Poutník z Mohameda (2) - Alláhův hněv

Kotleta, František (Kyša, Leoš)

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Mír mezi křesťany a muslimy je křehký jako srdce nezletilé alcorské prostitutky. Tedy pokud nemáte na mysli Ingrid. Daniel Kalandra, bývalý pašerák alkoholu a pornografie, toho času špion v carských službách, si Ingridiny schopnosti získávat informace nemůže vynachválit. Jenže čas na svádění cizích agentů pominul. Přichází doba, kdy jde o všechno. Budoucnost těch, kdo nevyznávají Mohameda, visí na vlásku. A ten najdete na hlavě Daniela Kalandry.

Leoš Kyša

ALLÁHŮV HNĚV

NAKLADATELSTVÍ ЄРОСНА

převedl a upravil: František Kořínek

Anotace:

Mír mezi křesťany a muslimy je křehký jako srdce nezletilé alcorské prostitutky. Tedy pokud nemáte na mysli Ingrid. Daniel Kalandra, bývalý pašerák alkoholu a pornografie, toho času špion v carských službách, si Ingridiny schopnosti získávat informace nemůže vynachválit. Jenže čas na svádění cizích agentů pominul. Přichází doba, kdy jde o všechno. Budoucnost těch, kdo nevyznávají Mohameda, visí na vlásku. A ten najdete na hlavě Daniela Kalandry. Pokračování knihy „Poutník z Mohameda“.

Copyright © Leoš Kyša, 2011

Cover © Karel Zeman & Lukáš Tuma, 2011

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2011

ISBN 978-80-7425-104-7

Všem muslimům, které jsem potkal

od vydání „Poutníka z Mohameda“

a kteří mi nechtěli uřezat hlavu.

1.

Čínský problém

„Chtělo by to anální sex,“ prohlásil zadumaně Sergej. „Ten Korán zakazuje, mohli bychom ho zkusit konečně zmáčknout,“ dodal rychle, jako by se snad bál, že nepochopím, o kom je řeč a budu si myslet, že mi dělá neobvyklé návrhy.

„Neboj, Ingi je profesionálka. Ví, co má dělat,“ odpověděl jsem, aniž bych se na něj podíval.

Ani on se mnou nemluvil z očí do očí. Oba jsme totiž fascinovaně civěli na monitor notebooku, na němž se odehrávala poněkud panoptikální soulož mezi skoro šedesátiletým a dost možná stopadesátikilovým mužem, kterému krutá matka příroda nadělila pouhých stopětašedesát centimetrů a vnadnou sedmnáctiletou blondýnou, jejíž přednosti byly nejenom vepředu, ale i vzadu, nahoře, dole a hlavně uprostřed.

Ingrid jsem koupil za dvanáct tisíc kreditů a za toho půlroku, co pro mě pracovala, jsem téhle investice ještě nelitoval jedinou sekundu. Kráska s německými kořeny se narodila ve třetí generaci otroků. Už od nějakých jedenácti let ji její majitel využíval k sexuálním radovánkám. V šestnácti jej přestala přitahovat, a tak putovala na trh. Párkrát změnila majitele, až jsem ji v aukci na otrokářské lodi, patřící jednomu z nejvýznačnějších muslimských otrokářských syndikátů, koupil já.

Mohu-li to vůbec posoudit, Ingrid mi byla oddaná jako snad nikdo z lidí, s nimiž jsem v životě pracoval. Věnoval jsem jí totiž svobodu a na první pohled tím těch dvanáct táců vyhodil do kanálu. Dal jsem jí dokonce i práci. Jen co jsem jako její majitel využil svého práva a vymazal ji doživotně ze seznamu otroků, nabídl jsem jí, aby svou duši upsala jeho blahorodí Vladimírovi třináctému, carovi Ruského dominia. Respektive jeho tajné službě. Souhlasila.

Když jsem s ní o tom poprvé mluvil, bála se, že si z ní dělám legraci. Ale když konečně pochopila, že si nevymýšlím, souhlasila bez výhrad. Od té doby jí není žádná práce proti mysli. Ani sex s někým, jako je jeho eminence, velvyslanec Muslimské federace na nezávislé planetě Alcor, Ibn Ridá.

Koneckonců, Ingrid bere sex jako práci. Od chvíle, co jí první majitel sebral panenku a dal do ruky bičík, po ní nikdo nechtěl nic jiného. Pro ni je stejné souložit kdykoliv, s kýmkoliv a jakkoliv, jako pro někoho jiného prodávat na trhu jablka.

Jednou z výhod propuštěné otrokyně je její dokonalá znalost arabštiny, která pro ni vedle hovorové němčiny je prakticky mateřským jazykem. Naopak angličtinu slýchávala jen výjimečně od několika otroků, a tak občas mluvila s děsivou výslovností i slovní zásobou.

Ibn Ridá se už po deseti minutách dovádění potil jako Fin v sauně. Těžce oddechoval a chvílemi to vypadalo, že snad dostane infarkt. Přestože ho Ingrid šetřila, co mohla, chtěl se před ní starý tlustý ješita předvést, jaký že je stále pořádný kanec. Bývalá otrokyně mu ten pocit hlasitými výkřiky dopřávala.

„Úplně jsi mě zničil,“ vzdychla vyčerpaně a vyklouzla mu z objetí.

„Ale to ještě není všechno, květinko, dokáži i další věci,“ pnul se pýchou Ibn Ridá.

„Tak na to se těším, ty můj dobyvateli, ale teď musíš obléhat jinou škvírku, tahle je hodně unavená,“ zašvitořila agentka a nastavila diplomatovi zadeček.

„Je fakt skvělá,“ vykřikl radostí Sergej a spokojeně si projel pravačkou po svém krátkém třímilimetrovém sestřihu na hlavě. „Tyhle finty nás na akademii neučili. Kde jste je okoukal, majore?“

„Něco mě naučil Bláha, zbytek je čirá improvizace, poručíku,“ odvětil jsem a konečně si dovolil vítězný úsměv.

Antonín Bláha, dlouholetý šéf speciálních operací carské tajné služby a nyní její svrchovaný vládce, mě skutečně naučil neuvěřitelné věci o špionském řemesle. Tou hlavní bylo, že fantazii se meze nekladou a žádný trik není natolik špinavý, aby nešel použít ku prospěchu Ruského impéria.

Tohle Sergej, kluk z dobré ruské rodiny, který se stal špionem díky vynikajícím výsledkům na vojenské akademii, nikdy nemohl pochopit. To já nastoupil k rozvědce díky tomu, že jsem kdysi dokázal dobře vraždit muslimy. To je něco, co nemusíte studovat. Je to věc, která vám jde sama od ruky, když džihádistická invaze na vaši rodnou planetu připraví o život polovinu vašich přátel, příbuzných a manželku k tomu. Když jsme sečetli mrtvé, nabídli nám Rusové, že kdo touží po pomstě, tomu dají uniformu a zbraň. Kdo by odmítl?

Džihádisté jsou fanatická skupina, která touží jedině po tom, aby ve vesmíru nežil jediný člověk, který nevyznává, že Mohamed je prorok Boží a cesta, která k tomu vede, není přesvědčování argumenty, ale prostě zabíjení těch, kdo s tím nesouhlasí. Oficiálně se jedná o teroristické jednotky. Ve skutečnosti je ale finančně a materiálně podporuje Rada imámů, vláda Muslimské federace, nejmocnější síly ve vesmíru, jíž dnes podléhá pětapadesát obyvatelných planet a další desítky neobyvatelných. Co je proti tomu carových deset planetek nebo Americká unie sdružující jen něco málo přes dvacet vesmírných světů?

Ibn Ridovo anální dobrodružství trvalo sotva minutu. Načež se s mohutným výdechem svalil na Ingrid. Nejdřív jsem se leknul, že skutečně dostal infarkt, a pak, že mou agentku definitivně zalehl. Nestalo se ani jedno. Propuštěná otrokyně se zpod něj ladně vysoukala a začala mu prostěradlem utírat pot, který se z něj řinul v proudech připomínajících jarní záplavy na Hvozdu.

Dala mu dokonce i pár polibků na různé části těla a uvadající pohlaví. Tuhle holku nešlo neobdivovat. Jen co naše práce tady skončí, pošlu ji do Vladimírovy Země, hlavní planety Ruského impéria, na zpravodajský kurz. Ingrid je prostě talent, který se musí rozvíjet.

„Byl jsi skvělý. Ještě se mi nestalo, že by mě nějaký muž tak vzrušil.“ Lhala tak přesvědčivě, že bych tomu možná uvěřil i já, kdybych jí to samé v té stejné posteli neslyšel vyprávět minulý čtvrtek americkému vojenskému atašé.

„To je zkušenost, květinko, a samozřejmě charisma,“ lhal pro změnu Ibn Ridá. Na rozdíl od Ingrid, on svým slovům věřil.

„Přitahují mě muži jako ty, statní a mocní,“ švitořila agentka a vrhla na velvyslance jeden dlouhý obdivný sexy pohled.

„A budu ještě mocnější,“ zapýřila se jeho eminence a my se Sergejem zbystřili pozornost.

„Jak to?“ zkusil jsem Ingrid napovědět otázku.

„Jak to?“ zeptala se Ingrid, jako by mě skutečně uslyšela i přes desetikilometrovou vzdálenost, která dělila její apartmá v hotelu Casablanca a náš konspirační byt v patnáctipatrovém nájemním domě na okraji Muharramu, hlavního města Alcoru.

„Brzo se stanu guvernérem téhle planety, květinko.“

„Guvernérem? Vždyť tady žádný guvernér není. Tohle je nezávislá planeta s vlastní vládou, jak bys mohl být guvernér?“ zabrnkala na strunku naivní milenky blondýnka.

„Je to jenom otázka času, věř mi. Ale nikomu o tom nesmíš říct zatím ani slovo, chápeš? Když budeš mlčet, udělám tě jednou svojí třetí manželkou.“

„Ach, Bože, to je úžasné! Miluji tě, lásko, já jsem tak šťastná,“ zašvitořila Ingrid jako nejhloupější postava z té nejhloupější mýdlové opery ve vesmíru a vrhla se usychajícímu velvyslanci kolem krku.

Zato já jsem se okamžitě vrhnul k trezoru, schovanému pod jednou z postelí.

„Tak a jsme až po uši v pěkných sračkách. Tohle znamená jedině invazi na Alcor,“ přeložil jsem Sergejovi velvyslancovo uřeknutí.

„A do prdele,“ prohlásil více než trefně agent.

Z trezoru jsem vytáhl dvě pistole Makarov vzor 2058 na osm devítimilimetrových nábojů s elektronickým tlumičem. Jednu jsem hodil po Sergejovi a druhou si zastrčil za opasek kalhot.

Měl jsem sice raději S7, masivní pistoli na padesát nábojů, konstruovanou na základě legendární pistole M950, jenže její problém spočíval ve velikosti a váze. Když chtěl člověk působit nenápadně a nevzbudit pozornost čím dál podrážděnější alcorské policie, nemohla se mu někde na těle boulit dvě kila smrtícího železa. Nechal jsem S7 v trezoru, zabouchl dvířka a vyplazil se zpod postele.

„Pošli okamžitě kurýra na oběžnou dráhu, aby odvysílal všechno, co jsme viděli. Ty sexuální kousky samozřejmě vynechej.“

„Neriskneme poslat zprávu z planety?“

„Ne, Alcor je jako pekelně podrážděný včelí úl a nepochybuji, že tu místní i mohamedáni mají tuny techniky, která by mohla zprávu zachytit. Vysílání z lodě na oběžné dráze je bezpečnější. I tak použij kódování číslo šest.“

„Jasně, majore,“ rozhodl se neprotestovat poručík.

„Dej echo i našemu velvyslanci, ať pro jistotu odešle nepotřebné zaměstnance ambasády na dovolenou. Hlavně ať to provede nenápadně.“

„Co operace Číňan?“ zeptal se Sergej.

„To zařídím sám. Budeme muset přestat jednat v rukavičkách.“

Se zatnutými zuby jsem překonával nutkání brát schody po dvou, případně po třech. Trčím na téhle planetě přes dva měsíce a naše vyjednávání s lidmi Li van der Brukena, Číňana, který má z mě nepochopitelných důvodů holandské příjmení, stále nevedla nikam. Pokud se na oběžné dráze planety objeví invazní flotila Muslimské federace, budeme rádi, když se odsud ve zdraví dostaneme sami, natož s rodinou nejvýznamnějšího žijícího muslimského disidenta.

Vyšel jsem na ulici a usilovně pátral po nejbližším vznášedle taxislužby. Kromě toho jsem rutinně kontroloval, jestli mě někdo nesleduje. Přestože bylo sedmnáct hodin, tedy prakticky poledne, ve zdejším dvaatřicetihodinovém dni bylo okolí domu víceméně prázdné. Na ulicích se v dohledu pohybovalo jen několik vznášedel a čtyřčlenná policejní hlídka ozbrojená samopaly a v neprůstřelných vestách. Přitom do zákazu nočního vycházení zbývalo ještě dlouhých šest hodin.

„Zdravíme vás, občane. Prosím, legitimujte se,“ vyzval mě arabštinou s těžkým alcorským přízvukem jeden z policistů. Pouze on popošel blíž ke mně. Jeho parťáci stáli přes tři metry dál, odjistili samopaly a mířili na mě.

Beze slova jsem vytáhl čipovou kartičku v ruských národních barvách – modré, bílé a červené. Policista povytáhl překvapeně obočí a strčil ji do identifikátoru. Pro tyhle případy jsem vlastnil ruskou diplomatickou kartu, která mě označovala nejen jako podnikatele, ale hlavně jako šéfa Ruské obchodní komory na Alcoru Pavla Voroskina.

„V pořádku,“ konstatoval celkem zbytečně policista a vrátil mi průkaz.

Místo odpovědi jsem ho jenom počastoval úsměvem. Snažil jsem se do něj dát pochopení pro jejich těžkou práci, ale obávám se, že vzhledem k mému napětí šlo o dost křečovitou parodii na úsměv z reklamy na zubní pastu.

Konečně se ze zatáčky vyřítil otřískaný žlutý taxík. Jeho řidička naštěstí zpozorovala mé zběsilé máchání rukama a zastavila.

„Čínská čtvrť,“ zavelel jsem, jen co jsem dosedl na zadní sedačku.

„To těžko, šéfe. Hodím vás maximálně na křižovatku páté a jedenácté ulice. Včera v noci někdo vypálil mešitu na okraji čínský čtvrti a teď se tam poflakuje Muslimské bratrstvo. Jako vždycky hlídkují na ochranu bohabojných muslimů a už tam zlynčovali tři lidi kvůli tomu, že měli křížek na krku,“ oznámila mi chraplavým hlasem taxikářka (podle pachu ve vznášedle, poznamenaným tisíci vykouřenými cigaretami).

