ovlivnění.

Ženě se nějakým způsobem podařilo vzdálit štípanou čepel o pár centimetrů od hrdla jejího dítěte. Zaplatila za to krvácením z nosu a krvácením do oka, levá zornice zrudla.

Proč to dělá? skoro vykřikl Jesus.

Podobá se ti, zajímá ho spousta věcí, dostal odpověď. Ale chybí mu morálka.Ta žena pravděpodobně umře na mozkovou příhodu, dříve než své dítě zabije, zhodnotil Eizenstein.

V jeho chladném, až odtažitém hlase cítil Jesus strach. Strach z toho, jak on sám zareaguje. A on už to věděl, nebo přesněji, něco v hlubině jádra, v hlubině jeho já, rozhodlo za něho.

Vystartoval do útoku s využitím ultimativní priority, kterou Eizenstein jako analytik nemohl přebít.

Toho blíž, toho blíž! slyšel jeho nabádání.

Sto dvacet kilometrů dělících ho od velmistra klanu Hyuezovců urazily neinerciálně urychlené kinetické střely, které vypustil z předloketních výmetnic, za čtyři a půl sekundy. Většinu energie, kterou měly k dispozici, spotřebovaly k vykroužení oblouku kopírujícího zakřivení planety. Ale i tak jim jí zbylo dost, aby čaroděje v nanosekundě změnily v pětašedesát kilogramů neorganizované hmoty.

A je vyřízený.

Jesus si uvědomil, že se mu ulevilo. Čarodějové předvedli schopnosti, které sahaly daleko za hranice toho, co považoval za možné. Chvíli nad tím dál uvažoval, ale uvědomil si, že na podrobnou analýzu souboje a toho, co znamená pro celý konflikt, nemá náladu. Nechá to na Eizensteinovi a sám se bude věnovat tomu, co ho zajímá – což byl v tuto chvíli tento svět a jeho obyvatelé stojící na samotném počátku svých dějin.

Jak dlouho tady budeme ještě moci být, než nás Maurby začne definitivně ohrožovat? Otázku stačil v mysli pouze zformulovat.

Země se bez varování pohnula, zvedla se jako vlna do výšky mnoha set metrů. Jesus byl tak šokován, že na okamžik za něj rozhodovaly jen programové rutiny nahrazující reflexy nejnižší úrovně.

Díky nim se vyhnul kamennému kladivu o hmotnosti desítek tisíc tun, které vyhloubilo do místa, kde před třemi desetinami sekundy stál, rozměrný kráter.

Kamenný gigant mezitím stačil získat hrubé antropocentrické rysy. Aniž by se otáčel, stál náhle čelem k Jesusovi. Antropocentrický golem z podmínečně tekutého materiálu o špičkové hustotě atakující hodnoty panující v nitru hvězdy, řeklo něco v Jesusově nitru a Eizenstein to nebyl.

Tentokrát už zareagoval on sám a smršti přehřáté lávy unikl směrem umožňujícím zahájit vlastní útok.

Golem – čaroděj se pohyboval rychlostí a obratností, která předčila většinu neinerciálních technologií. Pouze bariéra ze stojatého rentgenového záření o ultravysoké hustotě zadržela masivní kinetický útok. Čarodějovy projektily neměly větší rychlost než několik set metrů za sekundu, ale vážily tisíce tun a bylo jich hodně.

Eizenstein zkoncentroval štít do bodů pohybujících se po stochasticky modifikované šroubovici, Jesus bez dalších otázek vystřelil několik synchronizovaných střel. Jedna explodovala v obrovi, ostatní jím neškodně proletěly. Povaha útoku se změnila, Jesus se náhle propadl do tekutého ohně, ve který se proměnila okolní podloží. Přílivu energie se nebránil, využil ji, nasával. Eizenstein ji okamžitě transformoval, v důsledku jeho akce začala prudce narůstat koncentrace vodíku a okolní atmosféra se tak měnila ve vysoce výbušný aerosol.

Zahrab se, dostal Jesus pokyn, současně zaregistroval, jak se změnila konfigurace tří subnukleárních náloží. Eizenstein chtěl využít aerosolového výbuchu k zamaskování dalšího stupně útoku – stvoření malého slunce pomocí superpozice tří vln vyvolaných násobným nukleárním výbuchem. Deuteria už bylo v prostoru dostatečné množství.

Čaroděj – golem v útoku přitvrdil, jeho silueta byla viditelná až za použití laseru, operujícího v nejtvrdším spektru. Jesus už neplaval v rozžhaveném kameni, ale v koncentrované plazmě. A to bylo moc i na jeho energii transformující systémy, schovat se do hlubiny nebyl špatný nápad.

Propadnout se dolů bylo jednoduché. Po prvních patnácti metrech se mu podél zlomu ve skále otevřela snadná úniková cesta. Eizenstein zařval. Nebylo to varování, ale čirá agonie. On mě má, má mě, jsem hacknutý!

Jak může čaroděj ohrozit umělou inteligenci schovanou v jeho vlastním těle?

Dělej něco!

Eizenstein umíral.

Jesus neanalyzoval, nekalkuloval, jeho reakce byla založena na kvalifikovaném odhadu. Přinejlepším. Na odhadu, že jeho metamorfované tělo, pošramocené bojem i hryzáním Maurbyho, útok vydrží.

Jak nějaký gigantický krtek se zrychlením projektilu v hlavni vyřítil z podzemí a narazil do stále narůstající masy čaroděje. Už proti němu vypadal jako moucha proti slonovi. Ale zatraceně čilá moucha. Bezohledně investoval veškerý svůj výkon do kontaktní dezintegrace pseudokrystalické struktury čarodějova těla.

Eizenstein stále řval. Už ale neumíral.

Jestli má ten zmrd „já“ schované jinde, bude to k ničemu, uvědomil si Jesus pochmurně a v těžišti nepřítele na povrchu svého těla inicioval deformační vlnu o energii schopné trhat kompozitní ocel. A za ní ještě jednu.

Kilometr vysoké monstrum v průběhu jeden a půl sekundy nabylo stonásobně na objemu i hmotnosti, v zemské kůře vznikl rychle rostoucí kráter.

Jesus zatlačil na pilu a pokračoval v útoku. Eizenstein, který se už stačil vzpamatovat, přidal do jeho repertoáru pár ošklivých zákeřných triků. Jesus ještě víc přitvrdil a dával si pozor, aby přitom neuvízl v singularitách, které jeho zbraně vytvářely.

Pak svět pohltila tma.

Vědomí a schopnost uvažovat se vrátily. Jesus nebyl zmaten ani chvíli, okamžitě věděl, co se stalo. Při posledním útoku, nebo spíš pokusu o Eizensteinovu záchranu, spálil všechny mosty, zničil všechny opravné mechanismy, nezůstalo mu vůbec nic. Byl odsouzen k vězení vlastního těla.

Kupodivu si stále uchovával jistou duševní rovnováhu. To, co čaroděj udělal Eizensteinovi, znamenalo, že triumvirát klanů opravdu disponoval něčím, jak z báze bitevníku vydolovat informace. To bylo znepokojivé – ne, to bylo úděsné, protože to znamenalo, že před nimi nejsou v bezpečí ani ty nejvýkonnější strojové, smíšené i čistě biologické umělé inteligence.

Ale nic z toho se Jesuse netýkalo. Byl uzamčen sám v sobě. Doufal, že to vyhraje Maurby. Že ho efekt degradující v tomto světě veškerou technologii zabije dřív, než zešílí.

Čerň zešedla, ticho vystřídal bílý šum, z něhož postupně začaly vypadávat bity informací. Zpočátku sporadicky, sem a tam oddělované dlouhými intervaly chaosu, postupně však stále častější, až se změnily v souvislý datový tok a Jesus začal slyšet, vidět, až se jeho schopnost percepce vrátila k normálu. Téměř, protože nedokázal vnímat informační tok v celé jeho šíři. Ale hustota dat zůstala stejná.

Jak je to možné?

Vděčný mi můžeš být později. Zapotil jsem se, to mi věř. Eizensteinův vnitřní hlas zněl ještě sarkastičtěji než obvykle, to znamenalo, že jejich situace není zdaleka růžová.

Takže můj protiútok pomohl, zničil ho? zeptal se Jesus.

Pomohl, to ano, informační diverzi jsi zastavil, ale nemyslím, že jsme ho zničili. Proto se také skrýváme.

Jesus zjistil, že leží na dně tůně, vytvořené malou říčkou. Okamžik přemýšlel, jak se do takového stísněného prostoru při svých rozměrech může vejít. Pak si uvědomil, že už neměří dřívějších patnáct metrů, ale s bídou tři. Ztratil víc než devadesát procent původní hmotnosti.

Eizenstein mu bez ptaní poskytl záznam souboje, který si Jesus nedokázal vybavit. Viděl sám sebe, objekt žhnoucí v tvrdém rentgenovém spektru, bitevník šlehající kolem sebe gravitačními kosami, degradující hmotu kvantovým párováním. A ohromné bizarní tělo čaroděje narůstající všemi směry zdánlivě až do nekonečna. Sám si stáhl reálná data, aby zjistil, jak vypadá krajina okolo. Pustina zničená megakatastrofou, desetitisíce kilometrů čtverečních země sterilizované žárem, příkrovem lávy a jedovatými plyny, tu a tam poseté zelenými oázami, které nějakým zázrakem unikly zkáze.

Ta nezničená místa? chtěl vědět.

Buď náhoda, nebo je zařídil on, ústupové území, kam se plánoval stáhnout v případě, že by nevyhrál.

Značná předvídavost.

Strategické plánování.

Záznam souboje se dostal k okamžiku, kdy gigantické monstrum přestalo napadat miniaturního škůdce ve svém nitru a následně udržovat konzistenci. Pak následovala imploze, která se vzápětí zvrátila v explozi.

Zřejmě udržoval své já v rozptýleném stavu a škoda, kterou jsem napáchal, ho začala znervózňovat, proto vycouval, usoudil Jesus.

Líbí se mi tvá opatrnost, aspoň jedna pozitivní změna.

Dravou rybu zaujal lesk Jesusovi nohy, ale zuby z přírodní skloviny neměly proti materiálu, který tvrdostí, houževnatostí a přirozenou stabilitou řádově předčil cokoliv, co stvořila příroda, nejmenší šanci. Neměly by šanci ani proti materiálu jeho optických čidel.

Ty myslíš, že jsme ho poškodili víc? nadhodil Jesus

Pokud ne, nemáme šanci, odpověděl po dlouhé pauze Eizenstein. Nemyslím nás dva, ale nás všechny. Hacknul mě, dostal se až do mě a – znásilnil mě, stále si nejsem jist, co všechno se dozvěděl, nejsem si jist sám sebou. V době našeho souboje hmotové konvertory pracovaly s účinností pětatřicet procent. Spotřebovali jsme sto šedesát tun z našeho těla, to je…

Obrovské množství energie, přerušil ho Jesus. Neměl náladu na cifry. S jakou účinností pracují konvertory teď?

Obvykle podružným otázkám týkajícím se jeho existence nevěnoval pozornost, ale teď to začínalo být důležité. Nebo spíš kritické.

Opravdu to chceš vědět? Ještě pracují… Zatím.

Nechci.

Probírali situaci ještě dlouho. Z tolika stran, z kolika byli schopni. Z jezírka se Jesus vynořil až za tmy, maskovaný tím nejlepším chameleonware, jaké byli schopni dát dohromady. Eizenstein se nakonec nechal přesvědčit a netrval na používání aktivních sledovacích prostředků. Nezjistitelná neutrinová technologie už byla bohužel mimo jejich možnosti.

Džungle okolo nich kypěla životem, zvířata v průběhu boje včas vycítila, které území zůstane ušetřeno, a teď se jich na omezeném prostoru mačkalo víc, než byla standardní úživnost panenské divočiny. Jsou tu i lidé, poznamenal Eizenstein.

Jesus to vzal na vědomí a nezjišťoval, jak na to jeho partner přišel. Ještě stále si zvykal na změnu perspektivy. V posledních několika hodinách jich bylo až příliš mnoho: z metaparalelního bitevníku v gigantického golema schopného bez přehánění roztrhat planetu, a teď v obra se schopnostmi jen mírně převyšujícími civilního kyborga pro těžké práce. Možná trochu přeháněl, ale stejně mu to dělalo starosti.

Na pozadí všech vjemů mě ruší nějaký šum, prozradil Eizensteinovi. Možná mám něco s nervy.

To je Maurby, odtušil lakonicky Eizenstein. Pořád ho krmím, ale už ne tak dokonale jako předtím.

Rozumím, kvitoval Jesus, ale raději se neptal, kolik času jim ještě zbývá. Eizenstein jako umělá inteligence byl na degradaci vyspělých technologií mnohem citlivější než on sám.

O dva dny později získali slušný přehled o oáze zeleně uprostřed spálené pustiny. Měla podobu elipsy s rozostřenými okraji o délce delší poloosy devět kilometrů. Celková plocha území byla sto kilometrů čtverečních. Kromě množství zvířat patřil k obyvatelům oázy kmen lidí. Jesus už je standardně označoval za lidi, přestože Eizenstein několikrát poukazoval na to, že největší objem mozkovny dospělých je osm set devatenáct centimetrů krychlových. Aby ho dál zbytečně nedráždil, nesvěřil se mu se svým podezřením, že to je stejná skupina, kvůli které zabil čaroděje číslo dvě.

Vlastně to nebylo podezření, ale jistota. Poznal dítě, které zachránil, náčelníka tlupy i čaroděje. Bylo to absurdní, ale proti šamanovi, který stál napůl cesty mezi skutečným člověkem a lidoopem, cítil neskutečnou averzi. Snažil se ji zvládnout, ale dalo mu to hodně práce. Na noc se postavil do koryta potoka do místa s největším spádem. Eizenstein čerpal energii z proudící vody, z odpařující se vody, z rozdílu teplot. Množství, které získali, bylo za hranicí zaokrouhlovací chyby oproti energii, kterou měli k dispozici před posledním soubojem, a stále bylo zanedbatelné oproti zdrojům, jež měli k dispozici teď.

Jenomže Eizenstein byl v poslední době popudlivý a Jesus věděl, že každý joule, který získá navíc, mu alespoň zlepší náladu.

Noc byla klidná, jediným vzrušením byl obrovský čtvernožec s dobře dva metry dlouhými zatočenými rohy, který se přišel napít.

Musíme odsud odejít, prolomil dlouhé ticho Eizenstein.

Jesus věděl, že nemluví o návratu domů, tohle už bylo mimo jejich možnosti. Otázkou zůstávalo, zda to zůstávalo i mimo možnosti čaroděje. Pochyboval o tom. Vypadalo to, že ti zkurvysyni se v tomhle syrovém světě s Maurbym dokážou vypořádat mnohem lépe.

Proč? zeptal se, i když věděl, že právě na tuhle otázku Eizenstein čeká. Čas her ale skončil, šlo jim o život. Nebo ještě o něco víc – o duši. A pokud o ni přijdou, způsobí to zkázu tisíců světů.

Deset milionů čtyři sta dvacet čtyři tisíc pět set sedmdesát tři, upřesnil nevyslovenou myšlenku Eizenstein. Protože nás hledá, odpověděl na otázku.

Jesus se pomalu vynořil z vody. Tak pomalu, aby supratekutá indukce měla čas zafungovat. To znamenalo, že jeho pohyb ovlivnil proudění vody jen minimálně. Pozorovatel mimo vodní tok neměl šanci si toho všimnout. Samozřejmě, pokud nepoužíval extrémně pokročilé sledovací technologie, nebo už předem neodhadl, na co se má zaměřit.

Podle čeho soudíš? zeptal se Jesus a vydal se na další kolo obhlídky zelené oázy uprostřed zkázy.

Podívej se na ty mravence, zaměřil Eizenstein jejich pozornost na jedny z nejmenších obyvatel džungle.

Nevidím na nich nic zvláštního, pokrčil Jesus rameny.

Jo, zdají se být normální, ale sleduji je už delší dobu. Jejich výkonnost při shánění potravy je nižší, než by měla být. S takovou celé mraveniště v průběhu sezóny zahyne. Eizenstein doprovodil výklad soustavou tabulek obsahující měření extrapolace, která při výpočtu provedl.

Možná, ale máš v tom spoustu odhadů. Přirozená společenstva se často pohybují na hraně přežití. Je to skoro pravidlem, zhodnotil nepřesvědčeně Jesus.

Nasbíráme víc dat.

Po třiceti šesti hodinách zůstávala pravděpodobnost Jesusova zjištění stále stejná. Nacházel nesrovnalosti v chování mravenců, pavouků, malých hlodavců. Ale příliš malé nesrovnatelnosti.

Možná tady opravdu není, nechal se nakonec přesvědčit Eizenstein. Měli bychom změnit vzduch a najít místo, kde se dáme dohromady.

Při svém opatrném a skrytém pochodu džunglí Jesus klesl až na břicho a podplazil se nízkým tunelem v pichlavém houští. Bůhvíkomu taková cesta původně sloužila. Jeho zavedla na otevřený prostor, před načervenalou skálou vyčnívající z porostu. Otevřený prostor byla světlina vzniklá vývratem tří stromů, v poslední době si ale někdo dal práci s tím, aby vytrhával všechny čerstvě rašící semenáčky.

Jesus se pomalu postavil, z výšky měl lepší přehled. Téměř okamžitě spatřil skupinu lidí sedících před nevysokým ústím jeskyně. Sledovali šamana kmene hrbícího se nad kupkou dřeva. Nic nedělal, jen na klacíky a uschlou trávu upřeně zíral.

Rozdělává oheň, usoudil Eizenstein.

Hm, pokud si myslí, že se mu to povede pouhým zíráním, tak to se načeká, odfrkl Jesus.

Kostěný náhrdelník na šamanově krku tiše zachřestil, nad ohništěm se objevil sotva znatelný sloupec kouře, pak vyskočily první plameny.

Sakra, zaklel Jesus. To má schopnost pyrokineze nebo co?

Nemyslím, je to prostě čaroděj, řekl Eizenstein chraptivě. Měl jsem za to, že se mi to jen zdá, ale teď jsem si jistý. V době našeho příchodu byl tento svět nulový, syrový nulový svět se stejným potenciálem k technologickému i magickému rozvoji. Teď se rovnováha posunula – v náš neprospěch.

Jesus stál a pozoroval, jak se nad ohněm opéká první kus masa, na který měl nárok samozřejmě šaman. Největší lovec, a zřejmě bývalý vůdce kmene, scénu přehlížel s nezakrývanou nevraživostí.

Není přece možné, aby ke změně došlo tak rychle, řekl nakonec Jesus.

Tihle lidé, označil je Eizenstein v zorném poli, se rozhodli jít cestou magie, vidíš sám. A naši pronásledovatelé k tomu přispěli celým tím spektáklem, který při boji rozpoutali. A dost možná, že tomu i vědomě napomohli.

Takže ty mi tvrdíš, že těchhle dvacet lidí právě rozhodlo, že se celá planeta vydá cestou rozvoje magie?

Možná celý vesmír. Spíš celý vesmír. Na celé planetě není víc než několik tisíc obyvatel na stejném vývojovém stupni, odpověděl Eizenstein stále stejně klidným hlasem. Vlastně to nebyl klid, spíš rezignace. Tahle dvacítka představuje slušné promile. A to má na úplném začátku cesty svůj význam. Nemyslím si, že před čtrnácti dny byl ten chlapík schopen rozdělat oheň silou vůle a kostěným chřestěním.

Jesus si prošel stará data. Eizenstein měl pravdu, všechno nasvědčovalo tomu, že ještě nedávno museli oheň získaný při přírodních požárech permanentně udržovat, protože ho neuměli rozdělat.

Udělal krok zpět, aby se vzdálili. Přestože nezpůsobil sebemenší zvuk, šaman odlepil pohled od plamenů a podezíravě se podíval rovnou na Jesuse. Nic nemohl vidět, chameleonware fungoval na úrovni, která nedávala lidským smyslům šanci, čaroděj však přesto zíral dál.

Něco se mu nelíbí, zmizíme.

O další dva dny později byli připraveni k odchodu z oázy. Šumění Maurbyho v pozadí signálu ze všech čidel už nebylo jen zdáním, Jesus musel začít používat filtry, aby ho odstranil.

Doufám, že ten bastard má také problémy, zavrčel po prověrce všech systémů. U třetiny musel spustit autodetekci chyb, v jednom případě ani to nepomohlo a nezbylo než provést to ručně.

Jesus náhle zaregistroval nový zdroj infračerveného záření v bezprostředním okolí. Zaměřil se na něj, Eizenstein už ho zásoboval dalšími podrobnostmi. Srdečním pulsem, frekvencí dýchání, mapou povrchové teploty těla.

Byl to bývalý náčelník kmene. Jesus předpokládal, že tihle lidé loví vždy ve skupině, ale on byl sám. Pohyboval se od stromu ke stromu, někdy skoro bezstarostně překonal volný prostor, jindy zase zdánlivě zbytečně čekal a doslova a do písmene se plazil po zemi.

Jak to, že jsme ho zaregistrovali tak pozdě? zajímal se Jesus. Máme ho prakticky v zádech.

Podívej se, jak se pohybuje. Instinktivně se maskuje způsobem, který se bez použití technologií dá považovat za prakticky ideální. Dosahuje devadesáti šesti procent maxima. Vybroušené zvířecí instinkty dopované rodícím se intelektem. A čím bude později inteligentnější, tím méně instinktů mu zbude. Eizenstein ztratil svou analytickou přezíravost a jeho hlas zněl teď skoro závistivě. V takové poloze ho Jesus zatím neznal.

Dívej, upozornil ho, i když to bylo samozřejmě zbytečné. Lovec se mezitím dostal blízko ke kořisti. Jen díky tomu, že věděli, na které místo se zaměřuje, identifikovali asi třicet kilogramů velkého lichokopytníka krčícího se v trávě.

Samice chystající se vrhnout mladé. Musel ji vystopovat po čichu. Lovec ale neměl slitování. V okamžiku, kdy ji měl v zorném poli, vrhl primitivní lovecký oštěp a s neomylnou přesností zvíře zabil.

Muž zůstal stát bez hnutí, v jeho hrubě tesaném obličeji se nezachvěl ani sval. Já mám snad radost za něj, ucedil Eizenstein.

Pohybující se zvíře o hmotnosti čtyři sta padesát kilogramů (odhad na základě tepelného vyzařování) lokalizovali mnohem dříve než před chvílí lovce. Predátor – podle dalších údajů usoudili, že se značně podobá známému druhu machairodontů smilodon populator – neměl takovou potřebu se skrývat.

Lovec zneklidněl, přestal obdivovat svou kořist, viditelně váhal, zda nemá utéct, ale svou šanci propásl. Ve chvíli, kdy se pohledy člověka a obrovského šavlozubého tygra střetly, neměl menší z nich šanci. Přesto muž pozvedl svůj oštěp. Oproti mase svalů a síle, kterou reprezentovala, vypadala chatrná lovecká zbraň téměř směšně.

Eizenstein se odmlčel. Jesus si uvědomil, že nedýchá. Nedýchal už celé věky, ale někde v nitru teď doopravdy zadržel dech.

Nemá nejmenší šanci, i kdyby zareagoval v rámci svých možností na sto procent. Na sto deset, zhodnotil reálné šance bývalého vůdce kmene Eizenstein.

Jesus věděl, že má pravdu. Smilodon se mírně přihrbil a pak bez dalšího zdržování vyletěl jako živý projektil vpřed.

Skončil v polymetalických Jesusových pažích. Dokonce i on se při absorpci kinetické energie lehce zapotácel a musel se rozkročit, aby neztratil rovnováhu. V dalším okamžiku páteř šelmy praskla a Jesus bezvládné tělo položil na zem.

Kamenný hrot oštěpu teď mířil na něj. Zvedl paži a v srozumitelném gestu muži ukázal otevřenou dlaň. Několik tepů srdce – kdyby Jesus srdce ještě měl – setrvali oba bez hnutí, potom lovec sklonil oštěp a úklonou hlavy dal najevo svůj vděk.

Jesus nechtěl riskovat další komunikaci, otočil se a zcela prozaicky se ztratil v houštinách.

Neměl jsi mu pomáhat, podle té mršiny ten čarodějný parchant zjistí, že tady stále ještě jsme, pronesl nakonec Eizenstein.

Jesus chvíli vztekle mlčel, protože jeho partner měl pravdu.

A pokud začne toho chlapa vyslýchat, zjistí, kolik aktivní hmoty nám zbylo a jak na tom jsme. Mohl bys konečně aktivovat chameleonware? A proč jsi ho vlastně vypínal?

V mlčení se přesunuli k okraji jejich zelené oázy uprostřed sterilizované pustiny.

O důvod víc odsud zmizet, zhodnotil nakonec jejich situaci Eizenstein.

Leželi ve vlhké půdě, senzory nastavenými na maximum citlivosti vnímal Jesus klíčky semen opatrně se mu snažících zavrtat do těla. Bezúspěšně, samozřejmě.

Jo, souhlasil.

Měl právo vidět, co ho zachránilo, že jsme to byli my. Nechtěl jsem, aby si myslel, že to bylo nějaké zatracené kouzlo, vrátil se k jejich sporu nakonec Eizenstein.

Takže jsme chybu nakonec udělali oba, nadhodil Jesus.

Na kraji džungle se objevilo monstrózní zvíře. V pysku připomínajícím hubici vysavače drželo velké vejce. Podle toho, jak opatrně s ním zacházelo, vajíčko nebylo budoucí večeří, ale budoucím potomkem. Zvíře chvíli téměř smutně zíralo na bezútěšný horizont, a pak se opět ztratilo v křoví.

Ano, odpověděl tentokrát Eizenstein. Možná bychom mohli vyzkoušet, zda tu ten čarodějný parchant doopravdy někde je, navrhl.

Jesus se podíval na místo, kde se ztratil tvor s vajíčkem v tlamě, pravděpodobně nějaký druh vejcorodého savce určeného k vyhynutí.

Dobrý nápad.

Desetitunový chobotnatec na sloupových nohách se zastavil na hranici zeleně, přední nohy už měl zabořené do vrstvy šedého prachu, pozůstatku po žáru, který zničil krajinu okolo. Svým malým mozkem si uvědomoval, že v okolí je málo potravy, ale do pustiny před ním se mu nechtělo. Tam by se vydal, až kdyby cítil mnohem větší hlad a za ním by už nezůstala ani ta nejpichlavější větev, kterou by mohl spást.

Jenomže jeho pohyby už zdaleka neřídil jeho vlastní mozek. Navíc byl přiotráven množstvím transuranů a dalších látek, které se v přírodě chemicky nevyskytovaly. Signatura, kterou by měl na standardním vojenském sledovacím polysenzorickém monitoru, odpovídala samostatnému vojenskému stroji s autonomní inteligencí. Samozřejmě v jistých mezích, protože skutečnost byla jiná.

Těžkotonážní zvíře, hnáno cizorodými impulzy v mozku, nakonec neochotně vykročilo vpřed. Husté závěje, do kterých se bořilo, se mu nelíbily, ale přesto pokračovalo dál. Od ostrůvku zeleně ho dělily první metry, pak desítky metrů, postupně se obyvatelům ostrova života začala jeho silueta zmenšovat.

Není tu, vydechl s ulehčením Jesus. Jeho noční můra se nenaplnila.

V tom okamžiku se chobotnatec bez zjevné vnější příčiny rozletěl na kusy. Bez stopy po zásahu zvenčí nebo známkách vnitřní exploze. Pouze najednou všemi směry létaly kusy masa, živočišných kapalin a kostí. Největší část vážila kilogram a pět set třicet gramů, nejmenší detekovatelná dvacet miligramů. Nejdále dolétl kus žaludku, až na metu dvě stě osm metrů. Takovému účinku zbraně neodpovídal žádný fyzikální model.

Netuším, co to způsobilo a kde je, rezignoval Eizenstein.

Jesusova naděje na to, že přežijí a zvítězí, poklesla blízko k absolutní nule. Protivník operoval na úrovni nedetekovatelné jejich současnými prostředky.

Sleduju informační paket, sleduju informační paket! zařval Eizenstein.

Vidím ho!

Ze dvou míst v džungli vylétly polointeligentní střely a po rozpadu zasáhly dvacet sedm míst, které s největší pravděpodobností představovaly cíle. S minimálním zpožděním se místa jejich startu změnila v malé vulkány chrlící lávu. Ty však pohasly stejně rychle, jako vznikly.

Jesus dál bez hnutí seděl na dně nedávno utvořeného jezírka. Hlava a ramena mu čněly nad hladinu, chameleonware však tuto drobnost dokázal spolehlivě zamaskovat. Uvědomoval si, že voda mu skýtá chabé krytí, ale podvědomí nedokázal oklamat.

Stručné zhodnocení situace, porušil depresivní komunikaci omezující se jen na výměnu faktických dat Eizenstein. Ten parchant tu byl, věděl o nás a čekal, až se odsud pokusíme odejít. Pozitivní je, že nám na náš trik naletěl a pokusil se toho slona –

– nebyl to slon, skočil mu do řeči Jesus –

– toho neslona zlikvidovat. Nakonec jsme dokázali zjistit jeho pozici, ale bohužel, náš útok byl příliš slabý. Nezničili jsme ho.

A úplně nejhorší věc je, že on ví, že nezničil nás, doplnil Jesus.

Tak nějak. Prostě se to trochu posralo.

Jesus nazdvihl imaginární obočí. Nepamatuji si, že by ses kdy vyjadřoval tak – emocionálně zabarveně, našel správné slovo.

To je Maurby, zničil můj firewall, kterým jsem se chránil před tvou intelektuální nákazou.

Jesus se zasmál. S Eizensteinem se něco dělo. Ztrácel svůj chlad a měnil se v zábavného společníka. I když jeho analýzy už neměly tu břitkost. Ale to ani jeho, Maurby je ničil oba.

Jaký je plán? Zeptal se.

A chceš slyšet příjemnou odpověď, nebo tu nejpravděpodobněji správnou?

B) je správně.

Čekat. Je na tom lépe než my. Musíme spoléhat na to, že se bude držet úrovně, Eizenstein hledal správné slovo, maximální úrovně svého magického levelu navzdory degradaci. Díky tomu budou jeho schopnosti klesat rychleji, v ideálním případě i skokem, který nebude čekat. My Maurbymu budeme vzdorovat s citem, budeme kopírovat rovnovážnou křivku rozpadu. A ve správném okamžiku ho najdeme a udeříme.

Jesus chvíli nad odpovědí přemýšlel. Bylo to jako dobrovolně se vydat napospas smrtelné nemoci a současně doufat, že nepřítele oslabí léky proti stejné nemoci víc, než její vlastní postup. Přirovnání kulhalo, ale to všechna přirovnání.

Souhlasím.

Pršelo. Zima zde byla teplá, ale překvapivě dlouhá. Pršelo už sedmdesát dní, jen s malými přestávkami. Jesusovi začínalo být jasné, proč se lidé usídlili v blízkosti kopců. Tam byli chránění před sezónními záplavami.

Nemám rád déšť, ozval se Eizenstein.

Chraptivě, jinak se jeho vnitřní hlas nedal popsat. Jesus byl rád, že ho vůbec slyší. Měl za to, že Maurby se na jeho vlastním hardwaru podepisuje mnohem víc než na něm samotném.

Já také ne. Myslíš, že tady pořád je? Že na nás čeká? Čarodějové až na výjimky nebývají trpěliví. To si pamatuji z jejich psychoprofilu.

Nebývají trpěliví ve srovnání s umělými inteligencemi, ne ve srovnání s lidmi, upřesnil Eizenstein.

Mám tebe, takže nemá šanci.

Ale já nejsem umělá inteligence.

Tahle informace Jesuse překvapila, ale po další tři dny nedostal ze svého parťáka žádnou další informaci.

Čtvrtého dne ráno se k místu, kde se schovávali, přiblížil lovec, kterého už znali. Od doby, kdy ho viděli naposledy, zhubl podle zběžného výpočtu deset a půl kilogramu a kupodivu nebyl sám. Společnost mu dělala žena. I na ní bylo vidět, že v poslední době nezažívá dobré časy.

Zdravá plodná samice, zhodnotil ji Eizenstein.

Je to žena, ohradil se Jesus.

Já vím, provokuji tě. Překvapuje mě, že ten chlap je ještě naživu a že s ním někdo je.

Vypadalo to, že šaman získal nad kmenem nadvládu.

Lovec zručně zlomil dva tenké kmínky, zarazil je do rozměklé půdy a pásy kůry je přivázal k dalším stromkům. Pak zkušeně z větví uřezaných kamenným nožem zhotovil z větví provizorní střechu, jeho partnerka mezitím nanosila listy na lůžko. Lehli si namačkaní jeden na druhého, hřáli se o sebe. Jesus pozoroval jeho do krve odřenou ruku uvolněně položenou na jejím boku.

Třeba na ni šaman nebyl hodný.

Třeba.

Zruš chameleonware.

Nejsem si jistý, zda ho dokážu znovu restartovat.

Zruš ho.

Eizenstein poslechl. Jesus se postavil, zvedl ruku, otevřenou dlaní ji otočil k odpočívajícímu lovci a hodinu a půl čekal, než si ho všimnou.

Lovec byl polekaný jen okamžik. Posadil se a ukázal Jesusovi, ať přijde k němu pod provizorní přístřešek.

Jesus mu vyhověl a samotného ho překvapilo, že se tam vešel. Provedl zběžnou kontrolu a zjistil, že od doby, kdy prováděl sebediagnostiku naposledy, ztratil přes půl metru výšky a sto dvanáct kilogramů hmotnosti. Oběť Maurbymu, stále s ním válčíme, vysvětlil bez vyzvání Eizenstein.

Jesus jen myšlenkově přikývl. Posadil se do bláta, přitom utrhl kus zahnuté větve a prsty ji v mžiku zbavil kůry. Potřebuji provaz, tětivu nebo něco podobného, požádal Eizensteina. Ten požadované vyrobil z organického odpadu okolo.

Kámo, něco ti ukážu. Něco fakt užitečného. Zručně, na základě zkušenosti získané z taktilní databanky, vyrobil z tlustší větve podložku, z tenčí kolík, okolo kterého ovinul smyčku volné tětivy lehce napjaté mezi konci zahnutého dřeva. Nebyla to ideální kombinace tvrdého a měkkého dřeva, navíc neměl troud a materiál byl nasáklý vodou. Zato měl stále k dispozici nelidskou sílu i rychlost. Ty však hodlal používat jen maskovaně.

Za deset minut mu u kolen plápolal zárodek ohně. Lovec a jeho partnerka nečekali a s opatrnou dychtivostí ho začali krmit.

Až to budeš zkoušet, musí to být suché, doporučil jim Jesus, i když mu nemohli rozumět. S tím je opustil.

To bylo do – dobré, ocenil Eizenstein.

Koktáš?

Maurby. Sílí víc a víc a moje situace se zhoršuje. Řekl bych, že ten zparchantělý čaroděj už celé měsíce dělá to, co jsi právě zkusil.

Jako že je učí magii?

Přesně.

Od té chvíle už Jesus Eizensteina neslyšel, i když věděl, že někde uvnitř něj stále ještě existuje. Poznal to podle změn svého vlastního těla. Že Eizenstein ničený Maurbyho efektem definitivně umírá, pochopil dne, kdy mu začalo bít srdce. Už byl odkázaný na biologickou podstatu existence. Mohl sice konzumovat trávu, hlínu s velkým obsahem humusu, těla zvířat dokázal spotřebovat z devadesáti pěti procent, čímž překonal i ty nejefektivnější mrchožrouty živočišné říše, ale čistá přeměna hmoty na energii už byla jen dávnou labutí písní.

Krátce předtím, než mělo začít další období dešťů, našel v půdě stopu. Otisk lidské nohy obuté do rozedrané, ale naprosto jistě rozeznatelné boty. Jesus si dřepl, bezmyšlenkovitě si utrhl trs trávy a začal žvýkat. Čaroděj byl stále tady. Blízko současného obydlí kmene. Ale to bylo samozřejmě logické, pokud se snažil ovlivňovat svět prostřednictvím lidí a jejich výuky magii. Proč na to nepřišel dříve?

Uvědomil si, že mu už tráva nechutná a kořínky ho nadavují. Jeho organismus opět zdegradoval na nižší stupeň, vypadalo to, že se bude muset spolehnout na živočišnou stravu.

Ten parchant na tom nebude lépe. Tím si byl jist, v to věřil, v to doufal, k tomu se upínal. Další stopy čaroděje už nenašel, ale stopy lidí ano. Po dva dny se ochomýtal v jejich blízkosti a i bez chameleonware dokázal být prakticky neviditelný.

Pak opět začalo pršet. Jesus si uvědomil, že mu chlad začíná vadit, že vlhkostí zvýšený odvod tepla musí kompenzovat příjmem energie. Voda naštěstí vyháněla ze země množství žížal, rejsků, myší, stačilo se po nich natáhnout.

Čekal a pozoroval kmen. Čaroděj nemohl být daleko.

Tři dny pršelo tak prudce, že lovci nemohli vyjít do džungle, kromě toho uhasl i oheň, který lidé stále udržovali. Jesus přímo cítil, jak vzrostl strach a beznaděj všech, od dětí po starce přes čtyřicet let.

Musí mít hlad. A strach, že už nikdy nic neuloví, řekl. Nikdo ho neslyšel, nikdo mu neodpověděl.

Pak šaman instruoval ostatní a všichni začali přinášet dřevo, třísky, kůru, suché, i když zmoklé listí.

To se ti nemůže povést, je moc vlhko, zaklínal sebe i šamana Jesus. Ale navzdory němu z mokré hromady dřeva vyšlehl jasný plamen barvou prozrazující teplotu mnoha stovek stupňů Celsia. Lidé zajásali a s nečekanou synchronizací padli na kolena. Šaman se pod svým bizarním kloboukem z travin, hlíny a jehličí zatvářil vítězoslavně – a divně. Gestem vybídl dvě ženy s nemluvňaty na rukou, aby přistoupily blíž k ohni.

On se zbláznil, on se zbláznil, napadlo Jesuse, když pochopil, co po matkách chce. Jejich děti se měly stát dalším pokrmem. Nálož magie, kterou čaroděj naložil šamanovi na žebra, způsobila, že zešílel. Jesus vystoupil ze svého úkrytu. Stále vypadal jako obr – ale už obr lidských proporcí. Přesto mu nikdo z lidí nevěnoval pozornost. To ho utvrdilo, že jsou všichni pod vlivem nějakého kouzla.

Matky už téměř kladly své děti na rozpálené kameny v ohni.

Ne! Zařval Jesus a uštědřil šamanovi ránu, která ho správně měla zabít. A také každého tvora z masa a kostí, kterého by zasáhla. Jeho pěst však prošla skrz. A než ji stačil vyprostit, něco ji uprostřed trupu sevřelo, šaman se vytočil, tím zbavil Jesuse zbytku rovnováhy a jako čáp lovící žáby zobákem mu oběma rukama současně uštědřil úder, který se zastavil až na kostech. Jesus zaúpěl, vrhl se vzad, šamana tak strhl na sebe a hlavičkou mu zlomil nos. To už ho ale drželo za krk něco, co vůbec nemělo existovat – druhý pár rukou, nebo spíš ohebných chapadel. Až teď pochopil, že padl do léčky, šaman nebyl šaman, jeho identitu převzal čaroděj, který celou dobu čekal na chvíli, kdy se nechá vyprovokovat.

Několik dalších pokusů ho zbavilo všech sil a stálo ho zranění, která by člověk nepřežil. Pak si uvědomil, že ho klepeto drží za krk, nohama volně kymácí ve vzduchu a je nepříteli oddán na milost a nemilost. Fakt, že zemře, mu po potlačení prvotního pudu sebezáchovy až tak nevadil.

Pak však přišel jiný druh utrpení, to když se do jeho vědomí zaťaly spáry, které nenechaly kámen na kameni a vytahovaly z paměti i to, o čem si myslel, že dávno zapomněl. Čarodějové chtěli souřadnice domovské báze, chtěli vyhrát totální válku. Jesus pochopil, že on i Eizenstein prohráli. A s nimi i všichni ostatní.

Agonie nekončila, čaroděj, který se mezitím transformoval do podoby přerostlé kudlanky s lidskou hlavou, už věděl všechno, přesto ho mučil dál. Jesus už netoužil po smrti, netoužil po ničem, od definitivního katatonického stavu ho dělil jen krok. Pak se vzduchem mihl stín, sevření spáru povolilo, Jesus dopadl na zem. Další zasvištění. Dřevěný kyj poháněný svalnatými pažemi udeřil podruhé a rozdrtil lebku napadrť, pak se do kašovité, nepřirozeně se vlnící mozkové hmoty zapíchlo křemenné kopí. Jesus se zvedl na čtyři a začal po pozůstatcích čaroděje zuřivě dupat, šlapat. Rukama, koleny, pak i chodidly. Teprve potom zvedl pohled a spatřil bývalého vůdce kmene s jeho družkou.

Pomalu se postavil a úklonem hlavy naznačil poděkování.

Zpočátku byli lidé kmene nervózní a nespokojení, ale oheň a úlovek, který jejich bývalý náčelník přinesl, je uklidnil a navrátil mezi ně řád. Jesus si dal záležet, aby mezi masem, který kmen zkonzumoval, bylo maximum z těla čaroděje. Věřil, že poté, co tkáně projdou plameny a jeho super účinným zažívacím traktem, už ho žádné kouzlo neoživí.

Pozdě večer, když už všichni spali a on se díval do stále unavenějších plamenů, pronesl slavnostní slib. Naučím vás, co budu moct.

Umřel o pět let později. To už starého vůdce, který zahynul při lovu, vystřídal nový; v kmeni se narodilo dvanáct dětí, které přežily první měsíce života a díky nadstandardní péči měly víc než dobrou šanci na další.

Umřel za krásného letního dne a oči mu zatlačila družka starého vůdce. Nechal čerň, aby ho obklopila, ale pak si uvědomil, že není dostatečně černá, že stále vnímá svět okolo. Cítil, jak ho nesou, jak oddělují jeho hlavu od těla a umisťují ji na vysokou skálu s výhledem na oázu, která se mezitím stala centrem, z něhož se rozšiřoval život do pustiny okolo.

Čerň nezhoustla, ani když z jeho mozku nezbyl ani neuron, ani když na lebce nezůstal miligram masa. Viděl, jak lidé víc a víc používají kamenné hlavice loveckých kopí, jak přichází chladná léta a oni se učí oblékat do kůží a později do kožešin, pozoroval, jak se mění jejich rysy a zvyšuje se mozková kapacita. Pak něco v hloubi něho samotného promluvilo: Nebudou to čarodějové, vydali se jinou cestou.

Tisíciletí větu považoval za halucinaci, za znak nastupujícího šílenství ze smrti, která nepřichází. Pak, na základě dalších ozvěn v hloubi vědomí, našel a osvobodil Eizensteina. Jiného, hrubšího, možná ne tak chytrého a analytického, ale cyničtějšího a současně zábavnějšího.

Co ty tady? Jak to, že tě Maurby nedostal? Každá umělá inteligence by už dávno měla být pryč.

Nikdy jsem neřekl, že jsem umělá inteligence, dostal odpověď. Jsem přirozeného původu, anorganický intelekt, a jen díky mně jsi pořád naživu.

Naživu?

Jesus nevěděl, ale mohl dál pozorovat a studovat civilizaci, které umožnil vykročit správným směrem.

O sto tisíc let později skála zvětrala, krátce na to naplavenina deseti metrů písku pohřbila petrifikovanou lebku. S nedostatkem energie se jeho diskuze a hádky s Eizensteinem zvolnily, čas se zpomaloval, až se téměř zastavil. Zastavil.

„Pane, pane!“

S prudkou září slunce se obnovil přísun využitelné energie. Jesusovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Objem mozkovny patnáct set šedesát tři centimetrů kubických, třenové zuby zakrnělé, žvýkací svaly nevyvinuté, postoj vzpřímený. Tohle jsou hodně vzdálení potomkové našich známých. A urazili velký kus cesty, předešel ho s hodnocením Eizenstein, používají produkty technologické civilizace.

„Doktore Leakey! Doktore Leakey! Něco jsem našel, je to lebka, hodně divná lebka!“

O pár hodin později leželi Jesus s Eizensteinem ve stanu, skrze látkové stěny k nim doléhal zvuk tropické buše a společně pozorovali téměř holohlavého, asi šedesátiletého muže, jak znovu a znovu prochází všechny okolnosti neobvyklého nálezu.

„Tohle musí být omyl,“ bručel stále dokola, „nebo podvrh. Lebka moderního člověka ve víc než milion let staré vrstvě… Homo sapiens sapiens mezi Homo habilis, to bych se zkompromitoval.“

Zkompromitoval by se, potvrdil Eizenstein, i když to sám autor repliky nemohl slyšet. Jesus se mezitím snažil rozeznat smysl poznámek psaných rukou.

Tenhle doktor je antropolog a zabývá se vykopávkami z prehistorie této civilizace. Uplynulo víc než milion let, řekl nakonec šokovaně.

Eizenstein na to nezareagoval.

Myslíš, že už umí cestovat mezi paralelními světy? Nebo o nich alespoň ví?

Nevím, vrátil se Jesus do reality. Nezbývá, než to zjistit. Ale čarodějové to určitě nejsou, zkonstatoval spokojeně, když spatřil, jak se doktor Leakey podrážděně snaží zprovoznit mechanický psací stroj.

Zbyněk Kučera Holub

Když mě Mirek Žamboch oslovil, zda bych napsal díl JFKeje, chtěl jsem původně stvořit něco šíleného, něco jako husiti kontra Aztékové, kteří se právě ženou Evropou k Labi – takový Palcát a obsidián. Nakonec se z toho zrodil „méně šílený“ šumavský kůrovčí guláš Přežít!

Podobně, když mi Petr Totek nabídl napsat povídku do JFKejáckého sborníku, měl jsem v hlavě motiv prvních Přemyslovců, sourozeneckou romanci sv. Václava a jeho bráchy Bolka... A přesně podle mých zvyklostí je z toho úplně něco jiného – Karkulka a Bestie.

Takže co napsat o sobě, co je ten psavec zač, proč vlastně píše a kam na tyhle věci chodí? Zkrátka, když má nějaká múza to pochybné štěstí, že se na mě sosákem přilepí, pěkně ji zmučím a přetvořím tak, že by se ani doktor Moreau nemusel stydět.

Obrázek „Karkuláka“ kreslila má žena, Lucie Kučerová – jediná múza, kterou se neodvažuji mučit více, než je zdrávo, protože je to ve skutečnosti vlkodlak a ti, jak známo, koušou. Navíc nechci zůstat bez večeře.

KARKULKA A BESTIE

„Jdi za krkavcem a najdeš vlka.“

(indiánské přísloví)

„To nevypadá hezky…“

Odporný zápach se nedal vydržet, JFK si zakryl tvář šátkem a poodstoupil od bezhlavého torza mužského těla. Muselo tu ležet hezkých pár dní, vnitřnosti olezlé mouchami se válely všude kolem. Podle prostého oděvu hádal vesničana, cosi ho rozpáralo od krku dolů až k pasu.

John se zachmuřeně rozhlédl. Bylo pozdní odpoledne června roku 1767 a on vězel uprostřed divočiny rozkládající se na jihu Francie. Místní tomuto kraji říkali Gévaudan, tvořila ho hornatá krajina porostlá souvislým lesnatým porostem, protkaná říčkami s čistou vodou plnou pstruhů.

JFK si povzdechl. Právě splnil náročnou misi a těšil se domů, k bráně to ale nestihl včas. Ke všemu zafungoval Maurbyho efekt a on přišel o zbraň. K Johnovu nemilému překvapení se rozpadla jen krátce poté, co vypršel jeho čas vymezený pro pobyt v tomto světě. Nezbývalo, než v této realitě strávit několik dní navíc a vyčkat na další příležitost k návratu. A vlastně to nebylo vůbec špatné – mohl si trochu odpočinout a zregenerovat. Čerstvý vzduch, rybolov a spousta hub, horská turistika, trocha trampování… Taková takřka šumavská dovolená, jen bez mobilního signálu a otravných turistů.

Aspoň takhle si to maloval ve svých představách, než objevil to zohavené tělo. Jaký dravec měl toho nebožáka na svědomí? Tohle byla práce velké šelmy, po hlavě šly zpravidla ty kočkovité – ale kde by se vzala na jihu středověké Francie puma nebo lev? JFK pochyboval, že by se tu někde potuloval cirkus Humberto.

Šeřilo se, na hvozd dosedlo tíživé ticho, které jen občas přerušilo nesmělé ptačí zacvrlikání. JFK se pozorně zaposlouchal – ne nemýlil se. Z dáli k němu doléhalo ještě něco, dívčí zpěv. Vydal se za ním a brzy už rozeznával slova francouzské písničky:

„Sur le Pont d’Avignon, l’on y danse, l’on y danse…“

Krytý křovisky ostružiní se obezřetně plížil za neznámou zpěvačkou. Náhle se mezi stromy mihlo cosi červeného – po lesní pěšině kráčela mladá dívka s rudým čepcem a pláštíkem stejné barvy přes záda. Přes rameno jí padal zrzavý cop, v levé ruce nesla košík přikrytý kusem bílého plátna a v pravici třímala hůl vylepšenou uvázaným bodákem. Pod lněnou sukní se dal vytušit štíhlý pas a dlouhé nohy.

Dívka se pomalu blížila k houští, ve kterém se John skrýval. Mohl si ji teď lépe prohlédnout – hádal jí nanejvýš osmnáct let, tváře poseté pihami, rusé obočí by si mohla trochu protrhat a upravit, ale jinak to byla kočka. Stále dokola si prozpěvovala tu samou písničku, jako by si jen tak vyšla do lesa uspořádat piknik. JFK se ale nenechal zmást, dobře si všiml, jak zpod přivřených víček soustředěně sleduje okolí. Její zdánlivý klid byla pouhá maska.

Ještě nějakých dvacet kroků a bude u něj. John se ušklíbl při představě, že se tu schovává v křoví jako číhající úchyl. Rozhrnul větvičky a zvolna vyrazil rusovlásce naproti.

Dívka strnula překvapením, ale vzápětí namířila hůl s bodcem proti neznámému muži.

„Omlouvám se, slečno, že vás takhle přepadávám uprostřed temného lesa,“ usmál se John a ukázal dlaně v přátelském gestu. Hovořil plynulou francouzštinou. „Trochu jsem zabloudil a noc je na spadnutí. Možná byste mi mohla poradit, kde bych našel střechu nad hlavou?“

Zrzka si ho zkoumavě měřila, bodák stále ve střehu.

„Kdo jsi, lovec?“ zeptala se podezíravě.

„Nejsem lovec, nevidíš, že nemám zbraň?“ podivil se JFK její otázce. „Jmenuji se John, John Francis Kovář.“

„Jean Chastel,“ odvětila tiše dívka a konečně sklonila bojovou hůl. „Máš anglické jméno, mohl bys být lovec. Poslední roky je to tady samý cizí žoldák. Sám král Ludvík je sem posílá.“

„Vážně? Co je tu tak zajímavého, že o to usiluje Jeho Veličenstvo?“

Jean se zpříma zadívala Johnovi do očí. Ty její byly jako dva smaragdy.

„Ty nežertuješ,“ hlesla po chvíli udiveně. „To nevíš, že v Gévaudanu řádí krvežíznivá bestie?“

„Bestie?“ Johnovi se okamžitě vybavilo bezhlavé tělo.

„Musíš být hodně zdaleka,“ potřásla hlavou očividně zaskočená dívka. „Náš král Ludvík XV. na ni vypsal odměnu. Po dlouhé tři roky sužuje tenhle kraj neznámý zabiják, strašlivá šelma z lesů. Zardousila už přes sto lidí. Několikrát si různí slavní lovci mysleli, že ji dopadli, když zastřelili velkého vlka. Ona ale vraždí pořád dál.“

„Přišel jsem vážně z velké dálky,“ pokrčil JFK omluvně rameny.

„Jestli mluvíš pravdu,“ změřila si ho rusovláska nedůvěřivě, „a potuluješ se tu krátce před setměním jen tak, neozbrojený, jsi buď šílenec, nebo neuvěřitelný hlupák.“

John si pomyslel, že francouzština – zvláště pak některá slovíčka – zní v podání zrzky v červeném sexy.

„Taky by mě zajímalo, co dělá osamělá dívka sama takhle pozdě v hlubokém lese,“ opáčil. „Nic proti tvojí holi… A copak to vlastně neseš v tom košíku?“

„Večeři pro babičku,“ pousmála se Jean. „Je hodně stará a špatně chodí, žije daleko od lidí.“

„Aha.“

Něco tu nehrálo. Les, ve kterém řádí obávaná lidožravá bestie, a tohle děvče si to jen tak rázuje s jídlem za nemohoucí babičkou.

„Babička nebydlí daleko, ale nemá ráda cizí lidi,“ pokračovala zatím copatá rusovláska. „Když já nevím, jestli tě k ní mohu zavést. Říkáš, že lovec nejsi, ty babička přímo nesnáší. Víš co? Pojď se mnou, zeptám se jí, jestli bys u ní mohl přespat.“

JFK přikývl, právě začalo pršet a noc v suchu zněla lákavě. Navíc v košíku pod bílým plátnem zahlédl lahev s červeným obsahem, uvědomil si, jakou má žízeň a hlad.

Kráčeli po zvěří vyšlapané pěšině, mezitím na les padala tma. Kdesi daleko zaznělo vlčí vytí.

Dívka zvolnila krok a na chvíli se zaposlouchala. Přimhouřila oči, jako by jí hlasy šelem cosi sdělovaly.

„Už tam skoro jsme,“ obrátila se k Johnovi. „Počkej tu na mě, prosím. Povím o tobě babičce, aby se nepolekala. Hned jsem zase zpátky.“

JFK mlčky přikývl a vzápětí osaměl. Dešťové kapky houstly, takhle bez pohybu ho mokrá košile začínala nepříjemně studit.

Přešlapoval pod vzrostlou borovicí, zkusil pár protahovacích cviků. Zůstával ve střehu, rusovlasá Jean sice působila mile, klidně ho ale mohla vést do nějaké léčky. Kdoví, co byla ta její babička, seniorka z Gévaudanského lesa, zač.

Ve tmě se něco šustlo, ve větvích kdosi krátce zakrákal. John periferně postřehl temný stín po své pravé ruce. Na okamžik spatřil pár žhnoucích očí – vlk! Poblíž nich se rozsvítily další, a ještě jedny. Z těsné blízkosti ho sledovaly nejméně tři šelmy.

Náhle nocí projel vyděšený výkřik. Oči rázem zmizely.

To byla Jean!

Na nic nečekal, klestil si cestu větvemi a navzdory sílícímu dešti spěchal do míst, odkud zazněl její hlas. Naštěstí nemusel daleko, brzy zahlédl světlo vycházející z otevřených dveří nízké chatrče s drnovou střechou. Jean nikde neviděl, zato prostor vchodu vyplňovala ramenatá mužská postava s puškou zavěšenou přes záda.

„Babičko!“ ozvalo se z nitra stavení. „Kde je moje babička, co jste jí udělali?!“

„Zmlkni, čarodějnice!“ odpověděl skřípavý hlas. „Nedělej si to horší. Už nějaký čas tě sledujeme, víme, že seš spolčená s tou služebnicí pekel!“

Zatímco neznámý hovořil, muž stojící ve dveřích vyhlédl ven do deště a zavřel.

John několika přískoky překonal vzdálenost dělící ho od stavení a přitiskl se k trámové stěně. Bylo v ní dost škvír na to, aby slyšel, co se děje uvnitř.

„Tak copak to máme v košíku,“ pronesl hluboký bas. „Hm, pecen voňavého chleba… Mon ami, lahev plná červeného!“

JFK se zamračil, to bylo jeho víno! Tedy patřilo staré paní, ale John věřil, že ta by se s ním zajisté ráda podělila.

„Á čerstvý sýr,“ doplnil vysoký mužský hlásek. „Žádné maso, zato spousta mrkve a petržele. Copak se čarodějnice živí jako králíci?“ zapištěl zklamaně.

„Nechte toho žrádla!“ zaskřehotal přísně třetí, zřejmě šéf. „Kvůli tomu tady nejsme. Musíme vyslechnout tu holku.“

Zatímco venku zvolna ustával déšť, za stěnami chatrného stavení se rozhostilo napjaté ticho. JFK rychle zvažoval možnosti. Zrzka v nouzi, to nešlo – to prostě nemohl nechat jen tak.

Podle hlasů ji věznili nejméně tři muži, minimálně jeden měl pušku. Nejlepší by bylo je postupně vylákat ven a tam zneškodnit. Jak ale upoutat jejich pozornost?

„Koukej radši mluvit, jinak rozříznu ten tvůj jazyk tak, že ti ho bude závidět každá zmije široko daleko!“ vyhrožoval ten se skřípavým hlasem. „Mluv, kde je ta stará ježibaba?“

„To není žádná čarodějnice!“ vykřikla rozhořčeně Jean. V jejím hlase zněly zloba a opovržení. „Co jí chcete? Nic vám neudělala.“

„Má kuráž, co?!“ vypískl pobaveně ten s fistulí. Johna napadlo, že mu jako dítěti museli udělat v kostelním sboru něco hodně nepěkného.

„Nechtěl bych být v tvojí kůži, děvče, až si tě vezme tady Pierre do parády,“ zabručel třetí. „Ten už dokázal rozpovídat jinačí povahy. Tak se nedělej a vyklop, kde se ta baba schovává.“

„Co jste zač?!“ hlesla Jean. JFK zaznamenal poprvé v jejím tónu úzkost, zároveň uslyšel skřípavý kovový zvuk, někdo si tam chystal nádobíčko.

„Lovci čarodějnic,“ zaskřehotal zlověstně Pierre. „Dobří místní lidé nám dali tip, prý se jim tu potuluje zrzka se srostlým obočím, jasné ďáblovo znamení! Obchází vesnice a obstarává jídlo pro babičku, kterou nikdy nikdo pořádně neviděl. V kraji, ve kterém řádí pekelná bestie… Stačí si dát jedna a jedna dohromady. Poznám temné čáry, na to mám školení u těch nejlepších pařížských vymítačů! Louisi, Antoine, pořádně mi ji podržte, ať se moc necuká!“

Jean úpěnlivě zasténala, JFK musel jednat. Déšť se změnil v jemné mrholení. V promočené košili nalepené na tělo se vrhl ke dveřím a zabušil na ně. Nic lepšího nevymyslel, potřeboval získat čas.

„Antoine, běž tam!“ ozvalo se po chvíli zaraženého ticha. „A hezky opatrně, to bude stará. Řekni jí, že máme její vnučku.“

Tlumené huhlání nasvědčovalo tomu, že Jean kdosi zacpal ústa, aby nemohla babičku varovat.

To už se John krčil vedle dveří. Zanedlouho se objevila škvíra – a v ní ústí dvouhlavňové pušky. JFK vyčkával, dokud z ní nebude vyčnívat dost na to, aby ji mohl pořádně chytit.

„Žádný hlouposti!“ ozval se hluboký bas. „V bouchačce mám posvěcený kule a tu tvoji…“

Konečně! JFK prudce škubl zbraní a ta mu zůstala v ruce. Dveře zapraskaly a vylétly ze závěsů – byly chatrnější, než se na první pohled zdálo. Nic netušící muž za nimi je následoval, s heknutím dopadl tvrdě na zem před stavením a John ho pohotově znehybnil úderem pažby do týla.

Teď měl na své straně moment překvapení! Vtrhl do chatrče. Vlevo stála postel, z jedné strany na ní vyzáblý plešoun přidržoval kroutící se Jean, z druhé se nad rusovláskou skláněl liliput s křivým nosem a v každé ruce držel nůž s dlouhou čepelí.

„Louisi, co je to za chlapa?!“ zaskřehotal vyděšeně mrňous, sotva uviděl Johna.

Holohlavý pustil dívku a vrhl se po nezvaném příchozím, z palné zbraně v jeho rukou si nic nedělal.

JFK nechtěl zabíjet, alespoň zatím ne. Ustoupil do strany, zahákl pažbou přibližující se kostnatou pravici a zablokoval ji útočníkovi za zády, až mu nehezky křuplo v rameni. Hubeňour zavřískal bolestí.

John si ho teď mohl pohodlně vodit – otočil ho čelem ke vchodu a spolu s pořádným kopancem ho vyhodil ven z chalupy.

„Ještě krok a podříznu ji jako kuře!“ liliput zkřížil nože a dívčí hrdlo se ocitlo v sevření smrtících nůžek.

Nebylo pochyb, že svou hrozbu myslí vážně, oči malého lovce čarodějnic se fanaticky leskly.

JFK držel pušku volně před sebou, prst na spoušti. Stačilo stisknout a mrňousova hlava se rozprskne jako meloun… Jenže to nemuselo stačit. Jeden pohyb ve smrtelné křeči nebo nešťastný dopad liliputova těla mohly pro Jean znamenat rozsudek smrti. Byl to risk, ale nezbývala jiná možnost.

„Za tohle zaplatíš!“ zasyčel Pierre. Pak vytřeštil oči kamsi za Johnova záda.

„Babičko…“ špitla Jean, „…proč máš tak velké oči?“

John na nic nečekal – teď, nebo nikdy. Stiskl spoušť. Chatrčí zaduněl výstřel a liliput zmizel i s kusem stěny.

„Babičko, ne!“

Dříve, než se JFK stihl otočit, ho cosi udeřilo do hlavy. Obklopila ho tma…

* * *

Procitl na tvrdé podlaze z udusané hlíny. Hlava mu třeštila, před očima jako hvězdičky vířily svítící oči šelem a v uších mu zněl dívčí hlas, který pořád dokola prozpěvoval „Sur le pont d’Avignon…“

Zhluboka se nadechl, ještě jednou a znovu, do třetice. Svět se zastavil, nepříjemný tlak v oblasti žaludku ustal. Ještě se nedokázal plně soustředit, chyběla mu část vzpomínek, ale fyzicky se cítil o poznání lépe.

Pohledem zavadil o rozmlácený košík a skleněné střepy potřísněné rudými krůpějemi. Víno! Lehce si povzdechl, červený mok se nenávratně vsákl do země.

Vchodem bez vytržených dveří a dírou ve zdi pronikal do světnice bledý svit a ozařoval poničené vybavení. Postel byla rozlomená vedví, pod převrženým stolem se válely pošlapané a hlínou umazané zbytky obsahu košíku. Netknuté zůstaly jen svazky sušených bylin a různé sáčky a pytlíky rozvěšené pod stropními trámy, podle nichž JFK usoudil, že se nachází v obydlí bylinkářky.

Další vzpomínka – liliput Pierre a jeho parťáci! Na rozdíl od nich John k příslušnicím čarodějného řemesla žádnou averzi nechoval – pokud ji ony nechovaly k němu.

Nedaleko zbytků košíku ležela dvouhlavňová puška, úplná Medvědobijka. Uchopil ji a pozorně si prohlížel její zdobenou pažbu, reliéfy jelínků a divočáků jemně vytepané do stříbra napovídaly, že to není lecjaká zbraň.

Z hlubin mysli se vynořil hluboký hrozící Antoinův hlas – pokud Pierrův pomocník nelhal, zbývala v dvouhlavňovce posvěcená kule.

Pak mu zrak padl na hůl s bodákem, její bodec vyčuhoval zpod rozpůlené postele a byl celý od krve.

„Jean! Má ji to stvoření!“

Rázem se mu vybavil zbytek vzpomínek. Po úderu do hlavy se skácel k zemi, na několik okamžiků ztratil vědomí, to se mu ale záhy částečně navrátilo. Nemohl se hýbat, skrz závoj rudé mlhy viděl Jean, jak s vyděšeným křikem vyskakuje, odkudsi zvedá svou hůl a staví se s ní zády ke zdi.

Cosi velkého, čpícího ostrým zvířecím pižmem, vtrhlo do chatrče a za hrozivého vrčení se to sápalo na rusovlásku. Té se podařilo neznámého bodnout, ale nebylo jí to nic platné. Máchnutím mohutné tlapy ji srazil na postel a ta se se zapraskáním rozlomila.

John chtěl dívce přispěchat na pomoc, čím víc se ale snažil zvednout ze země, tím rychleji ho opouštěl zbytek sil.

Poslední, na co si dokázal vzpomenout, byl rozmazaný obrys podsaditého tvora porostlého rusou srstí – nebo snad oděného v rudé kožešině –, kterak si přehazuje bezvládné dívčí tělo přes široké plece a odnáší je pryč.

JFK vyšel ven z chatrče, dvouhlavňovku zavěšenou přes rameno. Nepršelo, obloha se vyčistila, hvězdy už bledly a na východě pomalu svítalo.

„To byla pořádná šlupa,“ zabručel John a nahmátl bouli na temeni.

Po dvou pomocnících malého lovce čarodějnic se slehla zem, zřejmě vzali nohy na ramena.

John se sehnul k promáčené trávě a zvedl pomačkaný červený čepec. Několik stébel poblíž bylo zbarvených krví.

„Šikovná holka,“ pokýval uznale hlavou. „Tohle mi usnadní stopování.“

Vrátil se pro hůl, kterou Jean toho chlupatého maniaka označila, a vyrazil po krvavé stopě.

* * *

Slunce už se vyhouplo vysoko nad obzor. John se osvěžil vodou z nedalekého potoka a pojedl několik hrstí borůvek. Byly velké a sladké, když se podíval na dlaně, zjistil, že je má modré jako Taťka Šmoula. Na víc nebyl čas, tvor, jehož pronásledoval, pořád zvyšoval svůj náskok a stopy jeho krve se hledaly čím dál hůře. JFK je nacházel ve stále větších rozestupech – buď krvácení ustávalo, nebo únosce zrychloval.

Tomu se Johnovi zprvu nechtělo uvěřit. Tušilo snad to stvoření, že je mu v patách? Bylo poraněné, zatížené kořistí, stoupalo náročným horským terénem… Tak jako tak musel JFK uznat, že neznámý má neuvěřitelnou odolnost a výdrž.

Krajina teď byla členitá, plná prudkých srázů a skalisek. JFK se právě prodral hustým mlázím, když se před ním otevřela hluboká roklina. Protékala jí říčka, po obou stranách se ve skále černaly průrvy a pukliny – vstupy menších či větších jeskyní.

Roklí zazněl přidušený ženský výkřik.

John pevně sevřel hůl s bodákem a obezřetně začal sestupovat dolů. Zalitoval, že má v pušce pouze jednu ránu.

Sotva stanul u říčky, dolehly k němu vzdálené hrdelní hlasy. Vycházely zpod převisu na opačném konci rokle. Zatímco se k němu pomalu plížil, krytý houštinami a kameny, rozeznával vrčení a jednotlivé skřeky. Byla to forma primitivního jazyka, jaký neznal.

Zalehl za velkým balvanem na druhém břehu přímo proti převisu a opatrně zpoza něj vyhlédl. Ke svému úžasu uviděl dvojici lidem podobných tvorů, oděných do zvířecích kožešin. Měli dlouhé zrzavé vlasy, velké nosy a chyběla jim brada. Jejich plochá čela ustupovala dozadu hned za velkými nadočnicovými oblouky, které zakrývalo huňaté srostlé obočí alá Frankenstein. Byli menší než John, svalnatí a zavalití, a proti zbytku těla měli nepoměrně kratší končetiny.

JFK si při spatření tohoto výjevu ihned vybavil obrazy malíře pravěku Zdeňka Buriana, nebo ještě lépe postavičku z jeho oblíbeného dětského večerníčku O človíčkovi. Tohle byli neandrtálci!

Jeden z nich právě položil před svého společníka balíček krví prosáklé kůže a s divokým skřekem hrdě vypjal chlupatou hruď. Jeho druh temně zavrčel, šťouchl do rance prstem a pak ho začal zvědavě rozbalovat.

John polkl. Z kůže se vykutálela hlava Antoina, původního majitele pušky, a hned vzápětí hlava vyzáblého Luise. Takže pomocníci lovce čarodějnic se daleko nedostali…

Když se neandrtálci na trofeje dost vynadívali, jejich majitel je zase zabalil. Potom oba zamířili k temné puklině ve skále za svými zády a zmizeli uvnitř.

Kdesi nad roklinou zakrákal krkavec. JFK se pozorně rozhlédl po srázech, které ho obklopovaly. Kdoví, kolik dalších pra-zrzků se mohlo ukrývat v okolních jeskyních.

Jakmile se ujistil, že je skutečně sám, vyběhl zpoza kamene a rychle přebrodil říčku. Voda v ní byla sotva po kotníky. Několika hbitými kroky se přemístil ke vstupu do podzemí a opatrně nahlédl dovnitř. Zavanulo k němu množství podezřelých pachů – spálené maso, hniloba, do toho ten pronikavý zvířecí odér, který už cítil v chatrči. Někde v dáli se rozléhal hovor několika hrdelních hlasů.

JFK potěžkal hůl a odhodlaně vyrazil kupředu. Tohle nebyla jeho první speleologická expedice, vždyť v Moravském krase byl jako doma.

* * *

Stěny podzemních prostor zdobily malby zvířat a lovců. Podobné jako ve slavné jeskyni Lascaux, kterou John kdysi navštívil, jen některé byly očividně mnohem mladšího data.

Jeskynní systém se větvil do všech stran, zřejmě se táhl na kilometry daleko. John se ale nemusel bát, že zabloudí. Spolehlivě ho vedly ozvěny hlasů zdejších obyvatel.

Ucítil oheň, brzy se na stěnách objevily odlesky jeho plamenů. Protáhl se úzkou chodbou a stanul na okraji prostorného dómu s podzemním jezírkem. Rychle zalehl na břicho a odvalil se za hromadu kostí – mnohé z nich byly lidské. Další kosti se povalovaly všude kolem.

Na opačné straně vodní plochy hořel oheň a kolem něj dřepěla tlupa osmi neandrtálců. Všichni byli rusovlasí, někteří třímali v rukou oštěpy s kamennými hroty, jiní dřevěné palice.

JFK upoutala obludná výzdoba této jeskyně. Kam se podíval, uviděl na kůlech nabodané lidské lebky. Hlavy Antoina a Luise už mezi nimi zaujaly svá místa, hrůzou vytřeštěné skelné oči zíraly do šera této pravěké svatyně.

Náhle jeden z neandrtálců vstal, byl o hlavu vyšší a mnohem statnější než ostatní. Obličej mu zakrývala kůže s vlčí hlavou, zpod ní mu na odhalená svalnatá ramena padaly prameny ohnivě rudých vlasů. John si všiml rány na jeho levém stehně, tak tenhle prevít odvlekl Jean!

Vůdce tlupy rozpřáhl paže a z hrdla se mu vydralo hrozivé zavrčení. Ostatní se začali souhlasně bušit do prsou. Pokud Johna neklamal zrak, byli to všechno muži.

Hromotluk s vlčí maskou zamířil do zadní části podzemního dómu, kde stála velká klec z propletených větví. Uvnitř se k sobě tísnilo několik lidí.

V jeskyni panovalo přítmí, navíc byl JFK dost daleko na to, aby přesně určil jejich počet a rysy jednotlivých tváří. Jean však poznal hned podle nezaměnitelného odstínu jejích vlasů. Z jedné strany objímala drobnou prošedivělou ženu, z druhé nějaké dítě.

Opět zalitoval, že má v pušce jenom jednu ránu.

Nebyl čas vymýšlet něco složitého, rychle přehlédl okolní terén, postupně si vybral záchytné body pro svou troufalou akci a začal se přesouvat směrem k ohni – zpoza hromady kostí se parakotoulem překulil za kus spadlého stropu, odsud přeskokem jako kočka měkce dopadl na všechny čtyři do zastíněného výklenku, aby se už vzápětí krčil v těsné úžlabině…

Tlupa pralidí si ho nevšimla. Všichni napjatě sledovali svého vůdce, který k nim vlekl zmítající se rusovlasou dívku. Z klece ji doprovázel rozhněvaný křik staré ženy a dětský pláč.

K Johnovu údivu stařena volala neandrtálce jejich řečí, ti se jí ale jen opovržlivě smáli.

Nastával nejhorší úsek cesty, potřeboval zdolat nějakých patnáct metrů a neměl se za co schovat. Čekal ho frontální útok proti přesile a jedinou výhodou bylo, že nepřítel o něm nevěděl.

Velký neandrtálec smýkl s Jean směrem ke svým kumpánům a ti ji okamžitě chytli za ruce a nohy. Z jejich úst se linul chrochtavý popěvek, s trochou fantazie by to mohla být pravěká obdoba nějakého disko hitu od německého Scooteru.

Hlasy v dřevěné kleci ustaly. Znehybněná Jean ležela na zádech a tiše vzlykala. Vůdce tlupy nad ní spojil ruce, třímal v nich pazourkový nůž.

To už mu JFK mířil hlavní do naježeného obočí nad kořenem nosu.

Neandrtálský šéf zavyl jako vlk. V tu chvíli se ostatní – až na ty, co drželi dívku – vymrštili ze země a začali ho doprovázet divokým křepčením a poskakováním v rytmu „Kdo neskáče, není Čech!“

JFK zadržel kletbu, ta banda roudies neanderthalensis mu překážela ve výhledu.

Uchopil pušku do pravé ruky pažbou nahoru jako kyj, hůl s bodákem do levé a vyrazil do útoku.

Vytí utichlo, hromotluk s vlčí maskou se napřáhl k smrtící ráně. Smrt však přišla odjinud.

Těžká pažba dvouhlavňovky dopadla na hlavu nejbližšího neandrtálce a ten bezvládně klesl k nohám neznámého zabijáka. Další rusovlasý ho následoval, vojenský bodák uvázaný na holi prošel naskrz jeho hrudí.

Znovu zásah pažbou do překvapené prehistorické tváře a další bodnutí do krku. Zbýval jejich náčelník a čtveřice držící Jean.

Neandrtálci se jen stěží vzpamatovávali z překvapení, dost možná si mysleli, že na ně útočí nějaký běs ze zásvětí.

JFK je v té víře hodlal ponechat. Prudkým kopancem poslal zpátky k zemi nejodvážnějšího z nich, který se užuž zvedal. Další tři vzali s vyděšeným jekotem nohy na ramena.

Jean byla volná, ještě tu ale zůstával její únosce, vůdce tlupy.

Ten obrátil hrot obětního nože proti Johnovi. Zpod vlčí masky se linuly divé skřeky – nejspíš nějaké pravěké nadávky a výhrůžky.

Jeho výpad byl rychlejší, než JFK čekal. Jen taktak, že uhnul před pazourkovou čepelí mířící mu na srdce. Chtěl útočníka okamžitě přetáhnout pažbou pušky, ten však jeho pohyb očekával. Zablokoval Johnovu pravici, zkroutil mu ji a přinutil ho zbraň pustit.

JFK se pokusil o chabý výpad holí v levé ruce, jak už ale předem tušil, tohle nemělo šanci na úspěch. Pravěký hromotluk mu sevřel i levačku a hůl skončila podobně jako puška na zemi.

Když nic jiného, Johnovi se aspoň podařilo zachytit protivníkova předloktí. Stáli teď proti sobě, navzájem se přetlačovali a hleděli si zpříma do očí.

Po levé straně se něco pohnulo. V těch místech ležel neandrtálec, jehož poslal kopancem do bezvědomí. Probral se a nyní se sápal po holi…

John si nemohl dovolit čelit dalšímu soupeři. Musel rychle jednat. Pokusil se přehmátnout a podebrat soka ve vlčí masce v podpaží, úchop mu ale nevyšel. Neandrtálcova odlišná tělesná konstituce a těžiště způsobily, že se ocitl v ještě těsnějším sevření.

V tuhle chvíli by na sebe JFK mnoho nevsadil…

Ozvala se ošklivá rána a zachroptění. Neandrtálec plazící se po zemi opět znehybněl.

„Díky, Jeane!“

John zahlédl koutkem oka rozechvělé dívčí ruce, svíraly hlaveň pušky, pažba byla potřísněná krví.

„Zastřel ho!“ křikl na dívku.

„Neumím to… co když trefím tebe…“

Krví podlité oči pod zvířecí maskou se zúžily, ten ničema moc dobře věděl, co dovede střelná zbraň.

Zaklínili se víc do sebe, John zatlačil na soupeře – a pak se pod ním uvolnil kámen.

Voda podzemního jezírka vystříkla, jak do ní dopadla dvě těžká těla.

Pustili se, vzápětí se oba vynořili nad hladinou a popadali dech. Neandrtálec ztratil masku. Zuby měl vypilované do hrozivých špičáků a tvář více zvířecí než lidskou pokrývala sněhobílá srst s krvavě rudými skvrnami.

Jezírko bylo hluboké, ledová, křišťálově průzračná voda klamala. JFK věděl, jak jsou podzemní prameny zrádné, nahmátl břeh a snažil se co nejrychleji dostat ven.

Neandrtálec vztekle zařval a sevřel ho za kotníky – divoce sebou plácal, neuměl plavat. Jako závaží Johna stahoval dolů.

„Chytni se!“

JFK se na poslední chvíli zachytil pažby pušky, se kterou přispěchala Jean.

V duchu ocenil její snahu, ale vytáhnout dospělého muže, ke všemu obtěžkaného pravěkým závažím, to nebylo v jejích silách. John si uvědomoval, že dříve či později skončí dívka v jezírku spolu s ním.

„Pusť tu pušku!“ křikl na rusovlásku.

„Co to říkáš?“ hlesla nechápavě.

„Věř mi a pusť tu zbraň!“

Topící se neandrtálec se mu sápal po nohou k pasu, pokoušel se přes svého soka vylézt na břeh a přitom je oba stahoval stále hlouběji. JFK cítil, jak mu v ledové vodě začínají tuhnout svaly.

Jean uvolnila sevření, hlaveň jí vyklouzla z dlaní.

John se pohotově nadechl, v dalším okamžiku už klesal i s překvapeným protivníkem do hlubin.

Aniž by pouštěl zbraň, trhl tělem prudce dopředu a udělal ukázkový vrut – tohle se naučil před pár lety na společných trénincích s akvabelami, které se pokoušel sbalit. Bohužel, jak později zjistil, jeho snažení bylo marné, ty dvě si vystačily samy, nicméně podvodní artistický kousek se mu podařil. Uvolnil nohy a převrátil se, takže tonoucí neandrtálec teď hleděl přímo do ústí pušky.

JFK stiskl spoušť, voda podzemního jezírka zrudla.

* * *

Sotva otevřeli klec s vězni, přiklopýtala k Johnovi stará žena v modrobílé pruhované sukni a umazané zástěře a srdečně mu sevřela pravici. Na svůj věk měla neuvěřitelný stisk.

„Děkuji ti, zachránils moji malou holčičku,“ zavrčela dojatě měkkým hrdelním hlasem.

Nad dobráckýma očima se jí ježilo husté srostlé obočí, v šedých vlasech měla sem tam pramínek rusých vlasů. Za její obrovský frňák by se nemusel stydět ani Bolek Polívka. JFK si nemohl pomoci, až nápadně mu připomínala zdejší pravěké obyvatele.

„Tohle je moje babička,“ představila ji Jean. „Sbírala v lese bylinky, když přišli vlčí lidé. Babička před několika lety uvízla v lovecké pasti a od té doby špatně chodí, byla pro ně snadnou kořistí.

„Teď, když jsi zabil bestii z Gévaudanu, snad odejdou také všichni ti hrozní lovci,“ pousmála se babička. „Víš, mě i Jean koluje v žilách krev vlčích lidí. Jejich muži občas unášejí vesničanky pracující na polích nebo v lese. Děti vzešlé z tohoto spojení to mají těžké, stojí na pomezí dvou odlišných světů. Poslední roky se zdálo, že se spolu naučíme nějak žít, pak se ale objevil vůdce téhle tlupy. On byl jiný, vraždil lidi, aby uspokojil dávné duchy svého klanu. Já si ale myslím, že měl všechny ty běsy tak akorát ve svojí hlavě.“

„Neandrtálský psychopat,“ přitakal JFK.

„Moje Jean je krasavice,“ navázala rychle babička. „Mohla by se usadit v nějaké vesnici nebo městě a založit rodinu… Co ty, Johne, máš rodinu?“

JFK se krátce zamyslel a souhlasně přikývl, jeho rodinou byla Agentura.

„A ženu, děti?“ zajímala se dál babička.

John si starou ženu zkoumavě změřil, tohle bylo víc než nevinné vyptávání. Začínal tušit, kam míří, a přestávalo se mu to líbit.

Raději mlčky přešel její otázku, zalovil v kapse svých kalhot a podal Jean zmačkaný červený čepec – ještě z něj kapala voda.

„Tohle je myslím tvoje, Karkulko.“

„Jak jsi mi to řekl?“ podivila se dívka.

Rozpuštěné rusé vlasy jí takřka hořely, jak jimi probleskovaly skomírající plameny neandertálského ohně. Vážně jí to slušelo…

„Měli bychom odvést ty lidi do bezpečí,“ přehlédl John skupinku osvobozených vězňů a zamířil podél podzemního jezírka k východu z jeskyně. Při pohledu do jeho průzračných vod ho napadlo, jak zapeklitou hádankou asi jednou bude pro archeology tohoto světa neandertálská lebka s otvorem po kulce mezi očima.

* * *

Uplynulo několik dní, JFK seděl v krčmě ve vsi jménem Sainte-Lucie a pozvolna usrkával pivo. Ještě měl několik hodin času. Dnes byl úplněk, přesně o půlnoci se měl u menhiru stojícího v blízkém lese otevřít průchod do jeho domovské reality.

Zatímco se venku šeřilo, hospoda se plnila lidmi. Ať už si povídali o čemkoliv, jejich hovor se vždy nakonec stočil k bestii z Gévaudanu.

„Ten netvor to má za sebou, tentokrát už doopravdy,“ vyprávěl zrovna ramenatý čeledín. „Říkala mi to sestřenice a té to pověděla její švagrová z Langogne. Syn tamního kováře to prý viděl na vlastní oči.“

„Taky jsem to slyšela, od našeho pana faráře,“ přidala se děvečka, co po lokále roznášela jídlo. „Zastřelil ho lesník jménem Jean Chastel svěcenou kulí. Prý je to velice zbožný muž, celou cestu si četl ze svaté knihy a před výstřelem se pomodlil…“

Svědectví o konci Gévaudanské bestie se množila a s každým dalším vypitým pivem byla ještě fantastičtější.

Necelou hodinu před půlnocí John zaplatil, čekala ho cesta domů. Na měsícem ozářené mýtině s menhirem ho přivítalo zakrákání, záhy se kdesi v dáli ozvalo táhlé vytí.

Krkavec a vlk, ti dva k sobě nikdy neměli daleko.

Jaroslav A. Polák

Narodil jsem se v roce 1975 v Brně a žiji tamtéž. Podle okolností jsem spisovatel, publicista, mystik, čaroděj, fotograf, filosof, komunista a prorok Starýho Kojota; živím se prací ve vzdělávací neziskovce jako děvče pro všechno.

Publikoval jsem fantasy a hororové povídky v časopisech a antologiích, z knih se hlásím k druhému vydání románu Conan – Třetí krok do hlubin, fantaskní sbírce Bizarní atraktor a k spoluautorství knihy Kurz praktické magie.

K sérii JFK jsem se dostal díky své nyní již bývalé ženě Lucienne, která ji hltala. Začetl jsem se a zareagoval na v jednom dílu zveřejněnou výzvu napsat pro sérii povídku. Ta se redakci líbila, posléze vyšla (pod názvem Oni) a následovala nabídka napsat jeden díl série, což se také stalo (JFK23 – Apokalypsa). V době, kdy jsem Apokalypsu psal, jsem četl původní i epigonské příběhy o Sherlocku Holmesovi a napsat crossover se tedy přímo nabízelo.

Rád bych poděkoval ilustrátorce Stanislavě Sobotkové za pěkný obrázek; nápad je její, já jsem jen navrhl nějaká vylepšení týkající se sukně Andrey de Villefort.

TAJEMNÁ FRANCOUZKA

Zavázal jsem se svým slovem gentlemana, že tento podivný příběh za žádných okolností nezveřejním, ale nikdo na světě mi nemůže zabránit v jeho zaznamenání. Jedná se v něm totiž o jednu z nejpodivnějších záležitostí, jaké kdy Sherlock Holmes vyšetřoval. Snad jednou – dávno poté, co mne smrt zprostí mého slibu – nadejde čas, kdy toto vyprávění, jehož zapečetěný záznam na sto let uložím v notářství Winch & Winch v Chathamu, přeci jen spatří světlo světa. Navzdory svému slibu jsem totiž události, které se právě chystám svěřit papíru a jež považuji za navýsost pozoruhodné, ale i znepokojující, nedokázal odsoudit k věčnému zapomnění.

Nuže. Tak jako mnoho jiných případů, jež Holmes vyšetřoval, i tento započal nevinně a vcelku nenápadně jednoho neobvykle vlídného a slunného říjnového rána, kdy nás navštívila paní Warrenová. Možná si vzpomínáte na dramatické události, jež jsem popsal v příběhu „Rudý kruh“, kdy Holmes pátral po okolnostech spojených s podivným podnájemníkem té dobré ženy, jež dává cizincům k dispozici malý obývací pokoj a ložnici v podkroví. Když po letech vešla paní Warrenová s napůl ustaraným a napůl rozčileným výrazem ve tváři do našeho příbytku, Holmesova tvář se rozzářila v úsměvu plném očekávání, které mu, spolu s jeho tenkým orlím nosem a výraznou bradou, dodaly vzezření dravce, jenž právě zahlédl kořist.

„Copak nám přinášíte, paní Warrenová?“

„Pane Holmesi,“ zaštkala ta postarší dáma s dobromyslnou kulatou tváří. „Před lety jste mi ochotně vyšel vstříc a nyní jsem nucena požádat vás opět o pomoc, protože s tím, čeho jsem byla svědkem, se nemohu svěřit policii, neboť by mě jistě pokládali za duševně chorou.“

„Toho se u mě nemusíte obávat,“ pravil vlídně Holmes a udělal, jak měl ve zvyku, z prstů stříšku. „Povězte nám, co se přihodilo.“

„Doktore Watsone,“ obrátila se na mě. „Jste lékař a doufám, že ani vy mě nebudete podezírat ze šílenství.“

„Dozajista nikoli,“ odvětil jsem s úsměvem a hořel jsem nedočkavostí.

„Dobrá, řeknu vám, jak to bylo. Před rokem jsem ovdověla a kromě skromného důchodu mi jako zdroj příjmů zůstal už jen můj dům v Great Orme Street, jehož podkroví i nadále pronajímám návštěvníkům našeho města. Moje jediná dcera nyní pracuje jako služebná v bohaté oxfordské rodině, vídáme se spolu zřídka a jsem tedy na všechno sama. Už více než měsíc jsem byla bez podnájemníka a začala jsem si dělat starosti, když v tom mne navštívila ta Francouzka. S cenou okamžitě souhlasila, pokoj se jí líbil a mně spadl kámen ze srdce. Kdybych tak věděla!“ Paní Warrenová zaštkala, ale pak se uklidnila a pokračovala.

„Působila na mě tedy trochu povýšeneckým a upejpavým dojmem, docela jako šlechtična, i když nechápu, proč by šlechtična chtěla bydlet u mě a ne v některém z londýnských hotelů.“

„Uvedla jméno?“ přerušil ji Holmes.

„Ovšem, do knihy se mi zapsala jako Andrea Villefortová.“

„Hovoří dobře anglicky?“

„Ano, výborně. Ani nemá francouzský přízvuk, ale je trochu poznat, že není Angličanka. Řekla mi, že pochází z Paříže a do Londýna přijela studovat – je to asi jedna z těch ‚moderních žen‘.“ Paní Warrenová významně pozdvihla obočí, jako by chtěla dát najevo, že ona ke zmíněným „moderním ženám“ rozhodně nepatří.

„První tři týdny bylo vše v pořádku. Jídlo mi chválila, zaplatila na měsíc dopředu, každý den kamsi odcházela a vracívala se k večeři. Asi třikrát po večeři zmizela do noci a vrátila se neznámo kdy, neboť já si chodívám lehnout brzy. Spánek už nemám takový jako kdysi, ale ta mladá dáma byla tak tichá, že mne její příchod nikdy neprobudil.

Ale vás jistě zajímá, co se přihodilo, že jsem hned musela běžet za vámi. Včera jsem, jako každý čtvrtek, odešla na schůzi místního dobročinného spolku. Jenže dům, v němž se nacházejí prostory spolku, toho dne zachvátil požár. Hasiči naštěstí oheň včas zkrotili, ale pach kouře znemožnil konání naší schůze. Odebrala jsem se tedy zpět domů. Slunce už zapadlo, mohlo být kolem sedmé večer. Běžně se ze spolku vracívám kolem deváté. Vešla jsem do domu a hned jsem věděla, že něco není v pořádku. Víte, mám na svůj věk velmi dobrý sluch a jsem si jista, že jsem seshora zaslechla mužský hlas. Pomalu jsem vystoupala po schodech a srdce se mi zastavilo v hrudi. Zpode dveří pokoje mé nájemnice vycházelo jakési nepřirozené modré světlo. Jasně jsem slyšela, že uvnitř hovoří s nějakým mužem, kterého oslovovala ‚Johne‘. A pak, no, je mi stydno to říci, ale pak tam ti dva dělali, no víte co!“

„Chcete říci, že to byl milenec?“

„No, určitě. Úplně na to, však víte, nedošlo,“ zarděla se paní Warrenová. „Ale slyšela jsem vzdechy a tak!“

„A co bylo pak?“ otázal se Holmes.

„A to je to nejdivnější. Ozvalo se jakési zapraskání, to divné světlo pohaslo a pak už bylo jen ticho, které posléze přerušily kroky té dámy po pokoji.“

„Chcete naznačit, že ten muž zmizel?“ otázal se Holmes.

„Ano, přesně tak. Byla jsem úplně zkoprnělá, to vám povím! Když jsem si uvědomila, že tam ten muž asi není, vyběhla jsem potichu před dům pod její okno, protože tam mám záhon růží a už jsem je viděla podupané, ale nebyly.“

„Nebyly podupané?“

„Ne. Podívejte, člověk nemusí být detektiv, aby poznal, že tím oknem ten člověk neuprchl. O svou zahrádku dobře dbám, a kdyby sešplhal z okna dolů, poznala bych to, to mi teda věřte!“

„Věřím vám, paní Warrenová. Co se dělo pak?“

„Vešla jsem znovu do domu, vyšla jsem nahoru a zaklepala na tu ženskou, jako že jsme ve spolku skončili dřív a jestli něco nepotřebuje. Klidně mi otevřela a pustila mě dál. Nikdo tam nebyl.“

„Nemohl být ten muž někde schovaný?“ zeptal jsem se.

„Mohl,“ pravila zamyšleně naše klientka. „Ale nebyl. Poznala bych to. A navíc jsem pak ze samotného rozčilení byla celou noc vzhůru, a kdyby se dole kolem dveří něco dělo, slyšela bych to, mám ložnici hned vedle.“

„Má váš dům jen jeden východ?“ zeptal se Holmes.

„Ano, jen jeden.“

„To je ovšem zajímavý případ, který rád prošetřím, paní Warrenová,“ pravil po chvíli Holmes.

„Opravdu? Věříte mi? Mám strach, pane Holmesi. Vždyť víte, co se šušká? Že v Londýně pracují různá okultní bratrstva. Mohla by to být černá magie!“

„Ano, ovšem, že vám věřím. Na celé věci je cosi záhadného a máte pravdu, že to není případ pro policii. Nyní běžte prosím domů a pokuste se na chvilku si zdřímnout. Jsem si jist, že vám v této chvíli žádné nebezpečí nehrozí. Zítra dopoledne vás s doktorem Watsonem navštívíme.“

Paní Warrenová se odporoučela a Sherlock Holmes si nacpal dýmku, zapálil si a chvíli zamyšleně vyfukoval obláčky kouře.

„Co o tom soudíte, milý Watsone?“

„Myslím, že jedinou záhadou je to údajné modré světlo,“ odvětil jsem. „Nejspíš paní Warrenovou zaslechli a ten člověk se ukryl do skříně či pod postel a v noci se z domu vyplížil.“

„Ano, to je rozhodně možné,“ pravil Holmes. „Ale něco mi říká, že jsme na stopě čemusi mnohem záhadnějšímu. A to modré světlo...“

„Možná to byla jen jedna z těch dekorativních svítilen,“ namítl jsem.

„Máme příliš málo informací. Villefortová... Co jen mi to jméno říká? Podal byste mi prosím encyklopedii francouzské šlechty? Děkuji. Villefort. Ano, ovšem, starobylý šlechtický rod, o němž je zde ale psáno, že vymřel v sedmnáctém století.“

„Shoda jmen?“

„Nejspíš. Inu, milý Watsone, nyní vás na pár hodin opustím a nezapomeňte, že večer jdeme na Wagnera!“

* * *

„Tak, a nyní můžeme až do rána celou věc pustit z hlavy a užít si monumentálnost hudby toho německého génia!“ pravil Holmes poté, co se vrátil domů.