Ona sice na krku žádný křížek neměla, což prozrazovalo odhalené obří poprsí vykukující z poněkud infantilní fialové halenky, ale vzhledem k tomu, že její černé kučeravé vlasy nezakrýval žádný šátek, stačilo by i tohle k tomu, aby se na ni rozparádění hoši z Muslimského bratrstva vrhli se železnými tyčemi a řetězy.

„V pohodě, stačí mi i ta křižovatka,“ oznámil jsem. Taxikářka, které mohlo být klidně třicet stejně jako padesát, zařadila rychlost a vyrazila na opačnou stranu města.

Cesta trvala skoro hodinu. Museli jsme objíždět uzavírky kvůli povolené demonstraci na podporu sekulární vlády Alcoru, kterou na dnešek svolala armáda. Rádio v taxíku hlásilo, že se na ní sešlo na padesát tisíc obyvatel milionového města. Podle toho, co jsem přes okno viděl já, jich mohly být maximálně tři tisíce.

„Vy nejste zdejší, že?“ zeptala se zničehonic taxikářka, když jsme se konečně propletli přes centrum.

„Pracuji na ruské ambasádě. Mám na starosti kulturní a obchodní styky s Alcorem.“

„Tak to si teda v poslední době moc kultury neužijete, co?“

„To byste se divila,“ odvětil jsem mnohoznačně a vzpomněl si přitom na přímé přenosy z hotelového pokoje Ingrid.

„Slyšela jsem, že v Rusku všichni strašně kouří,“ nadhodila taxikářka.

„Klidně si zapalte. Já jsem sice přestal, ale nevadí mi to,“ pochopil jsem, kam míří.

„Dík,“ zamumlala, stabilizovala volant kolenem pravé nohy a zapálila si.

„Alcor bejval šťastná planeta. Muslimové, křesťani, bezvěrci a pár židů, všichni si tu žili po svým. Jenže co začala ta posraná válka, jde to s náma od desíti k pěti.“ Bez ohledu na to, že šlo o její vlastní taxík, si demonstrativně uplivla na podlahu. Nevypadalo to, že se mnou zkouší navázat dialog. Spíš si jen potřebovala nahlas povzdechnout.

Válka mezi Muslimskou federací a Americkou unií vypukla před dvěma lety. Američané v ní zpočátku dostávali pěkně na frak, ale nakonec se jim podařilo dosáhnout pár dílčích vítězství a s pomocí diplomatického tlaku Ruska a nezávislých planet uzavřely obě strany příměří a zasedly k jednacímu stolu.

Za ty dva roky ovšem nedohodly vůbec nic. Jediné, co se děje, je, že všichni, včetně nás, od té doby zbrojí jako o život a chystají se na pokračování přerušeného konfliktu.

I když přerušeného… Válka zuří dál, akorát jinými prostředky. Muslimové zásobují zbraněmi a lidmi džihádisty, kteří přepadávají nemuslimské lodě a čerstvě osidlované planety bez dostatečné ochrany.

Pro Američany podobnou práci odvádějí korzáři. Pirátské lodě ve vesmíru řádily vždycky, poslední dobou jich ovšem rapidně přibylo. Zvlášť těch, které zásadně přepadávají pouze vojenské a obchodní lodě patřící k Muslimské unii.

Každá ze stran se také snaží získat do své sféry vlivu co nejvíce nezávislých planet. A na Alcoru prohrávají Američané na plné čáře. Muslimským agentům se podařilo uvrhnout většinu planety do chaosu. Kromě atentátů na nejdůležitější politiky došlo i k několika teroristickým útokům na zdejší muslimy a k vypálení nebo vyhození do povětří desítek mešit a modliteben.

Rada imámů proto už několikrát zaslala alcorské administrativě důraznou žádost o důslednou ochranu muslimských životů. Podle toho, co jsme věděli my, o život své souvěrce připravovala hlavně muslimská tajná služba, používající poněkud scestný název náboženská policie. Většinu bomb v mešitách měli na svědomí oni.

Jenže zdejší muslimská pátá kolona – Muslimské bratrstvo – dokázala vždy šikovně ukázat směrem ke křížům na alcorských kostelech. Kdo by se pak divil, když jich rozhořčený dav v touze po odvetě pár vypálí?

Taxikářka v sobě nakonec našla dost odvahy, aby mě zavezla až na okraj čínské čtvrti. Zřejmě jí trochu kuráže dodaly oddíly alcorské armády v ulicích, které jsme cestou potkali.

„Deset kreditů.“

„Vy neberete alcorské koruny?“ podivil jsem se.

„Muslimské kredity jsou jistota, ale jestli nemáte, můžete platit korunama.“

Věnoval jsem jí dvanáct kreditů, odmítl nabízené potvrzení, a vydal se vstříc otevřené náruči čínské čtvrti vonící po pekingské kachně, smažených houbách a kari.

V čínské čtvrti bylo živo. Jako by se zdejších obyvatel venkovní problémy vůbec netýkaly. Čínská čtvrť byl svět sám pro sebe, kterému jsem jako jednomu z mála nerozuměl. Zatímco většina národů planety Země se pod hrozbou totální války buď asimilovala, nebo nasedla do lodí a vyrazila kolonizovat vesmír, Číňané se rozhodli, že si to s muslimy rozdají o vládu nad planetou. A prohráli.

Ke slovu přišly jaderné zbraně a dodnes jsou mnohá území bývalé Číny kvůli radiaci nepřístupná. Čínské otrokyně se dnes jako extrémně nedostatkové zboží vyvažují zlatem a na některých planetách se dokonce rozmohla pověra, že spatřit tři Číňany v jeden den přináší štěstí.

Co se tohohle týče, lidé na Alcoru museli být absolutní klikaři. Číňanů zde žilo několik tisíc. Mnozí z nich se hlásili k islámu, ale hodně jich praktikovalo zakázaný buddhismus nebo jim to bylo všechno jedno. Faktem je, že zdejší Číňané drželi při sobě bez ohledu na původ a náboženství.

Propletl jsem se úzkými uličkami přes několik čet pouličních prodavačů ovoce, zeleniny a čerstvého masa až skoro do samého srdce čtvrti. Tu tvořily hlavně restaurace. Po obvodu ty pro chudší, pak pro střední třídu a nakonec nejluxusnější, kde jedna porce rybí polévky stála víc než jinde lidský život.

V restauraci U Červené opice, která si držela celkem rozumnou cenovou úroveň, byla obsazena třetina stolů. Většinou Číňany nebo míšenci. Vyšvihl jsem se na stoličku před prázdným barem a pohledem přivolal štíhlou, vrásčitou číšnici v tradičním oděvu. Ani jsem ji nenechal říct obligátní „budete obědvat?“ a objednal jsem si voňavou a křehkou kachnu.

U nejbližšího stolku sedělo pět zachmuřených Asiatů a dost vzrušeně se svou rodnou řečí dohadovalo. Všichni kouřili jako o život. Kouř se rozpadal na malé neviditelné kousíčky, které se mi nenápadně, ale o to urputněji draly do nosu. Na jednu stranu mi kouř vadil, na druhou mě jako dva roky abstinujícího kuřáka lákal medovým hlasem k tomu, abych si zapálil cigaretu. Alespoň jednu jedinou cigaretu.

Z duševního zápasu mě ani ne po deseti minutách vyrušila číšnice, která barpult přede mnou obšťastnila talířem kachny, miskou rýže a miskou omáčky. Jako každému bílému návštěvníkovi, který sem zavítal, mi místo hůlek donesla příbor. Lesknul se novotou. Kachna byla skutečně vynikající. Snědl jsem půlku, než jsem se přinutil zastavit a přivolat obsluhu.

„Nějaký problém, pane?“

„Co jste mi to dala? To je naprosto otřesné. Maso je úplně vysušené. Tu nebohou kachnu jste museli mít v mrazáku nejmíň rok, než jste ji ohřáli v troubě a hodili na talíř. A vsadím se, že na tom talíři ležela od rána. Chci okamžitě mluvit s vedoucím.“

S poslední větou jsem zvýšil hlas, čímž jsem si vyžádal pozornost diskutérů.

„Zavolám vám šéfa,“ oznámila mi naopak tlumeně číšnice. Než odešla, dovolila si dvousekundový zkoumavý pohled na kachnu, a když jí na ní nepřišlo nic závadného, odfrkla si a vyrazila do útrob restaurace.

Vrátila se až za šest minut v doprovodu vysokého hubeného Číňana s černou patkou načesanou na pravou stranu. Když jsem ho spatřil, tvářil se otráveně. Tedy jen do chvíle, než mě uviděl. V prvním okamžiku se lekl a lehce potřásl hlavou. Divoce se pak několikrát rozhlédl po restauraci, jako by někoho hledal a skoro doběhl za mnou k baru.

„Je mi líto, že vám jídlo nechutnalo, pane. Dovolil bych si vám jako omluvu nabídnout pozvání na sklenici švestkového vína u mě v kanceláři a mezitím vám kuchař připraví skutečně čerstvou a kvalitní porci kachny.“ Strach z tváře zmizel a nahradil ho profesionální úsměv.

„Dobrá,“ zamumlal jsem, nechal odloženou bundu na pultu a následoval Číňana do jeho kanceláře.

„Zbláznil jste se? Říkal jsem vám, že sem máte jít jenom v případě nejvyšší nouze. Celá restaurace je hlídaná. Agenti federace to tady obcházejí jak hladové kočky rybárnu,“ vychrlil na mě, jen co zavřel dveře kanceláře číšnici před nosem. Po předchozím servilním úsměvu ani stopa.

„Musím mluvit s dcerou Li van der Brukena.“

Číňan intenzivně potřásl hlavou. „Teď to rozhodně není možné. Až bude čistý vzduch, kontaktujeme vás běžným způsobem.“

„Čistý vzduch už nikdy nebude.“

„To my už nějak zařídíme, nebojte se,“ snažil se dát do svého hlasu co nejvíc klidu restauratér.

„Zařídíte velký kulový. Musíme dostat van der Brukena okamžitě odsud.“

„Prosím?“

„Nepros a doveď mě k němu. K týhle zasraný planetě se blíží invazní flotila s půlměsícem a dal bych ruku do ohně za to, že jen co to tady ovládnou, se chlapci boubelatí mohamedánští pustí do hledání ztraceného žlutého génia prostě tak, že budou střílet jednoho Číňana za druhým, dokud nenajdou toho pravého.“

Čínské větě, kterou vypustil z úst, jsem nerozuměl, ale tipnul bych si, že šlo o kletbu nejhrubšího zrna.

Posadil se na stůl a zhluboka dýchal, aby se uklidnil.

„Nemůžu jít nikam. Vím, že mě sledují. Jenom v noci je dokáži setřást a musím se na to pořádně připravit. Nemůžu jim ani poslat zprávu. Nepoužívají žádné komunikační prostředky kvůli sledování a odposlechům.“

„Kolik lidí ti obvykle dělá stíny?“

„Vím o třech.“

„Dobře, to nebude žádný problém. Já se vrátím dolů dát si tu slíbenou novou kachnu a ty za půl hodiny vyrazíš za panem Li. O zbytek už se postarám.“

Restauratér byl nervózní jako pes v baráku plném hárajících fen. Několikrát se nenápadně prošel kolem barpultu, abych si určitě všiml, že odchází, a loudavým krokem vyrazil ven. Nechal jsem na stole útratu za dvě kachny a poněkud ležérnějším krokem vyrazil za ním.

V ulicích už se trošku uklidnil. Zastavoval se u stánků i obchodů a zřejmě domlouval budoucí dodávky surovin pro Červenou opici. Měl skutečně stíny. Všiml jsem si ale jenom dvou.

Ten první byl zhruba čtyřicetiletý Arab. Na hlavě měl přerůstajícího ježka, byl hladce oholený, hubený a vysoký asi sto sedmdesát centimetrů. Za Číňanem vyrazil z kavárny naproti restauraci. Asi po čtyřech stech metrech ho vystřídal holohlavý hromotluk.

Těmhle typům se říkalo puzzle. Od každé rasy měl něco. Trošku černoch, trochu běloch, něco z Araba a šikmé asiatské oči. Museli se spolu domlouvat vysílačkou. Sehraná dvojka. Střídali se zhruba co půl kilometru, aby si jich restauratér nevšiml.

Zkoušel jsem čekat na třetí stín, o kterém mluvil, ale dnes měli zřejmě šichtu jenom ve dvou. Když se vystřídali počtvrté, bylo načase jednat. Těm dvěma totiž mohlo začít být nápadné, proč Číňan bloumá bezcílně ulicemi už víc než hodinu. Stačilo počkat na správný okamžik a situaci.

Jenomže ani jedno z toho nechtělo nastat. V životě se mi už několikrát vyplatilo pravidlo, že věci se sice mají promýšlet, ale že někdy je nejúčinnější na to prostě skočit a tím všem vyrazit dech.

Nenápadně jsem vsunul pistoli do kapsy kabátu a odjistil ji. Majitel Červené opice se zastavil u stánku se zelím a začal si prohlížet hlávky. Arab pomalu došel k obchodu s dámskou konfekcí a skutečně vypadal, jako by ho zaujala nová kolekce plavek návrhářky Marie Tyrn, která se vyznačovala tím, že použitá látka měnila barvy a někdy i na pár sekund zprůhledněla.

Pomalu jsem se k němu blížil. Sledoval jsem jej periferním viděním a držel stále stejný rytmus chůze. Okamžik, kdy budu muset jednat, si nemůžu načasovat. Kdybych zpomalil nebo zrychlil, určitě by mu došlo, že něco není v pořádku.

V dosahu padesáti metrů od nás se pohybovalo šest lidí. Nikdo se nedíval na mě, ani na Araba. Přiblížil jsem se na pět metrů k výkladu. Lehce jsem nadzvedl ruku v kapse kabátu. V tu chvíli se dal Číňan zase do pohybu. Arab ho spatřil, přestal se věnovat lodičkám a vykročil. Udělal dva kroky a sesul se k zemi.

První rána šla do břicha ze dvou metrů. Nezpomalil jsem. Dělal jsem, že ho nevidím. Když jsem ho míjel, vystřelil jsem ještě jednou.

Ušel jsem deset kroků. Nikdo si mrtvoly nevšiml. Dalších deset a až pak zazněl výkřik. V čínštině. Nějaký ženský hlas hystericky křičel. Přidal jsem do kroku. Ne moc rychle, abych nevypadal nápadně. Jenom trochu. O dva bloky dál jsem dohnal svého Číňana. I přes studený vzduch, který mohl mít tak patnáct stupňů Celsia, se mu na čele chvěly kapky potu.