„Zjistil jste něco?“

„Nikoli, milý Watsone. Ale sehnal jsem dohromady své malé detektivy a dal jim příslušné instrukce. Naše tajemná dáma bude sledována na každém kroku.“

Holmes mluvil o partách uličníků, které mu již mnoho let sloužily jako nenápadné a přitom všudypřítomné oči a uši, jež se dostaly i tam, kam by nepronikl ani Holmes v některém ze svých slavných převleků. Po zbytek večera Holmes o novém případu nehovořil a plně si vychutnal koncert; já jsem se však stále trápil myšlenkou, že ta záležitost ve skutečnosti vůbec nemusí být záhadná a můj přítel jí přikládá důležitost jen proto, že už několik týdnů netříbil svůj intelekt na žádném případu. Nemohl jsem si ostatně nevšimnout čerstvých ranek na jeho paži, jež nasvědčovaly, že se kvůli nudě pomalu, ale jistě vrací ke své dávné neřesti – kokainu.

* * *

Ráno jsme vstali časně a kolem desáté jsme již klepali na dveře paní Warrenové. Uvedla nás dál a řekla, že její podnájemnice již odešla na své pravidelné „studijní“ pochůzky.

„Jistě máte náhradní klíč od jejího pokoje,“ řekl Holmes.

„Samozřejmě. Však jí chodím uklízet.“

„Výborně. Nemusíme se tedy bát, že učinila nějaká opatření, která by mohla naše pátrání prozradit. Neztrácejme tedy čas.“

Vydali jsme se do podkroví a paní domácí nás pustila do skromně, ale útulně zařízeného pokojíku. Holmes nahlédl do skříně, kde jsme uviděli několik vycházkových a jedny večerní šaty, všechno oblečení bylo nové a kvalitní, nikoli však přehnaně luxusní. Jak později můj přítel poznamenal, bylo přesně takové, jaké by člověk u cestující dámy očekával. Poté přistoupil k psacímu stolu a pokusil se vytáhnout zásuvku. Byla zamčená. Tázavě pohlédl na paní Warrenovou, ale ta jen zakroutila hlavou. Holmes si pečlivě prohlédl zámek a vytáhl z kapsy pouzdro s paklíči. Zásuvka mu nedokázala vzdorovat ani minutu. Uvnitř ležel jediný předmět – tlustý zápisník v kožených deskách. Se zájmem jsme jej otevřeli. Holmes chvíli zkoumal poměrně důrazný ženský rukopis a poté přistoupil k vlastní četbě. Bezpochyby šlo o deník, byl však psán pouze heslovitě; jeho obsah tvořily stručné, anglicky psané poznámky, sestávající povětšinou ze zcela banálních a všeobecně známých faktů. Například: „Současný český král: Wilhelm Gottsreich Sigismond z Ormsteinů. Dědičná dynastie, po 4 století. Konfederace s Rak. a Uh. ... Hadi mají uši a slyší! ... Jedovatí hadi – velmi účinné toxiny, zabíjejí v minutách! ... Lidé v šoku nebo po silném stresu často dostávají zvláštní nemoc zvanou ‚mozková horečka’ ...“ a tak dále. Prostě jedna samozřejmost za druhou! Nechápal jsem to. Holmes listoval deníkem, když v tom jsme s úžasem pohlédli na svá vlastní jména: „Skuteční Holmes + Watson, Doyle: Watsonův lit. agent! Bomba!“ Překvapeně jsem pozvedl obočí, zvláště mne zaujalo jméno mého literárního agenta, které není veřejně příliš známé. Mezi poznámkami se začaly objevovat i věci, jež nám byly nesrozumitelné. Například: „Stále žádná stopa po XH. Planý poplach?“

„Ha!“ zvolal Holmes, když otočil další list. A pak nahlas přečetl: „XH se snažil navázat kontakt s Moriartym. Po smrti M. asi nikdo tak schopný. Ověřit podsvětí.“ Touto poznámkou deník končil.

„Zdá se, že ta žena po něčem, či spíše po někom pátrá,“ pravil jsem zamyšleně. „XH? Kdo by to mohl být? Ale proč tam má tolik stran vyplněných samozřejmostmi, které povětšinou zná každý školák? A co je zvláštního na mozkové horečce?“

Sherlock Holmes neodpověděl. Mlčky vrátil sešit přesně na místo, kde ležel, zasunul zásuvku a svými nástroji ji zamkl.

„Myslím, že jsme riskovali už dost. Zde se již nic dalšího nedovíme. Uvidíme, s čím přijde ta má pouliční čeládka. Paní Warrenová, ujišťuji vás, že vám nehrozí ze strany té ženy žádné bezprostřední nebezpečí. Chovejte se úplně normálně. Zjistím-li něco nového, zvláště pokud by to pro vás představovalo nějaké riziko, dám vám neprodleně vědět. Zatím v žádném případě nic nepodnikejte. Příští týden ve čtvrtek bych byl rád v domě poté, co odejdete do dobročinného spolku, souhlasíte?“

Paní domácí horlivě přikývla a s díky nás vyprovodila na ulici.

„Nezkontrolujeme ten záhon pod oknem?“ zeptal jsem se.

„Watsone, pokud žena, jako je paní Warrenová, prohlásí, že její záhon růží je v naprostém pořádku, pak není třeba zdržovati se jeho kontrolováním!“

Když jsme dorazili domů, Holmes se podíval na hodinky a poté si zapálil dýmku.

„Máme ještě dost času, než přijde mladý Tomlin a sdělí nám výsledky svého špehování. Já nyní mohu s jistotou říci jen tolik, že se ve skříni ani pod postelí v noci na dnešek určitě nikdo neukrýval. Inu, co si o tom všem myslíte, Watsone?“

„Nevím, Holmesi. Ten deník byl tak matoucí. Proč tam psala všechny ty věci?“

„Zatím nemám tušení, ale všiml jste si toho písma?“

„Je nezvyklé. Nezvyklé na dámu. Skoro mužské, ale ne úplně.“

„Přesně tak, příteli. Dáma, která nás zajímá, je energická a velmi samostatná žena. Poznal jsem jen jednu ženu těchto kvalit...“

Holmes se odmlčel, zasnil se a já věděl, že myslí na Irenu Adlerovou, jedinou ženu, která kdy dokázala zvítězit nad jeho důvtipem. Melancholický okamžik přerušilo dupání na schodech.

„Jde nějak brzy,“ poznamenal Holmes. „Pojďte dál, Tomline.“

Chlapec, asi dvanáctiletý umouněný uličník, vstoupil, chvilku se vydýchával a pak spustil.

„Sledovali jsme ji, pane, a střídali jsme se, aby neměla podezření, přesně jak jste řekl. Nejprve šla do Britského muzea a tam byla čtyři hodiny. Pak se naobědvala ve Valeriánově hospodě a nechala si zavolat bryčku. James, který měl tu slečnu právě na starosti, zaslechl, jak se handrkuje s drožkářem, chtěla jet do East Endu do chudinský čtvrti a on se tam bál. Nakonec jí řek‘, že ji odveze na okraj a dál ne. Já jsem čekal za rohem. James mi řekl, kam ta slečna chce jet, a já ji převzal a stíhal jsem je na bicyklu. Pak vystoupila a šla do těch prokletejch uliček v East Endu.“

Chlapec se na chvíli odmlčel.

„Přepadlo ji tam pět chlapů,“ pokračoval.

Na Holmesově tváři se rozhostil ustaraný výraz.

„A ona je všechny zmlátila.“

Holmes, který právě upíjel svůj čaj o páté, se zakuckal.

„Cože?!“

„Opravdu, pane. Vejral jsem na to, co vám budu povídat! Udělala to hrozně rychle. Prostě šli na ni, zezadu, a za chvíli už se váleli po zemi a skučeli bolestí. Jen jsem čuměl a zapomněl jsem se schovat. Ona se pak rozhlédla a všimla si mě. A asi si vzpomněla, že mě už viděla předtím, a utekla mi, pane.“

„Watsone, ještě pořád si myslíte, že na tom případu není nic záhadného?“ prohlásil Holmes a otřel si čaj z brady.

* * *

Ve dnech, které následovaly, to vypadalo, jako by Holmes propadl jednomu ze svých záchvatů apatie. Po slunném víkendu přišlo deštivé pondělí, seděli jsme zadumáni ve svých křeslech a Holmes prohlásil: „Ne, Watsone, ne uprostřed případu.“

„Holmesi, opět mi čtete myšlenky?“

„Ale no tak, milý Watsone, vždyť vás lze číst jako otevřenou knihu. Byl jste zadumán a já vím, že ve chvílích, jako je tato, míváte obavy, že moje neřest překročí únosnou míru. Pak jste podezřívavě pohlédl na mou paži.“

„Uznávám, že to bylo asi hodně lehké,“ odvětil jsem.

„Bylo. Ale zpět k našemu případu, Watsone. Musíme vydržet do čtvrtka. Nic jiného nám nezbývá. Ta dáma ví, že byla sledována, a dá si příště pozor. A není to ledasjaká studentka, když si poradí s pěti eastendskými darebáky jako nic.“

„Jste si jistý, že si ten chlapec nevymýšlel?“

„Nevymýšlel si,“ odvětil Holmes. „Já poznám, kdy tato děcka lžou. Uvážíme-li její až nadpřirozené schopnosti v boji, její rukopis a pochopitelně ten deník, v němž píše, že po někom pátrá, co z toho vyvodíme, milý Watsone?“

Náhle se mi rozsvítilo.

„Že je to špionka,“ odvětil jsem.

„Přesně tak, Watsone. A ne ledajaká. A mě zajímá i ten její tajemný společník. Proto budu v tom domě ve chvíli, kdy se bude domnívat, že je sama. Rád bych se také podíval, co nového přibylo v jejím zápisníku, ale nechci tak riskovat. Tuším, že mi šmírování jejího setkání se společníkem a zřejmě i milencem vše vynahradí. A zatím nám nezbývá, než čekat a... No ovšem, jak jsem mohl zapomenout?“

„Na co, Holmesi?“ zeptal jsem se v naději, že se o případu dozvím něco nového.

„Housle, Watsone, housle. Můj věrný společník laskající utýranou mysl!“

Zatímco můj přítel improvizoval na své stradivárky, snažil jsem se přijít celé záležitosti na kloub, ale nakonec jsem to vzdal a sáhl po novinách. Zaujala mne reportáž o stolové hoře kdesi v Jižní Americe, na které přežívají potomci dávných veleještěrů, a případ tajemné Francouzky jsem pustil z hlavy.

* * *

V úterý večer byl můj přítel stále neklidnější, viděl jsem na něm, že se už nemůže dočkat dalšího pokračování případu. Ve středu vstal časně a zmizel z našeho bytu dříve, než jsem se probudil. Právě jsem jedl kolem poledne opožděnou snídani, když do dveří vešel shrbený špinavý žebrák a zaskřehotal na mě, zda se s ním nepodělím o svou skromnou krmi. „Před pár lety byste mě nachytal, Holmesi,“ pravil jsem klidně. „Tak co, viděl jste ji?“

Žebrák se narovnal a odvětil Holmesovým hlasem: „Viděl, Watsone. A musím říci, že, i když se o ženy zajímám jen profesionálně, to je překrásná mladá dáma. Darovala mi almužnu a jsem si jist, že můj převlek neodhalila. Ale sledovat jsem si ji netroufal. Nicméně poté, co odešla, jsem se opět podíval do jejího deníku.“

„A?“

„Zmínila tam ten objev veleještěrů v jižní Americe. S vykřičníkem. A pak je tam podtržené jméno Franka Fostera a u něho jako poznámka ‚Millbank‘.“

„To je jeden z těch lotrů z Moriartyho bandy?“

„Přesně tak. Chytrý člověk, mimochodem. Vynálezce. Ale jeho schopnosti sloužily zlu. Jen o fous utekl oprátce a teď dřepí v Millbanku.“

„Ta ohavná káznice je možná horší než provaz. Proč se o něj zajímá?“

„Jistě to souvisí s tím tajemným XH, který se měl zajímat o Moriartyho. Možná o tom Foster něco ví a ona ho chce vyslechnout. Což nebude zase tak jednoduché. Tajemné cizince tam ten bídák Compostel jen tak nepustí. Snad jen kdyby mu z toho něco káplo.“

Holmes měl na mysli krutého ředitele zlopověstné káznice.

* * *

Toho dne jsme již nic nového nezjistili. Odpoledne přišel dopis od francouzských úřadů, Holmesovi velmi zavázaných za rozluštění několika záhad zavánějících skandálem, ale nic jsme se z něj nedověděli. Není známo, že by žil nějaký potomek rodu Villefortů, ale existuje několik rodin, které toto příjmení užívají a patrně se starobylými šlechtici spřízněny nejsou.

„A přece je v ní něco šlechtického, Watsone!“ prohlásil Holmes a sáhl po houslích. Působil na mne dojmem loveckého psa, jenž zachytil stopu a nemůže se dočkat, až ho pustí z řetězu za kořistí.

* * *

Když nastal ten slavný den, Holmesovi svítily oči, nedočkavě přecházel po pokoji a kouřil jeden doutník za druhým. Konečně se přiblížila pátá hodina a přivolaná drožka odnesla Holmese vstříc dobrodružství. Ovšemže jsem mu nabídl, že půjdu s ním, ale tentokrát odmítl. Pravděpodobnost, že se prozradí dva lidé, je mnohem větší než v případě jednoho, a naši šanci vypozorovat všechno, co se dá, by to nezvýšilo. Přesto jsem seděl v křesle poněkud zatrpkle a ani podvečerní dýmka a šálek čaje mi náladu nespravily. Kolem osmé jsem zaslechl, jak u nás zastavila bryčka, a vzápětí jsem zaslechl kroky na schodech. Byl jsem si docela jist, že příchozí kulhá. Poté se otevřely dveře a vstoupil Sherlock Holmes.

„Proboha!“ zvolal jsem, když jsem spatřil opuchlé oko s natrženým obočím, rozražený ret a spoustu krve na košili. Také bylo vidět, že Holmes téměř nemůže došlápnout na levou nohu. Ihned jsem jej podepřel a posadil do křesla.

„Holmesi! Co se stalo?“ ptal jsem se, zatímco jsem přinášel ze své ložnice tašku s lékařským náčiním.

„Dostal jsem, co se do mě vešlo, milý Watsone. A to všechno kvůli jednomu takřka neslyšnému zakašlání. Připomeňte mi, že nemám před akcí tohoto typu tolik kouřit. Dráždí to průdušky,“ zamumlal přítel. Přesto jsem v jeho tváři viděl jakési podivné veselí.

„Bez obav, Holmesi. Budu si to pamatovat. A teď pro změnu použijeme kokain k něčemu užitečnému,“ řekl jsem a umrtvil mu drogou rány, které jsem poté dal několika stehy dohromady.

„Watsone...“

„Teď nemluvte, řeknete mi to později. Doušek brandy?“

Holmes přikývl. Pomohl jsem mu se napít. Poté jsem prohlédl jeho zraněnou nohu – měl značně pohmožděné koleno, ale nezdálo se, že by došlo k fraktuře. Dal jsem mu na ně studený obklad a Holmes se, i přes mé námitky, pustil do vyprávění.

„Milý Watsone, jistě nepochybujete, že se právem pokládám za zdatného rohovníka, ale tenhle chlap mi nedal sebemenší šanci. Vyřídil mě jako malého kluka! Co z toho můžeme usoudit?“

„Že je mimořádně silný?“

„Ne, Watsone. Je to silný chlap, to nepochybně, ale rozdíl je v technice. Něco takového se musel naučit od Asiatů. Předpokládám, že takto bojuje i ta žena. Kde se to ale naučili?“

„Možná žili někde v Asii. Hodně Evropanů dnes žije v Číně.“

„Možná. A myslím, že ten John je válečný veterán. Měl to v očích. Nebezpečný člověk.“

„Ale nechal vás jít.“

„Ano. A to mě mate. Ta žena jej zastavila a on mě nechal na pokoji. Pak mi naznačil, že mám zmizet, čehož jsem, po pravdě řečeno, okamžitě a rád využil. Ale co jsem to jen za vypravěče, když začínám od prostředka. Zpočátku šlo všechno hladce. Do domu paní Warrenové jsem se dostal před návratem té Villefortové a ukryl se v ložnici domácí paní. Pak se vrátila naše tajemná Francouzka a po chvíli odešla paní Warrenová do toho svého spolku. Byla už tma, když jsem uslyšel, že dáma nahoře zatahuje závěsy. To byla má chvíle. Opatrně jsem vystoupal po schodech a měl jsem možnost vidět onu škvíru pode dveřmi.

A pak se to stalo – ozvalo se nějaké zabzučení a zpode dveří se linulo modré světlo velice zvláštního odstínu. Jistě nebylo od plamene, snad něčím připomínalo světlo elektrické. A pak se tam objevil ten muž. Řekl cosi na uvítanou a poté začali rozprávět. Ptal se jí, jestli bude potřebovat s něčím pomoci, ona odvětila, že si snadno poradí. Zmínila se, že má podezření, že je sledována, ale dodala, že neočekává zásadní komplikace. Pak začali hovořit o tom, jak se dostat do Millbanku za Frankem Fosterem, a já jsem zakašlal. Jen tichounce, ale ten muž uvnitř to zaslechl. Rozrazil dveře, vyřítil se ven, můj pravý hák jej minul a pak už jsem byl jako zrno v mlýnici. Ta žena jej zarazila a nechala mě jít. Když jsem odcházel, zaslechl jsem, jak říká: ‚Johne, myslím, že jsi právě zmlátil Sherlocka Holmese.‘ Vypotácel jsem se na ulici, noha mě bolela jako čert, žádný drožkář mi nechtěl zastavit, až mě vysvobodil Peter, který mě vozívá často a naštěstí mne i v tomto stavu poznal. Tak tedy skončilo Holmesovo slavné dobrodružství.“

Holmes, který propukal v smích jen vzácně, se začal hystericky smát a nakonec jsme se smáli oba tak divoce, že jsem měl starost o ty čerstvé stehy na Holmesově horním rtu.

„Jenže na co jsem vlastně přišel, milý Watsone?“ prohlásil Holmes, když se trochu uklidnil a zapálil si doutník. „Dostal jsem nakládačku, na kterou nadosmrti nezapomenu, a co z toho? Ten chlap se tam podle všeho opravdu zhmotnil uprostřed pokoje. A mně se nechce věřit na černou magii. Co s tím? Co jsou ti lidé zač?“

„Jako by ani nebyli z tohoto světa,“ řekl jsem.

„Co jste to řekl, Watsone? Zopakujte to!“

„Říkal jsem, že mám pocit, jako by ti dva nebyli z tohoto světa.“

„Ano,“ zamyslel se Holmes, nakrčil obočí a chvíli setrval ve svém tak typickém stavu naprostého soustředění. „Vyloučíme-li všechny ostatní možnosti, ta, jež zbývá, ať je jakkoli nepravděpodobná, musí odpovídat skutečnosti.“

„Holmesi, snad si nemyslíte, že pocházejí z Marsu?“

„Ne, Watsone, ne. Žádná jiná planeta. Nic takového. Naše vlastní země, jen... trošku jiná. S méně jedovatými a zřejmě i hluchými hady, s jiným českým králem, bez veleještěrů v jižní Americe.“

Rozhodl jsem se s ním tu hru hrát, ačkoli mi to připadlo jako šílenost. „A co my, Holmesi? Čím jsme my v tom, jak říkáte, trošku jiném světě?“

„Přemýšlel jste o tom, jaké by to bylo být slavnou literární postavou, s níž si její autor dělá, co se mu zlíbí?“ Tvář mého přítele vypadala v té chvíli velmi nevyzpytatelně.

„Holmesi! To je šílené!“ zvolal jsem. „To je stejně šílené jako báchorky o černé magii. Obešli jsme se bez ní v případu psa Baskervillů a jistě nalezneme řešení i nyní.“

„Watsone, jak asi připadá Evropan, který s puškou v ruce vystoupí z parolodi, primitivovi, jenž zná jen bederní roušku a nástroje ze dřeva, kosti a kamene?“

„Jako čaroděj. Nebo jako bůh,“ uznal jsem. „A vy myslíte, že my jsme těmi primitivy, kteří se, obrazně řečeno, setkali s parním strojem a střelnými zbraněmi?“

„Ano, milý Watsone. Přesně to si myslím. Nechte mne zde prosím o samotě, jen s mou dýmkou a mými myšlenkami. Samozřejmě, že vás zavolám, kdybych něco potřeboval,“ odvětil Holmes a pohroužil se do sebe.

* * *

Druhého dne nám paní Hudsonová, naše bytná, přinesla na tácku navštívenku. Byla to zvláštní navštívenka, vlastně to byl jen obdélníček kvalitního papíru, na němž bylo oním osobitým a rázným rukopisem napsáno jméno Andrea de Villefort. Pozvedl jsem obočí.

„Vida, milý Watsone, náš příběh ještě neskončil. Paní Hudsonová, požádejte prosím slečnu Villefortovou, ať vstoupí.“

Když jsem ji spatřil, zalapal jsem po dechu. Její krása nebyla krásou klasickou, na to byla vzhledem ke své výšce příliš štíhlá, působila spíše krásou divoké kočkovité šelmy – pružná a ladná, s dlouhými černými vlasy a jiskrným pohledem temných očí. Ona bez rozpaků opětovala můj obdivný pohled a posadila se do nabídnutého křesla.

„Pane Holmesi, nejprve bych se ráda omluvila za poněkud nepřiměřený útok mého kolegy. Víte, jsme zvyklí bojovat na život a na smrt a někdy zapomínáme, že nás mohou lidé sledovat jen z ryzí zvědavosti.“

„Vzkažte svému kolegovi, slečno Villefortová, že mu děkuji za užitečnou lekci,“ odvětil s úsměvem na rozbitých ústech Holmes.

„Ráda mu to vyřídím. Ale teď k věci. Řekněte mi, prosím, na rovinu, co víte a co tušíte.“

„Z jakého důvodu?“

„Protože patrně víte věci, které byste znát neměl. Budou-li takové informace šířeny, způsobilo by to vážné komplikace nejen mně a mému kolegovi, ale i vám. Musíme se nějak dohodnout.“

„Dobrá tedy, slečno Villefortová. Nepocházíte z tohoto světa. Existuje nějaký jiný svět, podobný tomu našemu, ale ne úplně stejný. Má trochu jiné dějiny, trochu jinou zvířenu. Ten svět je mnohem pokročilejší než náš, vaše technika vám umožňuje proniknout sem. Hledáte důkaz, že se s naším světem snažil navázat kontakt nějaký XH, a současně ve volném čase sepisujete odlišnosti našeho světa od vašeho. A potřebujete si promluvit s jedním vězněm v Millbanku, což vám, pokud se, jak jste řekla, dohodneme, můžu zařídit.“

Francouzka se usmála.

„Víte toho hodně, pane Holmesi, ale vzhledem k vaší pověsti mne to nepřekvapuje. Pánové, mohli byste být uneseni a zbaveni paměti. Ale my toto umění neovládáme tak dobře, abychom zaručili, že nepřijdete o část svých schopností – jak dedukčních, tak literárních ve vašem případě, doktore Watsone.“ Myslím, že jsem při těch slovech trochu zčervenal.

„Takže mi stačí, když mi dáte své slovo jako angličtí gentlemani, že se nic z toho, co jste v této kauze zjistili, nedostane na veřejnost. To se týká především vás, doktore Watsone. Vím, že vás to bude lákat.“

„Slibuji, že nic z vašeho tajemství nezveřejním,“ prohlásil Holmes.

„A totéž, na svou čest, slibuji i já,“ přidal jsem se.

Andrea Villefortová mlčky přikývla.

„Ale co paní Warrenová?“ otázal jsem se.

„Bude si muset najít jiného podnájemníka,“ odvětila Francouzka. „Ale nemusí spěchat, dostala vzhledem ke svým příjmům štědré odškodné. A věřte mi, že na své nové adrese budu mnohem opatrnější. A teď k tomu Millbanku, pane Holmesi. Dostanete mě tam?“

„Něco vymyslíme,“ usmál se Sherlock Holmes...

Jan Kotouč

Na psaní do JFK se mi líbí možnost vyblbnout se v prostředí, do kterého se při psaní jiných románů běžně nedostanu. V knížce Invaze jsem si mohl užít v reáliích druhé světové války a zúročit svůj zájem o tenhle konflikt, který se táhl celou mou pubertou.

V povídce Bez iluzí jsem se zaměřil na špionáž a napsal takové trochu bondovské dobrodružství, do kterého jsem zamíchal zimní radovánky a celý příběh jsem posadil do rakouských Alp. Navíc jsem chtěl napsat takový prequel k postavě Beárta, padoucha z románu Invaze, který mi při psaní přirostl k srdci a chtěl jsem ho trochu víc využít v povídce z jeho minulosti. To vše jsem zobrazil očima mladého nováčka v Agentuře, který je na své první pořádné misi a zjistí, že nad Agenturou se stahují mračna.

Ve výsledku tu tedy máme natěšeného zelenáče, špionážní zápletku, nebezpečnou tajnou zbraň připravenou k nasazení, honičku na lyžích a trochu starého dobrého machiavellismu na obou stranách.

Obrázek k příběhu namaloval Libor Machala, který má v téhle sbírce také vlastní povídku. Když jsem Liborovi psal, že mě napadl obrázek ze scény s lyžařským pronásledováním jako v bondovkách, řekl, že něco nakreslí, ale prý „ať nečekám příliš“, že kreslí hlavně karikatury. Čtenáři se mnou ale budou určitě souhlasit, když řeknu, že výsledek je úžasný a Libor je zbytečně skromný.

BEZ ILUZÍ

První věc, která Dirka de Hertoga zarazila, když vystupoval z helikoptéry, byli dva strážní se samopaly přes rameno. Dirk už viděl několik výzkumných středisek, ale bylo zvláštní, že tohle ryze civilní pracoviště by mělo tak silnou ostrahu.

Sotva vykročil na heliport, už se k němu hnala další postava. Byl to vysoký muž s modrýma očima, vlasy nebylo vidět pod čepicí, mohlo mu být tak čtyřicet let. Měl na sobě tmavomodrou zimní bundu s logem HS, kterou nosil i pilot helikoptéry a všichni ostatní v dohledu.

„Vítejte v Helios Sternwarte, pane de Hertogu,“ uvítal ho. „A vítejte v rakouských Alpách. Měl jste příjemnou cestu?“

„Absolutně nesnesitelnou,“ řekl Dirk a zamyšleně se na muže podíval. Byl alespoň o patnáct čísel vyšší než on, což s Dirkovými 173 centimetry nebylo tak složité. Určitě by si ale připadal nadřazený, i kdyby byli stejně velcí. Dirk ve svých dvaatřiceti letech, s hloubavýma hnědýma očima a lehce odrůstajícími špinavými blond vlasy, působil jako do práce zažraný knihomol. To byla jedna z jeho nejužitečnějších zbraní. „Cestování nemám rád, ale občas musím z fakulty odejít a alespoň budu mít příležitost nadýchat se čerstvého vzduchu tady v horách. Hor si doma v Nizozemí moc neužijeme. A jaké je vaše ctěné jméno?“

„Hektor Richter, Herr de Hertog,“ řekl muž. „Správce Helia ve službách pana Beárta.“

„Jste místní?“

„Vlastně ano, narodil jsem se v Salzburgu.“

Dirk na sobě nenechal nic znát, ale tato prostá poznámka mu prozradila, že je na správném místě. Richter lhal, rozhodně nebyl ze Salzburgu a ani to nebyl Rakušák. Německy mluvící lidé měli hodně různorodé přízvuky, pokud na to měl člověk dobré ucho, a Richterův přízvuk přímo křičel „Hamburg“.

Byl na správném místě. Ljuba Bytewská měla za to, že v této bývalé observatoři, která se maskuje za výzkumnou laboratoř, je tajné překladiště pro pašování zboží z jiných světů. Dirkovým úkolem bylo dovnitř proniknout, zjistit, jestli jsou informace o pašování pravdivé, a nahlásit to Agentuře.

Také měl odhalit, co se tu pašuje, z jakých světů a kdo tomu šéfuje. Na poslední otázku se mu snad dostane odpovědi nejdříve.

„Je pan Beárt doma?“

„Je, ale momentálně je v laboratoři. Táže se, jestli byste byl ochoten se zatím ubytovat v pokoji pro hosty a přijmout jeho pozvání na večeři v 18:00.“

Helikoptéra za nimi znovu startovala a Dirk de Hertog se usmál, zatímco ho Richter vedl do budovy.

Jídelna připomínala spíše muzeum zabývající se obdobím Habsburků, nic, co by patřilo do tohoto světa roku 1974. Ale Edmund Beárt si evidentně potrpěl na určitý styl, nebo to alespoň předstíral. Když dorazil do jídelny, měl na sobě vkusný, ale jinak nevýrazný večerní oblek. Nevýrazný byl i jeho obličej.

„Vítejte, doktore de Hertogu,“ uvítal Dirka a potřásl mu rukou. O krok za ním stál hranatý Asiat s nečitelným výrazem. „Rád vás poznávám. Váš rektor na univerzitě v Leidenu o vás mluvil jen v tom nejlepším. Je mi ctí, že se o můj výzkum zajímají i takové kapacity jako vy.“

„Nepovažuji se za kapacitu, pane Beárte,“ řekl Dirk. „A pokud váš výzkum bude úspěšný, určitě budu pouze první z mnoha vědců, kteří vás navštíví. Nicméně váš výzkum je blízký tomu mému, a proto jsem rád, že jste vyhověl mé žádosti o návštěvu.“

„Jistě, jistě, prosím, posaďte se.“

Asiat pomohl Dirkovi a následně i Beártovi s usazením.

„Tohle je můj sluha Hašimo. Hašimo, prosím, jdi do kuchyně a řekni Gretě, že za deset minut může podávat večeři.“

Hašimo se na okamžik podíval na Dirka de Hertoga a potom zpět na Beárta. Kývnutí hlavy jeho pána bylo sotva postřehnutelné, ale bylo jasné, o co mu jde. Dirk si hned uvědomil, že tenhle Hašimo není sluha, ale bodyguard. A nelíbilo se mu nechávat svého pána o samotě s cizincem.

Odešel bez jakéhokoliv komentáře a Beárt se podíval na svého hosta. „Musím se přiznat, že jsem o vaší práci příliš nevěděl. Profesor Kleisner o vás ve svém dopise psal jako o nadaném asistentovi a výzkumníkovi, ale s vašimi pracemi jsem nepřišel do styku.“

„Akademická rada některé nepouští na veřejnost,“ řekl Dirk. Jeho hostitel šel k věci a tohle byl tenký led. Profesor Kleisner, který byl děkanem fakulty biologie v Leidenu, dostal štědrý dar od Agentury, aby Dirka doporučil pro tuto misi. Ljuba Bytewská Dirka vybrala proto, že ve svém světě byl také odborníkem na biologii a genetiku. Nicméně Dirk de Hertog se narodil sice v Nizozemí, ale v roce 2086 a úroveň vědy v tomto světě mu připadala až směšně zaostalá.

„Ano, pochopil jsem, že se zabýváte somatickými rekombinacemi a jejich souvislostí s rakovinným bujením,“ řekl Beárt, který se podle všeho rozhodl držet konverzaci ve vědecké rovině.

„To ano, napsal jsem několik pojednání o tom, jak jejich působením vzniká genetická mozaika a původně stejné buňky se začínají lišit. Proto mě velice zajímá váš výzkum ohledně rakoviny.“

„To nejste první, váš kolega z Holandska, profesor Martijn Best, se mnou vedl obsáhlou korespondenci. Znáte profesora Besta?“

„Od vidění,“ řekl Dirk neutrálně. Na tuto misi se dlouze připravoval, byl to jeho první samostatný větší úkol, a nechtěl nic zkazit. Věděl, že Best je v tomto světě jedna z největších kapacit v oblasti genetiky a rovněž se specializuje na výzkum rakoviny. „Četl jsem jeho článek o srovnání četnosti somatických rekombinací mezi studenokrevnými a teplokrevnými živočichy. Stejně tak jeho knihu Genetika a mutace. Velmi přínosné. Překvapuje mě, že už se do vaší laboratoře dávno nepřiletěl podívat.“

„To chtěl,“ ujistil ho Beárt. „Ale výzkum je momentálně v kritické fázi a já sem nemohu připustit mnoho cizinců. I váš pobyt bude muset být omezen, doktore de Hertogu. Za dva dny čekám několik expertů na pomoc s jedním komplikovaným procesem a bohužel není možné, aby zde byl někdo cizí. Tou dobou se budete muset vrátit zpět do Holandska.“

Hm, takže za dva dny se tu něco důležitého stane? Přesně jak předpokládala Bytewská, pokud se zítra dostanu dolů do města a navážu spojení s Andreou de Villefort, můžeme sem vpadnout a chytit je při činu.

Beártovo poslední slovo nicméně Dirkovi umožnilo svést konverzaci na bezpečnější rovinu.

„Prosím, pane Beárte, neříkejte Holandsko ani Holanďan. Jsme Nizozemci. Narodil jsem se v malé vesnici na jihu naší země a spousta lidí nemá rádo, když se jim říká Holanďané. Nizozemí má dvanáct provincií a jenom dvě se jmenují Holandsko – severní a jižní.“

„Chápu, doktore de Hertogu, a omluvte mou neznalost.“ Beárt působil poněkud rozpačitě, asi nečekal, že Dirk svede hovor na takovou malichernost, ale bylo třeba ho vykolejit, možná se potom podřekne, co tu vlastně kutí.

Dovnitř vešel opět Hašimo a nesl podnos s aperitivem. Beárt spolu s Dirkem de Hertogem okusili a Dirk spokojeně přikývl.

„Výborné,“ řekl, i když ve víně se nevyznal, věděl jenom, že toto je portské a to se používá jako aperitiv.

„Můj sklep je dobře zásoben. Nicméně, jak jsem říkal, ačkoliv se nebudete moci dlouho zdržet, jsem si jist, že se vám naše laboratoř bude líbit.“

„Jsem si jistý, a jsem hlavně zvědavý na výsledky vašeho výzkumu.“

„Není to pouze můj výzkum, je zde mnoho kvalitních výzkumníků. Já měl to štěstí, že mi rodinné dědictví umožnilo koupit tuto bývalou observatoř a přeměnit ji na laboratoř zaměřenou na výzkum rakoviny. A objevili jsme zde léky i na jiné nemoci. Přijde doba, kdy se bakterie a viry přizpůsobí antibiotikům a my se budeme muset poohlížet po jiných prostředcích léčby. Tohle místo je zasvěceno tomu, aby lidstvo bylo připravené, až ten čas nastane.“

Mluví dobře, pomyslel si Dirk, zatímco dopíjel aperitiv. A když se maskuje za laboratoř, nejspíš tu pašuje chemikálie. Ale jaké? Drogy?

„Rozhodně jste na dobré cestě,“ řekl nahlas. „A k čemu slouží ty ozbrojené stráže venku? Omlouvám se, že se o tom zmiňuji, ale zbraně mě děsí.“

Hlavně proto, že jsem jednou byl na střelnici vedle Vincenta Vegy a vím, že takový machr nikdy nebudu.

„To je bohužel nutné,“ řekl Beárt. „Farmaceutické firmy sem za ty dva roky, co je toto zařízení v provozu, už dvakrát poslaly špiony. Naše práci je citlivá a má posloužit celému lidstvu, ne výdělku lakotných firem.“

„To jsem rád, že na to takhle nahlížíte, pane Beárte. I když se zbraní bojím, vaše důvody chápu. Těším se, až mi vaši laboratoř ukážete.“

„Jsem si jist, že nebudete zklamán. A doufám, že brzy zde budu moci přivítat i další kapacity, včetně právě vašeho krajana, profesora Besta.“

„Až se vrátím do Leidenu, osobně zajdu do jeho kanceláře a vaše pozvání mu předám, pane Beárte,“ usmál se Dirk.

Beárt chvíli váhal a potom přikývl. „To budu jenom rád, zatím jsme sice v kritické fázi, ale již brzy budu svůj výzkum moci ukázat veřejnosti.“

Víc už neřekl, otevřely se dveře a vstoupila robustní dáma v doprovodu Hašima, který tlačil pojízdný stolek s přiklopenými talíři.

„A nyní nechme vědeckých věcí,“ řekl Beárt. „Podává se večeře a mohu vás ujistit, že moje kuchařka Greta je prvotřídní. Nechte si chutnat, doktore de Hertogu.“

Andrea de Villefort se nechala číšníkem usadit v restauraci hotelu Breton, přijala jídelní lístek a podívala se na hodinky. Pokud šlo vše podle plánu, bude de Hertog už v Heliu. Měl by se zdržet dva dny, potom sjede lanovkou dolů do střediska Obertauern a odtamtud je to jen půl hodiny autem sem k hotelu na samotě. Vzhledem ke své izolovanosti byl hotel Breton ideální pro nenápadná setkání, sice tu byla menší sjezdovka, ale většina hostů ráno jezdila autem nebo ski busem do mnohem lépe zařízených ski areálů v Obertauernu.

Takže Andrea bude mít většinu času hotel pro sebe. To nebyla představa, která by jí vadila.

Pokud nenastane nějaký průšvih. Dirk de Hertog sice uměl dobře hrát a Andrea věřila, že dokáže úspěšně před Beártem předstírat, že je vědec, ale pořád byl u Agentury teprve šest měsíců. Navíc trpěl trochu symbolem obdivování hrdinů a pořád se v duchu srovnával s „hrdiny“ agentury jako John Francis Kovář, Vincent Vega… nebo s jistou Andreou de Villefort.

John také nebyl u Agentury dlouho, když šel u Slavkova do boje proti tankům, připomněla si v duchu. Tohle byl jen prostý případ pašování, Dirk de Hertog se tak naučí řemeslu postupně. Identifikuje zboží, zjistí, odkud a kam míří, a potom je všechny pěkně zmáčknou. A co se týče de Hertogova obdivování hrdinů, z toho vyroste, jako každý.

Co se může pokazit? pomyslela si Andrea a vzápětí se za tu myšlenku pokárala. Vždycky se může něco pokazit!

Prohlídka laboratoře byla přínosná, probíhal zde výzkum i příprava chemikálií, ale Dirk de Hertog se nemohl zbavit pocitu, že všichni vědci a laboranti jsou tak trochu netykavky. Každou jeho otázku odbyli tak, aby co nejrychleji ukončili hovor, a když se začal vyptávat na přesné detaily jejich výzkumu, jeden laborant se mu dokonce snažil namluvit nějaké nesmysly a až přísný pohled Beárta ho zklidnil. A jedna věc mu byla jasná, nepracovali zde na léku proti rakovině.

Zároveň zjistil, že pod laboratoří se nachází nějaké skladiště, tam ho Beárt nechtěl vzít s odůvodněním, že by ho to nezajímalo, a Dirk na něj netlačil, protože mu bylo jasné, že výzkumníka z univerzity v Leidenu by to opravdu nezajímalo. Z útržků hovoru stráží se ale dozvěděl, že Beárt má svou kancelář ve stejném patře jako skladiště. Proč? Zajímá ho zboží, které je už připravené k expedici, víc než výzkum?

Posloucháním stráží se dozvěděl také další věc: většina jich nebyla z Rakouska, stejně jako pan Hektor Richter.

Když se s ním Beárt rozloučil před jeho apartmánem a popřál svému hostu dobrou noc, Dirk osaměl. Bylo mu jasné, že dnes v noci musí prověřit skladiště i Beártovu kancelář.

Neměl s sebou zbraň ani žádné speciální vybavení – jeho nadřízeným bylo jasné, že Beártovi lidé by ho okamžitě odhalili. Dirk nepochyboval o tom, že jeho zavazadla prohledali, zatímco byl s Beártem. V kufru měl pouze černé kalhoty a černý rolák, který by každou důkladnější kontrolou prošel maximálně s pozvednutým obočím – v sedmdesátých letech letělo spíš barevnější oblečení.

Černý oděv si nyní vzal na sebe a lehl si na postel. Potom zbývalo už jen čekat.

Ve tři ráno usoudil, že většina laboratoře bude už spát, a vyšel ze svého apartmánu. Kdyby ho někdo našel, mohl vždycky říct, že se pouze potřeboval uprostřed noci protáhnout.

V duchu zatoužil, aby tu s ním byl někdo jako hraběnka de Villefort. Někdo, kdo je na infiltrace odborník.

Člověk nemůže mít vždycky to, co chce, pomyslel si a nasadil si na hlavu černého kulicha bez jakýchkoliv barevných vzorů, aby ho jeho blond vlasy ve tmě neprozradily.

Navíc kdyby Bytewská nevěřila, že na to Dirk má, nejspíš ho sem nepošle. Ona v něj důvěru měla a Agentura si lidi vybírala velice pečlivě. Teď si jen musí začít věřit sám Dirk.

Na konci chodby byl výklenek pro jídelní výtah. Dirk si předtím všiml, že je už mimo provoz, nejspíš šlo o přežitek z dob, kdy byl Helios Sternwarte luxusním hotelem, než se stal observatoří a potom výzkumným ústavem.

Šachta nicméně zůstala a byla právě tak široká, aby se jí Dirk protáhl a mohl slézt o několik pater níž do skladiště. Nepotřeboval lano, prostor byl dost úzký, dlaněmi se dotýkal stěny před sebou, chodidly stěny za sebou a tak se pomalu sunul dolů. Bylo to těžké, ale ještě horší to bude, až poleze zase nahoru.

Že ve skladišti našel spousty beden, to ho nepřekvapilo, co ho však překvapilo, byly tlakové láhve s rozprašovačem. A ty láhve byly velké, žádné spreje do ruky, pořádné nádrže.

Dirk musel změnit svůj odhad. Původně měl za to, že v téhle laboratoři se dělají drogy pro pašování do jiných světů. Ale kterou drogu by někdo potřeboval rozprašovat do ovzduší v takovém množství? Možná to mohl být nějaký zvrácený cíl této bandy: rozprášit látku do ovzduší nad několika městy, způsobit lidem závislost a potom vybírat peníze za další dávky.

Jako mnohem pravděpodobnější se Dirkovi jevila možnost, že to nejsou drogy, ale biologická zbraň. Spousta pašeráckých organizací pašuje zbraně do jiných světů a na chemikálie tohoto typu nepůsobí Maurbyho efekt tak rychle jako na technologie. Kdyby prodali pár bombiček s biologickou zbraní například Čingischánově armádě, mohli by Mongolové v klidu dobýt celou Evropu a Asii. Pokud by to využil správně a nezabil tím vlastní lidi.

V každém případě se tu skladovalo něco mnohem nebezpečnějšího, než se domníval.

První samostatná mise. Tu si budu pamatovat dlouho a…

Uslyšel kroky. Honem zhasl baterku a skrčil se za bednami. O pár sekund později někdo otevřel dveře a rozsvítil.

Dirk napůl čekal triumfální výkřik někoho, kdo chytí zloděje při činu, ale podle všeho si ho nikdo nevšiml. Slyšel dvě sady kroků, jak míří od dveří k Beártově kanceláři. Potom uslyšel i hlasy. Bavily se spolu v němčině, jeden hlas měl silný francouzský přízvuk a z druhého přímo křičelo Hamburg.

Beárt a Richter.

„Opravdu nemám rád tyhle nové instrukce uprostřed noci,“ slyšel Beárta.

„Já to nevymýšlím, pane,“ odpověděl mu Richter, „ale seznam cílů je třeba neustále aktualizovat, jak naše zpravodajská služba objevuje nové cíle. Tento svět je prý hodně důležitý.“

Už byli v kanceláři, Dirk zaslechl šustění papíru.

„To já chápu, ale nevím, proč to nemohlo počkat do rána. První nálož vypustíme teprve zítra a potom potrvá několik týdnů, než analyzujeme výsledky a připravíme se na další cíle. Pochopil bych, kdyby se měl zítřejší cíl změnit, ale to se nestalo.“

„Já vím,“ souhlasil Richter. „Opravdu to nevymýšlím a vím, že vás sem poslali poměrně narychlo, ale je málo takových odborníků, jako jste vy.“

„Neomlouvejte se, Hektore. Jak proběhlo zkoumání cílového místa?“

„Helikoptéru na druhé straně nikdo nezpozoroval ani při poslední zkoušce, zítra už poletí vybavená. Piloti mají spíše obavu, aby někdo tady v horách neviděl helikoptéru při průletu fantómem. Pořád to bude za bílého dne.“

„To je riziko, které musíme podstoupit, na druhé straně je tou dobou nad Kansasem černočerná noc.“

Další šustění papíru, potom Dirk uslyšel, jak se dveře do kanceláře zase zavírají.

„No, jsem si jistý, že zítřejší zkouška proběhne úspěšně a hrabě bude spokojen,“ řekl Richter.

„To určitě, ale bude trvat několik měsíců, než budeme znát přesné výsledky.“

„Samozřejmě.“

Světlo zhaslo, dveře se zavřely.

A Dirk de Hertog cítil, jak mu buší srdce.

Tohle nebyl prodej zbraní, tady šlo o cílený biologický útok na různé světy. A první svět má být napaden už zítra v poledne.

A ten hrabě, o kterém mluvili… je jen jeden hrabě, v jehož zájmu může být podniknout biologický útok na různé světy.

X-Hawk.

Musí se odtud dostat. Musí do vesnice, kontaktovat Andreu de Villefort a varovat Agenturu.

Několikrát se pomalu nadechl.

Jen klid, jen klid. Během základního výcviku jsi pořád obdivoval lidi jako Kovář, Boorman nebo Vega. Ti by tady nezpanikařili. Nikdo z Agentury by tu nezpanikařil. Oni chrání světy, zajišťují, aby se takové věci neděly. Tak se o to snaž taky. Hlavně v klidu!

Musí se zvednout a jít se podívat do té kanceláře.

Znovu rozsvítil baterku. Ve skladu nebyla žádná okna, takže nehrozilo, že by někdo skrz sklo viděl kužel světla.

Došel až ke dveřím kanceláře a sáhl na kliku. Naštěstí nebyly zamčené, Beárt si nejspíš věřil. Nebo usoudil, že pro náhodného zloděje v kanceláři nic zajímavého není.

Pro Dirka de Hertoga tu ale něco zajímavého bylo.

Na nástěnce viděl velkou mapu, která vypadala jako schéma nějaké šílené molekuly. Byla to ale mapa paralelních světů. Jednotlivé kroužky představovaly světy a mezi nimi byly čáry, které asi měly naznačovat nějaké spojení – že by portály? U každé přímky byly zaneseny souřadnice, kde se v daném světě portál nachází. A u světů byla čísla nebo jiná katalogová označení. Většina vycházela z Gahurovy stupnice, kterou se Dirk učil v základním výcviku. Byla to jedna z mnoha stupnic, podle které se katalogizovaly paralelní světy.