„Vy jste ho zabil?“ zašeptal.

„Jo, a teď už pojďme, než se vrátí jeho kamarád.“

Ušli jsme dva bloky, když se konečně ozvala houkačka sanitky a pár sekund po ní i ta policejní.

„Neměl jste ho zabíjet. Teď po nás půjdou skutečně ostře,“ vyčetl mi Číňan, když jsme se na chvíli zastavili, abych zkontroloval, že nás už nikdo nesleduje.

„Jinak bychom se ho nezbavili. Navíc jsem vám už řekl, že nemáme času nazbyt.“

„Jenom jestli je to pravda,“ prohlásil nedůvěřivě.

„Raději znovu vyražme,“ utnul jsem případnou hádku. Nepotřebuji přemlouvat o své pravdě kurýra. Nechám si argumenty až pro Liovu dceru.

V místě, kam mě zavedl, jsem ještě nikdy nebyl. Nejen to, já o něm ani neslyšel. Šlo o okrajovou část čínské čtvrti, která se nedala nazvat jinak než ghetto.

Staré, většinou desetipatrové domy, už na většině míst ztratily omítku. Opíraly se jeden o druhý a uličky mezi nimi byly široké akorát tak na jednu rikšu. Nad uličkami vlály ve větru kusy prádla, navěšené na prádelní šňůry. I v plném slunečním světle tak bylo v uličkách poměrně temno a chladno.

Venku se pohybovali výhradně jenom Asiati. Rozeznával jsem mezi nimi jemné nuance, takže určitě všichni nebyli pouze čistokrevní Chanové, ale i tak jsem si se svým ryze evropským původem připadal jako jediný oblečený na nudapláži.

„Tohle je skutečné srdce čínské části města. Sem přišli první emigranti, když začala poslední válka o Zemi. Sem muharramská policie nikdy nechodí. Tady platí naše zákony,“ prohlásil hrdě, když si všiml mého překvapeného pohledu.

„Chápu. Když budu zlobit, už odsud nevyjdu živý,“ přeložil jsem si jeho sdělení.

Místo odpovědi pokýval souhlasně hlavou.

Zdejší domy byly velmi neobvykle propojené mezi sebou. Vešli jsme do jednoho z nich a procházeli mezi malinkatými sklepy, v nichž to páchlo převážně plísní, potkaními bobky a nakládaným zelím, tak dlouho, až jsem měl pocit, že jsme museli projít nejméně přes šest domů.

Nakonec jsme ze sklepa vyšli na chodbu a vyrazili po schodech nahoru. V sedmém patře můj průvodce zaklepal na dveře. Otevřel nám malý, asi sto šedesát centimetrů vysoký Číňan v tradičním modrém domácím jednořadovém oděvu. Měl dlouhý černý knír a vlasy téže barvy po ramena. Když mě na chodbě spatřil, vyštěkl čínsky na restauratéra a aniž bych si všiml odkud, vytáhl pistoli.

Klidně jsem dal ruce nad hlavu. Nejdřív mě napadlo prohlásit, že přicházím v míru, ale připadal bych si jako nějaká připitomělá postava z prastarých sci-fi filmů o mimozemšťanech. Mlčel jsem.

Číňané si vyměnili několik vět, což s mou neznalostí tohoto vymírajícího jazyka mohla být stejně tak debata o tom, zda mě zabít a hodit do řeky nebo rozporcovat, upéct a vydávat za pekingskou kachnu, jako hádka o to, kdo z nich má větší penis.

Nakonec mi restauratér pokynul, abych vešel dovnitř. Tam už na mě čekalo dalších pět namířených a odjištěných pistolí. Patřili k nim čtyři muži a jedna žena. Tedy spíš dívka. Určitě jí nebylo ani dvacet. Měřila na sto sedmdesát centimetrů, hubená, s malými prsy, dlouhými černými vlasy, orlím nosem a pohledem tak kamenným, že by se od ní mramorové náhrobky mohly učit, jak vypadat absolutně chladně. Jasmína, dcera Li van der Brukena.

Už jsem s ní jednal třikrát a ještě nikdy jsem nezažil tvrdšího a paranoidnějšího vyjednavače. Nebylo divu. Od třinácti ji náboženská policie držela v internaci. Používali ji jako páku na jejího otce. Naštěstí jim jednou tohle mazané koťátko uteklo ze střeženého pelíšku – s tatíkem k tomu.

„Proč jste přišel?“ vyštěkla na mě čistou arabštinou.

Vytáhl jsem z kapsy minidisk. „Máte tu počítač?“

„Chcete mi ukázat domácí video?“ uchechtla se Jasmína, ale pokynula jednomu z nohsledů, aby schoval bouchačku a přinesl notebook.

„Něco takového,“ opětoval jsem úsměv a spustil přehrávání.

Když Ibn Ridá dosouložil a domluvil, vyjmul jsem disk, rozlomil ho na deset kousků a hodil do kapsy kabátu.

„Musíme odsud vašeho otce dostat co nejdříve. Vzhledem k současné situaci a tomu, co Ibn Ridá proflákl, můžeme muslimskou invazi očekávat každým okamžikem. Pak už bude pozdě na vyjednávání i utíkání a vzhledem k tomu, že muslimové zřejmě vědí, že se tu van der Bruken nachází, začne lov na lišku a já jsem si jistý tím, že v tomhle honu starou čínskou lišku dřív nebo později dostanou i s liščaty, tedy s vámi všemi.“

Jasmína nepromluvila od chvíle, kdy jsem pustil nahrávku. Vypadala, že její mozek pracuje na plné obrátky a promýšlí, co s nastalou situací.

„Co když je to past?“

„Myslíte, že jsem se domluvil s Ibn Ridou, aby mi se svým pérem a milenkou zašaškoval na kameru?“

„Mohli jste tu nahrávku upravit, aby vypadala takhle.“

„Neblázněte. Kdybych vás chtěl podrazit, tak jsem zahrál habaďůru jenom na tohohle pitomce,“ ukázal jsem na vystrašeného šéfa Červené opice. „Mám v těle nastřelený čip, s jehož pomocí mě dokáží mimo jiné lokalizovat na metr přesně. Touhle dobou už tu mohla být tlupa hrdlořezů, která by vaši partičku rozsekala na kung pao.“

Jasmína mě oblažila vskutku nenávistným pohledem. Na stupnici tvrdosti od jedné do desíti by dostal nejmíň patnáct bodů.

„Slečno van der Brukenová, vy i váš otec jste v ohrožení. Já mám na oběžné dráze loď, která vás dostane do bezpečí. Přijmeme všechny vaše podmínky. Zajistíme vám bezpečnost a dáme dost peněz na život na jakékoliv planetě Ruského dominia, kterou si vyberete. Nemám jediný důvod vás podrazit. Každým okamžikem může znovu začít válka a my musíme nutně vědět všechno o projektu Alláhův hněv. Váš otec je pro nás důležitý, stejně jako pro budoucnost kohokoliv mimo Muslimskou federaci. Chceme, aby byl spokojený a pomohl nám.“

„Rusům se nedá věřit,“ prohlásila zarputile Číňanka, jako by ani neposlouchala, co jsem říkal.

„Zato náboženské policii se dá věřit dokonale. Hlavně to, že vás najdou a že si potom s vámi rozhodně nedají čaj a nebudou rozmlouvat o staročínské poezii.“

„Do kdy se můžeme rozmyslet?“

„Bojím se, že nemáme moc času. Dnes o půlnoci vás budu čekat v Rick’s Café Américain. Je to veřejné místo, takže se nemusíte bát nějakého podrazu. Přiveďte starého pána s sebou a ráno už může být ve vesmíru, daleko od všech nepřátel. A vy s ním,“ dodal jsem sugestivně a zahleděl se žluté krásce do studených očí.

2.

Invaze

Rick’s Café Américain jsem koupil před sedmi měsíci, hned první týden, kdy jsem převzal velení ruské rozvědky na planetě. Původně šlo o dost nevzhledný noční klub nevalné úrovně a odpovídající pověsti. Vyházel jsem barmany i prostitutky a nechal jenom uklízečky. Po krátké rekonstrukci jsem sundal ceduli s obskurním dvojsmyslným nápisem U veselého ptáčka a nyní noblesní noční podnik přejmenoval podle svého oblíbeného filmu z dávných časů.

V Rick’s Café Americain hrál skutečný klavírista na skutečný klavír ty nejneskutečnější písně ze Země před muslimskou nadvládou. Koupil jsem ho stejně jako většinu zaměstnanců na trhu s otroky. Šlo o nefalšovaného amerického černocha s jedním okem. Pocházel z Luisiany, výhradně černošské planety patřící do Americké unie. Mezi jeho předky byl prý jeden král a hned tři američtí prezidenti. Vyšel docela levně. Ale co bylo nejdůležitější, jmenoval se Sam.

To kvůli němu jsem nakonec vybral tenhle název pro podnik zakoupený z černých fondů rozvědky. Prostitutky jsem nahradil společnicemi a oblékl je do nejluxusnějších šatů z vyhlášených ruských salónů z Nové Moskvy, pro které by středostavovské americké paničky upsaly duši ďáblu.

Cestou z čínské čtvrti jsem se stavil na ambasádě, abych velvyslanci vysvětlil své plány a vyzvedl si autorizační klíč k vesmírné jachtě, kterou jsme používali ke kurýrním účelům. Autorizační klíč byla malá krabička s číselnou klávesnicí. Aby se vůbec někdo do lodi dostal, musel ji přiložit do zámku ve dveřích a zadat správnou kombinaci čísel.

Zjistil jsem, že se velvyslanec zařídil podle Sergejových pokynů a už odeslal většinu zaměstnanců pravidelnými linkami na planety v naší sféře vlivu.

Andrej Arnovskij byl starý vdovec, kterému táhlo na osmdesát let. Ideální velvyslanec na problémové planety. Toho nemohlo rozhodit vůbec nic. Popřál mi hodně štěstí a odešel do apartmánu v budově velvyslanectví, kde si s oblibou před spaním pročítal staroruské klasiky. To bylo naposled, co jsme se viděli.

Do Rick’s Café Américain jsem dorazil po deváté hodině večer. Sam už zpíval jednu starou vykopávku za druhou svým sugestivním chraplavým hlasem. Měl za sebou tři operace, aby skutečně vydával pravý jazzový chrapot. Holky na place se činily seč mohly.

Dnes začínal alcorský třídenní víkend, takže i přes poměrně brzkou hodinu bylo v klubu pěkně narváno. Přitom ten největší nával začne za dvě hodiny. Kromě neznámých lidí, kteří sem, zřejmě na doporučení, zavítali poprvé, jsem poznal spoustu stálých zákazníků z řad místních podnikatelů, posádek obchodních lodí i politiků.

Alcorští potentáti sem chodili odpočívat. Jejich planeta se zmítala v křečích a tady mohli alespoň zapomenout na starosti v náruči krásných dívek, případně utratit peníze z úplatků v kartách nebo ruletě.

Zašel jsem za bar, propletl se mezi dvěma mladičkými blondýnkami připravujícími nějaké koktejly a plácnul po poněkud větším zadku malou třicetiletou černovlásku se zlatými prsteny na rukou. Otočila se a než mi stačila jednu vrazit zaťatou pěstí, chytnul jsem ji za ruce a políbil.

Šadia. Poslední dva roky moje milenka i parťák v jednom.

„Kde ses flákal, nevěrníku?“ vyštěkla oblíbenou arabštinou.

„Hledal jsem si ženu, která nebude žárlit jako ty.“

„A?“

„Nenašel,“ zasmál jsem se a zatvářil se na oko nešťastně.

„Nedivím se, takového parchanta by žádná nechtěla.“

„Mám na tebe chuť,“ zašeptal jsem jí do ucha a hlavou ukázal ke dveřím dozadu.

„Ty máš chuť pořád, dobytku,“ oplatila mi zašeptání a vyrazila do mé útulné kanceláře, kde jsem přijímal lidi, vedl účetnictví, plánoval odposlechy a sledovačky, a když na to přišlo, tak i využíval gauč k bohulibým činnostem tělesným.

Protáhl jsem se na gauči a zapnul mobilní komunikátor. Nešel signál. Tohle se mi na téhle planetě ještě nestalo, že by vypadla mobilní komunikační síť…

Šadia přikryla své nahé tělo dekou. „Co Číňani?“

„Jsou to paranoidní idioti.“

„Myslíš, že ti uvěří?“

„Těžko říct. Určitě vyjednávají ještě s Američany. Li van der Bruken, alespoň podle informací, které nám poskytli, pracoval na něčem opravdu velkém. Na bitevní lodi, která by dokázala definitivně zvrátit poměr sil ve prospěch muslimů.

Pokud znovu vypukne válka a zatáhnou do toho i nás, může to znamenat konec kohokoliv, kdo nevyznává Mohameda jako proroka Božího. Jeho informace nás mohou zachránit a Američani se určitě snaží získat ho taky.“

„Co když Číňani lžou?“

„Určitě ne. Potvrzují to informace naší rozvědky. Bláha mi řekl, ať udělám cokoliv, abych toho dědka dostal. Kdyby si tím nebyl naprosto jistý, těžko by mi poskytl tolik peněz a lidí.“

„Snad to klapne,“ povzdechla si Šadia, hodila po mě deku, vstala a pomalu se oblékla. Ještě nahý jsem otevřel trezor ve zdi a vyndal z něj jednoho makarova a dva kalašnikovy. Vypadali vedle sebe jako David a Goliáš. Kalašnikov byl prastará zbraň z časů, kdy v Rusku vládli rudí carové, ale tak geniálně prostá a funkční, že se stále používala. Hodil jsem po Šadii makarova.

„Vezmi si ho. Stáhl jsem do klubu a do okolí všechny naše lidi, ale jistota je jistota.“

„Až tak?“ povytáhla obočí Šadia.

„Až tak, lásko. A tohle schovej na obvyklé místo na baru.“

Kalašnikov jsem po ní už neházel, ale raději jí ho podal i se dvěma náhradními zásobníky. Když vyšla ven, oblékl jsem se a do podpažního pouzdra zasunul pistoli, kterou jsem ráno vzal ve sledovacím pokoji. Kde jsou ty časy, kdy jsem v trezorech schovával hlavně peníze?

Komunikátor byl stále hluchý.

Za necelou hodinu, co jsme si vzadu vyprávěli, zhoustl vzduch v klubu trojnásobně. Spokojeně jsem se usmál. V takovém návalu si Číňanů nikdo nevšimne. Tedy pokud přijdou. Byl jsem si jistý, že dcera svého otce přivede, ale i tak ve mně hlodal červíček pochybností.

Dal jsem si panáka na kuráž a jako mnohokrát zalitoval, že jsem přestal kouřit. Postavil jsem se za bar a pozoroval zákazníky. Všímal jsem si mezi nimi svých lidí, kteří se snažili co nejvíc nenápadně zapadnout do společnosti. Sergejovi se to dařilo dokonale. Flirtoval se dvěma společnicemi naráz a popíjel tolik šampaňského, až jsem k němu musel poslat jednu z číšnic s upozorněním, aby se trochu krotil.

„V modrém salonku na vás čeká Ismael Long,“ zašeptala mi do ucha jedna z dívek. Naklonila se ke mně dostatečně blízko, aby ji kromě mě nikdo neslyšel, ale dostatečně daleko od mého ucha, aby to nevypadalo, že se mnou flirtuje. Bála se Šadii. Má přítelkyně se ke všem mým zaměstnancům chovala velmi přátelsky a uctivě, ale žárlila jako žádná jiná. Holky z klubu si proto ode mne držely patřičný odstup.

Ismael Long patřil mezi nejbohatší křesťanské podnikatele na planetě. Klan Longů, rozdělující své potomky podle talentu na byznysmeny a politiky, ovlivňoval poměry na Alcoru od jeho osídlení.

Ismael navštěvoval Rick’s Café Américain zcela výjimečně. Pamatuji si ho jenom třikrát. Pokaždé sem přivedl nějakého partnera, aby oslavili uzavření významnějšího kontraktu. S mýma holkama nikdy nechodil nahoru. Maximálně s nimi na úrovni flirtoval. Věděl jsem, o koho jde, ale osobně jsme spolu prohodili jen pár uctivých nic neříkajících frází.

Nalil jsem si panáka americké whisky Mistr Texas a se skleničkou v ruce se propletl sálem okolo salonků až k tomu modrému.

Odhrnul jsem těžký modrý závěs, kvůli kterému tenhle salonek získal jméno, a do nosu mě praštila těžká vůně zdejšího tabáku. Long kouřil dýmku. Seděl tu sám, před sebou láhev bourbonu a díval se někam do ztracena. Na čele se mu perlily drobounké kapičky potu. Bylo mu sotva padesát let. Většina starších úspěšných byznysmenů, které jsem znal, měla nadváhu. Zakulacená břicha a nadbytečný tuk po celém těle. Long ne. Byl štíhlý a na rukou se mu dokonce rýsovaly svaly. Jen obličej měl strhaný. Vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl.

„Pane Voroskine,“ oslovil mě angličtinou.

„Zdravím vás, pane Longu,“ odvětil jsem arabštinou, jazykem Alcoru, a posadil se naproti němu. „Předpokládám, že jste mě nepozval na skleničku, takže čím vám mohu posloužit?“

Long můj útok na podstatu věci přivítal pokýváním hlavou.

„Mám pro vás nabídku. Chystám prodej všech rodinných podniků. Nemovitostí nebyl problém se zbavit, ale má banka je příliš velká a má příliš velkou hodnotu na to, aby si ji jakákoliv korporace na Alcoru mohla dovolit koupit. Napadlo mě, že jako významný funkcionář Ruské obchodní komory byste mohl zprostředkovat prodej banky některé ruské finanční skupině. Samozřejmě za slušný podíl, který by z realizace takové transakce plynul,“ prohlásil doslova jedním dechem.

Bylo na něm vidět, že si tenhle proslov slovo za slovem dlouho připravoval. Snažil se tvářit klidně a suverénně, ale jeho oči a neklidné pohrávání si s dýmkou ukazovaly, jak je nervózní.

Instinktivně, aniž bych si to předem uvědomil, jsem se pravačkou ujistil, že je má pistole na svém místě. Alcor to měl spočítané a já jsem nebyl jediný, kdo to věděl. Jestli se člověk jako Ismael Long snaží za každou cenu zpeněžit svůj majetek, je budoucnost téhle planety temnější než jádro černé díry.

Kopl jsem do sebe panáka, kterého jsem si přinesl. „To je velmi zajímavá nabídka, pane Longu. Potřeboval bych k tomu samozřejmě nějaké podklady. Ideálně portfolio vaší banky, auditované účetní uzávěrky za poslední tři roky a ověřenou kopii posledního daňového přiznání, abych nenabízel zajíce v pytli. Vzhledem k pověsti První alcorské předpokládám, že bych mohl nějaké zájemce brzy objevit.“

Oči Ismaela Longa se rozzářily radostí.

„Čím rychleji bude případný obchod uskutečněn, tím bude vaše provize větší, na to vám dávám své slovo. Požadovanou dokumentaci dostanete zítra ráno.“

„Výborně,“ prohlásil jsem a vstal, abych náš krátký, ale zajímavý rozhovor ukončil.

Číňané mohou přijít každým okamžikem a budu raději, když mě uvidí okamžitě po příchodu. Potřásl jsem podnikateli rukou, poděkoval mu za to, že se se svou nabídkou obrátil zrovna na mě, a vyrazil zpátky k baru.

Bylo mi jasné, že Long má zaječí úmysly. Chce z planety zmizet co nejdříve. Muslimská federace na smíšených planetách nikdy podnikání jinověrců nepodporovala. Vždy platili zvláštní daně, menší křesťané, větší židé, případně o své firmy přišli na základě zákonného vyvlastnění.

Na to Long nechtěl čekat. Prodej třeba s poloviční ztrátou by byl určitě mnohem výhodnější než obvyklá mizerná náhrada za vyvlastnění. Zajímalo by mě, od koho zprávu o chystané muslimské intervenci dostal. Že by si Ridá pouštěl pusu na špacír i jinde než v posteli?

Propletl jsem se sálem mezi hosty, obsluhou i prostitutkami a sotva jsem dorazil zpátky k baru, došlo mi, že pořekadlo „my o vlku a vlk za dveřmi“ nevzniklo jen tak náhodou.

„Assalám alaikum!“ vyštěkl na mě zpoza baru Ibn Ridá. Šklebil se od ucha k uchu a v puse žmoulal kouřící doutník. Nejenže měl v oblibě jiný způsob konzumace tabáku, ale jeho tvář vypadala mnohem veseleji než Longova.

„Wa alaikum asalám,“ pozdravil jsem jej a pokusil se napodobit jeho veselý škleb. „Dlouho jsem vás neviděl, excelence, a už vůbec ne v tak vynikající náladě.“

Ibn Ridá vykouzlil dokonale tajemný úsměv, až mě zamrazilo a tak tak jsem ovládl nutkání znovu se dotknout makarova.

„Měl jsem hodně práce, ale dnes mám chuť slavit a odpočívat. Dejte mi konvici svého nejlepšího čaje.“

„Ruského mátového?“

„Jistě,“ odvětil velvyslanec a souhlasně pokýval hlavou. Vzal jsem jednu z čajových konviček zpod baru, nalil do ní čtvrt litru skotské whisky a vhodil několik lístečků čerstvé máty. Muslimům zakázaný alkohol byl jednou z mnoha slabostí váženého diplomata. A já mu jej dopřával plnými doušky.

Bože, jak já miluji lidské neřesti!

„Dal jsem vám čaj už vychlazený, excelence. Přeci jen je v našem podniku dnes poměrně horko.“

„Výborně, pane Voroskine,“ pochválil mě Ridá. Uvelebil se na barové stoličce a nalil si čtyřicetiprocentní čaj do porcelánového šálku.

„Nedáte si se mnou?“

„Rád, ale když dovolíte, dopřeji si alkohol. Přeci jen nám jinověrcům není zakázán,“ neodpustil jsem si malé rýpnutí do tradičního muslimského pokrytectví a nalil si to samé, co měl Ridá, akorát z originální láhve. A do průhledné skleničky. Kolem baru prošel k východu Ismael Long. Když velvyslance zahlédl, sklonil pohled k zemi a zrychlil krok.

Ridá mou narážku velkoryse přešel.

„Ano, život pravověrného muslima má svá úskalí. Ale zato všechno nám náš Bůh přináší velká milosrdenství. Historie bezesporu ukazuje, že následovníci Mohameda plní skutečnou Boží vůli, protože jsme to právě my, komu leží vesmír u nohou.“

„To, že vám leží vesmír u nohou, jak jste tak krásně vyjádřil, je samozřejmě pravda. Osobně bych si však nebyl jistý tím, že je to všechno jenom záležitost Boží vůle. Na Univerzitě Petra Velikého jsem navštěvoval výběrové přednášky z historie a profesor Bartowski tvrdil, že muslimům padla vláda nad Zemí do klína prostě proto, že ostatní se báli být stejně tvrdí, sobečtí a krutí jako oni. A také rodili víc dětí než křesťané a bezvěrci,“ prohlásil jsem s bezelstným výrazem.

Ridá konečně přišel o svůj úsměv a jeho obličej opět získal tvrdý výraz, jaký jsem si s ním zpravidla spojoval.

„Možná, že má ten váš prostořeký profesor pravdu. V Radě imámů se teď velmi mluví o tom, že naše tvrdost se ztratila a zpohodlněli jsme. Místo toho, abychom dovedli džihád do konečného vítězství, aby už ve vesmíru nebylo jediné místo, kde by nevyznávali Alláha, tolerujeme existenci židovských planet a místo, abychom válku s Američany dotáhli do vítězného konce, přijali jsme příměří a jednáme o míru. Pan Bartowski by měl mlčet a neprovokovat, protože brzy by se mohli po Vladimírově Zemi a dalších ruských planetách procházet naši vojáci a bořit vaše směšné kostely.“

Poslední větou to Ibn Ridá přehnal. Alespoň on sám si to uvědomil, protože když ji dořekl, poznal jsem mu ve tváři, že se lekl vlastní upřímnosti. Vypil sotva pár loků, takže z něj určitě nemluvil alkohol, spíš upřímnost a troška přezíravé nenávisti vůči jinověrcům.

Přemýšlel jsem, jak nějak přirozeně změnit téma hovoru, když jsem u vchodu spatřil Jasmínu van der Bruken. Dorazila se dvěma mladými Číňany, které jsem znal z jejího bytu, a otcem. Alespoň jsem doufal, že je to on. Místo dlouhých šedivých vlasů a vousů, bez nichž jsem jej nikdy v televizi ani na fotografiích neviděl, měl hlavu dočista oholenou, stejně jako bradu. Předpokládám, že šlo o bezpečnostní opatření, aby jej nikdo nepoznal.

Bylo proč se toho obávat. Tento muž byl kdysi členem Rady imámů, přímo ministrem vědy a průmyslu. Jeho frakce v Radě ovšem prohrála v jednom z mnoha zákulisních bojů o moc, které se o vládu nad nejmocnějším impériem známého vesmíru vedly, a od té doby žil a pracoval v nemilosti vítězů. Tedy dokud neutekl.

Podle našich informací bral Li své náboženské přesvědčení příliš vážně a z Koránu preferoval hlavně proklamace o lásce a míru a pasáže o vyhlazování nevěřících bral spíše jako výzvy k nelítostnému duchovnímu zápasu než k podřezávání krků. Takových muslimů, bohužel, nikdy moc nebylo.

„Naprosto s vámi souhlasím, excelence,“ vyprskl jsem ze sebe a donutil se nedívat ke skupině příchozích. Naštěstí jsem zahlédl Sergeje, jak se k nim dere, aby je zavedl do karetního salonku, který jsem dnes večer nechal prázdný právě kvůli nim.

„Vážně?“ podivil se Ibn Ridá.

„Samozřejmě. Jak já říkám, není dobré dráždit kobru bosou nohou a myslím si, že by naše vláda měla být při jednání s tou vaší mnohem pokornější. Napjaté vztahy nesvědčí obchodu.“ Klidně bych mu tady vyznal, že není Boha nežli Alláha a Mohamed je jeho prorok, kdybych věděl, že mu to zabrání otočit se a zahlédnout čínskou delegaci. S váženým vědcem se určitě musel v životě několikrát setkat a hrozilo, že jej pozná.

Dělej Sergeji, dělej, popoháněl jsem v duchu agenta, zatím co na mě velvyslanec překvapeně zíral.

Ridá se skutečně od srdce zasmál a plácnul se pravačkou o stehno.

„Tak se mi líbíte, Voroskine. Pragmatičtí obchodníci jako vy jsou lidé, s nimiž se dá vždycky domluvit. Tak je to správně. Na vaše zdraví,“ zvedl šálek s alkoholem a přiťukli jsme si.

V tu chvíli se stalo několik věcí takřka v jeden okamžik. Moje sklenička a velvyslancův hrneček o sebe přátelsky cinkly a skoro v tu stejnou sekundu se rozcinkaly všechny další sklenice poskládané těsně vedle sebe na policích za barem. Země se lehce zachvěla a z dálky jsem uslyšel výbuch. Muselo jít o skutečně silnou detonaci. Přicházela zdaleka, ale měla sílu atomové bomby.

„Co to bylo?“ zeptal jsem se automaticky.

„Invaze začala,“ zasmál se Ibn Ridá a ztrestal falešný čaj v hrnku na ex.

Výbuch slyšeli všichni hosté v baru. Sam přestal hrát, hazardní hráči položili karty na stůl a většina lidí vstala ze svých míst. Jedna nebo dvě z mých děvčat strachem zaječely.

„Kurva,“ zaklel jsem svou rodnou slovanštinou.

„Zavíráme!“ zařvala Šadia, která se náhle ocitla vedle mě a snad jako jediná si zachovala důstojnost.

„Zavíráme!“ zopakoval jsem po ní jako papoušek. „Je mi líto, ale právě začala invaze Muslimské federace na tuto planetu. Nikdo nemusí platit. Vraťte se všichni domů nebo tam, kde budete v bezpečí,“ prohlásil jsem, ale myslím, že po slově invaze mě lidé přestali poslouchat a hnali se ze dveří. Ibn Ridá vstal ze židličky, aby se přidal k davu.

„Kam se ženete, velvyslanče?“ zeptal jsem se ho.

„Venku mě čeká služební vůz s ochrankou. Nerad bych byl v ulicích, až to skutečně začne,“ prohlásil.

„Člověk míní, Alláh mění, excelence,“ prohlásil jsem a namířil na něj pistoli. „Lásko?“

Chápavá Šadia vytáhla kalašnikov, který schovávala za barem, odjistila jej a namířila velvyslanci na břicho.

„Vezmi toho zmrda dozadu. Kdyby zkusil zdrhnout nebo na tebe zaútočil, zabij ho. Až tak moc ho nepotřebuji.“

Dál už jsem si jich nevšímal a vyrazil ke dveřím. Dav hostů, který se rval ven, s bohorovným klidem pozoroval Alexandr Solrukin, jeden z nejdéle sloužících agentů na téhle planetě.