A na dvě desítky světů byly zvýrazněny červenou barvou.

Dirk našel svět, u kterého barva ještě neoschla, ten, který Beárt vyznačil teď. Katalogové číslo poznal. Byl to svět, ve kterém Kovář a Vega před třemi týdny získali spojence pro Agenturu a zastavili jednu z X-Hawkových akcí.

Díval se na další zvýrazněné světy. Čísla, která poznával, vždy patřila světům, kde měla Agentura silné zázemí. Svět Slavkova, první mise Kováře, kde se teď psal rok 1810 a Napoleon Bonaparte toho světa Agentuře poskytoval cenné informace. Svět Camelotu, kde si Agentura také získala spojence.

A potom tam byl svět, u kterého byla poznámka – 28. ledna, 12:00.

To bylo zítra. Za třiatřicet hodin.

Katalogové číslo se shodovalo se světem Jutska, tak mu říkali od chvíle, kdy se tam dva agenti zúčastnili bitvy u Jutska. Dirk věděl, že v tom světě probíhala první světová válka. Teď by tam vlastně měl být leden 1918, poslední rok války a…

Zarazil se. Co to viděl za nápis na té nádrži? H1N1X? Původně myslel, že to je jen něco jako číslo zásilky, ale to nebylo obyčejné číslo.

H1N1 byla podskupina viru chřipky. Jeden z takových virů se objevil na Zemi roku 1918 a vyvolal pandemii. Říkalo se tomu španělská chřipka, ale první zaznamenaný výskyt byl ve Spojených státech, ve městě Haskell Country v Kansasu.

Ve spoustě světů to byla nejhorší pandemie v dějinách. Zabila padesát až sto milionů lidí – 3–5 procent světové populace. Ale ve světě Jutska se to nestalo. Nebo alespoň nemělo stát, veškeré indicie, které Agentura měla, nasvědčovaly, že virus španělské chřipky v tomto světě není.

Ale zítra ve dvanáct hodin tam bude. Bylo to dokonalé místo pro testování nové zbraně – nikdo nebude překvapený, že tam propukne španělská chřipka. Agentura jen pokrčí rameny, stalo se to v tolika jiných světech, tak asi zdroj nákazy přehlédli. Nenapadne je, že by za tím mohl být jejich úhlavní nepřítel X-Hawk. Nenapadne je, že těch padesát až sto milionů mrtvých budou oběti války mezi Agenturou a silami temného hraběte.

Musím za Andreou, opakoval si Dirk. Musím varovat Agenturu. Když teď uteču, dostanu se do vesnice a zpátky do našeho světa do sídla Agentury, můžeme to zastavit. Rychlý úder Military divize se o to postará. Musím si opsat seznam cílových světů a…

Odložil baterku na stůl a vytáhl tužku, ale jak se natáhl pro bloček, něco se mihlo v jeho zorném poli.

Opatrně pootočil hlavu, hned vedle své hlavy uviděl čepel meče.

„Otoč se. Pomalu,“ slyšel hlas za sebou.

Měl se o něco pokusit. Měl uskočit, chytit neznámého za rukojeť meče, bojovat s ním.

Ale nemohl. Nebyl bojovník, nebyl Vincent Vega. Kdyby teď bojoval, pouze by způsobil vlastní smrt, a tím by ničemu nepomohl. Pokud ho nezabili rovnou, znamená to, že ho chtějí živého, alespoň prozatím.

Pomalu se otočil a zvedl ruce, v pravé ruce pořád držel tužku.

Stál před ním Beártův sluha Hašimo, na sobě měl rovněž černé oblečení a v rukou katanu. Jak dlouho ho tiše sledoval? Všiml si ho ve skladišti nebo ho pronásledoval už od jeho apartmánu?

O pár kroků ustoupil a spokojeně přikývl, zatímco si Dirka měřil. Za ním ze stínu vystoupili další dva muži a bez větších okolků každý chytil Dirka za jednu ruku, Hašimo odložil meč a udeřil Dirka do obličeje.

Dirk de Hertog se probudil a přemýšlel, co všechno ho bolí.

Když se nad tím zamyslel, uvědomil si, že ho vlastně opravdu bolí jen tvář a břicho. Dostal nakládačku, ale neměl nic zlomeného.

Otevřel oči. Nebyl ve svém apartmá. Byl v místnosti, která vypadala podobně jako skladiště, kde ho chytili, ale byla prázdná a světlo tu svítilo. Ležel na slamníku, který někdo narychlo dal na zem. Kousek od něj bylo několik židlí a…

… několik lidí na těch židlích.

„Dobré ráno, doktore de Hertogu,“ usmál se Beárt. „Máte poněkud zajímavé noční koníčky.“ Kromě něj tu seděl ještě Richter, nějaký muž s prošedlými vlasy a opodál stál Hašimo.

Dirk se rozhodl, že se pokusí z toho nějak vybruslit. Pokud usoudí, že dělá pro univerzitu Leidenu jenom nějakou vědeckou špionáž, mohl by mít šanci.

„Je mi líto, co jsem způsobil, pane Beárte, ale víte, jak to funguje. Touha po vědeckém poznání je ohromná.“

Beárt se zasmál a jen zavrtěl hlavou. „Ale kdepak, pane de Hertogu – pokud je to vaše skutečné jméno –, vás neprozradilo vloupání do skladiště, to vás jenom usvědčilo. Ne ne, udělal jste jednu velkou chybu ještě předtím. Řekl jste mi, že se po návratu do Leidenu stavíte v kanceláři profesora Besta a osobně ho sem pozvete. Martijn Best nepůsobí a nikdy nepůsobil v Leidenu, už osmnáct let učí na univerzitě v Utrechtu.“ Pokrčil rameny. „Taková drobná chybička. Zfalšované papíry a doporučení nestačí k tomu, aby se z člena Agentury stal univerzitní profesor.“

Dirk se na čtyřikrát proklel, jaký je pitomec. V Nizozemí se narodil, ale to bylo ve světě, kde žádný Martijn Best nežil. Nemluvě o tom, že Dirk se narodil v malé vesnici na jihu jménem Ittervoort a svůj doktorát si vysloužil na Sorbonně. Leiden ani Utrecht neznal.

„Všichni chybujeme,“ řekl nahlas. „Jako vy. Myslíte si, že Agentura nepřijde na to, co tu provádíte? Chcete vyvolat španělskou chřipku. I když mě zabijete, budou vědět, že jsem se neohlásil, a někoho sem pošlou. A ti už se nebudou vydávat za univerzitní profesory.“

„Přeceňujete svou důležitost, pane de Hertogu. Je to vaše skutečné jméno?“

Dirk trhaně přikývl.

„Takže, pane de Hertogu, přeceňujete se. Agentura teď má spoustu jiných starostí, spoustu požárů, které musí hasit na spoustě front. Bude trvat, než si všimnou, že jim zmizel jeden Holanďan. A do té doby už bude po všem a my se přesuneme na bezpečnější lokalitu.“

„Jsem Nizozemec,“ řekl Dirk a samotného ho překvapilo, jak klidně jeho hlas zní, a také ho překvapilo, že řeší takovou blbost. „Správný termín je Nizozemec, ne Holanďan.“

„Omlouvám se, vím, že jste mi to už říkal, a fakt, že jsme nepřátelé, by mě neměl navádět k ignorantství,“ Beárt se pousmál. „Otázkou je, jestli bychom měli zůstat nepřátelé.“

„Co tím myslíte?“

„Pro naši věc se už přihlásila spousta bývalých členů Agentury. Já do toho nevidím, jsem jen – jak to nazvat? – příležitostný spolupracovník. Ale tady Richter má náborové techniky v malíčku, většinou verbuje své soukmenovce ze světů, kde Německo prohrálo válku.“

Richter, který už nepředstíral, že je Rakušák, se usmál. „Hodně pravých příznivců Říše přísahalo věrnost hraběti.“

Tentokrát se usmál Dirk, pokud ho mají zabít, tak aspoň půjde se vztyčenou hlavou. „Ano, hrabě X-Hawk vždycky potřebuje… jak tomu vy Němci říkáte? Kanonenfutter?“

„Děláme svou práci a jdeme za novým vůdcem v jiných světech,“ ucedil Richter. „Lepší, než skončit před židovským tribunálem potom, co nás zradil ten zbabělec Dönitz.“

Slova se opět ujal Beárt. „Vy byste to měl také zvážit, pane de Hertogu. Vím, že jste schopný vědec, z našeho rozhovoru jsem to pochytil, to jste nepředstíral. Určitě bychom vás využili. A plat je výrazně lepší než v Agentuře. Navíc vzhledem k tomu, že nad Agenturou se stahují mračna, soudím, že i život byste u nás měl delší.“

„A mám vám pomáhat připravovat nové biologické zbraně na otrávení dalších světů?“ zeptal se Dirk. Cynismus ho opustil, teď byl naštvaný. „Myslíte si, že jsem prodejná děvka jako vaši esesáčci nebo váš japonský poskok? Nedělám tuhle práci pro peníze, chci bránit světy před hajzly, jako jste vy a váš šéf.“

„Hrabě je můj kolega,“ opravil ho Beárt. „Tuhle operaci jsem musel převzít narychlo, potom, co vaši kamarádi z Agentury zabili mého předchůdce na inspekci v jiném světě.“

„Určitě se vám tu zalíbí,“ řekl Dirk. „Zůstanete tu až do smrti. Ale to nebude dlouho.“

Tentokrát ho Beárt obdařil úsměvem, jakým se usmívají rodiče na děti, které jsou tak hloupé, že ani nemohou pochopit, co se po nich chce. „Nechám vás tu vychladnout, možná změníte svůj názor.“

Vstal, Richter i další muž ho následovali.

„Můžu mu zkusit změnit názor?“ zeptal se prošedlý muž vedle Beárta.

„Ne, Enzo, pan de Hertog nám zatím nijak neublížil, měl by si to rozmyslet.“ Beárt se otočil na Dirka. „Dejte na mou radu, pane de Hertogu. Svůj svět si musíme zasloužit. A pokud si ho zasloužíme občasnou spoluprací s vítězi, není to nic proti ničemu. A hrabě bude vítěz, o tom ani v nejmenším nepochybujte.“

Vyšel z místnosti, následován Richterem a Enzem. Hašimo Dirka ještě chvíli pozoroval, potom sám odešel a zavřel dveře.

Dirk slyšel otočení zámku. Byl sám. V místnosti nebyla žádná okna, světlo svítilo. Možná by si mohl z něčeho udělat šperhák, ale na páčení zámků nikdy nebyl. Vlastně nikdy nebyl na spoustu věcí.

Byl vědec, uměl pracovat v terénu, uměl bojovat, prošel výcvikem Agentury, ale v ostré akci pořádně nebyl. Ani nikoho nezabil. A teď už se nevytrénuje. Tohle byla jeho první mise a asi i poslední.

Beárt si s chutí zapálil cigaretu, když odešel ze zamčeného skladiště. Už bylo ráno, zítra v poledne to vypukne. Zaslouží odpočinek.

„Jděte dohlédnout na připevnění rozprašovačů na helikoptéru,“ nařídil Richterovi. „Enzo, nech své lidi hlídat skladiště, a ať je jeden z vás pokaždé tady u dveří. Němci ať hlídají perimetr.“

„Jistě, pane,“ řekl Enzo. On a jeho sicilští kumpáni se s Richterovými esesáky nesnášeli a Beárt rád předcházel třenicím, proto je nechával pracovat každého jinde.

Teď si půjde odpočinout. Zítra má velký den a snažil se každý den alespoň hodinu relaxovat.

Andrea opět seděla v hotelové restauraci, tentokrát večeřela. Majitel se už asi podivoval, proč taková krásná turistka nechodí nikam ven a jen sedí na pokoji. Nakonec mu to ale bylo jedno, protože Andrea měla spoustu šilinků. Teď jen bylo důležité, aby se netvářila nervózně nebo netrpělivě.

Bylo osm večer. Dirk de Hertog ji už měl kontaktovat. Věděla sice, že to je šikovný kluk, který se o sebe umí postarat, ale mohlo se stát tolik věcí.

Měla by se začít zamýšlet nad svými možnostmi.

Dirk de Hertog nevěděl, jak dlouho seděl na slamníku. Pokusy vypáčit dveře vzdal už před několika hodinami. Nebo alespoň myslel, že to bylo před několika hodinami. Hodinky mu vzali, takže neměl žádný pojem o čase. Mohl jenom sedět, občas usnout a přemýšlet nad těmi miliony mrtvých, které způsobil svou neschopností.

V zámku opět zašramotil klíč. Okamžitě zpozorněl. Dveře se otevřely, jako první vstoupil strážný s pistolí v ruce, za ním šla ta tlustá hospodyně, která jim první den podávala jídlo.

„Pan Beárt vám posílá něco málo k snědku,“ řekla na úvod. „Asi nechce, abyste ztratil sílu.“

„Ani se nehni,“ varoval ho strážný s italským přízvukem, zatímco ta žena – Dirk si vzpomněl, že se jmenuje Greta – před něj položila tác s jídlem. Za normálních okolností by se olízl. Opečený plátek masa, šťouchané brambory s cibulkou, k tomu minerálka a nějaká nezbytná zelenina. Jenže na jídlo teď neměl chuť.

„Jen si dejte,“ vybídla ho Greta. „Ať máte sílu.“ Zamířila zpět ke strážnému.

„A na co jako?“ zajímal se Dirk a podíval se znovu na jídlo. „Stačí mi, že…“

Uviděl drobný záblesk a uslyšel přidušený výkřik. Prudce zvedl hlavu a viděl tělo strážného, jak se bezvládně hroutí k zemi. Greta stála nad ním a v ruce měla přístroj, který vypadal jako holicí strojek. Až na ty dva drátky na konci.

Paralyzér.

Greta přivřela dveře a otočila se na Dirka. „Nemáme čas.“

„Kdo sakra jste?“

„To je jedno, někdo, kdo vás právě dostal z průšvihu.“ Podala mu obálku. „Tohle si schovejte, je to můj osobní vzkaz pro Andreu de Villefort. Znáte ji?“

Přikývl. Na víc se nezmohl.

„Tak jí to předejte. O dvě patra níž je lyžárna a garáž. Jsou tam sněžné skútry a spousta lyží. Tamtudy utečte. Nechoďte nahoru, helikoptérou ani lanovkou se dolů nedostanete, nahoře jsou spousty Beártových lidí.“

Dirk se konečně vzmohl na odpověď. „Musím do kanceláře, opsat si čísla světů, které mají být napadeny.“

Greta pokrčila rameny. „To je na vás, v každém případě doručte tu obálku, v mnoha ohledech je důležitější.“

„A kdo jste vy?“

„Už jsem vám to říkala, prostě přítel. A teď mě omračte.“

„Prosím?“

„Ráda bych zůstala ve službách pana Beárta, budu tam užitečnější. Použijte ten paralyzér, už jsem snížila sílu výboje.“

„To znamená?“

„Že mě to na rozdíl od něj,“ šťouchla botou do ležícího strážného, „nezabije. Bude lepší, když nikdo nebude zpochybňovat mou verzi událostí.“

Dirk nevěděl, co říct. Tupě převzal paralyzér a zkontroloval nastavení. „Budou vědět, že ten paralyzér není můj. Prohledali mě.“

„Ano, ale prohledával vás tady kolega,“ znovu šťouchla botou do mrtvoly. „Usoudí, že prostě odvedl špatnou práci.“

„Tak dobře, tak dobře. Děkuji.“

Natáhl k ní paralyzér.

„A ďobněte si trochu jídla,“ řekla Greta. „Budete tu sílu potřebovat.“

Dirk ji omráčil.

Podle instrukcí si vzal do pusy několik soust a vypil celou vodu – žízeň měl pořádnou, ani si to neuvědomoval. Za opasek si dal paralyzér a vzal mrtvému strážnému hodinky jako náhražku za ty své. Nakonec sebral i pistoli s tlumičem.

Vyšel na chodbu a zamkl za sebou dveře.

Do druhého skladiště dorazil rychle. Pistoli svíral v pravé ruce a potil se. Tohle je šance napravit chybu a zachránit ty miliony životů.

Jak předpokládal, skladiště nebylo prázdné. Byl tam hlídač, procházel mezi bednami a měl alespoň dva metry. Představa, že by ho Dirk porazil v pěstním souboji, byla směšná. Strážný k němu byl zády, neviděl ho přicházet. Zvuk kroků ale uslyšel a začal se otáčet.

Panebože, teď to přijde, uvědomil si Dirk. Snažil se na nic nemyslet, jenom jednat, zrychlil krok a pozvedl pistoli.

Strážný dokončil obrat právě ve chvíli, kdy ho zasáhla první rána. Do hrudníku. Vazoun zavrávoral, Dirk vypálil znovu. A znovu. Třetí rána šla do hlavy. Dirk se zastavil nad tělem a cítil, jak mu krev pulzuje v žilách a v hlavě bublá adrenalin. Někde slyšel, že to je jako přijít o panictví, nevěděl, jestli je to dobré přirovnání, ale věděl, že teď už se bude cítit vždycky jinak. Poprvé zabil člověka.

Ale další miliony umřou, jestli sebou nepohneš!

Překročil mrtvolu a vběhl do kanceláře. Našel mapu a rychle si opsal na papír katalogová čísla všech světů, které mají být zasaženy. Nejdůležitější byl svět první světové války, který zasáhnou zítra.

Pokud Beárt dodrží rozvrh, jeho helikoptéra proletí fantómem a vypustí jed za – podíval se na ukořistěné hodinky – čtrnáct hodin. Teď bylo deset večer. Neměl čas.

Zamířil pryč ze skladiště a jenom lehce sebou trhl, když překračoval mrtvolu.

Edmund Beárt usoudil, že si zaslouží trochu odpočinku, a posadil se do svého oblíbeného křesla s knihou, na kterou se chystal už hodně dlouho. Bylo zvláštní, že Maurbyho efekt se nevztahoval na knihy, které v tomto roce ještě nevyšly. Beárt se tak mohl pohodlně usadit a už roku 1974 si mohl začít číst v jeho světě vzácné první vydání Cesty krve od Čecha Jiřího Kulhánka. Možná, že Maurbyho efekt nefunguje, když je autor už naživu. Pokud Kulhánek v tomto světě existuje, je mu už celých sedm let.

Otevřel knihu a začal číst.

Dirk de Hertog se dostal bez problému do garáže, kde byly zaparkované čtyři sněžné skútry. Chvíli uvažoval, že by na nich zkusil ujet, ale dělaly mnoho rámusu a nebyly zase tak rychlé. Nemluvě o tom, že takováhle věc může nadělat více problémů než užitku.

Kdepak, měl by se spolehnout na vlastní síly, takže v zásuvce našel kleště a přestříhal úplně všechny hadičky, které v motoru skútrů našel. To by mělo stačit k tomu, aby ho na nich nikdo nepronásledoval.

Potom vlezl do lyžárny. Ve skříňkách po chvilce pátrání našel černé lyžařské kalhoty s kšandami, které mu jakž takž byly, a také červenou zimní bundu. Objevil i rukavice a lyžařské brýle, čepici měl u sebe pořád tu svoji. S botami to bylo horší, byla tu spousta přezkáčů, ale nemohl si dovolit zkoušet všechny. Nakonec se poměrně pohodlně narval už do druhých, které zkusil.

Vedle lyžáků byly i odpovídající lyže, které si vzal a zamířil ke dveřím. Uvědomoval si, že tenhle plán je šílený, ale neměl na vybranou. Lanovka, helikoptéra ani skútr nepřipadaly v úvahu, a tak mu zbýval jen jediný dopravní prostředek. Hotel Breton s Andreou de Villefort byl od Helios Sternwarte vzdálen asi osmnáct kilometrů vzdušnou čarou. Byla to štreka, ale cesta byla skoro celá z kopce. Musel si jen pamatovat, aby se držel směrem na jihozápad. K tomu mu pomůže kompas, který v lyžárně našel v jednom ze šuplíků.

Zacvaknul boty do lyží, nasadil brýle a otevřel vrata vedoucí z Helios Sternwarte na svah.

Už jako malý hrozně rád jezdil se školou z Nizozemí na lyžařské výcviky do francouzských Alp. Od té doby pravidelně jezdil lyžovat, což byl koníček, který zase tolik Nizozemců nechápalo.

Odrazil se a začal pomalu sjíždět. Sníh nebyl upravený – tohle nebyla sjezdovka –, takže nemohl jet příliš rychle. Hluboký sníh se střídal s ledovými plotnami. Ale jel a úspěšně se vzdaloval od budovy.

Hektor Richter kouřil, zatímco jeden z jeho lidí naposledy kontroloval helikoptéru a potom na něj z kabiny mávl rukou.

„Alles im Ordnung,“ řekl tónem, který ve skutečnosti říkal „můžu už dovnitř do tepla?“

„Gut,“ ucedil Richter a típl cigaretu. Už bylo na čase…

„Alarm!“ křikl hlídač u zábradlí na jižní straně heliportu. Richter se k němu okamžitě rozeběhl, hlídač mezitím už rozsvítil reflektor a zamířil ho na to, co viděl.

Richter ve světle naprosto jasně viděl siluetu lyžaře, která se vzdalovala od Helios Sternwarte.

To mohl být jen jediný člověk.

„Schießen Sie, verdammt noch mal schießen Sie!“ nařídil a strážný začal střílet. Richter ale nedoufal, že něco trefí, na to byl lyžař už moc daleko. Otočil se na své muže.

„Auf zur Ski Werkstatt!!“

Dirk slyšel střelbu a usoudil, že zrychlit se dá i v hlubokém sněhu a na ledu. Téměř vůbec se nesnažil plužit a obloučky dělal, jen aby byl schopen zvládnout rychlost.

Zamířil do lesa, ale ten byl od něj ještě daleko.

Beárt měl za sebou teprve osmnáct stránek, když ho vyrušil telefon.

Potlačil zaklení, dal si do knihy záložku a natáhl se pro sluchátko na stolku.

„Ano?“

Byl to Richter a byl velice stručný: „Der Holländer ist verschwunden.“

První věc, která Beártovi bleskla hlavou, byla, že se má říkat Niederländer, nikoliv Holländer. To byla asi jedna sekunda. Potom se vyhoupl na nohy. Uměl na nové situace reagovat rychle. „Všichni za ním,“ řekl zbytečný rozkaz. Sám vstal a zamířil ke dveřím.

Lyžování v tomto terénu opravdu nebylo lehké, uvědomoval si Dirk a jeho kolena se začala nepříjemně ozývat. Vyšel ze cviku. Nicméně když se občas otočil, viděl v měsíčním světle nad sebou na svahu tři siluety a ty ho přesvědčily, aby nezpomaloval.

Hektor Richter svíral v rukách samopal MP-5 a soustředil se na siluetu ujíždějícího Holanďana – vlastně Nizozemce. Někteří z jeho lidí jezdili bez hůlek nejistě, ale on byl zvyklý lyžovat a střílet zároveň. Připomínalo mu to staré zlaté časy z jiného světa, kdy se účastnil dobývání a okupace Norska.

„Greta je omráčená, Viktor a Amerigo jsou mrtví!“ řekl Enzo, ani se nesnažil potlačovat zlost v hlase.

Beárt zaklel, když od Hašima přijal dalekohled a lyžařské brýle. Většina volných strážných z Helios Sternwarte se už chystala v lyžárně, sedm Němců, Hašimo a tři Beártovi členové sicilského gangu, Enzo, Silvio a Stefano.

„Jak se mu to krucinál povedlo?“ vrčel Enzo, zatímco se nepříliš nadšeně soukal do lyžáků. Žádný z Beártových Siciliánů nebyl nadšenec do zimních sportů. Hašimo byl na druhou stranu velice dobrý lyžař. Dal si za cíl naučit se všechno, co umí jeho pán.

„Na tom teď nezáleží,“ řekl Beárt, „teď ho musíme zastavit, než varuje své lidi.“

Otočil se na německého hlídače, Günthera. „Kdo ho pronásleduje?“

„Richter a dva jeho muži.“

„Dobře, tak rychle za nimi,“ řekl Beárt a dokončil zapínání lyžáků.

„Může se odtud dostat do jiného světa?“ zajímal se Silvio.

„Nevím, těžko říct, co Agentura vymyslela.“ Beárt zacvakl boty do lyží a šoural se k vratům. „Tak pohyb!“

Vyskočil na sníh a začal sjíždět. Hašimo byl hned za ním, ostatní Němci a Siciliáni následovali, každý s různým stupněm nadšení. Ani všichni Němci nebyli schopní lyžaři jako Richter a už vůbec ne pozdě večer, kdy byl hlavním zdrojem světla úplněk.

Po sotva padesáti metrech Enzo spadl, Stefano ho následoval na ledu kousek dál. Silvio se statečně držel a nepadal, ale zároveň nebyl schopný sjíždět rychle a po čase začal za ostatními zaostávat.

Beárt si nemohl dovolit na něj čekat, ani na nikoho dalšího. Ten Holanďan – vlastně Nizozemec – nesmí uprchnout.

Pokračoval dál po alpských svazích se svým japonským pobočníkem a sedmi německými žoldáky. Snad to bude stačit.

Dirk neviděl ten sešup, dokud se neocitl na konci ledového jazyku. Lyže najednou opustily sněhovou pokrývku a on letěl několik metrů vzduchem, dokud nedopadl na ledový sníh asi o čtyři metry níže. Prudce se smýkl na jednu stranu a křečovitým zatnutím všech svalů se mu podařilo udržet balanc a nespadnout. Jeho lýtka ale byla téměř v agónii.

Pokračoval v cestě a mrknul na kompas, který měl na řemínku obtočeném kolem levého zápěstí. Pořád držel směr jihozápad. Hotel Breton byl někde tím směrem. Stejně jako Andrea a posily.

A před ním byl les, ve kterém se může ztratit.

Richter přistál po krátkém letu a ani nezpomalil. Hanz za ním po dopadu zavrávoral, ale držel se stále za svým velitelem. Filip dopadl na bok. Ozval se křik. Asi si zlomil nohu.

„Idiot,“ ucedil Richter. Teď byli s Hanzem jen dva. Viděl siluetu Holanďana, jak míří k lesu. Zatímco Hanz po něm střílel, Richter si hodil samopal přes rameno, zastavil a vytáhl signální pistoli. Zamířil k obloze a vystřelil.

Nejdřív se ozvala rána – naštěstí nebylo hlášeno lavinové nebezpečí, jinak by to na hřebenech mohlo strhnout spoustu sněhu –, potom se nad svahem rozzářila jasně červená světlice.

Holanďan nejspíš viděl, jak se osvětlila jeho pozice, a ještě zrychlil.

Beárt zastavil prudkou otočkou o devadesát stupňů bokem ke svahu. Hašimo i ostatní se seřadili za ním.

Přiložil si k očím dalekohled. Díky světlici na obloze teď viděl tři lyžující siluety. První právě vjížděla do lesa.

„Míří ke staré sjezdovce,“ řekl Hašimo.

„Dobrá, odřízneme ho uprostřed, je tam schůdnější cesta, budeme tam rychleji.“

Znovu se dali do pohybu.

Michael Paps si spokojeně broukal a popíjel pivo, zatímco řídil rolbu. Jeho nadřízení by ho nejspíš na hodinu vyrazili, kdyby zjistili, že pije při řízení tohohle kolosu, ale jemu to bylo jedno. Ať si ho vyhodí. Horší práci než noční uhlazování staré sjezdovky, na kterou už nikdo stejně nejezdí, mu dát nemohou. Paps šel do hor za dobrodružstvím a místo toho tady dělal práci, kterou nechtěl dělat nikdo jiný. Nejblíže dobrodružství tento večer byl ten záblesk na obloze před chvilkou. Ve vesnici musí být nějaká oslava s ohňostrojem. Tam se touhle dobou asi baví lidé, co nemusí makat jak idioti.

K tomu včera dostal dopis od své přítelkyně ze Salzburgu, kde mu na dvě stránky detailně vysvětlovala, jak moc je jeho soused v posteli lepší než on.

Dneska to fakt chtělo pít pořádně.

Přímo před světly rolby se mihnul lyžař.

Paps zamrkal. Že by toho vypil až moc?

Pokrčil rameny a jel dál.

Dirk projel kolem pípající rolby. Doháněli ho a moc možností mu nezbývalo, s pistolí proti samopalům moc šancí nemá. Rychle přemýšlel, jak je zvýšit. I s lyžařskými brýlemi kužel světla rolby oslňoval. Přejel sjezdovku a plácnul sebou na bok do sněhu na kraji lesa. Jeho pronásledovatelé vyjedou z lesa na druhé straně sjezdovky a chvíli budou oslněni, ale on je uvidí.

Třesoucíma rukama si připravil pistoli. Byli za ním už jen dva, bude se muset snažit. Jen se musí vzpamatovat. Únava a adrenalin udělaly své.

Je na čase zjistit, jestli se střelbou Vegovi přece jen trochu neblížím.

Lyžaři se objevili mezi stromy. Z rolby byli asi stejně překvapení jako Dirk. Instinktivně uhnuli, jeden ji objížděl shora, druhý zdola.

Dirk třikrát rychle vypálil na horního lyžaře. Po druhém výstřelu se ozval křik, lyžař padl k zemi, ale křik neustával.

Nezabil ho, jen zneškodnil, blesklo Dirkovi hlavou, ale to už se otočil na druhého pronásledovatele, který se teď blížil přímo k němu. Další tři rychlé výstřely. Po prvním zavrávoral a pozvedl samopal, po druhém a třetím sebou smýkl pár metrů před Dirkem a jeho samopal naprázdno vystřelil dávku do vzduchu.

Dirk k němu doběhl. Bylo to zvláštní, přesně jak vám říkají v základním výcviku – druhé zabití není tak hrozné jako první.

První sestřelený lyžař stále křičel na zemi. Dirk právě přemýšlel, jestli ho dokáže chladnokrevně dodělat, když zjistil, že nemusí. Řidič rolby – který podle všeho výstřel ze samopalu neslyšel – přes ležícího gaunera právě přejel.

Paps přemýšlel, co to pod jeho rolbou tak zakřupalo. Nejspíš nějaký větší kus ledu. Na cestu bylo i se světly stejně prd vidět, tak co. A co to bylo kolem za randál? Asi nějaké dělbuchy z té oslavy.

O hranu palubní desky otevřel další láhev piva a začal otáčet rolbu. Tohle bude ještě dlouhá noc.

Dirk si prohlédl tělo lyžaře, kterého zastřelil. Byl to Richter, jeden z těch X-Hawkových esesáčků.

Otázkou bylo, jak daleko za nimi jsou posily. Mohl by teď rychle pokračovat do lesa a směrem k hotelu Breton, ale možná by nebylo od věci je zavést na falešnou stopu. Ale jak?

Vzal si od mrtvého Richtera MP-pětku a zjistil, že u pasu má srolované malé lano.

Rolba se v klidu otočila, její řidič své okolí podle všeho vůbec nevnímal a Dirk zahlédl, jak v kabině popíjí. Někdo má jednoduchý život.

Zatímco rolba mířila zase k úpatí sjezdovky, Dirka něco napadlo. Možná to byla pitomost, možná si tím jen podepíše rozsudek smrti, ale věděl, že by tím mohl nepřítele zmást.

Odepnul Richterovi z opasku lano a potom mu rozepnul bundu.

„To je Hanz, něco ho rozmašírovalo,“ řekl jeden z Němců.

Beárt si nabil signální pistoli a znovu vystřelil do vzduchu světlici. Nejdřív přišla rána a Beárt si v duchu opět oddechl, že se neuvolnila lavina. Potom červená záře osvětlila celou oblast.

Ale nikde na sjezdovce ani v okolí nikdo.

„Sensei,“ zvolal Hašimo a ukázal k úpatí sjezdovky. „Podívejte na ten tank!“

Beárt se podíval vyznačeným směrem a přiložil k očím dalekohled. Chudák Hašimo stále nechápal rozdíl mezi tankem a rolbou. Beárt uviděl postavu na lyžích v červené bundě, která se drží za rám na zadní části rolby a nechá se vézt.

„Chytré, pane de Hertogu, velice chytré.“ Beárt hvízdl. „Všichni dolů, chyťte tu rolbu!“

Po čtvrtém pivu měl Paps dojem, že se večer začíná zlepšovat. Ten dojem byl ale předčasný, skupina lyžařů, kterou nepřehlédl ani on, mu zatarasila cestu a jeden začal střílet do vzduchu.

To přimělo k zastavení i Papse. Než se ale stihl zamyslet, jeden lyžař mu skočil do kabiny a vytáhl ho ven na sníh. Najednou ležel zády na sněhu a do obličeje mu mířily tři hlavně.

„Co to do prdele je?“

Beárt dojel k rolbě, když už byla zajištěná, tou dobou právě dva Němci rozmrzele od zadní části nápravy odvazovali lyžaře.

Jenže to nebyl Dirk de Hertog. Byl to mrtvý Hektor Richter v červené bundě, ve které de Hertog utekl.

Řidič rolby něco drmolil a Beárt měl chuť začít hodně hlasitě nadávat a využívat k tomu spoustu krásných slov ze své rodné francouzštiny.

„Ten řidič říká, že nic neví, že nic neviděl,“ řekl jeden z Němců. „Máme ho zabít?“

Beárt zavrtěl hlavou. „Proč? Vždyť už je to jedno.“ Takhle de Hertoga nedohoní. Musí na to jít systematicky.

„Znovu vyrazit. Ten Holanďan nemůže být daleko.“

Byl tak rozčílený, že si ani neuvědomil, že řekl Holanďan a ne Nizozemec.

Andrea ležela na posteli ve svém pokoji, když se z přízemí ozval hluk. Někdo se snažil rychle pohybovat v lyžákách a potom uslyšela křik majitele Bretonu, kterému se něco evidentně nelíbilo.

Vstala z postele, dala si pistoli za kalhoty, přetáhla přes ni svetr a vyběhla na chodbu.

Majitel právě řval na Dirka de Hertoga, který v lyžákách seděl v jednom z křesel na recepci, obličej rudý a těžce oddychoval.

„Sie können hier nicht einfach mitten in der Nacht einfallen… und schon gar nicht mit einem Maschinengewehr!“

Asi se mu nelíbila MP-pětka, kterou měl Dirk přes rameno.

„Dirku!“

„Andreo, rád vás vidím,“ vysoukal ze sebe Dirk a pokusil se vstát.

Andrea ho odmávla zpátky do křesla. „Jen seďte.“ Otočila se na majitele. „To je v pořádku, ten muž patří ke mně, Wolfgangu. Mohl byste přinést horký čaj a něco k snědku?“

„Jídelna má otevřeno jen do devíti!“ namítl majitel.

„Vyřeší to sto padesát šilinků navíc?“

„To by mohlo.“

„Nemohl by místo čaje být grog?“ zeptal se unavený Dirk.

Wolfgang poslušně odešel, přičemž si mumlal něco o nezdvořilosti pozdních nočních návštěv.

To už se Andrea soustředila na Dirka. „Co se stalo?“

„Já… zajali mě. Odhalili mě, podělal jsem to, ale uprchl jsem. Oni… nejsou to pašeráci, teda pašují, ale biologické zbraně. Chtějí zničit světy. První hned zítra. X-Hawk… dělají pro něj. Mám čísla světů. A vzkaz.“ Andrea zamrkala. „O čem to sakra mluvíš? Zhluboka se nadechni a řekni mi to celé pomalu a ještě jednou.“

„Promiňte, prostě…“

„A už jsem ti říkala, že mi máš tykat.“

„Omlouvám se… u těch… starších kolegů mi to pořád nejde přes jazyk.“

„Co myslíš tím starších?“

„Teda… myslel jsem služebně starších, samozřejmě.“ Vzdychl. „Už by to chtělo ten grog. V každém případě…“

Postupně Andree popsal všechno – večeři s Beártem, průzkum ve skladišti, zajetí, útěk, honičku, svá první dvě zabití v životě, a hlavně plán Beárta na způsobení španělské chřipky a zabití sta milionů lidí. O desítkách dalších světů nemluvě.

„Ten dopis, co ti dala Greta, máš u sebe?“

Dirk přikývl a zalovil v blůze. To už mu majitel přinesl horký grog a talíř s houskami, šunkou a sýrem. Dirk předal obálku a začal jíst. Musel být hodně vysílený.

„Co je v té obálce?“ zajímal se s plnou pusou.

Andrea ji jen zběžně prohlédla. Nebylo to příjemné čtení, ale to teď Dirka nebude zajímat. „Další zpravodajské informace,“ řekla nahlas. Pod to jde schovat všechno. „Dobrá práce.“

„Kdepak, podělal jsem to. Měl jsem si zjistit, že profesor Best učí v Utrechtu a ne v Leidenu!“

„Na to kašli. Dobrá práce. Teď se musíme vrátit na ústředí.“

„Nemáme moc času,“ řekl Dirk. „Zaútočí zítra v poledne místního času. Pokud zaútočíme včas, v plné síle…“

„Jednu věc po druhé,“ řekla Andrea. „Teď se musíme dostat pryč. Profesor von Wonder otevře fantóma za hodinu pár kilometrů po svahu dolů na jih. Vzpamatuješ se do té doby?“

Přikývl.

„Musím. Už jsem toho zvoral hodně, takže se budu muset pohnout a jít dál.“ Vyzul si lyžáky. „Dáma promine, ale i nohy si potřebovaly ulevit.“

„To je v pořádku. A ještě jednou opakuju: Nic jsi nezvoral a…“

Do recepce opět vpadl majitel.

„Jednu noční návštěvu jsem ještě ochotný tolerovat, ale pokud jich čekáte víc, měla jste mi to říct předem. Na takové návaly nejsem zařízený!“

Andrea byla okamžitě na nohou. „Cože? O čem to mluvíte?“

Wolfgang ukázal na okno vedoucí na sever. „Podívejte. Chcete říct, že tyhle jste nezvala vy?“

Na obzoru v měsíčním světle viděla skupinu lyžařů, jak se blíží k hotelu. Jejich siluety byly jasně vidět proti noční obloze na hřebenu nejbližšího svahu. Tak kilometr odsud.

„Co se děje?“ zajímal se Dirk.

„Budeš se muset vzpamatovat trochu dřív. Tvůj kámoš Beárt se blíží.“

Edmund Beárt zabrzdil před hotelem a odepnul si lyže. Jeho muži ho následovali a společně vpadli do hlavní haly hotelu. Beárt měl v ruce svůj oblíbený revolver s perleťovou rukojetí, Hašimo katanu, ostatní samopaly MP-5.

Přivítal je velice naštvaný majitel.

„Was ist denn los? Ich habe…“

„Sei still!“ okřikl ho Günther.

„Wo ist der Hol… Niederländer?“ zeptal se Beárt.

Majitel nejspíš chtěl chvíli zapírat, ale pohled do tváří Beártových lidí – a hlavní jejich samopalů – ho přesvědčil, že to nebude dobrý nápad.

„Oben, im Zimmer Nummer acht.“

Dirk šel jenom v ponožkách a následoval Andreu do jejího pokoje. Tam vytáhla ze skříně lyžařský vak a podala mu ho. „Vezmi si tyhle lyže a boty, já si zatím na sebe hodím něco teplejšího.“

Dirk přikývl, rozbalil vak…

…a otevřel pusu.

„To je z antikvariátu?“

Byly to lyže, lyžáky a hůlky, ale tak osmdesát let staré. Hůlky i lyže byly dřevěné. Boty byly obyčejné kožené.

„Budou se hodit, věř mi,“ řekla Andrea.

„Jak se zacvaknu do lyží?“

„Těmi provázky, přece.“ Andrea už trpělivostí nepřekypovala. Ještě hodila Dirkovi kabát. „Tady, tohle si taky vezmi na sebe. Je to z vlny.“

Na další vysvětlování nebyl čas. Z přízemí zaslechli křik. A potom dusot lyžáků po schodech.

Andrea otevřela okno. „Doufám, že tě baví skákat na lyžích do sněhu.“

„Už jsem to dělal.“

„Jo? A kdy to bylo poprvé?“

„Dneska.“

Hašimo byl první, kdo vpadl do pokoje, také si jako jediný zul lyžařské boty a vběhl do místnosti v ponožkách a s katanou v ruce. Beárt byl hned za ním, ale bylo to k ničemu. V pokoji bylo otevřené okno a dole viděl dvě vzdalující se siluety.

„Zpátky na lyže!“

Na dřevěných lyžích, které byly jen tak přivázané k botám, si Dirk připadal nesvůj. Měl dojem, jako by měl každou chvíli spadnout. A na dřevech nešlo sjíždět tak rychle.

Což byl jeden z důvodů, proč je Beártovi muži začínali dohánět.

„Jen klid,“ volala před ním Andrea. „Fantóm se otevře za čtyři minuty přímo před námi. O pět minut později se otevře další fantóm na druhé straně a povede přímo do ústředí.“

„Proč ne rovnou?“ zeptal se Dirk, zatímco se snažil jet tak blízko, aby mohl Andreu slyšet, a zároveň se nezabít. Tyhle lyžáky byly nízké a nedržely na místě holeň. Byl to nezvyk.

„Tohle je nepřátelský svět. Pro evakuaci radši skáčeme přes jiný.“

„Proč?“

Andrea ukázala za sebe. Právě ve chvíli, kdy po nich pronásledovatelé začali střílet. „Je to dobrá obrana pro situaci, kdy nám jsou v patách šílenci se samopaly.“

„A nebudou nás pronásledovat i skrz ten druhý fantóm?“

„O to už jsem se postarala,“ křikla před ním Andrea. „Uvidíš!“

Fantóm – portál do jiného světa – se před nimi otevřel. Fialová zářící koule musela asi zaujmout všechny lidi v okolí. Dirka napadlo, jestli se majitel hotelu, Wolfgang, dívá zrovna z okna. Měl by zážitek. I když za tento den jich asi už měl dost.

„Připrav se!“ zvolala Andrea a upravila směr, aby mířila přesně do portálu. Dirk byl hned za ní. Beártovi lidé nebyli moc pozadu.

Ještě padesát metrů. Třicet. Dvacet. Deset.

Dirk vší rychlostí vjel do portálu, a na poslední chvíli si uvědomil, že se nezeptal, co je na druhé straně.

„Pane?“ zvolal vyděšeně Günther.

„Za nimi,“ rozkázal nesmlouvavě Beárt a jako první projel portálem. Už to zašlo příliš daleko.

Dirk při průletu zaťal zuby a připravil se na ošklivý náraz. K jeho překvapení dopadly jeho lyže na druhé straně opět na sníh a on jel dál, jako by se právě neocitl v novém světě.

„Co to je? My jsme neskočili?“

„Ale ano!“ zvolala před ním Andrea. „Jsme v jiném světě. Tohle nejsou Alpy. Jsme v Kordillerách.“

Za nimi se vynořil i Beárt a jeho pohůnci. Dirk si všiml, že v tomhle světě je jiná denní doba, právě svítalo.

„A jak nám to pomůže?“ zajímal se Dirk.

Andrea jela asi dva metry před ním, neviděl jí do tváře, ale byl si skoro jistý, že se právě široce usmála. „Jsou to Kordillery v roce 426 našeho letopočtu.“

Dirkovi to došlo ve stejnou chvíli, kdy kdesi za sebou uslyšel křik a příval německých nadávek. Risknul otočení hlavou a usmál se. Beárt i všichni jeho lidé právě padali do sněhu, někteří si zřejmě zlomili nohu. Nebo nohy.

„Člověk musí milovat kouzlo Maurbyho efektu,“ zavolala Andrea a zatočila doleva. „Fantóm se objeví tamtím směrem.“

Dirk ji s úsměvem následoval. Nakonec to asi přece jen vyjde. Zastaví Beárta a zachrání ty miliony životů.“

Günther vedle Beárta sténal. Hašimo nevydal ani hlásku, ale jeho stažená tvář napovídala, že ani jeho pád nebyl nejlepší. Beárt sám přistál hodně bolestivě, i když byl zkušený lyžař. Lyžaři počítají s tím, že vjedou na led, že se jim lyže zabodne do hlubokého sněhu, že do nich někdo narazí nebo s tisícem dalších možností. Nikoho na lyžařském výcviku nepřipravovali na to, jak správně spadnout, když se vám za jízdy lyže, hůlky i lyžáky začnou rozpadat.

Podíval se na své lyžařské boty, jejichž plastové části zrychleně degenerovaly, jako kdyby jejich poločas rozpadu byl jedna minuta. Beárt toho věděl dost o Maurbyho efektu, aby si uvědomil, že brzy se rozpadnou i další části, jako složité kovové věci a vlákna jejich oblečení. Nemohl ale odhadnout, jak rychle to bude, pokud neví, v jakém roce jsou.

A Dirk de Hertog a jeho partnerka zatím ujížděli. Ani střílet po nich nemohou, samopaly určitě brzy přestanou také fungovat.

Měli to dobře promyšlené. Nejspíš měli dřevěné lyže. Teď už je nemají jak dohonit. Budou mít štěstí, když se vydrápou bez lyží – a skoro bez bot – zpátky k původnímu fantómu, který nejspíš zmizí až za několik desítek minut.

Beárt měl chuť křičet, ale při své smůle by tím hlukem ještě strhnul lavinu a…

Zarazil se. Vzal dalekohled – který se ještě nerozpadl – a díval se na hřebeny na vrcholcích hor, ke kterým právě ujížděl de Hertog a jeho společnice.

Jeli do nějakého údolí přímo pod velkým hřebenem plným sněhu. Sněhu viděl hodně a na rozdíl od Rakouska tady bylo tepleji. Možná dokonce nad nulou. Pokud…

Sáhl k opasku a vytáhl poslední náboj do signální pistole. Nabil ji, pistole ještě fungovala, byla kovová a mechanismus byl celkem prostý.

Namířil na horské hřebeny nad de Hertogem a vystřelil.

Tak jako předtím, rána a potom záblesk. Tentokrát ale Beárt nezatínal zuby, aby náhodou neuvolnil lavinu, tentokrát v to doufal.

A podařilo se. Hluk zapůsobil, ledy zapraskaly a masa sněhu a ledu se pomalu začala pohybovat. Bylo děsivé sledovat tu sílu přírody, bílou vlnu, která nemilosrdně strhává stromy a volné kameny a nezastavitelně se valí do údolí. Ale ještě děsivější to muselo být pro dva prchající agenty, kteří jeli tím údolím.

O pár minut později je lavina kompletně přikryla, stejně jako celé údolí.