„Sašo.“

„Da?“

„Seber všechny naše lidi. Venku stojí velvyslancovo auto s ochrankou. Já jsem si jeho excelenci pro dnešní noc přivlastnil, tak se těch jeho goril nějak elegantně zbavte. Ideálně kulkou do hlavy.“

„Da,“ pokýval hlavou tradičně málomluvný Solrukin.

„Pak zmizte na naši ambasádu. Jednak je tam protiatomový kryt a jednak by se jí měly boje vyhnout.“

„Co máte v plánu, majore?“ zeptal se agent.

„Musím odsud odvézt jedno horké zboží.“

Přestože jsem zaměstnance propustil domů, zůstali všichni v Rick’s Café Americain. Z ulic se začala ozývat střelba, a tak se rozhodli, že bude bezpečnější zůstat v baru a nevycházet ven. Pochyboval jsem, že by se muslimským vojákům podařilo dostat tak rychle na planetu.

Zřejmě šlo o pátou kolonu – dobře vyzbrojené mládence z Muslimského bratrstva, o jejichž holé životy se poslední měsíce tak strachovala diplomacie Muslimské federace, a jejichž bezpečnost se určitě stala záminkou k obsazení planety. Vypnutí mobilní komunikační sítě musela být jejich práce. Na oběžné dráze se nacházela naše obchodní loď. Vynoření invazní flotily z podprostoru museli zaregistrovat před několika hodinami. Kdyby bylo jak, varovali by nás.

Když ven vyklopýtal poslední zákazník, který to s alkoholem kapku přehnal a motal se jako malá holčička, která to přehnala s „kolo kolo mlýnský“, zavřel jsem vchodové dveře a zamířil ke karetnímu salonku. Tam už na mě čekaly namířené pistole v nervózních čínských rukách. Začínal jsem si na takové přivítání pomalu zvykat.

„Co se děje?“ zeptala se mě Číňanka.

„Měl jsem pravdu. To se děje. Bitevní lodě Muslimské federace právě dělají z alcorské flotily trosky. Do několika hodin je planeta obsazená. Musíme pryč.“

„Ach Bože, přesně s tímhle jsem chtěl skoncovat,“ zašeptal Li van der Bruken. Jediný v ruce nesvíral zbraň.

„Můžu nás odsud všechny dostat pryč. Mám na soukromém kosmodromu dva kilometry odsud vesmírnou jachtu s Paynovým motorem.“

„Jak vám můžeme věřit, že splníte vše, co jste slíbili, až budeme na palubě vaší lodi?“ zeptala se paranoidní Jasmína. Už mě ta její podezřívavost začínala dopalovat. Naštěstí se do věci vložil její otec.

„Pan Voroskin nám nelhal, když nás varoval před invazí a jako je Alláh nade mnou, jsem přesvědčený, že nelže ani teď. Tady zůstat nemůžeme, náboženská policie by nás dřív nebo později našla. Víš, jací jsou.“

Jasmína jenom rezignovaně pokývala hlavou. Asi měla s gestapem, jak náboženské policii říkali židé, bohaté zkušenosti.

„Bezva, padáme odsud,“ zakončil debatu Sergej.

V kanceláři jsme vyzvedli Šadii s Ibn Ridou. Kupodivu velvyslanec bývalého člena Rady imámů nepoznal. Byl rudý vzteky, ale mlčel. Tohle měla být jeho chvíle. Okamžik triumfu, o který se zasloužil prací na destabilizaci Alcoru. Místo toho se stal zajatcem ruského obchodníka. Kdyby jenom tušil, co jsem ve skutečnosti zač.

„Já jdu první, za mnou Šadia s Ridou, pak vy,“ ukázal jsem na Číňany. „A Sergej nás bude jistit zezadu.“

Zkontroloval jsem kalašnikov, který jsem si od své přítelkyně vypůjčil i s párem zásobníků, a dovedl celou naši osmičlennou skupinu k zadnímu východu.

Ulice v okolí Rick’s Café Américain zely tichem a prázdnotou. Dovolil jsem si krátký pohled na noční oblohu. Kromě hvězd a dvou červených měsíců ji ozařovaly desítky malých a několik větších výbuchů. Vypadalo to trošku jako divoký ohňostroj, který někdo špatně odhadl a místo na obloze jej odpálil na oběžné dráze.

Alcorská bojová flotila byla mezi nezávislými planetami jedna z nejsilnějších. Pokud naše informace nelhaly, patřilo jí patnáct bitevních lodí, deset těžkých a sedmnáct lehkých křižníků a desítky malých válečných lodí. Jenže tohle mohlo udělat dojem na piráty, korzáry a jinou vesmírnou verbež, která se tak planetě vyhýbala, ne na muslimskou flotilu, jež v poslední válce natrhla Američanům jejich namyšlený zadky dřív, než byste řekli: „Jó MacDonald, ten si žil.“

Přesunovali jsme se velmi pomalu. Museli jsme brát ohledy na velvyslance a vědce. Zvlášť Li van der Bruken už měl za sebou nejenom nejlepší léta, ale i léta, která přicházejí po nejlepších letech. Občas jsem na ulici zahlédl běžící postavu. Jednou dokonce policejní vznášedlo se zapnutým majákem. První kilometr jsme ušli bez problémů. Jediné, co mi dělalo starosti, byla střelba, která se ozývala z oblasti, do níž jsme mířili.

„Mohlo mě to napadnout. Ty kurvy z bratrstva obsazují všechna strategická místa. Hlavně elektrárny a kosmodromy,“ zašeptal jsem členům naší skupinky, když jsme se dostali na dohled cíli.

Příjezdová brána ke kosmodromu ležela na cestě roztržená výbuchem na několik kusů. Hlavní řídicí budova hořela za vysokým, dříve elektrickou energií nabitým plotem. Zahlédl jsem několik postav s hlavami zabalenými do černobílých šátků. Vzhledem k tomu, že střelba před několika minutami ustala, měli zřejmě členové Muslimského bratrstva místo pod kontrolou.

Šlo o malý soukromý kosmodrom, takže jej nechránila armáda, ale obyčejná ochranka. Podle toho, co vím o Bratrstvu, předpokládám, že se infiltrovali mezi ochranku a dnešní převzetí kontroly proběhlo docela hladce. Tedy až do okamžiku našeho příchodu. Koneckonců, byli jsme malá vojenská jednotka. Já se Sergejem jsme byli zkušení a dobře vycvičení agenti, Šadia už taky pár bojových akcí zažila a navíc jsem ji po celou dobu našeho vztahu cvičil ve střelbě. A ti dva čínští chlapíci také nevypadali, že jim bouchačky teprve dneska ráno někdo vyměnil za lízátka.

„Umíte střílet?“ zeptal jsem se Jasmíny.

Přikývla hlavou. Dal jsem jí svého makarova.

„Když se hne, zastřelte ho. Když uslyšíte zapískání, běžte ze všech sil za námi. Pokud se něco pokazí a my se nevrátíme, zastřelte ho taky a utečte na ruskou ambasádu. Tam už budou vědět, co s vámi.“

Ibn Ridá, rudý a zhluboka dýchající po přestálém běhu, najednou během sekundy zbledl. Strachy.

Odjistil jsem samopal a rozdělil naše nesourodé komando. Já se Sergejem jsme byli předvoj. Šadia uprostřed a Číňané nás jistili zezadu. Jeden zprava, druhý zleva.

Držel jsem se podél zdí až k ulici, na jejíž druhé straně ležely zbytky brány. Pověsil jsem si samopal na záda. Zkusím to nejdřív potichu. Sergeje jsem nikde nezahlédl. To je dobré znamení. Schoval se zřejmě někde poblíž a bude mi krýt záda. Přesně jako ho to učili ve škole pro rozvědčíky.

Město na chvíli ozářil obrovský výbuch nad našimi hlavami. Ohnivá koule osvětlila vše okolo. Ozbrojenci zaklonili hlavy, aby se na zánik jedné z bitevních lodí pořádně podívali a zajásali. Zřejmě předpokládali, že šlo o alcorský bitevník.

Za dobu svého pobytu na téhle planetě jsem pěkně zlenivěl. Naštěstí ne natolik, abych nepozorovaně nedoběhl k plotu kosmodromu. Přehoupl jsem se přes něj a jenom lehce se škrábl do ruky o ostnatý drát.

Žuchnutí mé maličkosti k zemi zapadlo ve vzrušené debatě ozbrojenců. Jako by věděli, že je potřebuji dostat na mušku, shluklo se jich pět na místo před branou a živě komentovali průběh vesmírné bitvy.

Odjistil jsem kalašnikov a smetl je salvou. Nezmohli se na jediný výstřel. Vyhodil jsem prázdný zásobník na zem a nasadil nový.

Právě včas. Exhibice vynálezu ruského konstruktéra Michaila Kalašnikova ke mně přilákala zbývající ozbrojence jako můry plamen svíčky. Naštěstí kosmodrom a jeho okolí se už opět ponořily do tmy.

První výstřel přišel z místa naproti bráně. Padl jsem k zemi a odkulil se dobrých pět metrů dál. Střelec k mé bývalé pozici poslal ještě tři výstřely. Záblesky mi ukázaly, kde se nachází, a tak jsem se mu plazil vstříc. Vůbec netuším, co dělali ostatní. Ani mě to v tu chvíli nezajímalo. V takové situaci je třeba se vždy spolehnout sám na sebe a doufat, že spojenci vědí, co mají dělat.

Střelec byl nervózní. Už na vzdálenost pěti metrů jsem slyšel, jak strachem zrychleně dýchá schovaný za pojízdnými schůdky pro vesmírné lodě. Opatrně jsem vstal. V okamžiku, kdy jsem se postavil, jsem spatřil temnou siluetu jeho hlavy a natažené ruky s pistolí.

Silueta hlavy se změnila v okamžiku, kdy jí proletěla moje kulka. Tentokrát na mě zareagovali tři střelci. Opět jsem se přimáčkl k zemi a proplížil se k chladnoucí mrtvole. Dva střelci za mnou opětovali palbu mých nepřátel, která přicházela z jedné z budov. Přátelská výpomoc přišla vhod. V klidu jsem se schoval za auto se schůdky a sledoval, odkud muslimští bratři střílejí. Za jedním ze záblesků jsem poslal dávku ze samopalu a schoval se.

Do vozítka se zakouslo několik kulek. Teď zase opětovali palbu mí přátelé.

„Kurva, takhle bychom tu mohli být do rána a hrát si na střílenou,“ zaklel jsem.

Problém spočíval v tom, že jsme rozhodně neměli moc času. Musíme se dostat na oběžnou dráhu, dokud zuří bitva a je vůbec nějaká šance, že proklouzneme do volného vesmíru. Pak budeme mít šanci dostat se do podprostoru, aniž by z nás některá z muslimských válečných lodí udělala shluk atomů.

„Sergeji!“ zařval jsem.

„Slyším,“ ozvalo se za mnou.

„Kryjte mě palbou. Obejdu ten barák zezadu a zkusím se jich zbavit,“ zakřičel jsem rusky. Tenhle jazyk nepatřil mezi muslimy zrovna k nejpopulárnějším, takže jsem zadoufal, že ho ani tihle hoši neovládali.

„Pospěš si,“ ozvala se někde po mé pravici Šadia.

„Rozkaz!“ křiknul jsem a začal válet sudy co nejdál od své skrýše.

Opět se rozpoutala střelba. Šadia, Sergej i Číňané zaměstnávali tři muže ukryté v jednom z domů střídavou střelbou. Ti jim opláceli stejným způsobem.

Běžel jsem tmou a snažil se došlapovat co nejtišeji. Oběhl jsem dům s dobrým půlkilometrovým odstupem. Kličkoval jsem mezi malými vesmírnými plavidly a pořád si dával pozor, jestli nenarazím na další nepřátele. Všude bylo prázdno. Devět mužů na obsazení tak nevýznamného cíle mi nakonec přišlo jako logický počet. Teď jenom, aby mobilní síť stále nefungovala a nepřátelé neměli možnost přivolat si posily.

Zadní dveře do domu byly vykopnuté, jak se sem prvně povstalci vloupali. Hned u vchodu ležely dvě mrtvoly mužů v uniformách ochranky kosmodromu. Oba někdo zastřelil. Opatrně jsem je překročil a uslyšel palbu obránců budovy. Kdybych byl mezi nimi já, nechal bych alespoň jednoho člověka, aby nám kryl záda.

Ozbrojenci měli zřejmě jenom nadšení. Kromě skrupulí jim totiž scházela i vojenská zkušenost a ostražitost. Všichni tři se krčili u dvou oken v místnosti v přízemí a hráli si s mými parťáky na divoký západ. I dveře do místnosti ti amatéři nechali otevřené. Jestli mohu podle siluet v temnotě soudit, šlo o mladé kluky. Zadržel jsem dech a pokropil místnost dávkou ze samopalu. Hoši už nedospějí.

„Mám je! Dostal jsem je!“ zařval jsem do temnoty kosmodromu.

„Uvolnili jsme jeden bojový stroj a posíláme vám ho na pomoc. Měl by být u vás za pár minut. Udržujte pozici,“ ozvalo se z vysílačky, kterou v chladnoucí ruce svíral jeden z ozbrojenců. Tahle zpráva nebyla určena pro mě a rozhodně to nebyla dobrá zpráva.

Proskočil jsem oknem, ve kterém po přestřelce nezbyl jediný střep a rozběhl se tam, kde jsem tušil Šadii se Sergejem.

„Musíme okamžitě odsud!“ zařval jsem, jen co jsem zahlédl Šadiinu siluetu. Ze tmy se s nechápavými výrazy vynořili Číňané i Sergej.

„Padejte pro Li van der Brukena. Okamžitě ho sem dotáhněte!“

„Co se děje?“ zeptala se Šadia.

„Muslimové už na planetě vysadili bojové stroje. Jeden sem právě míří.“

„Margal nebo Sarton?“

Tahle otázka patřila Sergejovi. Bojové stroje muslimů se dělily do těchto dvou kategorií. Margal byl řízený z oběžné dráhy, Sarton měl řidiče v sobě.

V ruské výzbroji nesly bojové stroje označení T, v americké SAM a podle typu a verze patřilo k názvu ještě číselné označení. Vždy šlo ale o bojové roboty vyzbrojené kulomety a granátomety. Většinou se pohybovali na dvou nohách a měli různorodý počet paží a vylepšení, podle různých armádních potřeb a fantazie konstruktérů.

Při výsadku na planetu se nejdřív nasazovaly právě bojové stroje a pak až tanky s posádkou a pěšáci. Každopádně ať už se k nám řítí typ Margal nebo Sarton, jsme až po uši v něčem hodně hnědém a hodně smradlavém, protože nemáme vůbec nic, čím bychom si s něčím takovým mohli poradit.

Za neuvěřitelně dlouhých pět minut doběhli Číňané s Ibn Ridou. Velvyslanec funěl jako umírající nosorožec.

„Zdržuje nás,“ oznámila Jasmína.

„Už nebude,“ ujistil jsem ji, nasadil do samopalu poslední zásobník a prostřelil mu pravou nohu.

„Jdeme. Naše loď je na opačné straně.“

Ještě po pár stech metrech šlo zaslechnout tiché plačtivé kvílení zraněného velvyslance.

Naši jachtu jsem poznal už z dálky. Měla na sobě čerstvý nátěr v ruských národních barvách i s výsostným carským orlem. Nátěr se s železnou pravidelností obnovoval po každém letu. Přiložil jsem ke dveřím autorizační klíč a napodruhé nacvakal správný kód.

Šadia, Sergej i čínská delegace naskákali dovnitř.

Když jsem se chtěl na palubu přemístit i já, uviděl jsem světlomety bojového stroje, který přišel na pomoc mrtvým povstalcům. Došlo mi, že jsme to nestihli.

„Dělej, naskoč, letíme!“ zařvala Šadia.

„Nemůžeme. Je tady to arabský svinstvo. Jen co vyhodíme tuhle loď dva metry nad povrch, sestřelí nás to.“

„To riskneme. Musíme pryč, Danieli, prosím,“ prohlásila Šadia.

„Ne, odlákám ho a ty odleť. Zakousni se do podprostoru a vyskoč až na ruském kontaktním místě. Nahlas primární kód. Heslo pro něj je Tolstoj. Ten dědek je pro Bláhu strašně důležitý.“

„Ale ty jsi důležitý pro mě,“ odvětila a do očí se jí začaly drát slzy.

„Já si poradím. Vždycky si poradím. Mám záložní plán,“ zalhal jsem.

Světlomety bojového robota se nebezpečně přibližovaly k lodi.

„Ne, poleť s námi, já –“ Víc už nedořekla.

„Zmizni, sakra,“ zavelel jsem a zabouchl průlez do lodi.

Na odlákání téčka, jak jsem podle ruského označení bojovým robotům říkal, jsem měl sotva deset minut. Dávám Šadii minutu na to, než se vzpamatuje, a pět minut na nastartování lodě. Doufám jenom, že tohle téčko je Margal. Řidič stroje, který ho ovládá z oběžné dráhy, má vždycky pomalejší reakce než chlápek, který sedí přímo v něm.

Opět jsem se rozhodl pro svůj oblíbený oblouk. Odjistil jsem kalašnikov a pevně ho sevřel v rukou a rozběhl se vlevo, abych téčko napadl buď z boku nebo zezadu.

Stroj se pomalu blížil k budově, kterou ještě před necelou půlhodinou bránili povstalci. Nakračoval si obezřetně, našlapoval pomalu a opatrně jako opilec, který se snaží proplížit domem, aniž by vzbudil manželku, děti a psa. Pátral. Hledal oběť. Voják, který stroj ovládal, měl zřejmě kontakt s povstalci. Ti zmlkli, a tak se snažil najít ty, kteří to měli na svědomí.

Proplétal jsem se mezi odstavenými soukromými vesmírnými plavidly, které se už jenom těžko proletí s původními majiteli, a snažil se nebýt dlouho v otevřeném prostoru. Nejnovější bojové stroje byly vybaveny tolika detektory teploty a pohybu, že mohly lovit křepelky v té nejneprostupnější varjažské džungli.

Nepozorovaně se mi podařilo dostat se k budově, v níž vychládali Alláhovi bojovníci. Přikrčil jsem se ke zdi a počkal na zvuk startující lodě. Šadia si dávala nějak načas. Bál jsem se, jestli se velvyslancovo plavidlo neporouchalo nebo se snad moje milenka nerozhodla počkat, až dostanu rozum a rozhodnu se odletět s nimi. Většinou jí tahle taktika vycházela. Doufal jsem, že tentokrát ji skutečně nebude zkoušet.

Vžuuuuuuuuuum, ozvaly se startující pulsní motory vesmírné jachty. Bojový stroj se náhle otočil směrem, odkud zvuk přicházel. Pokropil jsem ho dávkou, abych upoutal pozornost muže u ovládání. Bezesporu šlo o typ Margal. Zkoušel jsem mířit do vrchní části téčka, kde se nacházela většina senzorů. Kulky zabušily na pancíř a drtivá většina z nich se od stroje neškodně odrazila jako squashové míčky ode zdi.

Dva těžké rotační kulomety se rozezvučely zlostnou kantátou a proměnily zeď, pod jejíž ochranu jsem se ukryl, v italský cedník na těstoviny. Přepnul jsem samopal na jednotlivé výstřely a dva za téčkem poslal. Chtěl jsem, aby jeho obsluha věděla, že jsem přežil.

Odlepil jsem se ode zdi a rozběhl se schovat za budovu. Na místo, z něhož jsem pálil, právě dopadl granát a rozmetal roh budovy do dalekého okolí.

V tu chvíli se loď odlepila od země. Šadia motory jachty mučila nadoraz. Stroj se vznesl do výšky deseti metrů a vykopl předek do vzduchu jako vzteklá kobyla, aby se mohl odhodlat k poslední startovací fázi.

Téčko se otočilo ke stroji a namířilo robotické paže s kulomety a granátometem. V tu chvíli jsem se k němu rozběhl a sázel do něj jednu kulku za druhou.

Voják za ovládacím pultem Margalu věděl, že mu moje střelba nemůže ublížit. Primární cíl byla loď. Bylo to jasné jako facka, jako rozsudek nad masovým vrahem, jako obloha po jaderném výbuchu.

Jenže ne vždycky rozhoduje o věcech logika. Představoval jsem si chlapíka za ovládacím pultem, kterému blikají světýlka oznamující útok na jeho stroj. Chlapíka, který ví, že za tu sakra drahou bojovou hračku odpovídá vlastními výložkami a také flekem v bezpečném zázemí vesmírné lodě. Téčko přestalo zaměřovat jachtu, otočilo se a v jednom okamžiku za mnou poslalo salvu z kulometů i dva granáty.

V rychlosti, s jakou po mně vypálil, neměl čas zamířit. Spoléhal hlavně na sílu palby a měl důvod, proč na ni spoléhat. Desítky kulek kolem mě probzučely. Dvě mi olízly pravou a levou tvář. Jedna se mi zakousla do levého stehna, vyrvala kus masa a zmizela v temnotě. První granát vybuchl neškodně víc než deset metrů za mnou. Druhý naopak dva metry přede mnou.

Tlaková vlna praštila do každé částečky mého těla, chytla mě pod krkem, vyhodila do vzduchu a odmrštila dobré dva metry dozadu. Dopadl jsem na záda a zkoušel popadnout dech. Dusil jsem se a zmítal bolestí. Cítil jsem, jak se po mém těle rozlévá krev. Moje krev.

Loď s burácivým rachotem zmizela z dostřelu bojového stroje. Smrtící mašinka se za ní jenom ohlédla a pak se vydala zkontrolovat, jestli jsem skutečně mrtvý.

Ještě jsem nebyl. Podařilo se mi nadechnout. Bolest si se mnou stále pohrávala jako domina s otrokem, ale cítil jsem, že žádná ze střepin, které mě nepozvány navštívily, se nedostala k vnitřním orgánům. Zkusil jsem se odvalit, ale bolest mě znova kopla do slabin a přibila k zemi. Téčko se blížilo a já jsem neměl po ruce nic, čím mu zabránit, aby mi jeho pilot uštědřil ránu z milosti.

V tu chvíli mi Ibn Ridá zachránil život.

„Pomóc! Pomóc! Jsem Ridá. Ibn Ridá. Velvyslanec Muslimské federace na planetě Alcor. Umírám. Zachraňte mě!“ rozlehl se jeho zoufalý kvičivý hlas kosmodromem, náhle ztichlým poté, co zmizela loď s mou milenkou, spolupracovníkem a Číňany, a téčko přestalo chrlit olovo.

Zavřel jsem oči a snažil se tvářit jako ta nejmrtvější mrtvola ve vesmíru.

Stroj se otočil, nebýt jeho konstrukce, dalo by se říct, že na patě, a vydal se skutečně pomoci zraněnému muslimskému velvyslanci. Děkoval jsem Bohu, že jsem se nad ním slitoval a nezastřelil ho.

Dovolil jsem si pět minut regenerace a zkusil se znovu přetočit na bok. Kupodivu to šlo. Podle všeho jsem měl na těle několik tržných ran. Jednu od kulky, čtyři od střepin. Dvě střepiny mě pálily a bolely v břiše, jedna v pravé ruce a jedna v hrudi. Udělal jsem ještě tři převalení a dovolil si dalších pět minut odpočinku.

Zadíval jsem se na oblohu. Vesmírná bitva pomalu končila. Poznal jsem to podle výsadkových lodí, které sestupovaly do oblasti Muharramu. Musely jich být stovky. Kdyby měla alcorská flotila ještě sílu tyhle lodě napadnout, generálové federace by určitě invazi neriskovali.

Pokud šlo všechno podle plánu, Šadia a její posádka jsou už hluboko v bezpečí podprostoru. Jestli ne, jejich ostatky teď krouží na oběžné dráze spolu s tisíci dalšími z dnešní bitvy.

Městem se začaly rozléhat výbuchy z baterií protivzdušné obrany. Potěšilo mě, že se alcorští stále ještě brání. Zhluboka jsem se nadechl a pokusil se posadit. Šlo to. Potlačil jsem slzy bolesti a opatrně vstal. Téčko s kvílejícím Ridou někam odklusalo. Měl jsem v úmyslu provést to samé.

3.

Blondýnka

Potácel jsem se ulicemi jako feťák, který vidí za každým patníkem démona. Z jednoho zranění na břiše mi stále tekla krev. Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou, že zkusím zajít do nemocnice, ale bylo mi jasné, že tam budou mít jednak plno a navíc je nemocnice první místo, kam se zajde vítězná okupační armáda podívat.

Konspirační byt, kde jsme měli se Sergejem odposlouchávací zařízení, se nacházel dobré tři kilometry odsud. Problém spočíval v tom, že mezi mnou a ním plápolal obrovský požár, který způsobil pád trosek z vesmírné bitevní lodi. Na ambasádu jsem nemohl. Je tam sice lékař a v podzemí protiatomový kryt, ale ruské velvyslanectví bude první místo, kde mě bude Ibn Ridá hledat, až se trošku vzpamatuje.

V souvislosti s obtloustlým velvyslancem jsem si vzpomněl na Ingrid. Její apartmán, který jsem jí koupil za nekřesťanské peníze (šlo o muslimské kredity a bylo jich skutečně hodně), se nacházel sotva dva bloky odsud. Zatnul jsem zuby a zkusil zrychlit belhání z operační rychlosti hlemýžď na operační rychlost želva. Docela to šlo.

Část města mezi kosmodromem a mrakodrapem, v němž bydlela Ingrid, patřil do nejluxusnější čtvrti města. Proto jsem tu také agentku – společnici první kategorie – ubytoval. Ztemnělé ulice zely prázdnotou. Elektrická síť zkolabovala nebo ji vypnula zdejší pátá kolona. Lidé se buď ukryli do veřejných krytů, nebo zůstali zalezlí doma pod postelí. Vojáci a policisté operovali v jiných částech Muharramu.

Vchod do mrakodrapu chránily prosklené dveře. Zamčené. Zkusil jsem zaklepat i zazvonit na vrátného. Zbytečně. Nezbylo mi, než si z ozdobné zahrádky okolo domu vybrat největší sopečný kámen, jimiž zdejší příroda hojně oplývala, a bušit jím do dveří tak dlouho, až jsem sklo rozbil.

Hluk se musel domem rozléhat jako nářek zvířat na porážce. Nikdo se mi ale v likvidaci dveří nepokusil zabránit. Ochranka se zřejmě rozutekla a ostatní se klepali strachy ve skříni. Vymlátil jsem tolik skla, abych bez problémů proklouzl dovnitř. Poslední úsek cesty už jsem ale málem nezvládl. Ingrid bydlela až ve dvacátém patře. Měl jsem pocit, že každý schod je větší než ten předcházející. Nakonec jsem stanul před jejími dveřmi.

„Ingrid, otevři, to jsem já, Daniel,“ křiknul jsem, když i po pěti minutách vytrvalého bušení zůstávaly dveře pevně na svém místě.

Vyčerpáním a zoufalstvím jsem se svalil na podlahu. Krev z nejhlubší rány znova začala téct.

„Ingrid, Bitte,“ zaprosil jsem a znovu zabouchal na dveře.

Otevřely se. Stál v nich blonďatý anděl s revolverem ruce.

„Mein Gott,“ zaúpěl a já si konečně mohl dovolit omdlít.

„Jak vidíte na našich záběrech, nadšené davy osvobozených obyvatel Muharramu zdraví příslušníky ozbrojených sil Muslimské federace. Ženy mávají na vojáky a rovněž někteří muži nejsou schopni zatajit své dojetí. Bleskové vítězství muslimských vojáků bylo možné právě jenom s pomocí zdejších hrdinů, kteří obětovali své životy. My ale víme, že jejich oběť nebyla zbytečná, protože zajistila skvělou budoucnost pro jejich děti na této planetě.

Zkorumpovaná alcorská vláda dnes podala demisi do rukou prozatímního guvernéra federace ctihodného Ibn Ridy, který se osobně vyznamenal v boji s teroristy, kteří si nepřáli osvobození této planety od chaosu, nenávisti a utlačování muslimského obyvatelstva. Ibn Ridá prohlásil, že proces s válečnými štváči a zločinci bude krátký, ale spravedlivý.

Podle aktuálních informací utichají v souvislosti s podepsanou kapitulací alcorského vládního vojska všechny boje na planetě. I tak stále ve všech městech a vesnicích platí zákaz vycházení ve stanovených nočních hodinách…“

Díval jsem se vleže na holovizní zpravodajství, které mi doprostřed pokoje promítala nejmodernější obrazovka v obývacím pokoji blonďaté Ingrid. Po jejím nadýchaném růžovém koberci jezdily tanky a létala vznášedla okupační armády. Na okrajích jim skutečně mávaly rozradostněné davy. Otcové zvedali nad hlavy své děti, aby viděly historický triumf muslimské armády, a ženy na procházející pěšáky dokonce házely květiny.

„Váleční štváči a zločinci jsou vždycky jenom na straně, která prohraje,“ neodpustil jsem si pronést nahlas své moudro.

Ingrid v bělostném županu seděla v křesle a lakovala si prsty na nohou. Trávil jsem u ní už čtvrtý den. Většinu času jsem prospal nebo prokoukal na holovizi. Moje zranění byla vážně jenom povrchová. Problém spočíval hlavně ve ztrátě krve.