Beárt znovu přiložil k očím dalekohled, který se už začínal pomalu rozpadat, a usmál se.

„Sbohem, pane de Hertogu.“

„No to je úžasné,“ vztekal se profesor von Wonder, když se mu do haly s fantómy v sídle Agentury ve Švýcarsku kromě dvou agentů z fantóma vynořila i spousta sněhu. „Kdo to má teď uklízet?“

„Omlouváme se, profesore,“ řekla Andrea, když se soukala na nohy. „Tohle nebylo v plánu. Ale skrz lavinu jsem se k fantómu ještě neprodírala.“

„Já osobně jsem rád, že už to nikdy nebudu muset zažít… alespoň doufám,“ řekl Dirk. Dřevěné lyže se mu zlomily, když je pár metrů před fantómem lavina konečně dohnala, a na několik nekonečných vteřin myslel, že je po něm. Že selhal a odskáče to těch sto milionů lidí. „Musíme hned mluvit s Bytewskou. Situace je velmi vážná a nemáme moc času.“

Ljuba Bytewská poslouchala, když jí Dirk de Hertog líčil svou misi, své úspěchy i neúspěchy. Andrea jen několikrát přispěla s nějakou připomínkou nebo doplněním. Jinak mluvil Dirk.

„Takže celý ten projekt je připravovaný X-Hawkem, zaměřují desítky světů a první mají napadnout tou biologickou zbraní už za dvanáct hodin,“ dokončil Dirk svou zprávu.

„To je ten svět, kde probíhá první světová válka?“ ujišťovala se Bytewská.

„Ano, to je on.“

„A je pravděpodobné, že Beárt myslí, že jste mrtví?“

„Je to skoro jisté,“ řekla Andrea. „Fantóma nemohl vidět, dokud nás nepřikryla lavina.“

„Proto bychom měli vyrazit co nejrychleji, napadnout jeho sídlo oddílem Military divize, než se vzpamatuje,“ řekl Dirk. „Musíme předejít pandemii španělské chřipky tam, kde nemá co dělat.“

„Máte seznam těch světů?“

„Ano, tady.“ Dirk jí podal seznam, který si v Beártově kanceláři narychlo načmáral na papír.

„Hodně světů, kde máme spojence. Klíčové spojence. Ten první cíl je nejméně důležitý.“

„Ano, proto je třeba to zarazit hned.“

Bytewská chvíli mlčela, potom se podívala na Andreu. Dirk si všiml, že se šéfka jejich sekce vyhýbá jeho pohledu.

„Co Greta? Máte od ní zprávy?“

„Přímo zde,“ řekla Andrea a podala šéfce obálku. „Bohužel je to mnohem vážnější, než jsme mysleli.“

Bytewská z obálky vytáhla list a pročítala si ho.

Dirka zajímalo, co je tam napsáno, ale byly zde urgentnější záležitosti. „Madam, při vší úctě, neměli bychom otálet. Beárt se může kvůli našemu útěku rozhodnout zahájit operaci dřív. Měli bychom zaútočit co nejdříve.“

Bytewská se na Dirka konečně podívala. V očích měla omluvu, ale i rozhodnost. „Žádný útok nepodnikneme, de Hertogu.“

„Ale, madam. Pokud to neuděláme, vypustí španělskou chřipku. Zahynou miliony lidí.“

„Já vím, tak jako se to mezi lety 1918 a 1920 stalo ve spoustě jiných světů.“

„Právě, ale v tomto světě se to nemá stát. Pokud nezasáhneme, X-Hawk a Beárt zabijí pět procent obyvatel Země v té době!“

„Já vím, de Hertogu.“ Znělo to skoro jako omluva. Nejspíš i byla.

Dirk to nechápal. Tohle přece nebyla ta Agentura, kterou obdivoval. Do které patřili lidé jako Kovář, Vega nebo Andrea de Villefort. Lidé, co bojovali proti zvěrstvům jako to, které chystá Beárt.

„Madam, já to nechápu. Agentura E. F. má přece dohlížet na stabilitu mezi paralelními světy. Musí bránit podobným zásahům do běžného chodu světů. Musí…“ došla mu slova.

„Agentura musí hlavně přežít,“ řekla mu Bytewská na rovinu. „X-Hawk na nás chystá velkou ofenzivu napříč paralelními světy.“ Zvedla papír od Andrey. „Zprávy od agenta Grety to potvrzují, je to pomalý proces, ale X-Hawk obsazuje strategická pole a shromažďuje síly.“ Pozvedla papír od Dirka. „Biologický útok na světy, kde máme spojence, je další takový krok. Nevíme, jestli zaútočí za pár měsíců nebo za rok, ale zaútočí. A úplně upřímně, nejsem si vůbec jistá, jestli přežijeme.“

„Tím spíš potřebujeme zachránit každý svět,“ namítl Dirk, ale Bytewská zavrtěla hlavou.

„Tím spíš potřebujeme, aby si nepřítel myslel, že vítězí. Beárt se domnívá, že vy a Andrea jste po smrti. Pokud teď úspěšně provedou útok na svět první světové války, budou si gratulovat k úspěchu. My tam budeme moct poslat naše lidi, aby virus analyzovali, odhadli jeho adaptabilitu pro ostatní světy a přišli s univerzální protilátkou. Pokud v tom Beártovi zabráníme, zachráníme jeden svět, ale X-Hawk jen přesune laboratoř jinam a odtamtud urychleně napadne ostatní světy ze seznamu. Určitě mají ty látky, které jste viděl ve skladu, odvezené už i do jiných světů. Pokud teď zničíme Helios Sternwarte, ničemu tím nepomůžeme. Zachráníme jeden svět, ale nepřítel bude vědět, že o něm máme informace, a změní své postupy. Možná napadne úplně jiné světy. Ne, Beártův útok na první svět musí proběhnout přesně podle plánu.“

Dirk se podíval na Andreu, alespoň u ní, u slavné komtesy Andrey de Villefort, hledal oporu. Ale Andrea jen smutně zavrtěla hlavou. „Šéfová má pravdu, Dirku. Je mi to líto, vím, že jsi o nás všech, o celé Agentuře, měl asi lepší představy, ale nakonec to musí sklouznout do odporné kalkulace a hry s čísly.“

„Zahyne sto milionů lidí,“ řekl Dirk tiše.

„Ano. Ale díky tomu budou stovky miliard lidí v desítkách jiných světů žít.“

Dirk vrtěl hlavou. „To není správné. Takhle to přece nemůže fungovat.“

„Je mi líto, chlapče, taková je realita,“ řekla Bytewská. „Agentura je ve válce. Čeká nás dlouhý černý úsvit, a pokud chceme ještě někdy vidět denní světlo, musíme přinášet oběti. I když se nám to nelíbí. Můžeme zastavit Beártův útok, ale dost možná tím pak prohrajeme celou válku.“

Andrea položila Dirkovi ruku na rameno. „Je mi líto, Dirku. Připravili jsme tě o iluze, ale taková je realita.“

Svůj svět si musíme zasloužit, opakoval si Dirk motto Agentury. Zajímalo by mě, jaký svět si zasloužím za tohle. Obětujeme pouhých pár desítek milionů, aby mohlo žít pár desítek miliard.

„Ty za to nemůžeš, Andreo,“ řekl, a ani si neuvědomil, že jí konečně začal tykat. „Byl jsem naivní. Příliš naivní.“ Bylo tu sto milionů mrtvých, které nemohou riskovat zachránit. Machiavelli by měl radost. Přesně takhle má podle něj svět fungovat.

Dirk si ale naivně myslel, že některé světy fungují jinak.

Bylo na čase, aby se zbavil té mladistvé naivity a uctívání hrdinů. Musí se na svět dívat jinak. Bez iluzí.

Ale těch sto milionů mrtvých mu bude před očima viset navždy.

Karolina Francová

Hrdina typu JFK v sobě spojuje mnoho prvků vyplývajících de facto ze snění. Takové hrdiny bychom vedle sebe chtěli mít (pokud jste žena). Takovými hrdiny bychom chtěli být (pokud jste muž). Pohlední, silní a stateční, chytří, společensky zdatní, nad věcí a hlavně ovládající umění najít cestu ven z každého průšvihu. Z téhle kombinace pramení Kovářova čtenářská přitažlivost.

Když jsem dostala možnost napsat další povídku ze světa JFK, právě tohoto prvku jsem se rozhodla využít. Vystavěla jsem příběh na rozporu mezi skutečností a fantazií, mezi světem, jaký je, a jaký před námi otevírají Kovářovy příběhy. Chtěla jsem ukázat, že ač jsou tyhle světy od sebe hodně vzdálené, dokáží se navzájem ovlivňovat. Člověk nemusí vzít do ruky zbraň a kosit nepřátele, aby si zasloužil svůj svět. Někdy stačí jen malinký krůček.

O obrázku k povídce jsem vlastně neměla žádnou představu a svěřila jsem ho plně do rukou talentované Alžbětě Klímové. Když mi poslala komiksově stylizovanou trojici hrdinů, byla jsem nadšená. Jako by starý filmový trhák Kdo chce zabít Jessii zahalila do moderního hávu japonské mangy. Jednoduše podtrhla žánrové zaměření povídky.

Modré planety jsou totiž povídkou plnou nadsázky, jsou laskavou parodií na dobrodružné romány. Vítám vás ve světě JFK – ve světě Johana Fritze Könnigsmarka – malého, nepříliš oblíbeného, mírně obtloustlého astrofyzika, který tajně sní o tom, že je agentem Kovářů rovnováhy.

MODRÉ PLANETY

„Vaší žádosti o spolupráci na projektu Vyhledávání obyvatelných planet prostřednictvím dynamického srovnávání paralelních dat bylo vyhověno. První přesun podle vámi navrženého plánu bude realizován dnes v 12:47 AT, připravte se na cestu, naši lidé vás vyzvednou ve 4:00…“

Jürgen Fritz Könnigstein položil telefon na noční stolek. Srdce mu prudce bušilo, ruce měl ledové až k loktům a v krku knedlík, že nedokázal polknout. Jeho mysl ještě napůl spala, vytržená z odpočinku nočním hovorem, ale jeho tělo už nastartoval příliv adrenalinu. Z prudkého kontrastu se mu dělalo zle. Nebyl zvyklý, aby ho někdo bezohledně budil v… pohlédl znovu na telefon.

Proboha, vždyť jsou tři ráno a oni pro mě přijedou už za hodinu!

Sáhl po sklenici s vodou, kterou si večer co večer chystal na noční stolek, kdyby dostal žízeň, a ráno co ráno ji vyléval do dřezu v kuchyni. Prsty měl zmrtvělé a kluzké studeným potem, chyběla jim síla, sjely po hladkém skle a pití skončilo na zemi mezi střepy.

Nestihnu to uklidit, pomyslel si s panikou, a i když se to jeho puntičkářskému smyslu pro pořádek příčilo, nechal to být. Nazul si pantofle, povytáhl si kalhoty od pyžama, které mu neustále sklouzávaly pod vystouplé břicho, a vykročil do koupelny. V tu chvíli mu to všechno naplno došlo.

Dali mi zelenou! Mám šanci to dokázat! Proboha, nikdo, koho znám, nedostal takovou příležitost, a to mohli oslovit mnoho jiných a lepších, než jsem já. Ichtingera, Sammoise, Fridricha. Dokonce i Vodinkovovou!

Pod tíhou té myšlenky se zase zhroutil na postel.

Dali přednost mně před Vodinkovovou!

JFK položil telefon na noční stolek. Byl klidný. Přestože noční telefonáty jen málokdy věstily něco dobrého, dávno si na ně zvykl. Ještě před okamžikem snil o pěkně tvarované tmavooké brunetce, ale teď byl dokonale probuzený a připravený na práci. Zvedl se z pomačkaného lůžka. Světlo pouličních lamp zvenku dopadlo na opálenou pokožku, kterou na předloktí křižovala trojice jizev. V koupelně si dal studenou sprchu a pak se v klidu oholil. Ze zrcadla na něj hleděla ostře řezaná mužná tvář, šedé oči byly vážné a bystré a nenacházela se v nich ani stopa po nerozhodnosti.

Jürgen F. Könnigstein se přesunul do koupelny, ale příjemnou představu sebe sama jako JFK při pohledu do zrcadla nedokázal udržet při životě. Prohrábl si bezradně řídké dlouhé prameny už mírně prošedivělých vlasů. Jeho zakulacená tvář postrádala mužně řezané rysy, a i když jeho oči byly šedé, úplně jim chyběl ocelový lesk a ve skutečnosti spíš připomínaly kalný povrch louže se stojatou vodou, ale na tom nezáleželo. Nesešlo mu na mírně tělnaté postavě, ani na ustupujících vlasech, ani na brýlích a záchvatech astmatu. Už v dětství, když ho proháněli šťastnější a zdatnější vrstevníci, se naučil, že ve svém nitru může být kýmkoli. Ve svých představách nebyl Jürgen Fritz Könnigstein, ale prostě JFK. Žádný nepraktický slaboch bojující s nadváhou, nalomeným zdravím a s posměchem spolužáků, ale nadaný, silný, zdravý, schopný a rozhodný mladík a později muž. Dodalo mu to klid a nadhled, jeho vnitřní alter ego ho naučilo, jak získat a udržet si sebedůvěru a díky ní se ocitl tady a teď, v tomto zázračném okamžiku. Na prahu cesty, kterou nikdo jiný z jeho vědeckých kolegů nepodnikne.

JFK si ze skříně vzal funkční prádlo, silné bavlněné tričko a vojenské kalhoty z pevného plátna, obul si šněrovací vysoké boty a do batohu naházel několik nezbytností – základní výbavu pro přežití a náhradní zbraň. Do pouzdra u pasu zasunul kolt. Za deset minut už stál v kuchyni. Na pánev hodil steak a tři vejce, do sklenice si nalil půl litru čerstvého džusu.

Jürgen nerozhodně postával u lednice, přejížděl zrakem po jejím obsahu a při pohledu na jídlo se mu uprostřed noci dělalo špatně od žaludku, i když mu bylo jasné, že najíst se potřebuje, nebo mu do hodiny bude nevolno z hladu. Nakonec vytáhl dvě tyčinky s kokosem, přestože JFK v jeho představách by je nikdy neposnídal. Jürgen je ovšem měl moc rád a kupoval je na kila. Připravil si kávu a dal si do ní spoustu smetany. S nechutí zhltl jídlo. Leželo mu těžce v břiše, jenže ručička hodin se nemilosrdně blížila ke čtyřce a on nechtěl vypadat neschopně. Zapnul kufr nacpaný oblečením a svými poznámkami, s hekáním ho dotáhl do chodby a zamkl za sebou byt.

* * *

Noc byla jasná a křišťálově průzračná, samet černé oblohy rozprostíral křídla nad otevřenou hvězdářskou kupolí, chvějivě se mihotal smítky hvězd připomínajícími ze všeho nejvíc zvířený prach zářící ve slunečních paprscích. Tma byla dokonale hustá a neproniknutelná, hvězdárna se nacházela uprostřed rozsáhlé ochranné zóny proti světelnému znečištění. Vybavením i lokalitou tak poskytovala vše, co si astronom a astrofyzik mohl přát.

Jürgen však žádné nadšení necítil. Jako mnoho večerů předtím zarputile zaměřoval dalekohled podle svých výpočtů. Přestože tato Země vykazovala koeficient shody 97,564, nedisponovala ještě dalekohledem na oběžné dráze.

„Už zase nadáváš,“ ozval se za jeho zády hlas.

„Neřekl jsem ani slovo,“ ohradil se, i když si nebyl tak docela jistý, že si od frustrace neulevil nahlas.

„Nemusíš nahlas říkat vůbec nic,“ odsekla vedoucí místního výzkumného centra a ředitelka hvězdárny v jedné osobě – Larisa Lodinkovová.

Podobala se Jürgenově konkurentce nejen jménem, ale i zjevem. Raději se neotáčel. Pohled na její nezdravě bledou pleť se zarudlými skvrnami, mastné vlasy zastřižené do fádního mikáda a postavu ztrácející se v bílém plášti se stopami všech svačin a pozdních večeří v práci za posledních čtrnáct dní by mu radosti nepřidal. Navíc ho stejně jako Vodinkovová nemohla vystát.

Rád si namlouval, že je to kvůli tomu, že mu závidí jeho schopnosti, ale ve skrytu duše věděl, že zrovna Larisa mu nemá co závidět. Šlo prostě jen o to, že on sám jí připadal stejně nechutný a nezajímavý jako ona jemu. Ne poprvé ho napadlo, co je zač muž, jehož místo tady na pár týdnů zaujal. Jeho místní blíženec, který se toho času z iniciativy Agentury nacházel na stáži v Japonsku.

Ne vždycky mu jeho paralelní dvojčata na téhle cestě byla tolik podobná. Obvykle sice vykonávala nějaké vědecké povolání, ale často to místo astrofyziky byla kvantová nebo jaderná fyzika, jeden z nich dokonce jen učil na gymnáziu, dva nebo tři byli nezaměstnaní a utápěli neúspěch v alkoholu, dva byli v invalidním důchodu po rozsáhlém infarktu a jeden ležel v nemocnici s rakovinou. Neměl dovoleno se s nimi vidět a dát jim o sobě vědět. Agentura pro ně vždycky zařídila nějakou stáž, dovolenou nebo výlet. Nenápadně je odsunula z cesty, aby se mohl věnovat svému úkolu.

Nikdo z nich nebyl světově uznávaná vědecká kapacita se spoustou ocenění. O to víc ho hnětlo, že Larisiny dvojnice setrvávaly vždy na stejném místě, a nejen to, vždy věděly o Agentuře a v nějaké míře s ní spolupracovaly. Ne, Larisa mu opravdu nemusela závidět. Na chvilku si dopřál představu, jak by si tuhle práci uměl zpříjemnit, kdyby byl JFK.

* * *

Noc byla teplá a suchá, už mnoho dní nezapršelo a lidé na celém kontinentě si stěžovali, že úroda bude špatná, ale JFK si nic lepšího nemohl přát. Díky bezmračné obloze měl ideální podmínky na výzkum již sedmou noc po sobě. Znovu zaostřil dalekohled a připravil snímkování. I když neslyšel, že by se otevřely dveře, slabý průvan k němu přinesl osvěžující citrusovou vůni, takže ho nijak nepřekvapilo, když mu na očích spočinuly hebké ženské dlaně a zezadu se k němu přitisklo pružné tělo.

„Ty když se zabereš do práce…“ zašeptala Lodinkovová. „…kdokoli by mohl přijít, vrazit ti nůž do zad a všechno tady ukrást.“

„Nad každou snadno zvítězím,“ usmál se a obrátil se k ní čelem.

„Ukaž,“ vyzvala ho.

Kvůli horku na sobě měla jen plášť zapnutý na tři knoflíky, dole se jí rozvíral až do půli stehen a nahoře nabízel pohled do výstřihu. JFK se jí nedivil, sám kvůli vedru taky pracoval do půl těla nahý, jen v krátkých kalhotách. Svou dlaň nechal vést úžlabinou mezi jejími prsy, zatímco kolenem od sebe lehce oddálil její stehna. Tři knoflíky povolily skoro samy. Shrnul jí plášť z ramen a hodil ho přes zábradlí kolem plošiny u tubusu dalekohledu dolů do pracovny. Stanula před ním úplně nahá. Kůži měla bílou jako mléko a krátce zastřižené mikádo se jí otíralo o linii brady a padalo jí do očí. Její ruce zkušeně rozepnuly jeho opasek a stáhly mu kalhoty z boků.

Popadl ji a vysadil ji na zábradlí.

„Spadnu,“ vydechla.

„A to ti řekl kdo?“ zasmál se a pevně ji chytil v kříži.

„Deprimuje mě to, na tom přece není nic nenormálního,“ pokrčil Jürgen rameny a udělal sérii snímků, aby odehnal vtírající se představu nahé Lodinkovové na zábradlí. Vlastně vůbec nebyla tak ošklivá, jen totálně mimo.

„A navíc to z práce s tebou dělá vzrušující objevnou jízdu,“ ušklíbla se.

To Jürgen už nevydržel. Prudce se otočil a postavil se jí čelem.

„Tohle je patnáctá planeta v pořadí, všude se snažím o totéž a všude v nějaké podobě narážím na ten tvůj zakyslý ksicht, takže práce na mém vysněném projektu se mění v peklo! Jen remcáš a hledáš důvody, proč bych neměl uspět. Kdybys místo toho aspoň polovinu času vynaložila na to, jak mě podpořit, možná už bychom dávno měli výsledek.“

„Patnáctá Země v pořadí a pořád ještě věříš tomu, že existuje jiný výsledek než ten, který tvou hypotézu vyvrací?“

„Je to jednoduché…“ pozvedl důrazně prst a zamířil z plošiny u dalekohledu po schodech dolů k ní. „Astronomové na všech Zemích s koeficientem shody s tou mou vyšším než 96 bodů v posledních deseti letech nacházejí v kosmu planety, které se v mnoha ohledech podobají Zemi. Jenže způsob odhalování takových planet je velmi složitý a pomalý. Bylo by možné ho urychlit, kdyby se nám podařilo prokázat, že odlišnosti mezi paralelními Zeměmi nejsou zcela nahodilé – tedy jinými slovy, pokud budeme vědět, v jakém směru se v univerzu nějaké paralelní Země, označme si ji teď pro naše potřeby třeba číslem 1, liší poloha již lokalizované planety pozemského typu od univerza Země číslo 2, a najdeme vzorec, podle něhož k posunu polohy došlo, můžeme zpětně v obou univerzech dohledat všechny ostatní planety, které ať tam či tam astronomové již objevili…“

„Já tě sleduju,“ skočila mu do řeči. „Ale proč bychom to vůbec měli dělat?“

„Abychom si zkrátili cestu,“ odpověděl.

„Cestu k čemu?“ nedala se.

„Fantómy nám umožňují cestovat mezi paralelními Zeměmi, to je fajn, ale možná se k tobě už doneslo, že i kdyby tu nebylo riziko kaskádovitého zhroucení systému realit v případě nevhodného zásahu, což je koneckonců jeden z mnoha důvodů, proč Agentura existuje, každá paralelní Země už jaksi je obydlená nebo je naopak už neobyvatelná v důsledku nějakého kataklyzmatu nebo celosvětové války, čímž se pro nás v jednom podstatném směru stává nevyužitelnou,“ dovolil, aby do tónu jeho hlasu pronikla kapka sarkasmu.

„A ten podstatný směr je…“ provokovala.

„Kolonie,“ sdělil jí krátce. „Zdroje.“

„Mimozemšťani,“ vyprskla smíchy.

Zabolelo to víc, než si byl ochotný připustit. Nikdy to nahlas neřekl a svůj výzkum v praktické poloze vždycky směřoval k hledání nových území a energetických či potravinových zdrojů, ale kdesi uvnitř něj vzrušením nemohl dýchat malý kluk, který snil o blízkém setkání třetího druhu.

„Ty jsi ale husa.“

„A ty šarlatán!“ vrátila mu to. „Nechápu, jak tyhle tvoje blbosti mohly dostat přednost před mým projektem.“

„Agentura tě oslovila taky?“ vydechl překvapeně.

Pokud tato Lodinkovová dala Agentuře nějaký svůj vypracovaný projekt, znamenalo to s největší pravděpodobností, že Vodinkovová v jeho realitě to udělala taky. To jeho působení zde posouvalo na novou, vyšší úroveň. Nad jeho projektem se sešel výkvět vědců pracujících pro Kováře Rovnováhy a dal mu přednost před žádostí nejlepší vědkyně v oboru. Jürgen se pod vlivem té myšlenky s nově nabytým sebevědomím napřímil a plný naděje se vrhl do dalšího výzkumu.

* * *

JFK seděl u počítače a neúnavně popisoval další a další snímky z poslední noci. Zdlouhavě odhaloval, jaká je na této Zemi skutečná poloha potenciálně obyvatelných planet popsaných v ostatních paralelních univerzech či zda v této realitě vůbec existují. Larisa Lodinkovová zatím dokončovala seznam oběžnic, které místní astronomové již objevili před příchodem JFK, a porovnávala ho se soupisem planet objevených jinde. Občas se naklonila blíž k monitoru počítače a její plná a především zcela odhalená prsa zavadila bradavkou o klávesnici. Nedíval se na ni, ale ostře a jasně vnímal, že ho svádí a laškuje s ním, a to s sebou přinášelo napětí, které ventiloval o to usilovnější prací. Bylo to svým způsobem úžasné – tlak a vzrušení ze sexu a z práce se mísily dohromady a hnaly je vpřed, oba co nejvyšší rychlostí k cíli.

Dokončil poslední výpočet a data vložil do programu, který navrhli a vyvinuli v Agentuře.

„Už jsi?“ zeptala se Larisa.

„Copak je mi patnáct, abych nepočkal na dámu?“ ušklíbl se, ale přikývl.

„Tak to spustíme,“ Larisa uložila svou práci a spustila porovnávací program.

Zvedla se ze své židle a přistoupila k němu. Klekla si a s naprostou samozřejmostí se začala věnovat jeho rozkroku.

JFK se pohodlně opřel a poddal se stoupajícímu vzrušení. Na monitoru před ním se zatím souřadnice udávající polohu planet snoubily v hladké křivce.

„Sakra!“ zaklel Jürgen. „Sakra, sakra, sakra!“

Erotický sen byl příliš živý, podíl na katastrofě samozřejmě měla i skutečnost, že na rozdíl od svého vymyšleného alter ega si opravdový sex neužil už osm měsíců. Zahanbeně tahal z kapsy balíček papírových kapesníků, když jeho pohled padl na monitor.

Ztuhl.

„Panebože,“ vydechl.

Křivka z jeho snu. Ladný oblouk systematicky uspořádaných dat tam byl pořád. Nezdálo se mu to. Podařilo se mu to. Objevil jednoduchý vzorec, podle kterého se dalo vypočítat umístění obyvatelné planety v paralelních vesmírech vykazujících koeficient shody s tím jeho vyšší než 96 bodů.

„Lariso!“ zakřičel. „Lariso!“

Musel se o to s někým okamžitě podělit, musel to někomu ukázat, aby si potvrdil, že to není jen halucinace, kombinace zoufalého přání a živých představ.

„Co je?“ zeptala se s plnými ústy.

Vstoupila s obrovskou obloženou bagetou v ruce.

„Já…“ zadrhl se. „Já to nejspíš mám.“

„Cože?“ opakovala nedůvěřivě.

„Myslím, že se to povedlo,“ řekl rozhodněji.

Její pohled neomylně sklouzl k jeho klínu, kde skrze látku kalhot už prosakovala mokrá skvrna. Znechucením mírně nakrčila nos, ale neřekla nic. Prošla kolem něj a naklonila se k monitoru.

„Co myslíš?“ naléhal.

Bylo to nedůstojné, ale co na tom záleželo, potřeboval to mít od někoho potvrzené.

Napřímila se.

„Blahopřeju,“ řekla stroze a ani ruku mu nepodala.

„Panebože, dokázal jsem to! Já jsem to dokázal!“

Vrhl se k ní a popadl ji do náruče, zvedl ji jako pírko a zatočil se s ní po místnosti.

„Snad abys mě zase postavil na zem,“ řekla ledově.

Její ztuhlost a rezervovanost mu nemohla zkazit náladu.

„Musím se hned vrátit domů,“ chrlil ze sebe horečně. „Musím se spojit s Agenturou a požádat je o průchod.“

„Jo, to je dobrý nápad, jdi si zabalit a nezapomeň na sprchu,“ zarazila ho. „Já ti ten průchod zatím zařídím.“

„Díky,“ zamumlal a zrudl, pak si ale přece jen dodal odvahy a naklonil se k ní: „Zdálo se mi o tobě.“

Sám nevěděl, co čekal. Že se k němu přivine jako Lodinkovová k JFK v jeho představách? Jen se odtáhla.

„V tom případě asi budu zvracet,“ poznamenala.

Zrudl ještě o něco víc, sbalil svou práci a pak vycouval.

* * *

JFK a Larisa stáli před otevírajícím se ústím portálu, chvělo se za jejich zády v červáncích jako zapadající slunce.

„Musíš už jít,“ řekla Larisa.

Oba věděli, že už se neuvidí, ale žádný z nich to nevyslovil nahlas. JFK dokončil svou práci, a pokud nepřijde s nějakým novým projektem, jeho spolupráce s Agenturou prozatím skončí. Bez ní se mu uzavíral přístup k portálům.

Úspěch získal trpkou příchuť. Obrátil se čelem k ústí průchodu.

„Zůstaň,“ dopadlo na jeho záda s prvním krokem.

Otočil se, ale už ji nezahlédl. Za ním se zavírala jednosměrná cesta.

Jürgenovi se hlava pořád ještě točila bláznivou radostí. Nedokázal mu ji zkazit ani kyselý výraz Lodinkovové. Zasloužil si úspěch, vydřel si ho a byl jen jeho. Nikdo mu ho nemohl vzít.

„Mějte se hezky, Lariso,“ napřáhl k ní ruku.

„Táhněte do pekel,“ obrátila se k němu zády.

„Mohla jste se na tomhle výzkumu podílet,“ odvážil se říct, „několikrát jsem vám to nabízel a žádal vás o pomoc, ale nechtěla jste.“

V nitru svou práci vždycky chtěl s někým sdílet, důvěrně o ní hovořit, probírat ji a snít. Se ženou. Se ženou v posteli, po milování, při lahvi vína. Líně rozprávět o každé podrobnosti, vidět v jejích očích zájem, možná obdiv…

Ale měl jen Georga Sammoise, sice spolehlivého a důvěryhodného, ale pořád spíš kolegu než přítele.

„Sdílet vaše naivní hovadiny?“ ušklíbla se. „A co bych z toho asi tak měla?!“

Necítil žádné pohnutí, když vstupoval do portálu, pouze úlevu, že to má za sebou. Teď ho čekala už jen zasloužená vědecká sláva.

Mrknutím oka se ocitl v podobné pracovně, jako zanechal za sebou. Ve středu místnosti se k vyvýšené plošině s tubusem dalekohledu zvedalo schodiště, jen kupole tady strop uzavírala a vytvářela dojem chrámu. Byl doma.

Nechal kufr na místě a zamířil ke svému stolu. Někdo vyházel všechny jeho věci, tužky na stole stály ve sklenici pomalované dětsky neumělými kytičkami barvami na sklo, v šuplíku se místo jeho inhalačního přístroje nacházela sbírka analgetik a k jeho údivu také balíček dámských tamponů. Pod hromadou sjetin z počítače objevil dvě fotky rozesmátých děvčátek ve věku tak pět a sedm let.

Uvědomil si, jak jeho odjezd musel vypadat v práci. Agentura mu sice slíbila, že všechno zařídí, ale evidentně se na to vykašlali. Neomluvená nepřítomnost v délce mnoha měsíců mu zajistila vyhazov. Na jeho místo už přijali někoho jiného.

Zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo Georga Sammoise.

„Haló?“ ozvalo se na druhé straně.

„Ahoj, to jsem já, Jürgen.“

„No čau chlape!“

„Hele, myslel jsem, jestli bysme nezašli na pivko,“ nadhodil.

„No jo, to by bylo fajn. Můžu večer tak kolem osmý.“

„A…“ Jürgen na okamžik zaváhal, ale znal Sammoise už hodně dlouho, probíral s ním své plány od začátku a měl opakovaně spolehlivě potvrzeno, že pracovní věci jsou pro něj striktně důvěrné. „Něco bych ti chtěl poslat, abych to pak s tebou mohl probrat.“

„No tak sem s tím.“

„Ty, Georgu,“ Jürgen pořád ještě váhal. „Nic z toho se zatím nesmí dostat na veřejnost.“

„Za koho mě máš?“ ozvalo se na druhé straně dotčeně. „Copak jsem tě už někdy podrazil? Nebo ty mě? A že ti taky říkám žhavý novinky.“

„Je to prostě velká věc,“ uzavřel to Jürgen.

„No tak to gratuluju, to musíme pořádně zapít,“ zasmál se Georg. „Hoď mi to do mailu a probereme to.“

Jürgen zavěsil a vytáhl z kufru notebook. Připojil se k internetu, heslo bylo pořád stejné, za celou dobu, co tam pracoval, nepamatoval, že by ho někdo změnil. Hodil výsledky svého výzkumu do Sammoisova mailu. Pak znovu s obtížemi zavřel kufr a vydal se na cestu domů.

Vrátný dole na něj vytřeštil oči.

„Pane Könnigsteine, vy jste se vrátil?!“ vyjekl.

„Ano, jsem zpátky,“ přikývl.

Na ulici si uvědomil, že jeho hotovost je mizerná a na taxi nejspíš nebude mít dost peněz. Bez nadšení tedy vyrazil ke stanici metra a táhl za sebou hrkotající kufr na kolečkách. Byl génius, a přesto vedl doslova potupný život. Měla pro něj přijet limuzína. Mělo ho čekat vychlazené šampaňské, měli ho vítat. To kdybych byl JFK…

Jürgenův pohled sklouzl po postavě mladé ženy v kostýmku, na vysokých podpatcích. Blond hřívu měla přísně staženou do uzlu v týle a v ruce nesla aktovku. Vždycky se mu sice víc líbily tmavovlásky, ale to nic neměnilo na tom, že byla moc hezká a on jí byl jako obvykle úplně ukradený.

To kdybych byl JFK… pomyslel si znovu.

* * *

JFK vystoupil z ústí portálu. Čekal na něj hlouček mužů a žen, v jejich vědoucích pohledech četl ocenění. Decentně ho obklopili.

„Blahopřeju, kolego… Máte mé uznání, kolego… Vaše práce je impozantní, kolego… Myslím, že výsledky byste měl publikovat výhradně ve Vědě pro dnešek…“

JFK zdvořile poděkoval a hodil batoh se svými věcmi asistentovi.

„V hlavním sále Agentury je nachystaná tisková konference,“ pošeptal mu mladík. „Čeká na vás celosvětový tisk a televize. V kanceláři jsem vám připravil čistý oblek a košili.“

„Omluvte mě,“ usmál se JFK na kolegy a protáhl se mezi nimi směrem ke své kanceláři.

Když se za ním zavřely dveře, z křesla za jeho stolem se zvedla štíhlá tmavovláska. Měla vysoko posazené lícní kosti, napínaly hladkou a jemnou pleť s jasnými stopami opálení. Černé oči zářily za mřížovím dlouhých řas.

„Andreo,“ pozdravil ji.

Nevrhla se mu do náruče, prostě vstala, sebejistým, rozhodným krokem k němu přistoupila a objala ho. Vtiskla mu polibek na klíční kost.

„Jsem ráda, že jsi zpátky,“ řekla.

„To i já,“ přitáhl si ji blíž a vychutnal si její rty. „Mám teď trochu naspěch, ale mohli bychom dnes zajít na večeři, co ty na to?“

„Vyzvedni mě v osm,“ usmála se a odešla.

Proč mě vlastně nepřenesli do sídla Agentury? napadlo najednou Jürgena a přerušilo to tok nadmíru příjemných představ. Vybavil si, kolika procedurami musel projít, než ho na jeho cestu vyslali. Přes kolikeré zabezpečení. Kolem karantény pro příchozí.

To přece…

V kufru měl osobní počítač s cennými daty, o která Agentura stála tak moc, že mu financovala osmiměsíční výlet. Že ho neuvítali, to ho tolik tížit nemuselo, ale proč si jeho práci nikdo ihned nevyzvedl?

Vybavil se mu stůl v kanceláři, patřící někomu jinému, přestože měl slíbeno, že mu jeho místo zůstane. Vzpomněl si na údiv vrátného, který přičítal tomu, že ho muž dlouho neviděl, ale teď mu došlo, že hlídače nepoznal, že to byl někdo úplně cizí. Vrátný se nedivil, že se vrátil z dlouhé cesty, ale že byl pořád v práci, když ho na vlastní oči dnes už jednou viděl odcházet. A Sammois v telefonu naopak vůbec nezněl překvapeně, žádné kdes tak dlouho byl, že se taky ozveš, člověče a tak, prostě jako by se spolu viděli minulý týden nebo předevčírem.

Opatrně se rozhlédl kolem sebe – už měl vidět stanici metra, ale známá značka v dohledu nebyla. A tady, na rohu, přece vždycky stávala trafika… Mohli ji samozřejmě zrušit, ale támhleta ulice je jednosměrná, přestože v ní vždycky býval obousměrný provoz…

Panebože, srdce se mu málem zastavilo hrůzou. Průchod zařizovala Lodinkovová. Jestli se spletla…

Hrůzou se mu podlamovala kolena.

Co budu dělat? Jak se dostanu domů? Najdou mě?

Hrdlo se mu stáhlo, astma uzavřelo dýchací trubici a nedovolilo mu vydechnout. Hmátl do kapsy od kalhot pro inhalátor. Dvakrát si do úst stříkl dávku a odpotácel se do blízkého parku. Zhroutil se na lavičku.

Nemám skoro žádné peníze, nemám ani kde přespat, letělo mu hlavou.

Sammois, pomyslel si s úlevou, jsem místnímu Könnigsteinovi zřejmě dost podobný, když si nás spletl i vrátný, můžu ho požádat o nocleh. Nebo o půjčku. Musím zjistit, jestli tu platí moje doklady, a najít si co nejdřív práci.

Nebo… napadlo ho se zatajeným dechem, bych mohl zajít sám za sebou. Uvěřil bych podobné historce, kdyby u mě doma jednoho dne zazvonil můj dvojník?

„Můžu si přisednout?“ vyrušil ho příjemný alt.

Zvedl hlavu. V dopoledních hodinách bylo v parku až na pár maminek s dětmi v kočárku prázdno. Nad ním se tyčila Andrea z jeho snů – dokonalejší než jakákoli představa. Měla tmavé vlasy sepnuté v týle sponou, černé oči a tu nejnádhernější postavu. Skutečnost, že oslovila zrovna jeho, byla sama o sobě neuvěřitelná, ale ona si navíc k němu přisedla, a to důvěrně blízko.

„Jsem Andrea De Villefort,“ řekla.

„Já…“ Jürgen nasucho polkl. „Jmenuju se Jürgen Könnigstein. Jürgen Fritz Könnigstein.“

Měl sto chutí dodat: Říkejte mi JFK, ale neodvážil se.

„Ano,“ přikývla a usmívala se, jako by spolu vedli nezávaznou společenskou konverzaci. „Já vím.“

„Víte?“

„Jsem z Agentury,“ vysvětlila.

„Ach tak,“ ulevilo se mu a zároveň pocítil zklamání. „Tak to jsem rád, že jste mě našli tak rychle. Měl jsem strach, že vám to potrvá mnohem déle, než odhalíte chybu v přenosu.“

„Chybu?“ opáčila. „Proč se domníváte, že šlo o chybu?“

„No přece…“ zaváhal.

„Váš průchod byl na tuto Zemi někým přesměrován naprosto cíleně. Je tu důvodná obava, že se nepřítel pokusí zmocnit vašich výpočtů. Někdo mu musel pomáhat a odklonil váš průchod sem, abyste se tu ocitl nechráněný a sám. Byla jsem poblíž, tak mě sem stáhli, abych vás někde schovala, než zařídí nový průchod. Chvilku vydržíte v úkrytu a pak se urychleně vrátíte do vašeho světa.“

Jürgen polkl. Představa, že právě této úžasné ženě bude muset oznámit, že nepřítel se k jeho výpočtům už dostal a že mu je navíc vydal bez jakéhokoli donucení, byla nesnesitelná, ale musel to říct. Musel ji varovat.

„Víte, ohledně mých výpočtů…“ začal.

Jenže Andrea ho přerušila.

„Máte nějakou zálohu dat?“ vydechla.

„Jistě,“ přikývl.

„Máte ji u sebe?“ ujistila se.

„Samozřejmě.“

V ten okamžik vytáhla od pasu jakýsi malý terčík, přilepila ho na jeho kufr, popadla ho za ruku a zvedla ho z lavičky.

„Mizíme.“

„Cože?“ vzepřel se. „A co moje věci?“

V tu chvíli ho Andrea strhla na zem za lavičku. Jürgen tvrdě dopadl. Udeřil se do boku a hlavou narazil na nějaký kámen. Z lavičky nad ním se odštípla tlustá tříska.

„Co to…“

„Střílejí po nás, musíme vypadnout,“ chvatně vysvětlila Andrea. „Do toho křoví.“

„Ale moje věci…“ pokusil se ještě jednou.

„Říkal jste, že máte zálohu.“

Konečně mu to došlo. Oba se začali plazit směrem ke křoví, kolem nich svištěly kulky a vytrhávaly ze země hrudky zeminy i s trsy trávy. Jürgen supěl, hlava se mu točila a dělalo se mu mdlo. Ona se samozřejmě ani nezadýchala.

Za jejich zády se ozval výbuch. Andrea ani nezpomalila. Hned za křoviskem se zvedla a vyrazila ostrým tempem pryč.

„Počkejte,“ volal za ní Jürgen.

„Hoďte sebou, člověče,“ zamračila se na něj.

„Ale… ale šli přece po tom kufru,“ namítl za běhu.

„Ne, šli po vás a váš zdejší dvojník by vám mohl vyprávět, jak moc vážně to myslí,“ opravila ho. „Ta nálož je jen zpomalila.“

Jürgen byl vyděšený k smrti. Strach ho úplně ochromil. Jeho mysl v sebeobraně sama sklouzla do světa, kde všechno zvládal a měl věci pod kontrolou. Jen představa, jak by si poradil JFK, mu dodala sílu následovat Andreu.

JFK klouzal pohledem po řadě zaparkovaných aut, kolem kterých spolu s Andreou kráčeli spěšným krokem. Vybíral silný a dobře ovladatelný vůz. Jeho zrak padl na nablýskané Subaru. Bylo sice trochu nápadné, ale na tom nesešlo, protože dopředu věděl, že až s ním skončí, bude nápadné i z jiných důvodů.

Ohlédl se. Z parku vyrazili čtyři muži a jedna žena. Okamžitě je zaregistrovali, na ulici v dopoledních hodinách nebylo dost lidí, aby se dalo skrýt v davu. Vytahovali zbraně. Neměl čas, to Subaru bude dobré.

Položil Andree ruku na rameno a stáhl ji k zemi. Skryli se v pravou chvíli. Ulicí se rozlehl výstřel a zadní sklo vozu se vysypalo, na kožené sedačky uvnitř pršely drobné střípky.

Andrea vykřikla hrůzou. JFK zručně otevřel dveře.

„Na místo spolujezdce,“ řekl Andree úsečně.

Strach vybělil její opálení, černé oči na něj hleděly, jako by nerozuměla, co říká.

„Dovnitř, nebo je po nás!“ použil důraznější tón hlasu.

Vklouzla do vozu, ale sukně se jí zachytila o řadicí páku. Zpanikařila a čas jim utíkal. Popadl lem a jedním škubnutím roztrhl hladké hedvábí, sukně povolila a Andrea dosedla na sedačku. JFK vklouzl vedle ní a do zapalování vložil univerzální klíč, vybavení, které Agentura poskytovala jen těm nejlepším a nejspolehlivějším. Sešlápl pedál a motor najel do plných otáček. Auto vyrazilo vpřed.

„Hlavu dolů!“ přikázal.

Jejich pronásledovatelé nebyli tak hloupí, aby běželi za jedoucím vozem, místo toho se pevně rozkročili a pálili jednu ránu za druhou ve snaze auto co nejvíc poškodit, dokud jim nezmizeli za zatáčkou.

„Zastav, proboha zastav!“ křičela Andrea. „Zabiješ nás!“

„Zastavte, proboha zastavte!“ ječel Jürgen. „Zabijete nás!“

V jeho představách se sice žensky slabá Andrea svěřila do jeho péče a on ji zachránil, v realitě to ale bylo právě naopak. Andrea chladnokrevně sešlápla plyn až k podlaze, auto vyrazilo jako šílené. Někde v dálce se ozvaly policejní sirény. V Jürgenovi se zvedla vlna naděje, že jsou z toho venku.

„Je tu policie!“ řval. „Už můžete zastavit!“

Andrea po něm blýskla pohledem, který mluvil za vše. Policie půjde po nich stejně jako po útočnících.

„Panebože,“ vzlykl Jürgen.

„Uklidněte se,“ promluvila Andrea a prosmýkla se do jednosměrky, „jakmile se dostaneme z dosahu městského kamerového systému, zastavím a dál půjdeme pěšky.“

„Auto!“ zaječel Jürgen, když se proti nim vynořil tmavě modrý Opel.

Jeho řidič při pohledu na protijedoucí vozidlo zpanikařil a dupl na brzdu, Andrea oproti tomu nezaváhala, strhla volant napravo a prosmýkla se mezi Opelem a oprýskanou stěnou domu. Vnitřkem vozu se rozlehlo uši rvoucí skřípění, jak se plech dřel o bok druhého auta a zeď. Ale projeli.

Vyřítili se na silnici, smykem se zařadili do volného místa v proudu aut směřujících ke křižovatce, a když přímo před nimi naskočilo červené světlo, prolétli mezi jedoucími vozidly a vypálili vpřed. Za nimi se ozvalo kvílení brzd.

„Vy jste šílená!“ křičel Jürgen.

Po tváři mu stékal pot a zvedal se mu žaludek. Vpravo se rýsovala nevzhledná kostka nákupního centra ověšená barevnými reklamami. Andrea s omláceným autem sjela do odbočovacího pruhu. Za nimi stále blíž blikala policejní světla.

„Kam to jedete? Musíme se přece ztratit!“ naléhal Jürgen.

Andrea najela do přízemí a zaparkovala v rohu hned u zdi vedle dodávky. Poškozené vozidlo tak nebylo na první pohled vidět.

„Vystoupíte z auta a zůstanete stát vedle zadních dveří. Pak půjdeme spolu,“ obrátila se k němu. „Budete přesně poslouchat moje příkazy.“

„To mě ani nenapadne,“ vzepřel se vyděšený Jürgen.

Uvědomoval si, že se nechová racionálně, ale tohle bylo šílenství. Měli zdrhat, až se jim bude za patami kouřit, a ne se zbavit jediného prostředku úniku a naprosto nechránění čekat, až je nepřátelé doženou.

„Vy,“ Andrea ho probodla pohledem, ze kterého čišelo tak intenzivní nebezpečí, že mu po zádech přejel mráz, „mě nechcete naštvat, věřte mi.“

Ne, nechtěl ji naštvat, máloco na světě mu bylo tolik jasné. Měla nad ním navrch. Ale ne v jeho představách. Tam mohlo všechno být opačně. V nich si mohl zachovat hrdost.

„Doprava,“ řekl JFK a jeho ruka ukázala tím směrem, jako by Andreu na něco upozorňoval.