Ingrid do mě ládovala hovězí maso (vepřové už se přestalo na planetě prodávat), červené víno (ze svých bohatých zásob, protože s alkoholem má už tahle planeta oficiálně také utrum) a další jídlo, které podle zaručených babských rad pomáhalo krvetvorbě.

Snad posté jsem si blahořečil za to, že jsem tohohle blonďatého německého králíčka vysvobodil z okovů otroctví. Ošetřila mi všechna zranění a pečovala o mě skutečně mateřským způsobem. A to byla o víc než polovinu mladší než já. Z konspiračního bytu, který zůstal během bojů naštěstí neporušený, mi přinesla oblečení a pistole. Dva makarovy, deset zásobníků a ďábelsky neohrabanou, ale démonicky vražednou S7.

Kromě toho se však stala i poslem špatných zpráv. Téměř okamžitě po kapitulaci alcorské armády nechal Ibn Ridá z planety vyhostit všechny zahraniční diplomaty. Oficiálně bylo důvodem to, že Americká unie i carská vláda ostře protestovaly proti mírové misi na Alcoru. Trošku paranoidně jsem předpokládal, že jde po mně a chce mou maličkost jednoduše zbavit všech případných spojenců. Vždyť mé oficiální krytí na téhle misi byla kromě jména dávno mrtvého ruského podnikatele Pavla Voroskina i funkce šéfa Ruské obchodní komory na Alcoru.

Na to, že se ze šlamastiky, do níž jsem spadnul vlastní blbostí, musím dostat sám, jsem byl už zvyklý. Jediné, co mě štvalo, byla skutečnost, že bez ruské ambasády nemám žádnou šanci, jak zjistit, jestli to Šadia a ostatní přežili.

Ingrid vypnula holovizi a trošku provokativně se přede mnou převlékla ze županu do kalhot a halenky.

„Jak se odsud dostaneme?“ zeptala se.

„My?“

„Jo, my. Slíbil jsi mi, že až to tady všechno skončí, tak mě vezmeš do Nové Moskvy a uděláš ze mě špiona.“

To jsem skutečně slíbil, ale když jsem přemýšlel nad tím, jak z téhle planety vzít roha, v žádném ze scénářů Ingrid nefigurovala. Možná jsem předpokládal, že je ve svém novém životě šťastná a když ji nechám svobodnou a volnou, bude jí lépe než v carských službách.

„Slíbil jsi to,“ zopakovala důrazně.

„Slíbil. Jen mě napadlo, jestli bys raději nezůstala tady. Jsi svobodná a nechal bych ti přístup ke svým účtům, které na planetě mám. Mohla bys žít, jak chceš. Beze strachu, bez úkolů ode mě a hlavně bez toho, abys spala s cizíma chlapama jenom proto, že z nich potřebujeme dostat jejich tajemství.“

„To mi nevadí. Mě to naopak baví. Konečně má můj život nějaký smysl, nějaký význam. Já jsem se narodila jako otrokyně. Smysl života otroka spočívá v tom, že plní úkoly svého majitele, jinak ho to hodně bolí. Já už nechci žít život beze smyslu.“

Chvíli jsem na ni jenom tiše zíral. Nejdřív jsem jí chtěl vysvětlit, že život, jaký jsem jí ukázal, je ve své podstatě stejně mizerný jako ten, který žila před tím. Jenže nakonec jsem si to rozmyslel.

To, že já jsem po tom všem, co jsem zažil, sarkastický parchant bez ideálů, ještě neznamená, že svou černou vizi lidského života a jeho smyslu musím předkládat všem lidem okolo sebe. Její sedmnáctiletý idealismus mě sice pobavil, ale tam někde hluboko pod mým cynickým obalem se mi líbil. Připomínala mi, že i já jsem měl kdysi jiné ideály než jenom přežít.

„Dobře, zmizíme odsud oba. Teď jenom musíme přijít na to jak. Na oběžné dráze je podle včerejších zpráv stále dobrých dvacet válečných lodí. I když se brzy obnoví civilní meziplanetární doprava, tak budou přísně kontrolovat každého pasažéra.“

„V civilní dopravě ano, ale ne v diplomatické.“

„Žádní diplomaté tu už nejsou. Všechny vyhostili, Ingrid.“

„Ale jsou. Z Muslimské federace přece,“ řekla nadšeným hlasem, jako by oznamovala výherce plesové tomboly.

„Vůbec netuším, kam míříš.“

„Lodě federálních diplomatů přece neprohledávají, zvlášť těch nejvyšších.“

„Pořád nevím, kam míříš.“

„Já nikam, ale sem míří Ibn Ridá.“

„Cože?!“

„Jde si zašukat na oslavu vítězství. Je z něj teď hrdina potom, co se sám hrdinně zapojil do bojů a byl přitom těžce zraněn,“ zasmála se, protože ode mě věděla, jak to bylo s Ridovým hrdinstvím doopravdy. „A má tu svoji vytouženou funkci. Určitě má z toho všeho péro napnuté k prasknutí a touží si užít. Volal mi ráno celý natěšený.“

„V kolik přijde?“

„Za půl hodiny. Možná dřív.“

Šokem jsem málem spadl z gauče.

„Měl by ses připravit, protože ho uneseme a s některou z jeho lodí vyrazíme do Ruska.“

Tak a to byl plán. Naprosto nepromyšlený, impulzivní a šílený. Přesně v mém stylu. Kdybych se nebál, že při dotyku s Ingridiným dokonalým tělíčkem budu mít erekci jak puberťák, když si z internetu stáhne své první porno, nadšením bych ji objal.

Ibn Ridá si dal načas. Od našeho rozhovoru uběhla skoro hodina, než u čerstvě spravených vchodových dveří někdo neodbytně zazvonil. Mezitím se mi podařilo umýt, obléct a odstranit v bytě všechny stopy své přítomnosti. Ingrid šla zmáčknout bzučák otevírající dveře a já se schoval pod postel. Strávil jsem pod ní ani ne čtvrt hodinu. Ridá odbyl předehru, na které – podle mého sledování Ingridina domácího videa – nikdy moc nedbal, a hnal se v doprovodu malé Mata Hari do postele.

„Dneska ti předvedu něco speciálního, králíčku. Něco hodného tvého triumfu, tvého úspěchu,“ šeptala erotickým hlasem Ingrid. Ridá jenom zrychleně dýchal a zkoušel příst jako starý kocour.

Něco nade mnou žuchlo na matraci. Vedle postele dopadly mužské kalhoty, ponožky, trenýrky, košile a podprsenka.

„Teď zavři oči, čumáčku,“ pronesla líbeznou arabštinou, za kterou by se nemusela stydět ani Šeherezáda.

Slyšel jsem, jak zachrastila pouta vyndávaná ze šuplíku nočního stolku a pak udělala dvakrát cvak. To bylo domluvené znamení. Vyklouzl jsem zpod postele a vyskočil na nohy. Trošku se mi přitom zamotala hlava. Velvyslanec ležel úplně nahý a úplně ztopořený na posteli, oči zavřené a ruce připoutané ke dvěma ocelovým okům zapuštěným do zdi. Ingrid, oblečená jenom v kalhotkách, na něm obkročmo seděla a vítězně se usmívala. Dovolil jsem si krátký pohled na její krásu a pak si vychutnával kouzlo okamžiku.

Pistolí jsem jí naznačil, aby z bezmocného nejmocnějšího muže planety slezla.

„Teď už můžeš otevřít oči, čumáčku,“ pronesl jsem v parodii na Ingridin erotický přednes.

Ridá je doslova vytřeštil.

„Ty?!“ křiknul zděšeně.

„Ještě jednou promluvíš hlasitěji a ufiknu ti koule,“ upozornil jsem ho. Ještě nikdy jsem neviděl někoho tak rychle ztratit erekci.

Nechali jsme velvyslance spoutaného na posteli. Pro jistotu jsem mu omotal pusu lepicí páskou. To kdyby dostal chuť hrát si na skutečného hrdinu. Nejdřív jsme se potřebovali zbavit dvoučlenné ochranky, která zůstala na chodbě. Aby neměli podezření, museli jsme chvíli počkat. Po deseti minutách, po nichž obvykle Ridá ztrácel v posteli dech, jsme šli provést naši prostou léčku.

„Rychle. Panu velvyslanci se něco stalo!“ zapištěla hrůzou Ingrid, sotva otevřela dveře, za kterými se o zeď opírala dvoučlenná ochranka. Ostří hoši s krátkými vlasy a podezřívavými pohledy přešli ze stavu totální znuděnosti do stavu totálního zděšení.

Ten větší odstrčil Ingrid ode dveří a vběhl do vstupní chodby. Vpálil jsem do něj dvě kulky z tlumičem vybaveného makarova. Umřel dřív, než si vůbec uvědomil, co se stalo.

Bohužel jeho parťák měl mnohem rychlejší reakce, než jsme předpokládali. Než jsem vyskočil z pokoje do chodby, došlo mu, že se ocitl v pasti.

Vskutku nečekaně rychle vytáhl z podpažního pouzdra pistoli a zároveň volnou rukou chytil Ingrid kolem krku. Přeskočil jsem mrtvolu a ocitl se tváří v tvář skvěle vycvičenému chlapovi, který se schovával za Ingrid a mířil jí pistolí do spánku.

Pat.

Byl to profesionál. Zkušenosti z podobných situací z něho sálaly jako levná kolínská. Svíral Ingrid pevně levačkou pod krkem. Dost silně na to, aby se mu nedokázala vykroutit. Stejně tak jistě držel pistoli a prst na spoušti.

Věděl, že je ve výhodě. Dveře do bytu zůstaly otevřené. Každou chvíli může jít kolem někdo ze sousedů, který, aniž by nad tím vůbec přemýšlel, okamžitě zavolá policii. Policii, která je už určitě plně pod kontrolou Ridových poradců a členů Muslimského bratrstva.

„Můžeme se domluvit,“ řekl jsem a pořád mu mířil přesně doprostřed čela.

„Můžeme. Polož tu bouchačku pomalu na podlahu a vzdej se mi. Jestli Ridá ještě žije, možná z toho vyváznete jenom s doživotím.“

„RIDÁ,“ hláskoval jsem důrazně, pomalu a nahlas. „JE MRTVÝ.“

Emoce. Emoce jsou nepřítel každého člověka. Jenom ti nejlepší se dokáží ovládnout, protože každá emoce je cesta k prohře. A prohra v téhle branži znamená smrt.

Ridův ochránce se lekl. Během sekundy mu hlavou problesklo, že pokud je Ridá mrtvý, tak on je v pořádném průseru, protože on je tím, kdo ručí za guvernérův život. Lekl se a v tu chvíli trochu povolil sevření Ingrid i pistole. Blondýnka, která ví o tělesných signálech víc než kdokoliv jiný, toho využila. V tom samém okamžiku se mu vysmekla a spadla k zemi.

Vystřelil jsem. Kulka proletěla hlavou a zavrtala se do zdi, která zrudla ochráncovou krví.

Zabouchl jsem dveře a pořádně si oddechl. Ingrid se instinktivně odplazila od mrtvoly. Seděla v koutě mezi dvěma tuhnoucími strážci a klepala se rozrušením. Poprvé v životě jsem ji objal.

„To bude dobré maličká. Už je to v pořádku. Zvládla jsi to jako správná špionka.“

Vzhledem k tomu, že velvyslanec a guvernér v jedné osobě už i bez pohledu na mrtvé bodyguardy věděl, čeho jsem schopný, nekladl vůbec žádný odpor. Pro jistotu jsem ho ale nejdřív nechal dobrých dvacet minut o samotě nahého a spoutaného na posteli, aby si vychutnal svou bezmoc.

S Ingrid jsme zatím sbalili vše potřebné. Ona se oblékla do černých kalhot, pohodlných pevných bot a světle zelené košile. Stejné barvy si vybrala i šátek pro zahalení vlasů a šíje. Vzala si velkou, světle šedou kabelku, do které jsme schovali peníze, šperky, dvě pistole strážců a S7, na kterou sice bylo vyrobené podpažní pouzdro, ale vzhledem k její velikosti jsem ji v něm nikdy nenosil, protože by tuhle bouli nezakryl ani kožich z pravého medvěda. Nenápadného makarova jsem si ale do pouzdra dal a překryl ho černým sakem.

Při troše fantazie jsem mohl budit dojem Ridovy ochranky. Sexuálně neukojený a ponížený velvyslanec se oblékl, posadil do křesla a vrhal na nás střídavě pohledy plné nenávisti.

„Nevěřím vám. Už jednou jste mě málem zabil,“ odsekl naštvaně, když jsem mu představil náš narychlo sflikovaný plán.

„Kdybych vás chtěl ve skutečnosti zabít, udělal jsem to pořádně. Ta rána do nohy vás měla jenom znehybnit, abychom mohli utéct. Navíc, za mrtvého by nám nikdo nedal výkupné.“

Ve skutečnosti jsme žádné výkupné nechtěli. Jenže kdybychom Ridovi prozradili, že jediné, o co nám jde, je zmizet z téhle planety, pochopil by, že on už se sem nikdy nevrátí. Únos desperátem a zrádnou prostitutkou za účelem výkupného, to zní skvěle. Navíc to dává naději, a když bude mít muslimský potentát naději, bude lépe spolupracovat.

„Muslimská federace určitě za někoho jako vy zaplatí milion kreditů. Vždyť jenom zabavený majetek židů, křesťanů a původní vlády na Alcoru musel vynést několik miliard. Co to je za hrdinu, jako jste vy?“ Ač jsem se snažil sebevíc, výsměšný tón v hlase se mi potlačit nepodařilo.

„Nebudou věřit, že mě chcete ve vesmíru vyměnit za modul s penězi. Prostě vás zastřelí,“ zaskřípal zuby náš rukojmí.

„Škoda, protože pak zemřete i vy.“

„Ještě je tu jiná možnost,“ prohlásila Ingrid, „můžeš s námi spolupracovat. Několikrát jsi mi řekl, že máš k dispozici tři výletní lodě a jedna má dokonce Paynův motor. Můžeš nás do nich dostat a my o výkupné požádáme, až když budeme ve vesmíru. Pak už nás těžko někdo zastřelí.“

„Nevěřím vám ani slovo,“ štěkl zatvrzele Ridá.

„Pak bude asi nejlepší, když tě zastřelím rovnou. Postav se ke zdi,“ přešel jsem z vykání zpátky k tykání, vytáhl pistoli a namířil na něj.

Ridá se ani nehnul.

„Vstaň a postav se k té zdi. Budeme dávno pryč, až tu uklízecí služba najde tři mrtvoly. Když za tebe nedostaneme prachy, nemá smysl se s tebou tahat.“

Drsňácká póza mi šla vždycky skvěle. Dojem samozřejmě umocňovala pistole a dvě mrtvoly v pokoji. S touhle kulisou by drsňácky působil i medvídek Pú.