„Doleva,“ vydal po chvíli povel.

„Skloň hlavu,“ následovalo.

Znal přesně rozmístění bezpečnostních kamer, tohle byla jedna ze tří cest připravených pro případ, že se bude muset ztratit.

„Přitiskni se ke mně,“ vyzval ji, když vstoupili na jedoucí pás. „Dělej, že mě objímáš.“

Nebylo to nutné, stačilo jen nechat skloněnou hlavu a nedívat se přímo do ústí kamery na úpatí pásu, ale chvěla se a vypadala vyděšeně. Potřebovala podepřít a uklidnit.

Přitiskla se k němu a její propocené tričko přilnulo k jeho. I přes výrazný parfém cítil vůni jejího těla.

* * *

Jürgen se probudil a okamžik mu trvalo, než si uvědomil, že to nebyl jen divoký a závěrem velmi příjemný sen, ale skutečnost.

Nacházel se v malé ložnici, z větší části vyplněné manželským lůžkem a skříní, okno bylo zatažené šedou záclonou a na zemi ležel prošlapaný koberec. Povlečení bylo cítit jeho vlastním potem. Ležel pod tenkou dekou oblečený v pomačkaných kraťasech a páchnoucím špinavém tričku, na zemi se válela kšiltovka a sluneční brýle zakoupené v obchodním centru za Andreiny peníze.

Posadil se a zasténal, žaludek se mu zvedal v bouřlivých vlnách a hlava mu třeštila. Jen matně si vybavoval cestu kyvadlovou dopravou mezi obchodním domem a konečnou zastávkou metra a pak dál vlakem metra na jakési sídliště, kde zapadli do omšelého bytového domu.

Ztěžka se postavil. Vyšel z pokoje do předsíně a vyzkoušel první dveře, které mu přišly pod ruku. K jeho štěstí vedly na záchod. Ulevil si a pak se zamkl v přilehlé koupelně. Stáhl ze sebe oblečení a pustil si horkou sprchu. Nechal si bičovat tělo a snažil se na nic nemyslet.

Přesto nebo možná právě proto se mu před očima objevila Sammoisova tvář a s ní neodbytný pocit, že je něco špatně. Šlo nejen o odeslaná data, ale i o časovou souslednost všeho překotného dění potom. Když zjistil, že jeho chybný přesun nebyl jen nehoda, ale cizí úmysl, automaticky došel k závěru, že Sammois patří k nepříteli, ale proč by na něj pak útočili v parku? To už přece všechna data měli. Sammois k nim tedy nepatřil, a pokud Jürgena někdo sledoval, nejspíš věděl, že se s ním spojil.

Georg Sammois mohl být další na ráně.

„Proboha,“ zamumlal Jürgen, vypnul sprchu a popadl ručník. Rychle si ho omotal kolem boků a vyletěl z koupelny.

Andrea zvedla pohled od novin a Jürgen okamžitě zrudl. Naléhavě si uvědomoval svou neforemnou a roztékající se postavu a nezdravou barvu pokožky, stěží zakrytou kusem froté.

„Chtěl jste mi něco říct?“ zeptala se ostře, zvedla se a ukázala mu hlavní stránku.

Jürgen vytřeštil oči na palcový titulek.

OBJEVENA SUPERZEMĚ. ZAČÍNÁ PRO LIDSTVO NOVÁ ÉRA?

Vzal noviny do ruky jako omámený a zrakem přelétl článek.

„Známý astronom Georg Sammois dnes oznámil, že v kosmickém sousedství naší planety objevil planetu jen třikrát větší než Země, na níž se pravděpodobně vyskytuje voda. Teploty a tlak na tělese GJ 1214b jsou ale příliš vysoké na to, aby na něm existoval život ve známé podobě. Díky tomu, že nově objevená planeta je pouhých čtyřicet světelných let od Země, vědci věří, že již brzy budou moct prozkoumat její atmosféru. Tu patrně tvoří vodík a hélium…“

Jürgen tomu nemohl uvěřit. Georg začal zveřejňovat výsledky jeho práce. A vypadalo to, že se rozhodl svou kariéru budovat pěkně pomalu a cílevědomě. Teď oznámí objev „superzemě“, kde nejspíš nemůže být život, ale do roka a do dne najde skutečnou modrou planetu. A pak další a další. Bude čerpat granty a fondy, publikovat v prestižních časopisech a možná i ucházet se o Nobelovu cenu. Jeho kariéra už nikdy nebude potřebovat žádný další impuls.

„Ten zlodějskej parchant!“ ulevil si. „A já idiot se tady děsím, že mu někdo podřízne krk!“

„Což je velmi správná úvaha,“ podotkla Andrea. „Řekněte mi, kde bydlí, zajedu tam a postarám se o to, a pak si promluvíme o vás!“

Jürgen zaslepený hněvem Andreu skoro nevnímal. Jednou, poprvé a nejspíš i naposledy v životě, dosáhl na převratný objev a někdo mu ho ukradne! To prostě nemohl nechat jen tak být.

„Pojedu s vámi, i já bych s ním rád mluvil.“

„Vy nepojedete nikam!“ ujistila ho.

„Vsaďte se,“ postavil se jí.

„Je to přece váš známý a potřebuje pomoct,“ připomněla mu.

„Ukradl moji práci,“ nedal se.

Váhala: „Kde bydlí, si snadno můžu zjistit i jinak.“

„Ale mě Sammois zná, a vás ne,“ opáčil Jürgen. „Jak rychle vám uvěří, že je v nebezpečí, až mu začnete vykládat o paralelních světech a Agentuře?“

„Dobře,“ přikývla.

„Ale oblečte se,“ dodala se slabým úsměvem.

* * *

Dům, v němž Sammois v této realitě bydlel, vypadal podobně jako na Jürgenově rodné Zemi. Stará vila po rodičích v zarostlé, neupravované zahradě. Když ještě spolu chodili na vysokou, uspořádali tam nejeden bujarý mejdan. Dokonce i Vodinkovová si na nich ráda nechávala ukazovat hvězdy, ačkoli nikdy ne od Jürgena.

„To je ono?“ zeptala se Andrea a špičkou boty jemně strčila do pootevřených vrátek.

„Ano,“ přikývl Jürgen.

„Nechává otevřeno?“

„Georg v mé realitě nezamykal ani vchodové dveře, když byl doma, jaké zvyklosti má tenhle, to nevím.“

„Koeficient shody je tady kolem devadesáti osmi,“ řekla. „Vsadíme na to.“

S těmi slovy vstoupila na chodníček z popraskaných mramorových dlaždic. Přesto byla ostražitá a našlapovala opatrně, připravená kdykoli zmizet v okolním houští roky neprořezávaných stromů a okrasných keřů. Jürgen ji beze slova následoval. Její obezřetnost mu naháněla husí kůži, i když ve skrytu duše nevěřil, že by mohli přijít pozdě.

Andrea lehkým krokem vyběhla po pěti schodech ke vchodu. U dveří se zastavila a naslouchala. Jürgen jí stanul za zády.

„Slyšíte něco?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla.

„Zazvoním,“ řekl.

„Ne,“ zarazila ho. „Nejdřív obejdeme dům.“

Seskočila z nízké zídky u schodiště napravo, kačírek vysypaný kvůli vlhkosti kolem domu jemně zakřupal. Jürgen si na to netroufal, sešel dolů po schodech a prodral se křovím ke stěně budovy. Andreina záda už mizela za rohem. Zdálo se mu, že v ruce drží pistoli.

Najednou zalitoval, že se tak vehementně snažil téhle záchranné akce zúčastnit. Poprvé ho napadlo, že kromě dvou možností, se kterými počítal, a sice že přijdou včas nebo že přijdou pozdě, je tu ještě jedna – že dorazí v nejhorší možnou chvíli, to znamená současně s nepřítelem. Zatoužil obrátit se zpět a zmizet, jenže Andrea měla zbraň a on ne a nepřítel nemusel být v domě, mohl klidně právě vcházet do vrátek. Teď už byla správná jediná volba – držet se jí, protože ona na rozdíl od něj věděla, co dělá.

Rychle ji dohonil, krčila se u okna do Georgovy pracovny v přízemí. Neviděl jí do tváře, ale to ani nemusel. I bez toho poznal, že je zle. Skrze okenní tabuli totiž prýštilo ven rudé světlo. Znal ten nepopsatelný a jedinečný odstín, viděl ho v posledních osmi měsících patnáctkrát. Uvnitř domu, v Georgově pracovně, se otevíral průchod.

„Musíme zmizet!“ hlesl.

„Musíme jim vzít ta data!“ sykla Andrea.

Vztyčila se, zachytila se drátu hromosvodu na fasádě vedle okna, jedním ladným skokem se přenesla na parapet a pistolí rozbila sklo. Pak už jen mačkala spoušť. Nezajímalo ji, že sama je snadný terč, potřebovala vidět a trefit se. Potřebovala je zastavit i za cenu vlastního života.

Jürgen dřepěl pod oknem, chránil si hlavu rukama a neodvažoval se pohnout. Čekal, že Andreino zkrvavené tělo každou chvíli dopadne vedle něj.

Střelba utichla. Jürgen neměl odvahu vzhlédnout a přesvědčit se, jak to dopadlo.

„Nedělej to,“ ozval se Andrein varovný hlas.

Žije! Jürgen pocítil nekonečnou úlevu. Žije.

Postavil se. Andrea pořád ještě seděla v podřepu na okenním parapetu, který Jürgenovi dosahoval k hrudníku. Kolem jejího ramene viděl do místnosti. Ústí portálu se rudě tetelilo jako horký vzduch nad pouští, za psacím stolem s hlavou na klávesnici ležel mrtvý Georg, jeho krev kapala na koberec. Kolem vstupu do portálu se na zemi v různých pozicích nacházelo pět mužských těl. Všichni mrtví, všichni v kaluži krve. A před průnikem na jinou paralelní Zemi stála žena. Stála zády k nim, ramena držela strnule, vlasy ostříhané na krátké mikádo jí odhalovaly krk. Byla štíhlá, dlouhá stehna těsně obepínal strečový materiál černých kalhot. Stačil jí jediný krok, aby unikla, ale Andreina kulka by byla rychlejší.

„Polož disk s daty na podlahu u svých nohou,“ vyzvala ji Andrea, „a já tě nechám odejít.“

Žena se ohlédla a Jürgen jen stěží poznal Lodinkovovou. Byla nalíčená, měla pyšné a pravidelné rysy, ve vlasech se jí leskly měděně zlaté odstíny a pod tričkem s hlubokým výstřihem se rýsovala pevná prsa. Nechápal, jak s ní mohl tak dlouho pracovat a tohle nevidět. Svou roli ušmudlané vědkyně sehrála bezchybně. Teď byla jedním slovem úžasná.

„Problém je,“ pronesla tiše a disk zakryla vlastním tělem, „že jeho se bojím o dost víc než tebe.“

Mě?! Proč by se měla bát mě? Nechápal Jürgen, ale jiný živý muž tam nebyl.

„Budu střílet, věř mi,“ varovala ji znovu Andrea.

Lodinkovová se ale znovu neohlédla. Udělala onen poslední krok a spolu s hranicí mezi světy překročila i tenkou hranici, která dělila život od smrti. Andreina kulka ji zasáhla mezi lopatky. Lodinkovová zavrávorala, padla dopředu a tunel se za ní zavřel. Datový disk ani na okamžik nepřestala tisknout k břichu, aby ho na druhou stranu spolehlivě doručilo její mrtvé tělo.

„Vy… vy…“ Jürgen nedokázal dokončit větu. „Vy jste ji zabila. Vy jste ji zabila! Ani neměla zbraň a vy…“

Andrea mu neodpověděla, seskočila do místnosti a vytáhla z kapsy malý přístroj. Jím prověřila místo, kde ještě před chvílí planul kruh průchodu.

„Vy jste ji zabila…“ opakoval Jürgen.

„A vy jste zřejmě měl nějaký lepší nápad,“ utnula ho, než stihl stejnou větu říct ještě jednou. „Myslíte, že jsem měla na vybranou?“

„Nic jste tím nezískala, data unikla tak jako tak, nemusela jste…“

„Získala jsem tím váš život,“ přerušila ho neomaleně. „Takhle sice budou mít vaše data, ale žádné informace o nás. Při pohledu na její mrtvé tělo budou sakra opatrní, až sem budou vysílat komando. A my zatím zmizíme.“

Na to Jürgen neměl odpověď. Lidé jako Andrea, lidé jako JFK přece vždycky našli nějakou cestu, jak z toho ven. V jeho vysněném světě by to proběhlo úplně jinak.

JFK pevnou rukou mířil na Lodinkovovou.

„Nedělej to,“ pronesl varovně.

„Problém je, že jeho se bojím víc než tebe,“ pronesla Larisa.

Její bledá pleť umocňovala rudou barvu na rtech a stíny dlouhých řas. Viděl, že se bojí, a věděl, že má dobrý důvod. Bylo mu jasné, že ho neposlechne. Ať už jí od něj hrozilo jakékoli nebezpečí, to, čemu by čelila, pokud by selhala, se s ním nedalo srovnávat.

Připravil se a mírně přesunul hlaveň. Zabít ji nic neřešilo, kulka by ji i s diskem jen o to spolehlivěji srazila do otevřeného ústí portálu.

Lodinkovová vykročila vpřed, zahřměla rána a disk v její ruce se roztříštil. Jeho úlomky zmizely v průchodu jako rozbité kousky zrcadla Sněhové Královny.

Lodinkovová se k němu obrátila tváří. JFK seskočil z okenního parapetu do místnosti.

„Co teď budu dělat?“ hlesla.

Jednou rukou ji objal kolem ramen.

„Já se o to postarám.“

* * *

„Koho se Larisa bála?“ zeptal se Jürgen Andrey, zatímco ve stísněné ložnici čekali na kontakt.

„Xaveria Hawka, lorda z Jestřebí Lhoty,“ odpověděla, jako by to jméno samo o sobě znamenalo vše.

„Kdo je to?“

„To nechcete vědět, věřte mi,“ její rty zjemnil neradostný úsměv.

„K čemu chce můj objev?“ zachvěl se.

„To není úplně snadné odhadnout, ale samotný fakt, že se o něj zajímá, nám signalizuje, že by ve všech ohledech bylo lepší, kdyby se k němu nedostal.“

„Tak mi tedy aspoň povězte, k čemu chce můj objev Agentura? Myslel jsem, že kvůli novým zdrojům a koloniím, ale teď o tom začínám pochybovat.“

Chvíli váhala. Ale pak přece jen promluvila.

„Existuje poměrně početná skupina paralelních realit s koeficientem shody ne příliš odlišným od té vaší, kde lidé byli schopni planety pozemského typu nejen najít, ale také s jednou z nich navázat kontakt,“ mluvila opatrně, rozmýšlela slova, snad aby mu neprozradila příliš.

Jürgen zatajil dech.

„A?

„Obecně vzato jsou výsledky spíš tragické,“ odpověděla vyhýbavě.

„V jakém smyslu?“ nevzdával se.

„V mnoha,“ řekla.

„Utahujete si ze mě?“ rozhněvalo ho to.

„Ne, jen vám naznačuji, že naše představy o tom, co všechno se při podobném setkání může pokazit, se drží hodně při zemi. Je jedno, co přesně se odehraje, prostě blízké setkání třetího druhu nemá na Zemi pozitivní dopady.“

„Chtěli jste tomu předejít,“ pochopil. „Chtěli jste mít můj výzkum, abyste mohli včas zastavit každého, kdo by se k němu přiblížil tak jako já.“

„Ne zcela přesně,“ zavrtěla hlavou. „Takhle Agentura nepracuje. My ovlivňování zabraňujeme, nevyvoláváme ho. Víceméně nám jde o to, abychom pomocí vašeho výzkumu dokázali dopředu zjistit, zda se v daném konkrétním paralelním univerzu vyskytuje ona potenciálně nebezpečná planeta, o které mluvím.“

„A pokud ano…“ vyzval ji Jürgen, aby pokračovala.

„Pokud ano, pokud by ji lidé lokalizovali a pokud by se přiblížili kontaktu s ní, byli bychom připraveni k odříznutí takové paralelní Země od ostatních. Něco jako karanténa, chápete.“

„Nechápu,“ odsekl Jürgen, i když chápal až moc dobře.

„Tak vám to vysvětlím na konkrétním případě. Tato Země, kde teď jsme, před vaším příchodem nebyla schopná najít vůbec žádnou planetu pozemského typu. Vy jste jim laskavě poskytl know-how. A nejen to.“

„Nejen to?“ polkl Jürgen. „Vždyť Sammois stihl odhalit jen jednu planetu, navíc podle všeho bez života. Chtěl můj výzkum využívat postupně.“

„Jenže měl šťastnou ruku,“ podotkla Andrea.

„Chcete říct, že se trefil do té jediné, o které tu je řeč?“

„Přesně to chci říct,“ přikývla Andrea. „Ta planeta není bez života, jen se na ní nevyskytuje život, jak ho známe, jak s ním počítáme a jak ho do jisté míry dokážeme odhadnout.“

„A co teď bude dál?“

„Nic,“ pokrčila rameny. „Na současném stupni vývoje lidé této Země nejsou schopni navázat kontakt, natožpak se tam nějak dopravit. Zatím tedy dáme tuto realitu na seznam a budeme ji sledovat. Agentura tu pravděpodobně velmi brzy zřídí stálou pobočku, aby měla informace z první ruky. Bude neustále hlídat, jakým způsobem místní naloží s informací, k níž jste jim umožnil přístup. Možná se nestane vůbec nic, ale možná to pro ně bude impuls napnout všechny síly do výzkumu, aby mohli co nejdřív prozkoumat nové území. Když se budou snažit, časem jistě objeví nějaký způsob spojení. A pak…“ výmluvně se odmlčela.

„…to bude moje vina,“ dokončil.

„Jen zčásti.“

„Jak s tím budu žít?“

„Budete s tím žít, protože vám to umožní žít i s jinými věcmi, které se vám povedly. Budete žít s tím špatným, abyste mohl žít s tím dobrým,“ odpověděla ostře.

* * *

Jürgen ráno vstal rozlámaný jako vždy. Se zalepenýma očima se odpotácel do kuchyně a popaměti postavil vodu na kávu. Z chlebníku vytáhl dvě koblihy s jahodovou marmeládou. Kupoval je včera a podle toho vypadaly, byly navlhlé a spláclé a o nadýchanosti a křupavé kůrčičce nemohla být řeč, ale jemu to nevadilo. Voněly sladce. Stačilo nasát vzduch a už cítil, jak ho cukr staví na nohy.

Zalil si rozpustnou kávu horkou vodou jen do poloviny hrnku a druhou půlku dolil smetanou. Dovlekl se do chodby a za dveřmi sebral ze země ranní noviny.

Když zasedl ke stolu, letmo popustil uzdu fantazii.

JFK vstal, protáhl se, hodil na sebe lehkou bundu a běžecké boty. Za okny mírně mrholilo a ulice se leskly deštěm, ale ani to ho nemohlo odradit od ranních pěti kilometrů…

Bože, to je ale blbost, pomyslel si Jürgen, to přece nejsem já. Tohle není můj svět. A nejenže není, já takový vlastně ani nechci. Jsem celkem spokojený se světem, kde si k snídani dávám kávu se smetanou a jahodové koblihy a sprchuju se horkou vodou. Pravda, mohl by být ještě o něco lepší, kdybych tady nebyl sám, ale pořád jsem na tom o hodně líp než JFK.

Oblékl si volné džíny a proužkovanou košili s krátkým rukávem. Do ruky popadl aktovku a do práce se svezl metrem, aniž by želel toho, že nemá vlastní vůz. Pozdravil vrátného a nechal si v klidu ujet výtah. Cítil takovou pohodu jako už dlouho ne. Po prožitém dobrodružství už netoužil objevovat nové modré planety. Byl vděčný za tu svoji. Byla sice jen jedna, ale stačila mu. A věděl, že když bude chtít, bude život na ní ještě lepší.

Nastoupil do kabiny výtahu. Všiml si, že od vchodu přibíhá Vodinkovová v kristuskách, široké batikované sukni a nátělníku pošitém korálky. Na tváři měla zaschlou šmouhu od zubní pasty. Přidržel dveře, aby se nezavřely, a počkal na ni.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji se širokým úsměvem.

„Dobrý,“ vydechla.

„Pojď se mnou v pátek na večeři,“ prohodil.

„Co?“ zvedla k němu jednoznačně překvapený pohled.

„Pojďme spolu na večeři,“ zopakoval klidně.

Jeho hlas zněl sebevědomě a samozřejmě, nebyla z něj cítit žádná nervozita. Nezajíkl se, nezadrhl se, nekolísal.

„Tak dobře,“ přikývla a na bledých tvářích jí naskákaly rudé skvrny.

Věděl, že je to odlesk potěšení a vzrušení, a najednou měl sto chutí jí tu tvář hladit dlaní, až by zaschlou pastu otřel. Když vkročil do kanceláře, cítil se tak dobře, jako už dlouho ne.

Dnes si svůj svět zasloužil.

Petr Totek

Jednou mě kdosi požádal o vytvoření fanovských stránek k sérii JFK, no a od té doby se v tom vezu. Tu úprava či přidání nějakého článku, tam obrázek, onde nějaká ta grafika. Pak přišly menší povídky a nakonec celý díl série JFK.

Tuto povídku jsem chtěl pojmout jako poctu JWP. Agent v povídce se jmenuje Hill Boots, což je slovní hříčka, stejně jako je to v nejmenovaných Jirkových románech. Je trochu megaloman, podobně jako Jirka, a má sklon k poměrně netradičním řešením, tak jako to bývá v Jirkových povídkách a románech.

Obrázek mi nakreslila Stanislava Sobotková, téma si vybrala sama a já jí tímto moc děkuji.

ANDĚL EF

Sezdeva si vyhlédla příhodné místo na kraji mýtiny a rozdělala oheň. Slunce už zapadlo a klopýtat potmě přes kameny při rituálu propojení není nic, o co by stála.

Při sbírání dřeva vzpomínala na astrální snění v klášteře, zjevil se jí vidoucí a řekl, že její svět čeká zkáza, pokud tomu ona nezabrání, a pak přislíbil pomoc v podobě mocného anděla. Matka představená z toho byla u vytržení, anděl se na zemi nezjevil po několik dlouhých staletí a teď ho zrovna ona má uvítat v tomto světě. Pořád dokola opakovala, jaká to je pro jejich klášter pocta.

Jenomže Sezdeva to tak neviděla. Místo aby seděla na svém oblíbeném místě v teple klášterní knihovny a studovala objemné svazky knih, musí se trmácet kdo ví kam. V dešti, nepohodě a špíně. Je pravda, že ani déšť, ani nepohodu na cestě nezažila, ale i tak byla na cestě už víc jak týden. Měla prý jít za hlasem své mysli, ale netušila, kam by to mohlo být, tak šla, kam ji oči vedly, a měla toho už akorát tak dost. Rozhodně neměla v úmyslu se vláčet ještě někam dál.

Musela sama sobě přiznat, že na apokalypsy, zkázy světa a podobné báchorky tak docela nevěří. V knihách byly takové věci tak nějak neosobní, spíš jako dobrodužné příběhy. Ani trochu by se nezlobila, kdyby si i tento příběh jen přečetla, vůbec by tu nemusela být.

Vlastně ani netušila, jak takový anděl může vypadat. A když o tom tak přemýšlela, tak zřejmě ani její představené v klášteře ne. Jedinými obrazy, zachycujícími anděly, byly vitráže v oknech kláštera a malby v knihách, a ty se dost různily.

Oheň za chvíli vesele plápolal a Sezdeva jen seděla, hleděla nepřítomně do plamenů a snažila se očistit mysl. Násilím zahnala představu jídla, která se jí po několika dnech půstu neodbytně drala na mysl. Při rituálu je prázdný žaludek důležitý, stejně jako prázdná mysl. A rituál se blížil, cítila pohyb sil. Dlouhým půstem a vyčerpáním se její citlivost pro magii hodně zvýšila, i proto cítila, že někde dál na jihu někdo manipuluje s velkou dávkou síly. Muselo to být někde u jezera.

Připadal jsem si jako naprostý debil. Jen v bederní roušce, se zapečetěným pouzdrem na zádech, celé tělo pomalované ochrannými symboly, jsem čekal, až von Wonder a rabi Löw ve velínu sladí síly techniky i magie a otevřou portál.

Plazmatické koule fantómů, od obrovitých o velikosti několika domů až po miniaturní, veliké jako kopací míč, si to šinuly po fantómdromu bez jakéhokoli řádu, tedy alespoň já v tom žádný řád neviděl. Stál jsem přesně uprostřed velkého X, načmáraného na betonové podlaze obyčejnou křídou.

Některé z fantómů míjely místo, kde jsem stál, jen o pár centimetrů. V takové chvíli jsem vždy zavřel oči a modlil se k bohům, co jich znám, aby to ti dva nahoře, v kokpitu velínu, měli pod kontrolou.

„Hille,“ zachrchlal reproduktor elektronikou zkresleným hlasem rabi Löwa, „až se otevře portál, musíte se rozběhnout a proskočit jím.“

Proboha! Co si to zase vymýšlí?

„Cože?“ zeptal jsem se nejistě.

„Portál se otevře asi dvacet metrů před vámi,“ ozval se tentokrát von Wonder, „rozběhněte se, jak nejrychleji dovedete, a proskočte jím. Musíte získat rychlost 30 kilometrů v hodině.“

„Aha,“ pochopil jsem konečně.

„Portál se otevírá. Běžte, Hille! No tak, Hille, běžte už!“

Rozběhl jsem se, co mi síly stačily.

„Někdo na druhé straně sahá do meziprostoru, stáčí to portál,“ slyšel jsem ještě rabi Löwa z reproduktoru, ale to už jsem proskakoval skrz zářící kruh.

Sezdeva seděla na patách a už víc než hodinu upřeně sledovala válcovité kožené pouzdro, které s sebou přinesl anděl. V pečeti na víku se skrývalo kouzlo. Bylo dobře ukryté a všimla si ho vlastně náhodou. Prsty zavadila o pečeť a dosud dřímající kouzlo napřímilo své smrtící žihadlo.

Emanace byla velmi slabá, kdyby se pečlivě nesoustředila, vůbec by ji nepostřehla. Od prvního okamžiku byla kouzlem fascinovaná. Pečeť z tvrdého vosku s podivnou rytinou tvořila jen obal. Hlavní kouzlo bylo stočené pod ní a snad i v ní.

Z ohně zbývaly už jen řeřavé uhlíky, ale to nevadilo, nyní již svým vnitřním zrakem dokázala tu zvláštní, téměř živoucí strukturu sledovat. Zavíjela se v podivných obrazcích sama do sebe a celek tvořil ve své podstatě krásné, a přitom smrtící kouzlo, dychtivě čekající zabít kohokoli nepovolaného, kdo by porušil pečeť.

Anděl zabalený v pokrývkách u ohně se neklidně zavrtěl. Sezdeva vstala, aby mu zkontrolovala obvaz na hlavě, a přiložila na oheň. Světlý pruh nebe na východě znamenal, že svítání je na dosah.

Trochu ji překvapilo, jak anděl vypadá. Byl to normální muž, se vším, co k tomu patří. A ještě víc ji překvapilo, když velkou rychlostí vylétl nahý z astrálního prostoru a hlavou urazil mladý doubek.

Probudil jsem se s příšernou bolestí hlavy. Chvíli jsem se zavřenýma očima přemýšlel, kde a s kým jsem včera slavil, ale nevzpomínal jsem si na nic. Pomalu jsem otevíral oči a čekal, až udeří hlavní vlna bolesti. Nic se nestalo, zdálo se, že horší už to nebude.

„Jak je ti, ó mocný?“

Někdo na mě mluvil? Vůbec jsem si nebyl jistý, jestli to ještě není sen. Zamrkal jsem a zaostřil na zdroj hlasu.

„Kdo jsi, a kde to vůbec jsem?“ zkusil jsem odpovědět otázkou.

„Jsem Sezdeva, strážkyně knihovny v klášteře sester Morganiných,“ hlas patřil mladé ženě s plavými vlasy, klečící u mne.

„Mně říkej…“ zarazil jsem se.

Uvědomil jsem si, že vlastně nevím, jak se jmenuji. Ale jak to?

Překvapeně jsem se posadil a zjistil, že jsem nahý, nepočítaje podivné obrazce a symboly namalované přímo na tělo.

„Jak ti mám říkat, ó mocný?“ dívka na mě pořád zbožně hleděla.

„Eee, tak mi říkej třeba Hille,“ vzpomněl jsem si na podivný sen.

„Jak si přeješ, ó mocný.“

„Říkal jsem Hille, jen Hille,“ zavrčel jsem, trochu nabručeně. Hlava ještě pořád bolela.

„Jak si přeješ …, Hille,“ zvládla to tentokrát bez chyby.

„Nevíš, co tu dělám?“

„Máš zachránit svět,“ řekla, jako by to byla ta největší samozřejmost.

„Aha, zachránit svět, jak jinak, že?“

Posnídali jsme pár ovesných placek a čistou vodu. Hlava už mě bolela jen trochu, ale na čele jsem měl bouli velikosti slepičího vejce.

„Co dál, Hille?“

I když mi Sezdeva už říkala jménem, pořád na mne hleděla se zbožnou úctou.

„Asi bych potřeboval nějaké šaty,“ poukázal jsem na nedostatek oblečení.

„Pár hodin pohodlné chůze odsud je klášter, tam by nám mohli pomoct,“ mávla rukou směrem, kde jsem odhadoval jih.

„Klášter jeptišek?“ narážel jsem na její zmínku, že je z kláštera.

„Ne, je to mnišský klášter,“ zašklebila se.

Nevypadala nadšená, že se o mne musí starat, ale nebylo zbytí. Šaty jsem potřeboval.

Kusem látky mi Sezdeva obvázala hlavu a já si z deky zhotovil slušivé pončo, ale musel jsem jít bosky, tak se cesta trochu protáhla.

Sice jsem se snažil nešlapat na ostré kameny, ale brzy jsem zjistil, že ostré jsou všechny.

Sezdeva se ukázala být až nezdravě zvědavá a upovídaná. Cestou se mě vyptávala na všechno možné. Odpovídal jsem bručením nebo jen velmi stroze. V hlavě jsem měl úplně prázdno, mnohdy jsem vůbec netušil, na co se mě ptá. Celé bych to považoval za absurdní žert, nebýt toho, že si tady teď rozdírám chodidla o kameny.

Vzdala to až po poledni. Vypadala zklamaně, zachránce světa si asi představovala jinak. Mně to vyhovovalo, cestou jsem mlčky zkoumal svou paměť ze všech úhlů a snažil se přijít na to, kdo jsem a co tu dělám. Kromě neodbytného pocitu, že mám na starost něco důležitého, jsem stejně nic nevymyslel. Byl to zvláštní pocit. Věděl jsem, že strom, který jsme míjeli, je smrk, že tamten kámen je žula, ale netušil jsem, jak to vím a jestli to má nějaký význam.

Navečer jsme naším šnečím tempem dorazili k jezeru. Chodidla jsem měl rozedraná do krve a silueta kláštera na skále nad jezerem sice silně připomínala pevnost, ale mně se zdála jako zázrak.

V ledové vodě jezera jsem smyl krev z chodidel a odrhnul alespoň nejviditelnější klikyháky ze svého těla, takže to vypadalo, že jsem jen špinavý.

„Co si přejete?“

Po zabušení na vrata se objevila nerudná tvář v malém zamřížovaném okénku.

„Buď pozdraven, bratře,“ uklonila se Sezdeva vykukujícímu obličeji.

„I ty, sestro.“

V hlase mnicha bylo znát překvapení. V klášteře asi moc ženských nepotkal.

„Čeho si žádáš?“

I když zjistil, že mluví se ženou, jeho tón se nezměnil.

„Potřebuji mluvit s představeným tohoto kláštera.“

„Otec Dominik dlí na modlitbách, budete muset počkat!“

„Děkuji,“ usmála se unaveně Sezdeva.

Mnich zabouchnul okenici a my usedli na kraj cesty. Snažil jsem se pod sebe nasunout kousek deky. Byl to trochu oříšek, udělat to tak, aby mi vpředu nevylezla moc vysoko.

Sezdeva mne chvíli pozorovala, ale pak se dál věnovala západu slunce.

„Ten otec Dominik bude asi docela velké zvíře, že?“

„Je to představený kláštera a zároveň nejvyšší hodnostář řádu svatého Merlina, pokud myslíš tím zvířetem tohle,“ zamračila se Sezdeva.

„A pomůže nám?“

„Oficiálně udržujeme přátelské vztahy, ale jinak se Merlinovci a náš řád v lásce moc nemají,“ pokrčila rameny.

„Aha,“ snažil jsem se uspořádat si informace.

„Požádám opata oficiálně za řád Morgan, to jistě neodmítne. Řád sester Morganiných jim bude zavázán, a to si nenechá ujít.“

Opřel jsem se zády o balvan u cesty a tvář nastavil zapadajícímu slunci.

Odhadoval jsem, že je pozdní léto, možná počínající podzim. I když slunce svítilo, už nemělo tu správnou sílu. Rozhodně nic na nudistické procházky.

„Dále,“ ozvalo se zevnitř.

ODDĚLENÍ VYŠETŘOVÁNÍ KATASTROF, pohledem jsem naposledy přelétl chromovanou cedulku na dveřích a odhodlaně vstoupil.

„Agent Hill Boots,“ zasyčel Engumma, můj přímý nadřízený, jako parní lokomotiva, když mě uviděl.

Nevím čím to, ale mé jméno vždycky dokáže vyslovit značně naštvaně.

Mít za nadřízeného dvoumetrového černocha s drsnou vojenskou minulostí a ještě k tomu permanentně naštvaného není žádný med. Já sice chápu, že některé mé zásahy nejsou zcela podle agenturních řádů, ale který agent v poli je bez poskvrnky? Jenže mám pocit, že to vždycky schytám jen já, třeba takový Vega z toho vždycky vybruslí s úsměvem na rtech.

„Posaďte se,“ kývnul Engumma k už od pohledu nepohodlné židli před svým stolem. „Podle Killera má vaše poslední mise úspěšnost skoro 95 %,“ začal téměř klasicky. „No, budiž,“ pokrčil rameny. „Mě ale nějaká čísla nepřesvědčí, že použití dynamitu ve starověkém Egyptě bylo nezbytné!“ začal se dostávat do varu.

„Ale pane…,“ chtěl jsem se hájit proti nařčení.

„Nechme toho,“ máchnul svou obrovskou rukou, „už se stalo, teď tu máme něco horšího.“

Přisunul si velkoplošný monitor.

„Náš externí specialista rabi Löw má podezření na možnost průniku démona čtvrté až páté kategorie do našeho světa. Respektive do reality M-569g.“

Písmeno M označovalo realitu s převládající magickou podstatou.

„Neměli by to spíš dělat ti pošuci z magického?“ vyletělo ze mě bez přemýšlení.

Vzápětí jsem litoval, že jsem vůbec něco říkal, Engummův pohled byl zdrcující.

„Pokud vím, démon se nemůže jen tak zrodit do sféry lidí,“ snažil jsem se zachránit svůj předchozí výrok.

„Jestli jsem dobře pochopil hlášení, může,“ pokračoval Engumma, jako by se nic nestalo. „Postavení planet vůči středu galaxie a konjunkce sfér bytí, situace, která se opakuje na jednom ze stamilionů světů jednou za milion let,“ přečetl z monitoru a pokrčil rameny. „Situace vysoce nepravděpodobná, ale vesmír a jeho možnosti jsou nekonečné.“

Zřejmě tomu rozuměl asi jako já, tedy skoro vůbec.

„Podle všeho nebude otevření portálu do toho světa nic jednoduchého. Von Wonder si k tomu přizval právě rabiho Löwa. A ti dva si vyžádali právě a jen vás. Proč, to se mě neptejte,“ zvedl ruce v předstíraném obranném gestu.

Rezignovaně se posadil za stůl a chvíli vypadal jako člověk, který už vůbec ničemu nerozumí.

„Tady jsou materiály,“ vzpamatoval se ze zamyšlení a podal mi podezřele tlusté, ostře modré desky. Nevím proč, ale důležité věci v Agentuře bývají modré, tohle rutinní mise nebude.

„Za hodinu se hlaste u rabiho Löwa na briefing,“ zahromoval už zase svým normálním velitelsky rozkazujícím hlasem můj nadřízený.

„Ano, pane, budu tam,“ změna mě tak překvapila, že jsem málem salutoval.

„Ještě jednou vám, Hille, opakuji – máte katastrofám předcházet, ne je způsobovat!“

„Otec Dominik vás očekává,“ neurvalý hlas mnicha mě vytrhl z dřímoty.

Vedl nás podloubím okolo kamenného nádvoří. Pokud tu měli být nějací mniši, žádného jsme nepotkali.

V místnosti s výhledem na jezero stál prostý stůl s kameninovým džbánem a několika poháry. Vedle něj mnich v šedivé kutně a prostých sandálech, nijak se nelišící od vrátného.

„Buď pozdravena, vítejte v Drumnadrochitu. Co vás přivádí?“

Měl zvučný hlas, zvyklý kázat či rozkazovat.

„I ty buď zdráv, bratře Dominiku,“ uklonila se Sezdeva ještě hlouběji než u brány. „Byli jsme s naším klášterním zahradníkem na sběru bylin, když nás přepadli banditi. Já stačila utéci, ale zahradníka zbili a okradli úplně o všechno,“ spřádala historku, aniž bychom byli domluvení.

Musel jsem uznat, že je to šikovná holka.

„Doba je zlá, doba je zlá,“ pokýval hlavou opat.

Přestože se opatovi ve tváři nepohnul ani sval, měl jsem pocit, že se po místnosti rozlévá pocit zadostiučinění.

„Jménem řádu sester Morganiných vás žádám o pomoc,“ pronesla Sezdeva obřadní formuli.

„Jak vám tedy mohu být nápomocen?“ na tváři opata se usadil blahosklonný úsměv.

„Nějaké šaty tady pro Hilla a nocleh, ráno vyrazíme zase dál.“

„Jistě to nebude problém, tedy pokud se tento mladík spokojí s kutnou prostého mnicha.“

„Spokojím se s čímkoli, co bude jen trochu připomínat šaty,“ dostal jsem se konečně ke slovu.

„Jistě,“ opět kývnul opat. „Bude to vše?“

Asi nás chtěl mít rychle z krku.

„Snad ještě trochu jídla a nějaké obvazy, Hill je zraněný.“

„Co se vám stalo, mladíku?“ přece jen projevil zájem opat.

„Upadnul, když ho honili ti lapkové,“ přispěchala Sezdeva s vysvětlením.

„Jídlo, šaty i obvazy vám bratr Patrik přinese do vaší cely,“ ukončil slyšení opat.

Zbavil se nás zatraceně rychle, ale co já vím, třeba měl ještě spoustu práce.

Bratrem Patrikem se ukázal být onen nerudný vrátný mnich. Na chodbě, jen o kousek dál, nám ukázal celu. Malou místnost bez oken, s dvěma úzkými palandami po stranách a policí na svíčku v čele.

Donesl šaty, nějaké jídlo a obvazy, dál už se o nás nestaral. Pod kutnu táhlo, ale pořád lepší než pončo z deky. Cela byla kupodivu pro nás pro oba. Předsudky asi netrpěli.

„Oni nám přidělí jednu celu?“ nedalo mi, abych se nezeptal.

„Muži v ženském klášteře bývají eunuši,“ sklopila oči a začervenala se, bylo jí jasné, na co narážím.

„Aha. No, ono je to stejně jedno, jak si lehnu, tak usnu,“ rezignovaně jsem se posadil na jednu pryčnu.

Byl jsem tak unavený, že jsem si vlastně jako eunuch připadal.

Sezdeva se posadila ke mně a vyměňovala mi obvazy na čele. S hygienou to tady asi nebude slavné, ale snad mě to nezabije, napadlo mě bůhví proč.

„Tak svlékat,“ uvítal mě profesor von Wonder.

„Cože?“

„Četl jste si materiály, mladíku?“ukázal na modré desky v mé ruce.

„Ale jistě,“ sebejistě jsem vypnul prsa.

Některé části jsem sice přeskakoval, ale v nich jistě nebylo nic zásadního. Doufám.

„Takže víte, že vás posíláme do jedné z periferních realit,“ prohlížel si mě profesor podezíravě. „A tam bude zatraceně těžké dostat jen vás, bez dalšího závaží.“

„Ano,“ zmohl jsem se na nic neříkající odpověď.

„Vy jste to nečetl, mladíku!“ prokouknul mě, asi díky mému nechápavému pohledu. „Běžte za rabim, on se postará o vaši magickou integritu,“ ukázal na dveře za sebou.

Pěkně to začíná, hned na úvod mě zpucovali jak nováčka.

„Máte zatracené štěstí, že jako jediný z dostupných agentů máte zápornou magnetitu, jinak byste odsud vyletěl, jen by se za vámi zaprášilo!“ zabručel ještě profesor.

„Hille, vstávej,“ třásla se mnou Sezdeva.

„Co, co se děje?“ podivný sen mne opouštěl jen nerad a stále ještě jsem nevěděl, co je realita. Možná za to mohla ta rána do hlavy a možná mohla i za ty divné sny.

„Cítím Sílu,“ šeptala.

„Cože?“ zabručel jsem rozespale.

Naprosto jsem nechápal, o čem mluví.

„Někdo tu čaruje a používá strašně moc Síly,“ zajíkla se.

„Aha, co budeme dělat?“ mžoural jsem do téměř úplné tmy v cele. „Nemáš zápalky?“ vytanula mi na mysli nepochopitelně povědomá papírová krabička.

„Co je to zápalky?“

„Chtělo by to světlo,“ vysvětlil jsem.

„Chají,“ slyšel jsem ji zašeptat hrdelní slovo.

Svíčka na polici se rozhořela jasným plamenem.

„Zatraceně,“ lekl jsem se, až jsem poskočil na posteli.

„Stalo se ti něco?“ překvapeně se na mě podívala.

„Jak jsi to udělala?“

„Co jsem udělala?“ divila se Sezdeva.

„Rozsvítila svíčku.“

„Magií. Ty neznáš magii?“

„Nezapomeň, že jsem ve vašem světě nový,“ vysvětlil jsem vyhýbavě.

„Promiň, ó...“

„Hille, jen Hille,“ zasyčel jsem. „Zkus mi to vysvětlit.“

„Magie je síla, kterou mohou nadaní použít pro své účely. Mohou ji čerpat, přizpůsobovat a tvarovat podle své vůle,“ mračila se, jak se mi usilovně snažila přiblížit fakt, který byl patrně jasný každému dítěti.

„A v klášterech jsou magicky nadaní?“ zeptal jsem se.

„Ano, ženské kláštery používají magii jemnou a spletitou, snaží se využívat krásu mikromanipulace,“ začala se doslova rozhorlovat.

„A ty mužské?“ přerušil jsem ji.

„Mužské kláštery používají magii přímou a silovou, jejich kouzla jsou mohutná a silná, ale většinou bez nápadu, jen konstrukce a spousta energie,“ opovržlivě ohrnula ret.

„Aha, a když jsi říkala, že cítíš Sílu, znamená to používání magie?“ třídil jsem si nesourodé informace.

„Ano.“

„Ale sama jsi říkala, že mužské kláštery používají magii, tedy Sílu.“

„Možná, ale té Síly je prostě strašně moc. Takovou emanaci nemůže vydávat ani nesynchronizovaná Birhanzlova past,“ odporovala.

Neměl jsem ponětí, o čem je řeč, ale nechal jsem Sezdevu mluvit. Doufal jsem, že z toho mála, co pochopím, si dokážu poskládat jakous takous představu.

„Co může znamenat použití tolika Síly?“

„Na to, že nosíš mocný magický artefakt, toho o magii moc nevíš.“

Tím artefaktem musela myslet to zatracené pouzdro, co mi celý den otloukalo záda. Byl to jediný předmět, který jsem měl. Sám jsem se divil, že jsem ho ještě nezahodil.

„Takže ta mužská silová magie nemůže vysvětlovat to, co cítíš?“ ignoroval jsem její poznámku a ujišťoval se, že jsem to pochopil správně.

„Ne, to nemůže!“

„Tak zjistíme, co se děje, prostě se zeptáme otce Dominika,“ vstal jsem a protáhnul se. „Dveře jsou na zámek,“ zjistil jsem vzápětí, když jsem zkusil otevřít.

„To je divné,“ zkoušela to Sezdeva taky. „To je varianta poutacího zaklínadla,“ oznámila mimochodem, když přejížděla po dveřích dlaněmi.

„Zrušíš ho?“

„To nepůjde,“ zavrtěla hlavou, „je příliš silné.“

„A to jsi necítila, když ho sem dávali?“ uvažoval jsem logicky.

„Ne, tak citlivá zase nejsem,“ odsekla uraženě. „Představ si, že tohle kouzlo je jako když zurčí potůček, to, co cítím, je jako hučení vodopádu,“ vysvětlovala učitelským tónem rozdíl.

„Tak to zkusím já,“ naštval jsem se.

Žádný mnich, i kdyby to byl představený kdovíjakého řádu, mě tu nebude zavírat! Vší silou jsem kopnul do dveří. Hrubé sandály náraz ztlumily, přesto mě chodidlo pořádně zabolelo. Po celodenní procházce po ostrých kamenech bylo dost citlivé.

Kouzlo se ukázalo být opravdu silné, dveře se ani nehnuly. Nejslaběji se tvářící fošna v hrubě tesaných dveřích zasténala, ale magický zámek držel jako přibitý. Po několika opakovaných kopech do stejné fošny sice nakonec povolila, ale bylo to za cenu neuvěřitelného hluku, rozléhajícího se jistě celým klášterem, a také bolesti v citlivých chodidlech.

„Asi o nás už budou vědět,“ obrátil jsem se na Sezdevu.

„Ten, kdo kouzlo vytvořil, už jistě ví, že jsme se pokoušeli odsud dostat, ale kouzlo nepovolilo, tak si snad bude myslet, že jsme stále tady.“

„Tak to se tu rozhlédneme,“ rozhodnul jsem.

Z police jsem vzal svíčku i s masivním svícnem a zkusil se protáhnout škvírou ve dveřích. Byl to trochu eskamotérský kousek, ale se Sezdevinou pomocí jsem vyváznul jen s odřenými rameny.

Bylo to divné, hluk vylamovaných dveří měl někoho přilákat, ale nikde nikdo. Ani světýlko.

„Dokážeš tu sílu lokalizovat?“ napadlo mě.

„To jako ji najít?“

„Ano, najít,“ přikývnul jsem.

„Je někde tam,“ ukázala Sezdeva na mohutná vrata v čele nádvoří.

Měsíc v úplňku svítil jako lampa a tichý temný klášter působil pořádně strašidelným dojmem.

Za vraty jsem očekával něco na způsob kaple či kostela, ale to, co jsem uviděl, mi vyrazilo dech. Kdysi to snad mohlo sloužit jako kostel, ostatně oltář, malby na stěnách i vitráže v oknech tomu nasvědčovaly, ale namísto dlažby zela uprostřed místnosti díra či velká studna o průměru alespoň patnácti metrů. Po chvíli prohlížení jsem ke svému překvapení zjistil, že obvod mohutné studny obtáčí schodiště ztrácející se v temnotě hlubiny.

„Jde to odtamtud,“ ukázala nezvykle zamlklá Sezdeva dolů do tmy.

„Tak jdeme,“ pokrčil jsem rameny.

Třepotavé světlo svíčky dokázalo osvětlit jen pár schodů, a tak jsem po několika otočkách dokonale ztratil orientaci. Sestup se zdál být nekonečný a počítání schodů jsem po tisícovce vzdal.

Konečně jsme se dostali na dno té obrovské studny. Záda jsem měl otlučená od koženého pouzdra do modra. Co schod, to rána. Chtěl jsem ho nenápadně zapomenout v cele, ale Sezdeva nedala jinak, než že ho vezmu s sebou.

„Kam teď?“ rozhlížel jsem se se svíčkou vysoko nad hlavou.

Ne, že by to nějak pomáhalo, stejně jsem neviděl nic než okolní temnotu a rozhoupané stíny.

„Nevěděla jsem, že okolo jezera byla vulkanická činnost,“ mumlala si pro sebe Sezdeva a neomylně zamířila do tmy.

„To jako sopka?“ spěchal jsem za ní.

„Jak si myslíš, že vzniklo tohle?“ odpověděla otázkou a ukázala na temnější skvrnu ve stěně studny. „To je lávový tunel,“ přišla blíž a prsty přejela po sklovitém povrchu kruhové chodby.

„Tamto,“ kývla hlavou ke schodišti, po kterém jsme sestoupili, „někdo vytvořil, ale tohle je dílo přírody.“

Velká chodba kruhového průřezu se klikatila a ztrácela ve tmě.

„Kam to asi vede?“ nahlížel jsem do chodby.

„Pod jezero,“ odpověď Sezdevy mě dost překvapila.

„Cože?“

„Jsme pod úrovní hladiny jezera a ten tunel vede směrem k jezeru,“ vysvětlovala mi to jako úplnému idiotovi. „Od vody jezera nás musí dělit jen pár metrů skály.“

„Ty se tu orientuješ?“ nechápal jsem.

„Jistě,“ pokrčila rameny, jako by to byla samozřejmost.

Pomyšlení na tuny vody nad námi u mě vzbuzovalo lehké šimrání okolo žaludku.

„Slyšíš to?“ zašeptala.

Zprvu jsem slyšel jen tlukot vlastního srdce, až po chvíli se mi zdálo, že slyším i nějaké mumlání.

„Ta síla jde odtamtud,“ ukázala do temného tunelu.

„Když už jsme tu, tak se tam podíváme,“ rozhodl jsem a vyrazil tunelem.

Mumlání poznenáhlu přešlo v mručení mnohohlasého davu, a čím jsme byli blíž, bylo zřetelnější.

Za jedním ze zákrutů chodby se otevřel pohled na ozářený konec tunelu, rozšiřujícího se do nějakého většího prostoru.

„Počkej tady,“ zastavil jsem Sezdevu, „možná postavili stráže.“

Nechal jsem ji i se svíčkou za zákrutem a sám se opatrně plížil dál. Tunel končil přirozeným ochozem nad obrovskou jeskyní.

Po břiše jsem se centimetr po centimetru sunul k okraji. Stráže jsem zatím nikde nezahlédl, zdálo se, že mniši si jsou jistí sami sebou. Rozevřel se mi pohled na dno jeskyně. Levou polovinu zabíralo bublající lávové jezírko, zády k němu minimálně stohlavý sbor mnichů v kutnách recitoval nějakou mantru, nebo snad modlitbu. Všichni zírali doprava na zakuklenou postavu na stupínku, asi dva metry nad úrovní jejich hlav.

Ze své pozice jsem viděl, že ochoz, na kterém ležím, se stáčí vpravo a přechází ve schody ústící právě na vyvýšený stupínek. Tudy asi mniši přicházejí a odcházejí.

„To je zakázaná motlitba!“ vydechla nadšeně Sezdeva, svírající v ruce svícen, se kterým jsem ji nechal v chodbě.

Leknutím mi srdce vynechalo několik úderů.

„Co tu děláš?“

Fascinován mnichy jsem nepostřehnul, kdy se přiblížila.

„Jde to odsud,“ okouzleně sledovala mnichy. „Kolektivní vědomí může být velice silným zdrojem Síly,“ vysvětlovala.

Byla by z ní skvělá učitelka.

„Chatríb Verrin nemem bored deven tulalah,“ neslo se k nám zdola.

Mniši se kývali do rytmu svých slov a okolí nevěnovali pozornost.

„Narodit se přece nemůže,“ kroutila hlavou a uhranutě zírala na mnichy.

„Narodit, ono se má něco narodit?“ chtěl jsem vědět.

„Vyvolávají démona temné sféry.“

„Jak to víš?“

„Jsem přece knihovnice a mám přístup i k zakázaným textům,“ našpulila rty. „Podle modlitby to bude Verrin, pán ohně, zloby a nesnášenlivosti,“ tipovala.

„A ten démon se má teď zrodit?“

„To je právě ono. V knize démonů se píše, že démon přicházející z druhé strany se nemůže zmocnit živého těla, mrtvé nemá moc oživit, ale nemůže se ani narodit, na to má síly až příliš a už jako plod by zahubil svou matku,“ vypočítávala na prstech.

Zdálo se, že Sezdeva má svou práci opravdu ráda, vsadil bych se, že to byl přesný citát z knihy.

„To zůstane bez těla?“ divil jsem se.

„Bez živoucího těla by nemohl manipulovat se Sílou,“ oponovala.

„Co by nemohl?“

„Čarovat!“

„Já to pořád nechápu,“ rezignoval jsem. „Proč vyvolávají démona? Na co ho potřebují?“

Stále jsem měl pocit, že mi nějak uniká podstata toho, co se tu děje.

„V knize Prekriel se píše, že Verrin otevírá bránu světů. Jeho věrní jej pak mohou následovat a nabudou moc i bohatství.“

Brány světů, to mi bylo nějak povědomé, ale nedokázal jsem to zařadit. Jen se mi v hlavě honily podivné věci, jako dimenze a portály.

„Ale pokud nebude mít tělo, tak to nepůjde, že?“ ujišťoval jsem se.

„Ano,“ přisvědčila.

„Tak to můžeme být v klidu, ne?“

„Mniši nejsou hloupí, jen tak Verrina nevyvolávají,“ odporovala Sezdeva.

Náhlé ticho bylo až bolestivé.

Pohlédl jsem na mnichy, jestli nás neodhalili, ale všichni zírali směrem ke stupínku.

„Bratři, již brzy!“

Až po hlase jsem v zakuklené postavě poznal opata Dominika. „Již brzy nastane velká konjunkce a náš pán a vládce bude mít dost síly pro vstup do tohoto světa!“

„Verrin!“ zvolal zástup mnichů.

„Říkala jsem to,“ sykla Sezdeva vedle mě, „je to Verrin.“

„Síly planet se spojí a protnou centrum temné galaxie,“ hřímal otec Dominik.

„Verrin!“ opakovali mniši hypnoticky.

„Jen tak může přijít!“ stupňoval napětí opat.

„Verrin!“

„Ta miska na oltáři,“ vytrhnul jsem Sezdevu ze zaujatého pozorování mnichů.

Ukázal jsem na kamenný stolec za opatem.

„Co v ní asi je?“ uvažovala Sezdeva.

„Já to asi vím,“ napínal jsem ji. „Podívej na ten nápis nahoře,“ ukázal jsem na vytesaná písmena.

„Lacerta agilis,“ četla polohlasem Sezdeva. „To je...“

„Ano, ještěrka obecná,“ potvrdil jsem. „Tak se může démon zrodit. Vajíčko ještě není úplně živé a v lůně matky už taky není.“

„To je hodně chytré!“ potvrdila Sezdeva. „Když zničíme vajíčko, zničíme i možnost průniku!“

„Obstarají si jiné,“ odporoval jsem.

„To neobstarají!“

„Jak to?“

„Slyšels přece,“ nasadila zase tón učitelky, „je velká konjunkce, navíc je dnes úplněk a zrovna na dnešek připadá slunovrat.“

„No jo, konjunkce, jediná a neopakovatelná,“ došlo mi, proč mniši vyvolávají démona zrovna dneska, i když mají nezvanou návštěvu.

V tu chvíli mniši naposledy vykřikli, a s nimi i opat. Následovalo ticho protkané téměř hmatatelným očekáváním, kdy všichni v jeskyni zírali na misku na oltáři.

Představoval jsem si, jak se vajíčko zachvěje, malinká ještěrka prorazí vaječným zubem cestu na svobodu a poprvé se nadechne, aby se vzápětí vydala zkoumat svět.

Mé romantické představy byly dost drsně přerušeny.

Vlnka na povrchu lávového jezírka byla zprvu nepatrná, téměř neznatelná, ale poznenáhlu narůstala čím dál víc a víc. Nakonec se vzedmula do asi dvoumetrové výše a jako příboj zalila jeskyni. Vlna se roztříštila o kamenný stupeň a kapky lávy dostříkly až ke stolci, kde otec Dominik fascinovaně zíral na tvorečka v misce.

Mniši asi moc srozuměni s obětováním svých těl ohnivému živlu nebyli, protože ti, kteří stáli blíže ke stupínku, si uvědomili, co se děje, a stačili vykřiknout. Moc jich nebylo a jejich smrt byla rychlá.

Smrt stovek lidí démona dřímajícího v ještěrce zřejmě probudila z letargie.

Na kamenném oltáři zarachotila miska a ještěrčí tělo zůstalo na holém kameni. Už to nebyl malinkatý, zrovna vylíhnutý plaz, ale pořádné, přinejmenším metrové zvíře, protože i na vzdálenost, která nás dělila, jsem viděl, jak se jeho tělo svíjí.

Ještěrka rostla a bobtnala do všech stran. Trhavě se jí prodlužovalo tělo i končetiny. Jako by lidská masa, spálená v lávě pod stupínkem, předala svou hmotu démonovi vtělenému do toho, co ještě před chvílí bylo miniaturním tělíčkem stočeným ve vajíčku.

Jezero lávy, ve kterém tak neslavně skončili mniši, se vlnilo a kopírovalo každý netvorův pohyb jako oživlé zrcadlo. Sezdeva zřejmě měla pravdu, na tom démonovi ohně něco bude. Vypadalo to, že je s jezerem lávy nějak propojený.

Cukání a svíjení stále pokračovalo a s ním i růst ještěra. Své nové tělo si zřejmě průběžně upravoval, protože ani šupinaté výrůstky na hlavě, ani mohutné drápy a zuby jsem na žádné ještěrce nikdy neviděl.

„Co budeme …,“ chtěl jsem se obrátit na Sezdevu, ale ta na svém místě nebyla.

Kde ta holka je?

Zahlédl jsem ji na schodišti vedoucímu ke stupínku s oltářem. Zezadu se přikradla ke strnulému opatovi a klepnula ho masivním svícnem přes hlavu. Sesunul se jako podťatý.

Rychle jsem přiběhl Sezdevě na pomoc.

Zdálo se, že démon kolaps svého tvůrce nezaregistroval, byl plně zaujat sám sebou.

„Co to vyvádíš?“

„Myslela jsem, že když ho vyvolal, tak že by to mohlo zabrat,“ pokrčila rameny.

„Nezabralo!“ kývnul jsem k ještěrovi.

Jeho růst nerušeně pokračoval a naše drobné rozmíšky ho zřejmě nezajímaly.

„Co zase děláš?“

Sezdeva šacovala opata, jako by se nechumelilo.

„Má dýku,“ zajásala.

„Co je tohle?“ ukázal jsem na opatův opasek, ve kterém byly koule z nepálené hlíny pokryté množstvím symbolů, každá v samostatné kapse.

„Birhanzlova past.“

„A to je co?“ jako obvykle jsem nebyl v obraze.

„Taková zbraň, magická zbraň, když to hodíš, tak to udělá spoustu ohně a žáru.“

„Takže něco jako granát?“ vytanulo mi na mysli to správné slovo.

Třeba si nakonec přece jen vzpomenu, kdo jsem a co tu dělám.

„Nevím, co je to granát, ale asi ano,“ pokrčila rameny.

„Nemůže to bouchnout?“

„Ne, odjistit to může jen magicky nadaný,“ uklidňovala mě.

„Na co to mohl mít?“ uvažoval jsem.

„Možná na své bratry, kdyby jim náhodou došlo, že je chce použít jako potravu pro démona.“

„A co to použít na démona?“ napadlo mě.

„Je to démon ohně, myslím, že by ho to jen posílilo,“ obrátila se Sezdeva na teď už desetimetrového ještěra.

Než jsem ji stačil zadržet, vrhla se na něj s odhodláním lovce krokodýlů.

Přistála ještěrovi na zádech a pokusila se mu dýku vbodnout do boku. Ostří se zaskřípěním sklouzlo po šupinách tvrdých jako kámen. A v jednom ze svých záškubů ji ještěr odhodil. Naštěstí letěla ke stěně, protože na druhé straně čekala rozžhavená láva. Zdálo se, že ji démon ani nezaregistroval.

„Jak je ti?“ přiskočil jsem na pomoc.

Z čela jí tekla krev a ruce měla rozedřené.

„Jsem živá,“ se supěním se drala na nohy.

Nejistě se postavila a zatřepala hlavou.

„Měli bychom zmizet, dokud to jde,“ navrhnul jsem.

„Teď jdu na jisto. Bodnu ho do oka!“ usmála se na mě nepříčetně.

Krátce se rozběhla, úkrokem se vyhnula obrovské tlapě a krátce se dýkou rozmáchla.

Víc už nestačila. Ještěr zřejmě dokončil svůj růst a mohl se jí věnovat. Jedním z šupinatých rohů ji srazil k zemi, ale než si stačil rozmyslet, jestli ji rozmáčknout tlapou, či ji překousnout vejpůl, odkutálela se duchapřítomně stranou. Teď už byla od krve celá.

„Není jiné východisko,“ řekla, když se odplížila ke mně, „musíš použít tu zbraň!“

„Jakou zbraň?“ nechápal jsem.

„V tom pouzdře.“

„Já nevím jak!“

„Jak to, že nevíš? Musíš!“ naléhala.

„Já opravdu nemám tušení, co s tím mám dělat!“

„Uhni!“ zvedla se do kleku.

Odhodlaně zaklesla prsty za pečeť a trhla. Pečeť povolila a horní část pouzdra se odklopila, jako by víko již nemohlo zadržet věci skrývající se uvnitř.

Vlasy na zátylku se mi naježily a ovanul mě podivný pocit, jako když člověk něco velkého udělá, ale neví, jestli je to dobře, nebo špatně.

„CHECK KEY?“ ozval se mi v hlavě tenounký hlásek.

V tu chvíli jako by z mé paměti někdo strhnul oponu a já si vzpomněl. Rozpomenul jsem se, jak mi rabi Löw kladl na srdce:

„Poslouchejte, Hille, je to důležité! Pošleme vás co nejblíž k té poruše M pole, ale na vás je zbytek. Vzkazem není obsah, ale obal. Toto pouzdro je koncentrovaná magie. Vaším úkolem je předat jej nejlepšímu mágovi, jakého jen najdete, a pomoci mu zničit démona deroucího se do naší sféry. Vy sám zároveň sloužíte jako klíč pro použití této energie.“

Na mentální klávesnici jsem zadal kód pro potvrzení správnosti použití magické energie.

„OK,“ potvrdil hlásek.

Z pouzdra se vyvalila vlna energie a tryskala z ní jako z požární hadice.

Sezdeva ohromeně zírala. Její tvář ožila, jako by na chvíli zapomněla na zranění i vyčerpání.

„Podívej,“ ukázala mi roztaženou dlaň.

Konečky jejích prstů začínaly průsvitnět.

„Co je to?“

„Síla,“ zašeptala. „To je Síla!“ vykřikla a ruku zanořila do neustávajícího proudu energie tryskající z pouzdra.

„Celou tu dobu jsi nosil zřídlo Síly,“ zašeptala šťastně.

Nasávala tryskající energii jako houba vodu. Už neměla skleněné jen konečky prstů, ale celou ruku. Průhlednost postupovala přes rameno do trupu a prosakovala do celého těla.

„Mám dost,“ pronesla oživlá socha ze skla zdeformovaným Sezdeviným hlasem a vyjmula paži z pohasínajícího proudu. „Kde je?“

Kývnul jsem k ústí tunelu, kterým jsme přišli.

Démon stál na ochozu a chystal se vstoupit do tunelu.

„Hřej!“ zaburácel stokrát zesílený hlas Sezdevy. Pak skleněná panna ladně přeskočila na vrchol schodiště.

Netvor ve své přebujelé ještěrčí podobě nejistě otočil hlavu. Myslel, že se toho kousavého tvorečka, co ho obtěžoval, nadobro zbavil, přesto na vrcholu schodiště stála drobná postava ze skla a hromovým hlasem vyzývala jeho, vládce plamenů, aby se zastavil.

Dobrá, ještě vyřeší tenhle droboučký problém a pak ovládne tenhle nicotný svět. Tedy pro začátek, než se pustí do těch dalších.

Několika skoky byl u ní, ale než stačil přední tlapou rozmáznout tu nicku jako červa, proklouzla drobná postavička kolem něj a usekla mu přední nohu v koleni se stejnou námahou, jako žnec klas obilí.

Bolest, naprosto nový a neočekávaný pocit, mu na chvíli zastřela vědomí. Regeneraci, rychle, ať může tu drzou holku smést z povrchu zemského!

Na jeho mentální povel z pahýlu přední nohy začala vyrůstat další. Nebylo to dokonalé, šupiny měly jinou strukturu a mezi prsty vyrostly plovací blány, ale v tuto chvíli to bylo jedno, potřeboval se co nejrychleji zahojit.

Během zběsile rychlé regenerace cítil v mozku jemné mentální oťukávání. Že by to byla ta drzá holka?

S námahou dokončil regeneraci a zapátral po drobné postavičce.

Další bolest se mu zahryzla do boku. Paže skleněné panny, změněná v lesklou, jako list tenkou čepel, prošla kůží na jeho boku. Tvrdé šupiny i podkožní kostěné desky jako by neexistovaly, ostří je krájelo snadněji než máslo.

Otočil hlavu a chňapl po postavě zuby. Uskočila, jako by to byla dětská hra, a levačkou, příhodně změněnou do tvaru velkého kladiva, ho udeřila do vyčnívajícího zubu.

Netvor přímo cítil pukající sklovinu. Zpočátku drobná, vlasová trhlina se rozšířila a jeho přední tesák se roztříštil na několik kusů.

Všechna ta devastující zranění jej vyčerpávala. Stále ještě nebyl plně ukotvený v této realitě, tak musel vydávat velké množství energie nejen do oprav poškození, ale i udržení se v tomto nedokonalém těle. Mentální obrana jej stála víc a víc sil. Útoky neustávaly po celou dobu. Zprvu jemným mentálním chapadlům narostly drápy, drásající jeho mozek.

Už si byl jistý, je to ta holka. V malé bytůstce se skrývala netušená energie, která jej zraňovala nejen na materiální úrovni, ale musel s ní bojovat i duševně.

Ne, že by všechna dosavadní poranění nebyl schopen regenerovat, ale skleněná panna ve svých útocích neustávala, a tak se rozhodl pro radikální řešení, musí tu skleněnou bytost zlikvidovat! Bylo jedno jak, roztrhnout zuby, rozšlápnout prackou nebo rozdrtit bokem o stěnu. Prohnul své přebujelé ještěrčí tělo tak, aby nemohla v těsném prostoru uhnout, a bokem postavičku přirazil ke kamenné stěně. Tak, a je po všem, teď může napravit škody, které napáchala.

Zlomek sekundy si vychutnával, že se stal opět pánem situace, teď může dokončit své plány s tímto světem.

Svědění v boku přešlo v pálení a pálení v řezavou bolest.

Cítil, jak je skleněná bytost rozpálená magickým žárem, při kterém i kamenná stěna taje jako máslo. Postupovala napříč vnitřnostmi ještěrky, přitom neustávala v mentálních útocích.

S vypětím všech sil opravoval poranění. Nahrazoval spálené orgány, restauroval vnitřnosti, vytvářel celé kusy svalstva. Neměl čas ani energii dělat cokoli jiného. Na okamžik se zachvěl, když si připustil, že by tento souboj nemusel vyhrát. Jaká to ironie, on, démon ohně, by byl poražen magickým žárem.

Když se propálila ven z jeho boku, už nebyla celá skleněná, na některých místech nabírala opět lidskou barvu.

Teď by měl šanci, teď …

Zaútočila nečekaným náporem své vůle. Její mysl tvořila bezpočet rozžhavených čepelí, které vyháněly z mozku ještěra každý náznak démonovy osobnosti. Bojovala s ním o každý neuron, rvala se o každý mozkový závit.

Démon ustupoval a zase útočil, snažil se ji zastavit hrubou silou i lstí, v zoufalství vymýšlel úskoky a pasti, ale nakonec zjistil, že válku prohrál. Náhle nebylo kam ustoupit. Skleněná bytost zvítězila a z těla ještěrky ho vyhnala.

Verrin, zbavený fyzického těla, věděl, že ho čeká pád zpět do jeho sféry. Zoufale mentálně tápal okolo sebe ve snaze najít cokoli, čeho by se zachytil.

Náhle objevil skomírající vědomí na pokraji smrti. Opat Dominik byl jen krůček od smrti a pro démona bylo tak snadné vklouznout do jeho mysli a původní vědomí nadobro vytlačit.

Příliv energie i vzteku slábnul. V první chvíli měla Sezdeva vztek, byla naštvaná na všechny a na všechno. Na démona deroucího se do jejich sféry, na Hilla, že neodhalil tajemství magického pouzdra dříve, i na sestry v klášteře, že ji sem poslaly, namísto aby seděla v útulné knihovně.

Teď vztek odezníval a s ním i magická energie.

Vyčerpaně se posadila tam, kde zrovna stála. Nevadilo jí, že se okolo válí kusy spáleného masa a vnitřností přebujelé ještěrky. Zdálo se, že je po všem. Už nezářila, ani nebyla průhledná, byla jen vyčerpaná osůbka a nic nenasvědčovalo tomu, že právě sama zlikvidovala démona.

Poblíž kamenného katafalku se něco pohnulo. Zavřel jsem do této chvíle otevřenou pusu a šel se podívat, co se děje.

Myslel jsem, že opat to po ráně do hlavy už má za sebou, mýlil jsem se. Teď se toporně stavil na nohy a zmateně se rozhlížel. Vzpamatovával se překvapivě rychle.

„Blab,“ řekl a vyrazil směrem ke mně.

Bylo mi jasné, že teď mám šanci alespoň trochu Sezdevě pomoci. Sevřel jsem pravačku v pěst a nabral jí opata do žaludku. A zařval jsem.

Bylo to jako mlátit do kamene. Opat se jen zastavil a s obtížemi na mě zaostřil. Druhou rukou jsem ho uhodil do obličeje se stejným výsledkem. Zdálo se, že teprve teď mě vzal na vědomí. Hlavním soupeřem pro něj zřejmě byla Sezdeva. Docela mě naštval.

Ruce jsem měl po dvou úderech téměř nepoužitelné, ale zbývaly nohy. Předvedl jsem mu ukázkový přímý kop s výskokem. Můj instruktor karate by byl pyšný, byl to kekomi jak vyšitý. Opata jsem zasáhnul doprostřed prsou. Energie kopu jej odhodila vzad. Minul modlitební stolec a zastavil se až na hraně kamenného stupínku. Chvíli neohrabaně balancoval na okraji lávového jezera. Bylo na něm něco divného, nějak nebyl ve své kůži.

Okamžik hledání rovnováhy mi dal čas přejít až k němu.

Vím, že bych v tuto chvíli měl říct něco tvrďáckého, třeba „Hasta la vista“ nebo „Čau, Domčo“, ale nějak mě nic nenapadalo. Tak jsem do něj prostě jen strčil.

Ani nevykřikl, jen to žbluňklo a hladina lávového jezera se nad ním zavřela.

Spokojen s likvidací posledního odporu jsem vyběhl po schodech za Sezdevou.

„Pořádný macek,“ obcházel jsem ještěra.

Stěny i podlaha byly zamazané krví a všude kolem se povalovaly cáry kůže a vnitřností.

„Ale on dýchá! A tluče mu srdce,“ položil jsem dlaň na zvířecí hrudník.

„Ta ještěrka to asi přežila,“ přisvědčila Sezdeva vsedě, „ale démona jsem vyhnala,“ usmála se unaveně.

„Zvládlas to,“ přisednul jsem si vedle ní.

„Jo,“ pokývala vyčerpaně hlavou, „asi jo.“

„Plop,“ hlasitě praskla bublina na lávovém jezeře.

Zvednul jsem se a přešel k okraji ochozu podívat se, co se dole děje.

„Plop, plop,“ praskly další dvě.

„Asi máme problém,“ informoval jsem Sezdevu.

Po hladině jezera proběhla vlna a vzápětí se uprostřed začal formovat povědomý tvar.

„Húúúú,“ tvář opata vytvořená na hladině lávového jezírka vyfoukla ohnivými ústy proud sopečných plynů.

„Co je to?“ nevěřil jsem vlastním očím.

„Verrin!“ vydechla Sezdeva a sápala se na nohy.

„Říkalas, že jako netělesný nemá sílu,“ nechápal jsem.

„Jo, ale vypadá to, že si tělo právě našel!“

Za tváří se z jezírka vynořila hlava a ramena. Z lávy jako z regenerační lázně vystupoval ohnivý golem. Vypadal pěkně naštvaně.

„Whoummm,“ opět promluvila ústa z tekutého kamene.

„A co teď?“ zeptala se Sezdeva.

„To se ptáš ty mě?“

„Jo,“ odsekla naštvaně, „ty jsi tu anděl, co má zachránit svět, ale zatím jsem všechno oddřela já!“

No paráda, typická ženská, začne se hádat v nejméně vhodnou dobu.

Kamenný golem byl už zformovaný do pasu a přibližoval se ke kraji lávového jezera, a tedy i k nám.

„Tak vymysli něco!“ hystericky zaječela Sezdeva.

Golem se vynořil z jezírka a houpavým krokem se vydal ke schodišti. S každým dalším krokem získával větší a větší stabilitu.

Zoufale jsem se rozhlížel, ale okolo nebylo nic, co by mohlo tvora z tekutého kamene ohrozit.

„Umíš… umíš aktivovat ty Birhanzlovy pasti?“ padl mi zrak na opatův opasek, který jsem kdoví proč svíral ještě pořád v ruce.

„Ano,“ odpověděla, „ale...“

„Tak jdeme!“ chytil jsem ji za ruku a vlekl ke schodům.

„Ty to nechápeš,“ vysmekla se mi „je to démon ohně, jen ho to posílí.“

„O to jde,“ mrknul jsem na ni.

Vulkanický golem byl už u schodů.

„Já hodím, ty odjistíš,“ domluvil jsem jednoduchou strategii a zároveň s jejím přikývnutím mrsknul první kouli pod schody.

Koule dopadla metr od démonického golema, a než se stačila odrazit, vzplála ve žhnoucím záblesku.

Trochu to připomínalo výbuch fosforového granátu, jen tepelný účinek musel být podstatně větší. Žár a plameny démona viditelně zaskočily, ale po prvotním zaváhání je lačně nasál do svého těla. Jeho postava se o něco zvětšila.

„Další,“ křiknul jsem na strnulou Sezdevu.

Dalším granátem se mi podařilo trefit démona přímo. Láva na povrchu těla jen zabublala a démon opět povyrostl.

Zasypával jsem démona vybuchujícími koulemi a jeho postava se zvětšovala každým okamžikem, až se musel sehnout, aby se vešel do jeskyně.

Plamennou rukou se opřel o stěnu a ta začínala pomalu tát.

„Jo!“ neodpustil jsem si malé povzbuzení. „Ještě pár a je to!“

Další plamenné bomby následovaly.

Démon se zvětšil tak, že ruce a část hlavy se zanořily do stěny.

„Tak, to by myslím mohlo stačit,“ zastavil jsem naše horečné snažení.

„A co teď? Je obrovský, nemůžeme ho zastavit,“ ukázala na démona, potácejícího se uprostřed jeskyně.

Až teď jsem si uvědomil, jaké je tu horko. Plamenné bomby i démon vytvářeli nesnesitelné horko, rozpalující vzduch do konzistence připomínající tekuté olovo.

„My ne, ale podívej,“ ukázal jsem na první obláček kouře od golemovy levé ruky.

„Co je to?“ nechápala ještě pořád Sezdeva můj úmysl.

„Myslím, že už půjdeme, náš kamarád si teď dá sprchu.“

Golemova levá ruka a vzápětí po ní i hlava definitivně prorazily strop a tuny vody z jezera se vlily do jeskyně.

Sezdeva pochopila, otočila se a začala utíkat k tunelu, já jsem se rozběhl hned za ní. Když jsem si představil několik tisíc schodů nahoru, udělalo se mi mdlo.

Divné bylo, že tělo ještěrky už v ústí tunelu neleželo. Teď ale nebyl čas na takové drobnosti.

Koutkem oka jsem ještě zahlédl, že v tomto souboji golemova titánská postava rozhodně nevyhrává, jezero vítězilo na celé čáře.

Voda problém se schody vyřešila za mne, dostihla nás na konci tunelu a rozbouřená masa se na nás vrhnula jako vášnivá milenka. Klokotající živel nás doslova zavalil, ještě jsem se stačil z plných plic nadechnout a pak už byla jen voda. Nahoře, dole, všude okolo jen vířící voda. Nesla nás jako topící se krysy.

Naštěstí nebylo kam uhnout, smýkala námi o kamenné stěny, ale pořád nás tlačila dopředu, jako šampaňské špunt.

Když už jsem myslel, že se musím nadechnout, najednou jsem letěl vzduchem.

Pak jsem se probral, byl jsem nahý a nade mnou se skláněla Sezdeva, už zase.

„Přežili jsme,“ konstatoval jsem a posadil se.

Šlo to pěkně ztuha, měl jsem pocit, že mám každou kost v těle přeraženou nejmíň dvakrát.

Seděli jsme na skalní římse nad jezerem. Jezero bylo klidné a lesklo se jako zrcadlo. Odráželo vycházející slunce a nebýt doutnajících trosek kláštera za námi, byla by to krásná romantická chvilka.

„Tak to bychom měli,“ unaveně se usmívala Sezdeva.

„Jo, měli,“ přisvědčil jsem.

Jen jsme tak tiše seděli a hleděli na lesknoucí se jezero.

V jednu chvíli se mi zdálo, že jsem na hladině zahlédl odlesk šupin velkého ještěra, ale když jsem se podíval pořádně, nic tam nebylo.

„Zapíšu to do klášterní kroniky a za pár let to bude krásná legenda,“ přerušila ticho Sezdeva.

„Legenda o příšeře z jezera,“ přisadil jsem si. „Jak se vlastně jmenuje?“

„Loch Ness.“

„Lochneská příšera, krásný název pro legendu.“

Miroslav Žamboch

Dal jsem si za úkol napsat povídku do sborníku JFK. Žádný problém, povídky píšu (psal jsem) rád a jak na běžícím pásu. Ale ouha, napsal jsem deset stran a stopl to. Nelíbilo se mi to, nebyl jsem spokojený, pořád mi to uhýbalo někam jinam, než jsem chtěl.

Text jsem vyhodil (obrazně řečeno), někde na harddisku bych ho našel. No, možná.

A dlouho nic, až jsem byl jeden z posledních, co text nedodali. Pak jsem přečetl úžasnou knihu Guns, Germ and Steel od velmi chytrého člověka Jareda Diamonda, kde se na základě několika vědních oborů snaží zdůvodnit, proč někde vznikla a jinde nevznikla vyspělá civilizace. A v JFK přece o ovlivňování světů jde!

Rozhodl jsem se napsat příběh dvou agentů pěšáků, kteří prostě konají svou v zásadě běžnou práci, ale stanou se při ní svědky mávnutí motýlích křídel, které změní celou planetu.

Petra Vyorala jsem si vybral, protože se mi líbí, jak ilustruje našeho Kováře, dává do toho profesionalitu i radost.

Poznámka: Citovaná kniha byla přeložena i do češtiny pod názvem Střelné zbraně, choroboplodné zárodky a ocel.

ZROZENÍ IMPÉRIA

Thomas Batupi se opíral o zábradlí a s uspokojením sledoval příď prořezávající vodní hladinu. Podle tvaru a výšky vzedmuté vlny odhadoval, že dělají devět, možná i deset uzlů. Vál čerstvý a stálý vítr, lanoví zvonilo, bílé obdélníky a trojúhelníky plachet až bolestivě odrážely sluneční světlo. Ještě před dvěma týdny se potýkali s vedry rovníkového pásu, teď už se ale přesunuli k vyšším zeměpisným šířkám a klima se začínalo podobat podnebí v jižní Evropě.

Čtyři muži se pod vedením vrchního konstábla cvičili v obsluze děla, dalších osm natíralo dřevěné lafety ostatních zbraní barvou. Na přední nástavbě bylo celkem šest osmiliberních děl, na hlavní palubě ještě další čtyři. K tomu šestatřicet čtyřiadvacetiliberních na dělové palubě. Claudie, fregata patřící Nizozemské východoindické společnosti, byla sice obchodní lodí, ale kázní i výzbrojí si nezadala se spoustou válečných.

Po strmých schůdcích se k němu vyšplhal jeho společník Petr Walter. Vysoký štíhlý muž, který se ani po několikaměsíční cestě necítil na palubě příliš pohodlně.

„Hezké počasí, doufám, že vydrží,“ poznamenal. „Lodní sekretář se ze mě znovu snažil něco vytáhnout.“

„A uspěl?“ Thomas při otázce pozvedl obočí.

Walter jen mávl rukou.

„Pořád mě podezřívá, že tady nejsem kvůli stanici, ale hlavně kvůli kontrole jeho hospodaření. Snad jsem ho už přesvědčil, že mě zajímá jen kolonie a nic jiného.“

„Pokud se vás bude při další příležitosti znovu snažit opít, tak nepřesvědčil,“ odhadl Thomas. „Co váš průzkum?“

Peter Walter byl hlavním zaměřením biolog a lingvista, ale jako každý agenturní expert na misích ovládal celou řadu specializací.

„Už jsem vyzpovídal všechny a opakovaně. Neobjevil jsem žádné stopy po ovlivňování. Jen ten barometr na palubě je zvláštní, ale to je mírná odchylka. U nás se pro předpověď počasí začal využívat až v devatenáctém století.“

„A tady ho vynalezli dříve?“

„Ne, to ne,“ vysvětloval Petr. „ Je to naprostá novinka, postavená na deset let starých Torriceliho pracích, podobně jako u nás. Jen ho prostě začali dříve používat.“

Thomas přikývl.

„Možná se jen honíme za přízrakem.“

Ani jeden nevěděli, co bylo příčinou, že Agentura soustředila svou pozornost na tento svět. Už několik měsíců zde pracovalo deset agentů a snažili se potvrdit podezření, že dochází k zakázanému ovlivňování reality. Oni dva se účastnili cesty do osady Kaapstadt z toho prostého důvodu, že Nizozemská východoindická společnost neprosperovala tak dobře, jak by podle všech ukazatelů měla. Její zisky byly nižší a ztráty vyšší, než odpovídalo dobové situaci. Platilo to i pro Britskou východoindickou společnost, ale v tak krátké době se ústředí nepodařilo ve víc formalizovaném a provázaném prostředí anglické monarchie vybudovat pro ně dva odpovídající identity.

„Za jak dlouho podle vás dorazíme?“

„Už třetí den plujeme prakticky stále na západ, to znamená, že obeplouváme nejjižnější výběžek Afriky. Pokud se začneme stáčet k severu, do tří dnů jsme u cíle.

„Kapitán vás nenechá nahlédnout do mapy?“

„Je to jeho trumf,“ pousmál se Thomas. „Jeho know-how.“

Bavili se polohlasem, aby je kormidelník netečně držící kormidlo neslyšel.

Na nástavbu se vyšplhal další muž, kadet Geert de Jong.

„Ctižádostivý syn dobře postaveného obchodníka, touží po kapitánské kariéře,“ okomentoval Peter. Věděl všechno o všech vyšších důstojnících a potenciálně důležité věci i o obyčejné posádce.

Mladík se na ně nepřátelsky podíval a pak přešel ke kormidelníkovi.

„Dvě čárky k severu,“ předal mu kapitánův rozkaz.

„Rozumím, pane, dvě čárky k serveru,“ potvrdil muž a pootočil kormidlem, slunce se na nebi o kousek posunulo.

„Tak, a máme to,“ zazubil se Thomas. „Už mě z toho nic nedělání svrbí ruce.“

„Pánové,“ obrátil se na ně Jong téměř s nechutí, „kapitán pořádá v důstojnické jídelně večeři, jste zváni.“

Peter i Thomas přikývli na znamení, že slyšeli. Pozvání od kapitána se rovnalo rozkazu, to jim bylo jasné.

„Zřejmě se bude probírat organizace při přistání a vylodění,“ usoudil Thomas.

„A protože může dojít ke konfliktu kapitánských pravomocí s pravomocemi zástupce společnosti, bude se to probírat u večeře,“ dodal Peter.

Thomas se spokojeně zazubil. Vyhlídka na konec dlouhé plavby mu viditelně zvedla náladu.

Po přípitku těžkým sladkým sherry začali kuchaři nosit na stůl. Thomasovi chutnalo. V důstojnické jídelně se jedlo dobře, tedy v porovnání s tím, s čím se muselo spokojit mužstvo, ale kapitánská večeře měla úplně jinou úroveň. Jen půlka citronu nebo pomeranče – opatření proti kurdějím – byla pro všechny včetně posádky stejná.

„Pánové, předpokládám, že pozítří dorazíme do Stolové zátoky,“ začal kapitán poté, co na stole zůstaly jen sklenice s rumem.

Byl to rozložitý muž střední výšky, pokud nevydával rozkazy, mluvil jen minimálně. Jmenoval se Werendfried van Djik. Informace, které o něm dostali před misí, byly kusé. Pocházel z kupecké rodiny a získání kapitánského dekretu pro něj představovalo mimořádnou kariéru. Svému povolání byl naprosto oddán. S tím Thomas souhlasil. Loď i mužstvo byly v perfektním stavu.

„Poslední dvě lodi společnosti se nevrátily. Nevíme, zda za to mohou bouře, piráti, nebo Anglická východoindická společnost.“

Poslední replikou se van Djik dostal nejblíže k vtipu, jak u něj bylo možné. Obě konkurenční společnosti si v boji nebraly servítky a své lodi si navzájem potápěly. Několik mužů u stolu se povinně zasmálo.

„Mým úkolem je dopravit zásoby a další materiál do Kaapstadtu, a pokud bude připraveno zboží, odvést jej zpátky do Holandska, případně na místo, kde bude kynout největší zisk. Získat informace o tom, jak naše kolonie prosperuje. Ale mým hlavním úkolem,“ van Djik zvedl hlas, „kterému podřídím úplně všechno, je zajistit, aby se Claudie v pořádku vrátila do přístavu.“

Nikdo neprotestoval, jen Jansen, úředník společnosti, suše polkl.

„Vylodění povede pan Visser,“ jmenoval vicekapitána.

„Děla budou do odvolání připravena k palbě,“ otočil se na zbrojního důstojníka.

Ještě chvíli pokračovala diskuse o technických detailech, po další sklence rumu se kapitán rozloučil a tím celou sešlost rozpustil.

Thomas si svou dávku destilátu vzal nahoru na palubu. Po setmění bylo venku příjemně, vzduch chutnal vlhce a vznášela se v něm vůně prozrazující, že země už není daleko, i když nebyla vidět. Peter se k němu připojil až později.

„Jansen až tak nesouhlasí s postojem kapitána a snažil si u mě stěžovat.“

„Kapitán je vládce na lodi,“ pokrčil rameny Thomas. „Co můžeme očekávat v Kaapstadtu?“ zeptal se, i když podklady měl samozřejmě prostudované. Walterovy znalosti šly totiž daleko za standardní přípravu pro misi.

„Tenhle svět se vyvíjí téměř stejně jako bazální, s minimální časovou odchylkou, která činí nějakých čtyři sta let, což je v porovnání s délkou historie vesmíru prakticky nula. U nás doma byla osada Kaapstadt založena v roce 1652. V roce 1688 čítala kolonie asi šest set osadníků. Máme rok 1680, můžeme očekávat, že tady bude žít půl tisíce osadníků, většinou prostých protestantských pastevců a zemědělců. Mají za sebou prvních pár potyček s místními kmeny o půdu. Vyhráli je, měli to jednoduché. Země byla, vlastně je, osídlena lovci a sběrači doby kamenné. Jsou to Khoisané. Některé kmeny pasou dobytek, ale zemědělství sem zatím nedorazilo.

Thomas jen pokýval hlavou.

„Co můžeme očekávat v případě, že k nějakému ovlivňování opravdu dochází? Ozbrojené vměšování, transfer zakázaných technologií?“ nadhodil Peter.

„Pokud v tom má prsty Černá ruka, tak nejvýš transfer technologií, a to provedený tak, aby neměli problémy s Maurbyho efektem. Pracují velmi opatrně a nenápadně. A mají výsledky, zpětně jsme dohledali, že se jim podařilo ovlivnit už několik desítek světů.“

„Černá ruka?“ zavrtěl hlavou Peter.

Ve tmě na pravoboku něco šplouchlo, vzápětí uslyšeli celou kaskádu podobných zvuků.“

„Delfíni. Asi,“ odhadl Thomas.

Měsíc neposkytoval dost světla pro přesnější identifikaci.

„Černá ruka,“ vrátil se k původnímu tématu, „jsou rasisticky založenou frakcí, která se snaží ovlivňovat běh jednotlivých realit ve prospěch lidí černé pleti.

„Rasistickou frakcí čeho?“ chtěl vědět Peter.

„Agentury,“ odpověděl stručně Thomas. „Proto je tahle mise trochu pod pokličkou, bojíme se, co vlastně zjistíme. A budeme se snažit to pak nějak rozumně uklidit.“

„Proto máme tolik návratových oken?“ položil Peter další otázku.

„Přesně tak. Nevíme, proti komu hrajeme, a cestu zpátky nám zajišťuje několik nezávislých týmů. Můžeme se vrátit rovnou odtud, z buše, nebo později z Amsterodamu,“ potvrdil Thomas.

„Těch míst mám v itineráři pět,“ přidal Peter.

„Hlavně mi je neříkejte, já také, a některá jsou odlišná. Všechno je podřízeno tomu, abychom se dokázali vrátit, i kdyby se v tom někdo od nás vrtal.“

„Stejně je to zneklidňující.“

„To ano.“

„Tak mě napadá, vy asi nebudete…“ Peter chvíli hledal vhodné slovo.

„Obyčejný agenturní voják?“ nadhodil s úsměvem Thomas.

„Nechtěl jsem to tak formulovat. Obyčejný voják zvládá spoustu věcí, co já ne.“

Vítr polevil a loď se zhoupla, jak si pod plachtami hledala novou vyváženou polohu, hlídka nahoře na stěžni prohodila pár slov se službu konajícím námořníkem na přední nástavbě.

„Nejsem obyčejný agenturní voják,“ připustil Thomas s lehkým úsměvem.

Mys dobré naděje minuli následující den v poledne, kapitán Djik a jeho navigátor si i s primitivními navigačními pomůckami vedli na výbornou. Většina plachet šla ze stěžňů dolů, aby zpomalili a k cíli a místu přistání se dostali až následujícího dne.

Charakteristický obrys Stolové hory spatřili už při východu slunce. Přestože podle mapy mělo být okolní moře dostatečně hluboké, Djik nechal jednoho muže na přídi v pravidelných intervalech měřit hloubku. Dvacetisáhový provaz nestačil.

Pevnina se pomalu přibližovala, Djik navigoval Claudii tak, aby Robbenův ostrůvek míjeli z levoboku. To už ale měli pod kýlem jen dvanáct sáhů vody. Stolový záliv se před nimi postupně otevíral, směřovali k místu, kde bílou náprsenku příboje rozbíjel temný pruh. Stál teď přímo vedle kormidelníka a uděloval mu pokyny osobně. Důstojníci, kteří zrovna nekonali službu, postávali na zadní nástavbě opodál.

„Mělo by tam být molo,“ slyšel Peter mumlat Djika.

Kapitán pak vytáhl z kapsy svého kabátu dalekohled a dlouze pobřeží studoval.

Thomas také vytáhl dalekohled. Vypadal podobně jako kapitánův, ale Peter věděl, že s největší pravděpodobností bude mnohem lepší.

„Držte kurs,“ přikázal Djik po pauze ticha spokojeně.

„Museli nás vidět, ale na molu nikdo není. Očekával bych, že nás budou vyhlížet,“ okomentoval své pozorování Thomas.

Djik po něm překvapeně střelil pohledem.

„To máte tak dobré sklo?“

Peter si připomněl, že termín dalekohled ještě nestačil vzniknout.

„Naprostá novinka z nejlepší optické dílny v Holandsku,“ potvrdil Thomas a nabídl kapitánovi přístroj k vyzkoušení.

„A neviděl jsem nikde žádný kouř z komínů, nikoho okolo domů,“ dodal Thomas směrem k Peterovi polohlasem. „Divné. Hned jsem zpátky,“ oznámil nikomu a všem a sešplhal z nástavby

Když se vrátil, přibyly mu na opasku dvě dvouhlavňové pistole s kolečkovými zámky a šavle.

Okolo stojící muži si ho podezřívavě měřili.

„Pánové,“ skončil Djik své pozorování. „Nebudeme kotvit u mola, ale dál od břehu. Před vyloděním provedeme výzkumnou výpravu. Doporučuji vám, abyste následovali příkladu pana Batupiho.“ Muži se rozešli, palubu na krátko opustil i kapitán.

„To jsou vaše jediné zbraně?“ zeptal se ho pochybovačně Peter a ukázal na pistole.

Thomas spokojeně přikývl.

„Perfektně vyrobené odpovídajícími technologiemi. Přesností zpracování a provedením předstihují všechno, co mohou mít místní. Je na nich značka Patrika Bezděcha, pocházejí od jeho týmu.

„Bezděch je kdo?“ nechápal Peter.

„Nejlepší agenturní zbrojíř, kterého znám.“

To už se na nástavbu vraceli důstojníci se zbraněmi. Tak těžce ozbrojen jako Thomas nebyl nikdo z nich.

„Čtyři rány,“ vysvětloval Thomas dál už většímu obecenstvu. „A potom se dají velmi dobře použít jako obušky.“

„Moje má jen jednu hlaveň,“ opáčil Peter. „Ty vaše mi přijdou hodně těžké a velké, náročné k manipulaci.“

„Mám natrénováno,“ zvedl Thomas koutky úst k úsměvu. „A raději si pro ni také zajděte.“

Peter ho poslechl a vrátil se rovněž se dvěma pistolemi.

Mezitím kapitán vybral místo k zakotvení, nějakých čtyři sta metrů od mola. To znamenalo jak v dostřelu děl, tak v dostřelu lehkých falkonetů.

„Pane Vissere, vyberte si své muže, chci pouze, aby osádka u děl zůstala kompletní. Doporučuji, abyste se vylodil se dvěma čluny,“ pobídl Djik svého zástupce.

To znamenalo, že pro potřeby Claudie pak zůstane jen jeden.

Visser se okamžitě pustil do práce. Do každého člunu nastoupilo deset členů mužstva, ti se chopili vesel, k nim dva nižší důstojníci a jeden vyšší důstojník.

„Hodláte se zúčastnit průzkumu?“ obrátil se Visser na Petera.

Vzhledem k tomu, že byl hovornější, začali ho považovat za důležitějšího a Thomase za jeho pobočníka a ozbrojeného průvodce. K oběma se však chovali se stejnou zdvořilostí, protože nebylo jasné, jak moc vysoko v hierarchii společnosti stojí.

„Určitě, je to naše povinnost,“ odpověděl Peter.

„Pak prosím do mého člunu,“ požádal je Visser.

Thomas si dovolil lehký úsměv.

Vícekapitán tak podstatně posílil palebnou sílu své posádky. Z námořníků byli střelnými zbraněmi, většinou křesadlovými puškami, vyzbrojeni jen někteří, pravděpodobně ti prověření a zkušení. Ostatní se museli spokojit s tesáky nebo šavlemi.

„Máte prach a kule?“ prohodil Thomas k Peterovi, než nastoupili.

Ten si jen poklepal na bandalír a usadil se na lavici.

„Ráz – dva,“ zavelel loďmistr a člun poháněný rytmickými záběry vesel se dal do pohybu, s malým zpožděním za ním druhý.

K molu dorazili zanedlouho a přistání ze závětrné strany jim nedělalo žádný problém. První muž na břehu zachytil lano člunu, další vyskočili s puškami připravenými k výstřelu nebo dlaněmi na jílcích šavlí.

Thomas se vyhoupl na molo jako kočka. Na rozdíl od ostatních nevěnoval hlavní pozornost kamenným stavením v přístavu, ale okolnímu terénu. Peter ho opatrněji následoval.

„Je to tu už nějakou dobu opuštěné,“ zhodnotil Thomas po chvíli. „Necítím žádné pachy doprovázející trvalé osídlení. Oheň, zvířata ve stáji, hnůj, fekálie…“ pokrčil rameny.

V neuspořádané skupině se blížili k přístavišti.

„Nejprve prohledáme hlavní budovu,“ zastavil před kamenným stavením opatřeným znakem Holandské východoindické společnosti Visser.

Dům byl prázdný, z velké části prakticky vyklizený. Po dlouhém hledání se v jedné z místností podařilo objevit zapomenutou skladovou knihu. Peter ji krátce prolistoval.

„Ve skladech by mělo být množství obilí a kůží určené k dopravě do Evropy,“ prozradil, co zjistil.

„Sklady jsou prázdné,“ oznámil loďmistr, který se právě vrátil s menší skupinou mužů z obhlídky.

„Že by tady řádil mor?“ nadhodil někdo.

Několik mužů se pokřižovalo.

„A ti mrtví se pak zvedli a odešli?“ odpověděl znechuceně Thomas.

Tentokrát se pokřižovalo víc lidí než poprvé.

„To nebyla šťastná poznámka,“ upozornil polohlasem Peter a Visser jen přikývl.

Prázdný přístav působil tísnivým dojmem na všechny, muži se instinktivně drželi pohromadě a každou chvíli toužebně pohlédli k lodi kotvící nedaleko břehu.

„Měli bychom prozkoumat osadu, nejen přístav. A pak i další usedlosti v okolí,“ navrhl Peter. „Zatím to vypadá, že osadníci z nějakého důvodu odešli. Třeba tam najdeme odpověď.“

Jít dál do vnitrozemí znamenalo vzdálit se od lodi, ale nic jiného jim nezbývalo.

V osadě to vypadalo obdobně jako v přístavu. Opuštěné domy, nikde ani stopa po původních obyvatelích. Na okolních polích dozrávalo obilí, které se mělo začít brzy sklízet, chlévy zely prázdnotou.

Na polích a pastvinách pocit nejistoty pomíjel, muži opět začínali hovořit a přestali držet prsty na spouštích.

„Něco jsem objevil!“ zahalekal jeden z námořníků prohledávající chlévy nacházející se dál od usedlosti. „Vypadá to jako mrtvé opice! Celá tlupa!“

Všichni se shromáždili okolo chléva, pach hnijícího masa kontrastoval s mírumilovně vyhlížejícím okolím. Uvnitř chatrně vyhlížející stavby to bzučelo čilými mouchami a dalším hmyzem. Nikomu se dovnitř nechtělo.

Peter se zhluboka nadechl, přiložil si k ústům kapesník a vešel dovnitř. Thomas ještě jednou zkontroloval okolí a následoval ho. Visser je s těžkým povzdechem napodobil. Nemohl se spolehnout na popis z doslechu, musel podat hlášení na základě toho, co sám viděl.

V chlévě, na suchým senem podestlané podlaze, leželo několik těl v pokročilém stádiu rozkladu. Kůže z větší části zmizela, hnijící maso se hemžilo červy a masou much. I tak bylo vidět, že mrtví nejsou opice, ale lidé. Malí, drobné tělesné stavby, nikoliv černí, ale původně čokoládově hnědí s hřívami silných vlnitých vlasů.

Peter, jako by nevnímal hejna poletujících much, podřepl.

„To jsou Khoisané, lovci a sběrači, o kterých jsem mluvil,“ ukázal na kamennou sekeru položenou kousek od jednoho z mrtvých.

„Jak zemřeli?“ chtěl vědět Thomas.

„Nejsem odborník, ale řekl bych, že byli zabití ostrou čepelí.“

Peter hlavní své pistole ukázal na místo, kde něco ostrého proniklo do hrudního koše a proťalo přitom dvě žebra.

Muži po další zběžné prohlídce těl vyšli z chléva ven.

„Myslíte, že tihle divoši vyhnali kolonisty?“ nadhodil Visser poté, co si pečlivě očistil oděv od všech následků návštěvy chléva.

„Měli jen ubohé zbraně,“ poukázal Peter. „Kolonisté vedli zatím dvě války a obě snadno vyhráli. Khoisané se jich naučili bát. Raději utíkali na jiná loviště.“

„Ti mrtví tam, to je celá rodina. Muž, dvě ženy, několik dětí,“ doplnil Thomas zachmuřeně.

„Možná je zabili kolonisté. Divoši občas kradli dobytek,“ nadhodil loďmistr.

Zabití divoši se ho nijak nedotýkali. Vlastně nikoho z mužů, uvědomil si Peter. Když se setkali se smrtí, navíc se smrtí členů jiné rasy, všem se rázem ulevilo.

„Ale kde jsou pak osadníci?“ upozornil na základní problém Peter.

„Vy se čtyřmi muži se vrátíte na loď a informujete kapitána o tom, co jsme dosud objevili,“ určil Visser. „Osadníci zmizeli, ale nebezpečí nehrozí. Pak se vrátíte za námi. My se mezitím rozdělíme na tři skupiny a prohledáme všechny usedlosti až po kraj osídleného území. Večer se sejdeme v přístavišti.“

„Možná bychom neměli tak moc tříštit naše síly,“ nadhodil opatrně Peter.

Thomas mlčel.

„Nesmysl!“ odporoval rozhodně Visser. „Sám jste řekl, že jsou to jenom divoši. Mají kamenné zbraně a jsou malí. Nemusíme se jich bát.“

„Než se do toho dáme, prozkoumám tam ten vršek,“ ukázal Thomas na pahorek před Stolovou horou nejblíže přístavu. „Kdybych nechal pozorovat přístav, umístil bych hlídku právě tam.“

„Je to vaše rozhodnutí,“ opáčil Visser trochu nakvašeně. „Ale nepočítejte s tím, že vám nechám jediného muže.“

„My dva postačíme a připojíme se k vám, jak nejrychleji budeme moct,“ snažil se situaci uklidnit Peter.

Visser následně bez dalšího zdržování určil pátrací týmy a skupina se rozdělila.

„Máte na to, co se tu stalo, nějaký názor?“ vyptával se Peter cestou do kopce.

Trnitá vegetace tu ještě víc připomínala oblasti kolem Středozemního moře koncem horkého léta.

Thomas zavrtěl hlavou.

„Vypadá to, jako by se prostě z ničeho nic všichni zvedli, sebrali, co zvládli, a zmizeli. Nebo je odtud někdo hodně organizovaně vyhnal a ještě sebral většinu jejich majetku. Nerozumím tomu.“

Cesta na vrchol pahorku jim zabrala hodinu, další pak věnovali průzkumu.

„Nic,“ zhodnotil nakonec Thomas. „Buď tu nikdo nebyl, nebo je tak dobrý, že nenechal nejmenší stopu. Já bych si udělal pozorovatelnu právě tady. Ideální místo, ale není tady vůbec nic.“

Peter pokrčil rameny. Po celodenním pohybu začínal být unavený, dlouhý pobyt na lodi se na jeho kondici podepsal.

Thomas pohledem sklouzl dolů, k nerovnému povrchu pahorku posetému ostrými kameny, mezi nimiž prorůstala řídká pichlavá tráva.

„Co je sakra tohle?“ sehnul se a zvednul něco, co vypadalo na první pohled jako oblázek, ale na omak to bylo organického původu.

Chvíli si věc prohlížel a posléze ji podal Peterovi.

„Jam, hlíznatá zelenina původem ze západní Afriky, případně jihovýchodní Asie. Pěstuje se pro vysoký obsah škrobu. Před konzumací se musí tepelně upravit, protože obsahuje jedovatý alkaloid dioscorin, který se však horkem rozkládá. Jejich velkou výhodou je, že v suchém skladišti je možné je bez chlazení přechovávat několik měsíců, nevýhodou velmi malý obsah bílkovin,“ vysvětlil.

Thomas bez zájmu pokrčil rameny, Peter ale vypadal zamyšleně a dál si hlízu prohlížel.

Než stačil něco poznamenat, z planiny pod nimi, z jednoho ze vzdálenějších statků bílými osadníky obydlené oblasti, zazněl výstřel, po chvíli druhý.

Muži se po sobě podívali.

„To není boj, to je signál, svolávají nás.“

Čtyři kilometry, které je od statku dělily, urazili ostrým klusem za dvacet minut. Visser už na ně netrpělivě čekal.

„Pojďte se podívat, pánové,“ vedl je za jednoduše postavený dům, částečně z kamenů, částečně z rohoží omazaných hlínou.

„Zdálo se nám, že tady někdo něco nedávno zakopal, chtěli jsme zjistit co,“ vysvětloval nervózně.

Jeho původní sebevědomí bylo to tam.

Muži odkryli hrob. Tentokrát v něm ale byli pohřbení bílí. Půda oproti předchozím mrtvým mírně zpomalila rozklad, přesto byl puch zničující. Peter se opatrně přesunul mezi těla a začal je zkoumat.

„Dva dospělí muži, jedna žena, novorozeně. Žena má úderem rozbitou lebku, jeden muž je bodnutý do hrudi, druhý – nevím, potřeboval bych nástroje, ale možná mu rozpárali břicho, nejsem si jistý,“ komentoval Peter svá zjištění.

Jeden z přihlížejících námořníků se odpotácel o kus dál a začal zvracet.

„Dítě,“ Peter opatrně převracel rozpadající se mrtvolku, „nevidím žádné zranění.“

„Možná ho do hrobu hodili, protože by bez matky nepřežilo,“ řekl zamyšleně Thomas.

Visser s neskrývanou úlevou odstoupil od mělkého hrobu.

„Jak to myslíte?“ zajímal se.

„Když zabili matku, bylo jasné, že bez ní tak malé dítě nepřežije, tak ho hodili do hrobu za ní,“ vysvětlil Thomas suše.

„Ale to je strašné!“ vydechl jeden z podporučíků.

„Obvyklá praxe otrokářů, když není, kdo by se o děcko postaral,“ pokrčil rameny Thomas.

„Ale otroci jsou černoši! Nejsou to lidé!“ protestoval jeden z námořníků.

Peter jen jemně zavrtěl hlavou na znamení, aby jeho společník nevstupoval do žádné debaty.

„Co z toho ale vyplývá? Jaké informace předáme kapitánovi a společnosti?“ uvažoval nahlas Visser.

„Kolonisté utekli, nebo byli odvlečeni. Někdo se snažil zamaskovat stopy toho, co se stalo,“ sumarizoval Thomas a přitom se rozhlížel po opuštěné krajině. „Nevíme, jakou silou ti, co tohle provedli, disponují. Měli bychom se držet pohromadě a zbytečně nedělit síly.“

„Portugalci, museli to být Portugalci! Mají celou jižní Ameriku a chtějí nás vytlačit i odsud!“ vypěnil Visser.

„A co Angličané?“ nadhodil jeden z poddůstojníků. „Slyšel jsem, že jejich král začal podepisovat kaperské listy ve velkém.“

Visser to všechno zvažoval.

Thomas se podíval na svého společníka, ale ten vypadal zamyšleně a stále prohlížel mrtvá těla. V ruce držel hlízu jamu, kterou z nějakého důvodu neodhodil.

„Musíme zjistit, kdo za tím stojí!“ rozhodl Visser. „Cestou sem jsme nepotkali žádnou loď a míst ke kotvení je v okolí málo. Ať to byl kdokoliv, už odjel. Propátráme celou oblast, někde objevíme stopy, které nám prozradí, co přesně se tu stalo a kdo za to může!“

„Dnes už ale ne,“ zhodnotil Thomas studeně.

Slunce bylo už delší dobu schované za Stolovou horou a teď se vynořilo ze zákrytu těsně nad horizontem. Do soumraku zbývala jen chvíle a pak přijde noc.

„Jsme příliš daleko na to, abychom se vrátili do přístavu za světla a sešli se s druhou skupinou,“ poznamenal někdo správně.

Thomas se nadechl, aby řekl, že tohle místo je pro přenocování stejně dobré jako všechna ostatní, která dnes propátrali, a že budou mít čas ho na noc připravit, ale Visser ho předešel.

„Tady zůstat nemůžeme, ne u tohohle hrobu, přesuneme se na statek, který jsme prohledávali jako předposlední,“ rozhodl.

„Lepší je špatné rozhodnutí než dobré, které rozdělí skupinu,“ zabručel Thomas polohlasem a přidal se k mužům směřujícím za vícekapitánem.

Usídlili se v největším stavení farmy, okna zabednili i okenicemi a ještě zajistili tak, aby se ven nedostalo světlo ohně. Dřeva našli ve dřevníku dostatek. Brzy všichni zírali do plamenů a pozorovali dým stoupající ke kouřové díře ve střeše. Muži neustále neklidně poposedávali a i jejich mlčení bylo plné nervozity.

Thomas se nespokojeně vrátil z obhlídky.

„Už je příliš tma a terén je členitý,“ zahuhlal. „Musíme držet hlídky, nebo se kdokoliv snadno dostane až k nám. Doufám, že druhá skupina se stihla vrátit na loď.“

„Měli na nás počkat u přístavu,“ připomněl Visser.

„Snad měli dost rozumu a stáhli se na loď, nemáme si stejně šanci pomoct.“

Vícekapitán tentokrát svou podrážděnou odpověď na Thomasovo zhodnocení jejich situace spolkl. Bylo správné.

„Beru si první hlídku,“ oznámil Thomas.

Nikdo jiný se ven příliš nehrnul.

Peter se k němu připojil. Chvíli stáli kousek za dveřmi, aby si jejich oči zvykly na tmu, potom několikrát obešli dům. Na nebi zářilo exotické nebe, noc zastřela všechny stopy po lidské civilizaci, okolní země dýchala nespoutanou divokostí a skrytým životem.

Vrátili se zpět ke vchodu do domu.

„Jste mlčenlivější než obvykle, to vás tolik vyvedli z míry ti mrtví?“ zeptal se tiše Thomas.

Ani jednomu se do stísněných prostor zaplněných muži nechtělo.

„V pracovně a laboratořích obvykle tolik mrtvých nenacházím,“ připustil Peter. „Přemýšlím nad tou hlízou, co jsme našli, nad jamem. Jak se sem asi dostala?“

„Myslel jsem, že to je africká plodina, alespoň jste to tak říkal,“ odpověděl Thomas.

„Ano, ale z jiného klimatického pásu. Pochází z tropů, tady ji není možné pěstovat.“

Thomas nad tím chvíli přemýšlel.

„Možná ji někde objevili osadníci při svých výpravách, nebo ji přinesli Khoisané, říkal jste, že jsou to kočovníci.“

„To ano, ale tak daleko by se dostávat neměli,“ nebyl s vysvětlením stále spokojený Peter. „No, je možné, že jsem jenom příliš vynervovaný a maluji čerty na zeď,“ uzavřel nakonec.

Tmu proťal výstřel, po něm v rychlém sledu několik dalších. Zvuky přicházely směrem od pobřeží.

Ven se rychle vyhrnuli všichni ostatní.

„To není z lodi. Musí to být druhá skupina,“ zhodnotil Visser.

Žádný další výstřel nepřišel, ticho získalo zlověstnou sílu.

„Měli osm pušek a důstojníci každý jednu pistoli, to je celkem deset ran, padlo jich osm,“ spočítal Thomas.

„Třeba už pak nepotřebovali střílet, třeba už všechny zabili,“ řekl Visser, ale znělo to spíš jako přání.

Noc proběhla v nervózním čekání na ráno.

Na pochod se vydali za svítání, mužům kručelo v žaludcích, protože zásoby si vzali jen minimální dle osobní úvahy.

Thomas se bez řečí ujal vedení a vybíral směr k předpokládanému místu, odkud v noci slyšeli střelbu. Nikdo proti tomu neprotestoval. Byli příliš unavení, vystrašení a chtěli mít všechno co nejrychleji za sebou.

Nakonec je zavedl k domu na kraji hustšího osídlení, kde byly pozemky okolo domů menší a které se dalo považovat za centrum rodícího se města. Byla to dvojposchoďová budova s přízemím postaveným z kamenů hrázděným patrem. Na prahu, v pootevřených dveřích, ležela bota.

Zvedl ruku a všichni se jako na povel zastavili.

„Zkontrolujte si prach na pánvičkách, kdo má doutnákové pušky, zapalte oheň,“ zavelel a sám tasil jednu ze svých dvouhlavňových pistolí.

Peter nespouštěl oči z kožené holínky. Lidé se obvykle bot nezbavují dobrovolně. Měl pocit, že v přítmí domu za dveřmi rozeznává siluetu ležícího těla a že čerstvé jitro už stačil poskvrnit rodící se pach hniloby a rozkladu.

Thomas s kovovým cvaknutím natáhl oba kohouty zdvojeného kolečkového zámku, ostatní ho napodobili.

Udělal krok směrem k domu, pak se zarazil a znovu pohlédl k hospodářskému přístavku jen pár metrů od domu.

Měl pocit, že něco zahlédl.

Čekal, socha uvězněná mezi dvěma pohyby.

Pak se ve stínu něco nepatrně pohnulo, zazněl tichý sykavý povel, zdánlivě odnikud se vynořili černí vysocí muži, každý vyzbrojený oštěpem. Až dosud se dokonale maskovali a splývali s terénem.

Thomas nezaváhal. Prvním výstřelem zasáhl nejrychlejšího muže, jehož oštěp už už opouštěl paži. Následným druhého o krok za ním. To už další oštěpy letěly vzduchem.

Peter se instinktivně přikrčil, ostří zasáhlo muže stojícího za ním, slyšel jeho hlasitý poslední výstřel. Šest černých bojovníků se řítilo proti nim, v druhé ruce měli další oštěp, tentokrát ho však hodlali použít v boji zblízka.

Peter si vybral toho přímo proti sobě a stiskl spoušť, současně třesklo několik dalších výstřelů, skupinu zahalil modrý dým. Přímo z něj se vynořil vysoký muž s oštěpem v levé ruce, Peterovi se podařilo hlavní těžké pistole odvrátit stopu dlouhé ocelové ostří, pak se srazili a skončili na zemi.

Thomas ukročil stranou ze změti bojujících mužů. Salva ze střelných zbraní rozbila útočnou vlnu černochů a většinu z nich zranila nebo rovnou zabila.

Tasil druhou pistoli a kohouty natáhl ve chvíli, kdy se v obdélníku dveří objevili první nepřátelé. Byla to léčka a oni do ní nepadli jen proto, že si všiml ukrývajících se mužů a ti kvůli tomu uspěchali svůj útok. Jinak by se dostali pod tlak ze dvou stran současně.

Udělal krok kupředu a vystřelil, postava ve dveřích strnula a začala se hroutit k zemi, ti za ní se mrtvého druha snažili odstrčit.

Thomas znovu vystřelil, další mrtvý v úzkém průchodu.

S pistolí v jedné ruce drženou jako kyj a šavlí v druhé ruce se najednou řítil ke dveřím.

„Vissere! Za mnou! Nesmíme je pustit ven, nebo nemáme šanci!“ křičel.

Ke dveřím se dostal právě včas. Bod oštěpem odklonil šavlí a pak úderem pažby muži nemilosrdně roztříštil ramenní kloub.

Peter se omámeně zvedl ze země, ruce i oděv měl zastříkané horkou krví. Doufal, že není jeho. Muž, který ho srazil, byl silný a uměl se rvát, svůj oštěp se snažil využít k tomu, aby mu ratištěm rozdrtil hrtan. Málem se mu to podařilo, Petera zachránil jeho tesák, který se mu podařilo vytáhnout z pouzdra a pak jako smyslů zbavený bodal do těla na sobě tak dlouho, dokud neochablo.

Thomas bojoval u dveří a stále se mu dařilo držet muže uvnitř, další však už prolézali okny a někteří se spouštěli ze střechy.

„Tam! Pomozte mu!“ nasměroval Peter námořníka s krvavým šrámem přes hruď správným směrem, pak dalšího.

Sám začal co nejrychleji nabíjet pistoli. Trénoval to nesčetněkrát a teď mu to přišlo vhod. Vtlačil kuli do hlavně, nabijákem ji lehce zdeformoval, nasypal prach na pánvičku. Teprve potom mu došlo, že má ještě jednu. Neklel, byl rád, že si vůbec vzpomněl. Nekontroloval prach, natáhl zámky, zvedl obě zbraně a přiblížil se k domu, kde zbývající muži v čele s Thomasem bojovali s černými válečníky.

Černoch s pohyby pantera seskočil se střechy a ocitl se tak v zádech dvou námořníků snažících se zabránit, aby se dalšími dveřmi dostal kdokoliv ven.

Peter se k němu přiblížil na dva kroky a střelil ho pod pravou lopatku, pak se přímo před ním mihla čepel oštěpu, kterou někdo v poslední chvíli strhnul stranou.

Thomas, který ránu odvrátil, se okamžik se soupeřem přetlačoval. Stopu a půl dlouhý hrot oštěpu byl šavli důstojným soupeřem. Černoch překvapivě změnil držení a uštědřil Thomasovi bolestivou ránu druhým koncem zbraně. Peterovi na zemi se přitom otevřel prostor k výstřelu. Přímo z lehu střelil muže do stehna. Mířil na trup, ale netrefil se, i rána do nohy byla povrchová, kulka servala jen kus kůže a povrchovou vrstvu tkáně.

Černoch zaklel, rozhlédl se a zhodnotil, že jeho lidé utrpěli příliš velké ztráty na to, aby mohli v boji zvítězit. Zařval krátký rozkaz a kulhavě, přesto velmi rychle, začal prchat, jeho lidé za ním.

Peter se otřeseně postavil, ruce se mu třásly a chtělo se mu zvracet. Právě zabil nebo zmrzačil několik lidí.

A málem přitom umřel. Na tohle ho základní polní výcvik nepřipravil.

„Jste v pořádku?“ přidružil se k němu Thomas, když zorganizoval muže do uspořádaného útvaru a rozdal jim úkoly. „Máme nějaké raněné, můžete se na ně podívat? Visser to ošklivě schytal, nejsem si jist, zda to rozdýchá.“

„Jdu na to,“ přikývl Peter. „S vámi tyhle chvíle, boj na život a na smrt, nic nedělají?“

Thomas pokrčil rameny.

„Trochu možná ano. Ale jsem na to trénovaný, dělám to celý život. A podruhé to tak silně nebude působit ani na vás, věřte mi. Prodělal jste křest ohněm. A pěkně drsný křest, to mi věřte.“

Tři muži byli mrtví, Visser a ještě jeden námořník utrpěli zranění, se kterými toho Peter mnoho udělat nemohl, další dva vypadali, že přežijí, ale v boji byli k nepotřebě. Skoro všichni byli poznamenaní sečnými ranami, ale pokud se nezanítí, měli by být v pořádku.

Na zemi zůstalo třináct mrtvých černých bojovníků a dva umírající, od kterých se už nic dozvědět nemohli.

Thomas prozkoumal dům, v němž nepřátelé nalíčili léčku. Přesně jak očekával, objevil těla členů druhé skupiny.

„Nemají zbraně, to znamená, že naši nepřátelé rozdělili síly, aby odnesli kořist,“ prohlásil. „Připravte si pušky,“ připomněl mužům, kteří se jen pomalu vzpamatovávali z boje. „Jsou to mistři přepadů, umějí se skvěle maskovat, splynout s krajinou.“

Rozkazy uděloval klidným tónem, jako by se vlastně nic zvláštního nestalo. Ostatním to pomáhalo se vzpamatovat.

Peter se postaral o raněné, zaúkoloval další muže výrobou nosítek a poté začal zkoumat mrtvé černé válečníky a jejich výbavu.

„Podívejte na hrot,“ podal oštěp Thomasovi.

Ten zkušeně zhodnotil hlavici oštěpu a vyzkoušel ostří.

„Dobrá ocel, někteří chlapi mají na šavlích zuby. To znamená, že jejich ocel je lépe zakalená. Tvrdší a současně i pružnější. Myslíte si, že to je to, čím Černá ruka ovlivnila tento svět? Transfer technologií?“

Peter zavrtěl hlavou.

„Afričané se naučili tavit železo tisíc dvě stě let před Kristem. A nejen železo, dokonce uměli vyrábět i velmi dobrou ocel, kterou jsme my, Evropané, zvládli vyrábět až na přelomu osmnáctého a dvacátého století. Myslím, že tento svět byl ovlivněn mnohem jemněji, rafinovaněji a současně naprosto zásadně.“

„Jak? Máte na to důkazy?“ chtěl vědět Thomas.

„Nosítka jsou hotová!“ ohlásil jeden z námořníků, než stačil Peter odpovědět.

„To je dobře, vracíme se na loď,“ zavelel Thomas. „Naložte raněné, budeme se střídat v jejich nesení.“

Když pak ukázal, kudy se budou vracet, muži začali reptat. Vytyčený kurs měl daleko do nejkratší cesty.

„Musíme počítat s tím, že se nám pokusí překazit návrat,“ snažil se je Thomas uklidnit.

„Jsou to jenom negři, divoši, pohané,“ oponoval mu velký námořník, který poté, co Visser sotva dýchal a další poddůstojník umřel, postoupil na pomyslném žebříčku autority.

Thomas se na něj podíval a souhlasně přikývl, pak však najednou udělal rychlý dvojkrok vpřed a uštědřil muži tvrdou ránu na solar. Nedovolil mu padnout na zem, místo toho ho chytil za vlasy v týle, zvrátil mu hlavu a ke krku přiložil dýku.

„Do doby, než se vrátíme na loď, jsem velitelem tohoto oddílu. Jsme ve válce. Každou neposlušnost budu trestat jako vzpouru, a to jediným způsobem, na hrdle. Je vám to jasné?“

Peter měl okamžik strach, že Thomas muže opravdu podřeže, ale on ho poté, co se tiše podvolil, pustil.

„Ty máš dost kuráže,“ oslovil ho, zatímco si postižený kontroloval krk, zda je doopravdy v pořádku, „vezmeš si pušku a pistoli a půjdeš na čele, měj oči na stopkách. Jasný?“

Málem zabitý muž nevěděl, zda má zuřit kvůli lekci, která mu byla uštědřena, nebo být rád za ocenění jeho kvalit a za výzbroj, která mu byla určena. Nakonec si vybral to druhé.

„Ano, pane, rozkaz, pane.“

„Chopte se nosítek,“ přikázal Thomas.

Po chvíli se jejich oddíl dal do pohybu.

Peterovi okamžitě došlo, proč se do přístavu vrací takovou oklikou. Thomas chtěl využít členitého terénu úpatí Stolové hory a do přístavu se měli dostat z neočekávané strany.

S nosítky se jim šlo špatně a často museli hledat schůdnější cestu, aby vůbec postoupili dál.

„Přestávka,“ vyhlásil po čtyřech hodinách lopocení Thomas.

Svěžest rána byla dávno zapomenuta, na jasné obloze planulo žhnoucí slunce, pichlavé traviny a křoviska šířily silné pryskyřičné vůně, které způsobovaly, že horký vzduch spíš polykali, než dýchali.

Půlhodinu mlčky seděli ve stínu korkového dubu. Vodu měli jen ti, kteří si s sebou prozíravě vzali čutory. Peterovi docházelo, jak špatně byla celá výprava naplánovaná. Thomas poslal svou nádobu s vodou do oběhu.

„Každý se musí napít,“ přikázal a donutil všechny muže, aby se o své zásoby podělili.

„Jdeme,“ zavelel nakonec.

„Visser zemřel,“ oznámil muž, který se první sehnul k nosítkům.

Vícekapitán zesnul v bezvědomí bez jediného stenu.

„Necháme ho tady, jdeme,“ zopakoval rozkaz Thomas.

„To přece nemůžeme! Musí se mu dostat řádného křesťanského pohřbu!“ zaprotestoval jeden z mužů.

„Můžete se pro něj později vrátit,“ navrhl mu Thomas studeně. „Teď se s ním ale zdržovat nebudeme. Pohyb.“

Jeho velitelskému tónu se nikdo nevzepřel. Bývalý buřič se dal do pohybu jako první.

Večer je zastihl kousek od pobřeží zhruba dva kilometry od mola. Claudii viděli jako malou lodičku. Stále čekala na místě.

„Možná se trmácíme zbytečně, možná ti negři utekli. Možná jsme je zastrašili,“ uvažoval někdo nahlas.

Seděli ve skrytu velkých balvanů, pocházejících z nedalekých skal tyčících se z prašné písčité půdy. Podle toho, jak moc vítr a voda obrousily jejich hrany, tady ležely už mnoho tisíc let. Jen proto, abych si o ně mohl opřít záda, napadlo Petera.

Celodenní pochod byl úmorný, ale začala se mu vracet jeho stará vytrvalost a houževnatost. Nebo ho pořád poháněl adrenalin z ranního souboje. Nebyl si jistý. Nejhorší byla žízeň.

Thomas s dalekohledem pozoroval přístav.

„Bohužel se netrmácíme zbytečně, jsou tam. Nevím kolik, nevím přesně kde, ale zahlédl jsem pohyb. Opakovaně. Snaží se, aby je nespatřili z lodi. Možná by ji rádi dostali také.“

Jeden z mužů velmi zdvořile požádal o dalekohled. Thomas mu ho bez řečí půjčil a posadil se k Peterovi.

Šumění příboje zesíleného večerním přílivem překrývalo většinu zvuků, mohli proto nerušeně hovořit. Otevřený prostor okolo dával záruku, že se k nim nikdo nepozorovaně nepřiblíží.

„Můžeme se vrátit k ovlivňování tohoto světa Černou rukou?“ oslovil Thomas Petera.

Ten sebou škubl.

„Málem jsem usnul,“ přiznal. „Samozřejmě. Přemýšlím o tom celý den. Tuším, co se tady asi stalo. Pravděpodobně. Ale důkazy pro to nemám. Zatím.“

„Máme čas, na další cestu nevyrazíme, dokud se úplně nesetmí.“

Poslední raněný na nosítkách, jmenoval se Jansen, zasténal. Peter se zvedl, sáhl mu na čelo, zkontroloval rány.

„Těžká rána, ale silný chlap. Je na tom mnohem lépe než přes den, možná se z toho dostane,“ pronesl poté, co se znovu posadil.

„Jak jsem řekl, tuto oblast Afriky obývají kmeny takzvaných Khoisanů, lovců, sběračů a pastevců dobytka. Ale už před třemi tisíci let, v tomhle světě vlastně dva a půl tisíci let, se v západní rovníkové Africe zrodila kultura, která ovládla pastevectví i zemědělství a o něco později vstoupila do doby železné. A začala se šířit po celém kontinentě. Vlastně skoro celém, směrem na jih se jejich expanze zastavila asi pět set mil na sever odsud, u Rybí řeky, nebo Velké rybí řeky, pokud mám být přesný. Rybí řeka existuje ještě v Namibii.“

„Takže tihle týpci s dobytkem, zemědělstvím, s oštěpy a kopími ze skvělé oceli pohltili všechny ostatní kmeny v Africe,“ shrnul si to Thomas pro sebe.

„Přesně tak.“

„A proč se zastavili tak daleko na severu? Tahle země mi přijde naprosto úžasná, skvělá pro zemědělství. Proč ji nechali lovcům a sběračům z doby kamenné? Když už zapudili nebo vyhladili většinu ostatních?“

„Přesná otázka,“ přikývl Peter. „Protože pěstují plodiny tropického pásma, které klíčí při prakticky stále stejně dlouhém dni a noci a jsou přizpůsobené maximálním srážkám uprostřed roku při letním monzunu. Naším evropským historickým dědictvím jsou pšenice, žito, ječmen a oves, plodiny, které k vyklíčení potřebují měnící se délku dne a noci a maximální srážky v průběhu chladnější části roku.“

Thomas vypadal, že mu to stále není jasné.

„Jam, čirok, proso, základní plodiny Bantů, prostě jižně od Velké rybí řeky nevyrostou. Proto o tu zemi neměli zájem a zanechali ji původním obyvatelům – Khoisanům,“ upřesnil Peter.

„Jo, už je mi to jasné,“ chytil se Thomas. „Ale co najednou dělají tady?“

Peter se narovnal a protáhl si záda. Skalnaté opěradlo nebylo tak pohodlné, jak se mu zpočátku zdálo. Soumrak se posunul ke svému konci – noc pomalu, ale jistě začínala.

„Někdo jim poradil, aby se sem podívali. Aby provedli válečný výpad. Třeba jim prozradil, že od bílých lidí získají plodiny, které tady budou moci pěstovat.“

„A co by z toho měl?“

„V našem světě bílí osadníci narazili na černošskou organizovanou společnost vybavenou ocelí víc než padesát let potom, co se tady usadili. Měli zázemí, pravidelnou podporu z Evropy, protože produkovali zisk. Přesto trvalo sto sedmdesát pět let, než definitivně zvítězili. A to už měli k dispozici hodně slušné palné zbraně, převahu v logistice i dalších technologiích.“

„Bez zázemí a proti soustředěnému odporu by se tady Evropané neuchytili do doby, než by měli automatické zbraně,“ zhodnotil Thomas.

„V Afghánistánu se to nepodařilo ani se supertechnikou a nezapomeňte, že lidé jsou učenliví a chytří bez ohledu na barvu kůže. Za dvacet let mohou být z Bantů prvotřídní puškaři. Za sto let potáhnou na sever a ovládnou celou subsaharskou Afriku.“

„A to je cíl Černé ruky, ovlivňovat reality ve prospěch černé rasy,“ pronesl Thomas.

„Skoro jako byste byl proti nim osobně zaujatý,“ zareagoval na poznámku překvapeně Peter.

Pak se zarazil. Po celou dobu udržovali osobní odstup, který jim umožňoval lépe plnit profesní úkoly.

„Lydie, moje žena, byla černoška. Krásná, vysoká, hýbala se jako bohyně,“ Thomas na chvíli zmlkl, jako by prozradil víc, než chtěl. „Věřím v to, co děláme. Světy by se měly vyvíjet svým vlastním způsobem, bez ovlivňování zvenčí. Každý zásah nadělá víc škody, než užitku.“

„Souhlasím,“ přikývl Peter.

„Už je čas, vyrazíme k přístavu,“ ukončil jejich hovor Thomas. „Budeme se držet blízko břehu, ale nesmí nás být vidět proti bílé pěně příboje.

Klopýtali nocí. Peter se přistihl, že děkuje osudu za to, že s sebou vláčí už jediná nosítka. Ta myšlenka chutnala hořce, ale nemohl si pomoct, byl rád, že Visser zemřel.

Noc byla chladná, ale potil se, částečně námahou, částečně strachem. Na posledním úseku několikrát brodili mělká jezírka slané vody po ustupujícím přílivu.

Měsíci chybělo do úplňku jen pár dní, moře v jeho světle vypadalo jako živé a Peter měl pocit, že život vidí i na hranici temnoty pohlcující pevninu.

Thomas pohybující se v čele jejich skupiny zastavil, všichni se okolo něj shromáždili v těsném hloučku.

„Vyměňte si prach na pánvičkách, natáhněte zámky. Od mola nás dělí tři sta, čtyři sta metrů. Půjdeme rychle a tiše, v okamžiku, kdy nás objeví, přejdeme do klusu. Střílejte až z bezprostřední blízkosti. Je nás dost a každý máme pušku nebo pistoli, někteří i dvě. Můžeme poslat k zemi celou četu mužů. Jansene?“ oslovil muže na nosítkách.

„Ano, pane?“ dostal odpověď.

„Zvládneš nabíjení?“

„Určitě, pane.“

„A ty, Kerte?“ oslovil muže, který kvůli poranění paže byl v boji k ničemu.

„Ano, pane.“

„Kdo vystřelí, předá pušku Jansenovi a Kertovi, ti budou nabíjet. A vezme si od nich připravenou zbraň. Až se dostaneme na molo, chlapi s nosítky půjdou první, my ostatní je budeme krýt a dáme jim čas nalodit se. Pak nastoupíme do člunů i my a všichni odplujeme, je to jasné?“

Všichni, kteří budou ještě naživu, doplnil v duchu Peter. Třeba tam na ně nečekají, třeba projdou ve skrytu, třeba to všechno vyjde, zaklínal se.

„Jdeme,“ nedal Thomas další prostor pochybnostem a strachu.

V každé ruce držel jednu pistoli, v měsíčním světle tak jeho silueta ztratila lidské proporce a připomínal spíš přerostlou kulhanku než člověka.

Kráčeli tmou, opatrnými nervózními kroky, Peter vnímal jejich zrychlený dech, vrzání písku pod nohama a sotva slyšitelné skřípění nosítek.

V pravé ruce držel pistoli, levačkou se ujišťoval, že neztratil šavli, kterou sebral jednomu z mrtvých.

Už byli za polovinou cesty, kamenné molo viděli před sebou jako černý pruh přehrazující světlou pláž.

Výkřik.

„Běžíme,“ štěkl Thomas. „Kdo vystřelí dřív, než dám pokyn, tomu věnuji jednu kulku.“

Jansen na nosítkách nedokázal potlačit zasténání, když se rozeběhli. Peter se držel vedle zadního muže nesoucího nosítka, aby ho v případě potřeby mohl krýt.

Z tmavé plochy vnitrozemí se proti nim vynořila skupina asi deseti mužů. Thomas nezaváhal ani krok a držel stále stejné tempo.

Jestli vrhnou oštěpy, udělají z nás jehelníček. Ta představa Petera děsila. Už byli zdánlivě na dosah, dvacet, patnáct kroků. Zdálo se mu, že rozeznává, jak se napřahují k útoku.

„Stát!“ zařval Thomas. „Zamířit a pal!“

Zazněla ohlušující salva, Thomas sám však nevystřelil. Z útočníků zůstali na nohou jen dva.

„Běžíme!“ znovu zavelel Thomas.

Dva osamocení muži zaváhali, nechtělo se jim útočit proti přesile. Ze tmy se ozvaly další výkřiky, zvuky pohybu množství mužů. Hlavní síly černošských bojovníků byly rozmístěny jinde, Thomasův plán alespoň částečně vyšel. Mnoha mužů, desítek, možná stovek, odhadoval Peter. Přes ně už neprojdou.

„Chytí nás, musíme utéct!“ došlo to i ostatním. Nosiči bez skrupulí pustili nosítka, Jansen při pádu bolestivě hekl. Organizovaná jednotka se rázem změnila v chumel prchajících mužů. K molu a člunu to už byl opravdu jen kousek.

„Nemůžeme ho tu nechat,“ slyšel se Peter říkat.

Někdo vystřelil, v zášlehu z hlavně spatřil Thomasovu soustředěnou tvář.

„To nemůžeme,“ potvrdil.

„Zkusím jít,“ pronesl raněný námořník.

Vyrazili ve třech, ale po pár krocích se Jansen zhroutil.

„Ponesu ho,“ zachrčel Peter, „ty nás braň.“

Thomas přikývl.

Slyšeli, jak první muži doskakují do člunu.

Peter se rozběhl i s Jansenem na zádech, zaklesnutým za jeho šíji.

Tmou se k nim řítily zástupy válečníků, vnímal je jako mihotavý pohyb na hranici viditelnosti. Dva, které nechali za sebou, se rozhodli znovu zasáhnout do boje. Peter už měl pocit, že jsou nadosah, když se Thomas otočil a s ledovým klidem každého z nich střelil do trupu.

Dusot bosých nohou zněl zdánlivě odevšad, ale už byli na molu.

„Počkejte na nás!“ řval Thomas.

Doběhli na konec mola, první černoši se dostali na jeho začátek, někteří se brodili vodou, kam až dosáhli. Muži v člunu urputně veslovali, do vzduchu se vzneslo množství oštěpů a lehkých kopí.

Oni nás tady nechali, došlo Peterovi.

Kopí neškodně přelétla nad jejich hlavami a většina se jich zabodla do hladiny, jen pár jich zasáhlo člun, podle výkřiku i někoho na palubě. Přesto se dál rychle vzdaloval. Jansen se pustil a sklouzl na zem, Peter se vyčerpáním sotva držel na nohou.

Zaplály pochodně a ozářily zástup útočníků. Bylo jich mnoho, spíš stovky než desítky. Černí jako eben, hrdí, vysocí, s oštěpy, kopími a štíty, pomalovaní rituálními barvami, tváře zdobené jizvami.

Peter do jedné ruky uchopil pistoli, do druhé šavli, naučeným pohybem natáhl kohout.

Thomas se na něj podíval.

„Máme tři výstřely, a pak na co nám síly stačí.“

Peter přikývl. Předstoupil před raněného Jansena.

Černí válečníci však nepostupovali vpřed, jako by na něco čekali. Pak se jejich zástup rozdělil a skrze ně prošel muž ozbrojený stejně jako oni, ale s jiným pomalováním a tetováním.

„Náčelník, možná král,“ řekl polohlasem Peter.

Thomas jen přikývl.

„Můžeme zabít jejich krále,“ zkonstatoval, ale zbraň nepozvedl.

„Ty jsi velitel bílých mužů, silný bojovník,“ začal muž, „a ty velký šaman, co umí léčit,“ oslovil Thomase a Petera.

Mluvil jedním z bantuských jazyků, kterým Peter rozuměl.

Informace měl dobré, to musel uznat.

„Ano,“ odpověděl trochu jiným dialektem, než používal černošský vůdce.

Ten přikývl na znamení, že rozumí.

„Vy oba znáte cesty bílých,“ překládal polohlasem Peter jeho řeč.

„Známe svět bělochů,“ potvrdil mu.

„Vaši lidé vás tu nechali. Odplují a nevrátí se pro vás,“ pokračoval král.

„Tak nějak,“ přikývl Thomas, „bastardi,“ skoro si odplivl.

„Potřebuji takové, jako jste vy. Pomozte mi rozumět cestám bílých a já vás nechám naživu. Udělám z vás své rádce,“ doplnil po chvíli vůdce. „Nebo umřete. Statečně, v boji, ale umřete.“

Rozhostilo se ticho.

„To zní jako nabídka, která se neodmítá,“ zkonstatoval Thomas.

„Neproviníme se tím proti zásadám Agentury?“ nadhodil Peter a zastrčil pistoli do pouzdra.

„Možná později dostaneme kázeňský trest, nebo nám seberou prémie,“ souhlasil Thomas a napodobil ho.

„Vstoupíme do tvých služeb, králi,“ oznámil obřadně Peter.

Černošský vůdce důstojně přikývl.

„Přijímám.“

Poznámka na závěr

Thomasovi a Peterovi se v průběhu dalších měsíců podařilo dostat se na místa, kde měly být otevřeny přechodové portály zajišťující jejich návrat domů. To se však z důvodů, které se jim nikdy nepodařilo zjistit, nestalo. Víc o událostech, které k tomu vedly, v knize Jiřího W. Procházky Dlouhý temný úsvit.

Evropská kolonie Kaapstadt již nikdy nebyla obnovena, zemi osídlili noví černí osadníci, kteří zatlačili Khoisanské kmeny hluboko do pouště Kalahari. Za pět let na to armády kmene Xhosů pod vedením krále Kushe zahájily válečné tažení směrem na sever, daleko za rovník. Legenda tvrdí, že velký král doprovázený bílým zuřivým bojovníkem a bílým čarodějem je neporazitelný. Za dvacet let jeho nástupce doputoval na jižní okraj Sahary. Za padesát let na to rodící se černošské impérium narazilo na tureckou říši. Po krátkém střetu s ní uzavřelo příměří a zásobovalo ji ocelí, zbraněmi, technickými ideami a dalšími prostředky v boji proti Evropanům.

Kolonizace Severní Ameriky bez další podpory z domovských států uvázla na mrtvém bodě.