A v tu chvíli se guvernér planety konečně sesypal. Do očí mu vyhrkly slzy, rozklepala se mu brada i ruce.

„Nezabíjejte mě. Dostanu vás odsud. Když mě propustíte, dám vám dva miliony kreditů sám. Nemusíte se ani s nikým hádat o výkupné. Prosím.“

Takhle proměna se mi zalíbila. Vypadal opravdově. Dokonce by mi ho bylo i líto, kdybych nevěděl, kolik mrtvol a zničených životů má na svědomí. Destabilizace Alcoru a vyvolávání záminek k invazi byly jeho dílo. Ač tak na první pohled nepůsobil, měl skutečně brilantní mysl a jeho taktika většinou skvěle vycházela. Měl jenom dvě slabosti, a to opájení se vlastními úspěchy a vnadné blondýnky.

„To se mi líbí. Souhlasím. Co ty, Ingrid?“

„Já taky. Takhle se všechno může obejít bez komplikací pro nás a bez skandálu pro tebe, čumáčku,“ usmála se na zajatce. Ten se při slově „čumáčku“ zašklebil, jako kdyby nachytal svou první manželku v posteli s židovským rabínem.

Řízení Ridova vznášedla zaparkovaného před mrakodrapem se ujala Ingrid. Já jsem si sedl dozadu k zajatci, abych mohl včas zasáhnout, kdyby se ocitl v pokušení vyskočit za jízdy z limuzíny nebo třeba volat o pomoc.

K původní ambasádě Muslimské federace, dnes správnímu sídlu guvernéra planety, jsme se proplétali ulicemi dobrou hodinu. I přes poctivou snahu a nasazení technických služeb města, okupační armády i dobrovolníků při odklízení trosek bylo stále několik silnic zavaleno troskami, a tudíž neprůjezdných.

Navigační zařízení vznášedla nešlo použít. Jedinou výhodou se nám stala diplomatická značka vozidla a fakt, že většina policistů řídících chaos, ve který se muharramská doprava proměnila, ho znali a věděli, jak moc velké zvíře sedí uvnitř.

Předjížděli jsme proto naprosto beztrestně kolony aut, stejně jako využívali k jízdě chodníky. Jen velmi výjimečně jsme si touhle arogancí vysloužili vzteklé troubení nepoučených řidičů.

Dvě stě metrů před ambasádou jsme na chvíli zastavili. Ingrid si schovala pistoli za pásek kalhot a já donutil Ridu, aby si kapesníkem utřel pot z čela a zkusil se zbavit svého vystrašeného a uštvaného výrazu.

„Takže ještě jednou. Jaký je plán?“

„Řeknu ochrance, že musím odletět na důležité setkání s velitelem flotily lodí hlídkujících na orbitě.“

„A co my?“

„Jste moji tajní agenti, kteří mi přinesli důležité zprávy.“

„Bezva, čumáčku, je to jednoduchá role a nemůžeš ji pokazit. Když to zvládneš, sklidíš potlesk našeho dvoučlenného publika a dostaneš svobodu, jasný?“

Ridá jenom rezignovaně pokýval hlavou.

Pro jistotu jsme si s Ingrid vyměnili místa ve voze. V muslimském světě nebylo zvykem, aby ženy řídily, a já se už dávno naučil dbát na nejmenší detaily.

Branou naše vznášedlo prosvištělo bez problémů. Stačilo, aby zajatec stáhl na chvíli okénko a ukázal po zuby ozbrojené šestičlenné ochrance tvář. Limuzínu jsem zaparkoval před hlavní budovou bývalého velvyslanectví do stínu, který vrhalo pět vzrostlých fíkovníků.

„Měl bych se zastavit v kanceláři. Bude podezřelé, pokud se poženu rovnou k lodím.“

Zakroutil jsem zamítavě hlavou. „Nezkoušej to na mě. Jdeme rovnou do lodi. Budeš tvrdit, že strašně spěcháš a já jsem vynikající pilot, takže toho svého teď nepotřebuješ. Jdeme!“ zavelel jsem nakonec a poklepal v jednoznačném gestu na pistoli v podpažním pouzdře.

Ridá zoufale pokrčil rameny a skutečně nás dovedl k lodím. Stálo jich tu pět. Tři prostornější patnáctimetrové jachty (podobnou odletěla Šadia s Číňany) a dvě neskutečně malé kurýrní lodě pro dvoučlennou posádku.

Kosmodrom se nacházel na druhém konci celého komplexu budov obehnaného snad dvoumetrovou zdí s elektřinou nabitými třemi řadami ostnatého drátu. Komplex sám byl tak rozsáhlý, že by se do něj vešlo možná dvacet mrakodrapů.

Nebylo divu, Alcor byl pro Muslimskou federaci vždycky velmi významnou planetou a zvlášť v posledním roce Ridá skupoval pozemky v okolí a zabíral je pro své přibývající zaměstnance – špióny, vojáky a hlavně profesionální agenty provokatéry. Měl dokonce dvacet zedníků, kteří během tohoto bouřlivého rozvoje velvyslanectví rozšiřovali zeď, jak se rozrůstalo jeho malé soukromé království, které teď zabíralo celou planetu.

Lodě hlídali tři muži ochranky. Další dvě trojice jsem spatřil poflakovat se v okolí. I když alcorská armáda oficiálně složila zbraně, báli se zřejmě Ridovi šéfové bezpečnosti případných útoků těch, co se odmítali vzdát.

„Assalám alaikum, guvernére,“ pozdravil Ridu voják s na pecky nejbohatšími výložkami.

Jenom jsem předpokládal, že tenhle podsaditý muž s býčí šíjí a rozložitými rameny má nejvyšší hodnost.

V těch divokých nelogických systémech ve výložkách různých armád jsem se prostě nikdy nedokázal vyznat. Bohatě mi stačilo, když jsem během služby v ruské armádě dokázal rozeznat, koho můžu poslat do prdele a kdo do ní může poslat mě.

„Wa alaikum asalám, Masúde. Stalo se něco důležitého, zatímco jsem tu nebyl?“ zeptal se Ridá.

„Všude je klid, pane. Vím jenom, že se po vás sháněl plukovník Rigova.“

„To je v pořádku. Mám teď dost naspěch. Musím na urychlené jednání s admirálem Mastikem. Tady mí přátelé pro nás mají několik důležitých informací,“ ukázal nedbale na mě a Ingrid. „Fatiha dnes nebudu potřebovat, protože tady Ismael umí skvěle pilotovat.“

Tak a bylo to. Na první pohled to vypadalo, že Ridá skvěle hraje svou roli, ale já jsem okamžitě věděl, že nás podrazil.

Prozradil ho Masúd s býčí šíjí. V okamžiku, kdy vyslovil jméno údajného admirála, sebou lehce trhl a rozšířily se mu zorničky. Za normálních okolností bych to přehlédl, ale já jsem čekal zradu. Nikdy jsem Ridu nepodceňoval.

Dokázal vypadat jako neschopný, nabubřelý a v podstatě hloupý politik, ale ten bastard si kariéru nevybudoval jenom pojídáním na recepcích a souložením análních otvorů. Ridá byl mazaný a prohnaný lišák. Jediné moje štěstí spočívalo v tom, že jsem byl ještě mazanější a prohnanější. A na rozdíl od něj jsem měl v podpažním pouzdře bouchačku.

Než si stačil Masúd promyslet, jak na signál o pomoc, kterým zřejmě bylo smyšlené jméno neexistujícího admirála, zareagovat, převzal jsem iniciativu. Moje sako zůstalo pro podobné případy rozepnuté. Stačilo jenom napodobit to, co před necelými dvěma hodinami provedl mrtvý ochránce ležící v Ingridině bytě.

Pravačkou jsem zajel do podpaží a než se mi podařilo vytáhnout a odjistit makarova, chytnul jsem pod krkem Ridu a natočil ho mezi sebe a trojčlennou hlídku. Teď jenom, abych nedopadl stejně jako vychládající bodyguard.

Ingrid naštěstí rychle pochopila, že udeřila těžká hodina. Schovala se za mě a místo pistole vylovila z kabelky S7.

„Tohle je únos!“ křiknul jsem na vojáky.

„Kdo sáhne po bouchačce, toho zabiju! Když po mně někdo vystřelí, zabiju tady čumáčka!“

Vojáci ztuhli na místech jako malé děti při hře na sochy. Stačilo jen začít hádat, co který voják představuje.

Nemilosrdně jsem Ridu přiškrtil a táhl ho co nejdál od ochranky. Ingrid mi kryla záda.

„Která loď má Paynův pohon?“

„Ta s ohořelým nátěrem. Včera přistála, ještě jsme ji nestačili natřít,“ odpověděl Ridá, který se opět vrátil do role vystrašeného chudáka.

„Potřebuje autorizační klíč?“

„Ano, je v kanceláři pilota.“

„Doneste do tří minut autorizační klíč k lodi s Paynovým pohonem, která včera přistála!“ zařval jsem na ochranku. „Řekni jim to ještě ty, čumáčku, nebo to už neodneseš jenom s prostřelenou nohou,“ zašeptal jsem guvernérovi do ucha.

„Slyšeli jste? Doneste, sakra, ten klíč!“ křiknul Ridá.

Teprve teď se jeden z vojáků rozběhl někam mimo můj dohled.

Ostražitě jsem sledoval všechny ozbrojence, kteří se kolem nás stahovali jako supi okolo umírajícího lva. Pomalu jsme se došourali k lodi.

Vypadala docela nově. Tenhle typ malých transportních lodí jsem nikdy neřídil. Přesto jsem nepochyboval, že to zvládnu. Všechny systémy řízení vycházely ze základního konceptu. Kdo uměl pilotovat jednu muslimskou loď, neměl problém zvládnout i ty další. Ruské a americké řídicí systémy byly většinou o něco složitější než muslimské, ale zase jsou vzájemně podobné, kvůli obvyklé spolupráci výrobců.

Za časů, kdy jsem zběhl z ruských služeb a věnoval se bohulibému řemeslu pašeráckému, jsem se naučil ovládat desítky lodí. Můj trpělivý učitel Arsenij, navigátor pašerácké lodi Jeremiáš, měl v tomhle směru nepřeberné zkušenosti a jak s oblibou říkával, dokázal zkrotit každou vesmírnou herku od Země po Tortugu.

„Trvá mu to nějak dlouho,“ prohlásila Ingrid po pěti minutách čekání.

„Kde jste s tím klíčem? Ještě minutu čekání a prostřelím Ridovi nohu!“ zařval jsem směrem, kudy zmizel jeden z vojáků.

Minuta skutečně uběhla, ale nikdo s autorizačním klíčem se neobjevil.

„Neberou mě vážně, čumáčku. Pak si to s nima vyřiď, jo?“ řekl jsem a střelil Ridu přesně do toho místa, kde jsem mu už jednou prohnal kulku masem. Zařval bolestí a do očí mu vběhly slzy. Levačkou jsem ho trošku přiškrtil pod krkem, aby nespadnul, když se mu podlomily nohy.

„Další minuta a ustřelím mu koule!“ zařvala tentokrát pro změnu Ingrid. Tuhle hlášku mi vzala rovnou z pusy.

Ukázka naší neústupnosti skutečně zabrala. Na obzoru se náhle vynořil běžící voják s autorizačním klíčem v rukách. Zastavil se necelých pět metrů od nás. Zřejmě netušil, co dál dělat.

„Nestůj tam tak nesměle jak panna o svatební noci a pojď to odemknout. Ingrid, ty ho hlídej. Udělá jediný prudký pohyb a zastřelíš ho, jasný?“

„Jasný,“ pokývala hlavou blondýnka a chytila pistoli obouruč. Aby ne. Byla pěkně těžká.

Voják naštěstí nejevil přílišné známky hrdinství. Klepal se jako prvňáček, který se poprvé ocitl v ředitelově pracovně a uviděl v jeho rukách rákosku. Aby náhodou Ingrid nepoplašil, což by ji mohlo donutit zmáčknout kohoutek, pohyboval se tak pomalu, že chvílemi připomínal mima, kterého jsem si pamatoval z ulic Nové Paříže.

Vypadalo to moc dobře. Když voják klíčem odemkl dveře a začal pomalu ustupovat od lodi, dovolil jsem si krátký okamžik pocitu vítězství. Vážně to v tu chvíli vypadalo, že se z toho všeho vyhrabeme. Pocit vítězství byl skutečně velmi krátký, protože v tu chvíli se ozval výstřel.

Uviděl jsem, jak Ingrid nadskočila a svalila se k zemi. V pravé části jejího hrudníku se objevila krvavá skvrna. Doslova během sekundy jsem střelil ustupujícího vojáka někam do levé plíce. Teprve v tu chvíli mi došlo, že za zranění Ingrid nemohl on, ale odstřelovač, který se ukrýval někde v areálu letiště. Vztekle jsem třikrát vystřelil směrem k postávajícím vojákům okolo Býčí šíje. Netrefil jsem ani jednoho, ale alespoň se rozutekli schovat se před mými střelami.

„Ingrid!“ zařval jsem.

Odpovědí mi byl jenom zoufalý dívčí pláč. Dokud pláče, žije, pomyslel jsem si a ukrytý za živým štítem Ridou se přesunul k ležící dívce. Krvavá skvrna na její hrudi se stále rozrůstala.

„Můžeš nastoupit do lodě?“

Trhavě v souhlasu pokývala hlavou. Když se ale pokusila vstát, spadla po chvilce námahy zase na zem.

„Ještě jeden výstřel a přísahám při Bohu, že Ridu nezabiju, ale ustřelím mu jeho mužství!“ zařval jsem arabsky směrem, kde jsem tušil odstřelovače a trochu guvernéra přiškrtil, aby se mu v hlavě nezrodila byť jen jedna jediná myšlenka na hrdinství.

Levačkou jsem ho stále svíral pod krkem a pravačkou podebral zezadu blondýnku. Společnými silami se nám podařilo ji postavit na nohy a pomalu jsme se takto ovinutí dostali do lodě.

Vložil jsem klíč do ovládacího pultu a zavřel automatikou dveře. Nejdřív jsem praštil Ridu pažbou pistole do spánku a omráčeného jej položil na poslední sedadlo lodi.

Dobrých patnáct minut mi trvalo, než jsem se zorientoval ve vnitřním interiéru a po zběsilém pátrání objevil lékárničku.

„Ingrid?“

Vypadala jako mrtvá. Teprve když jsem se nahnul blízko k jejím ústům, ucítil jsem slabý dech. Roztrhl jsem světle zelenou košili a vyhrnul zakrvácené tílko a podprsenku. Kulka do těla vletěla kousek pod pravým ňadrem. Určitě nezasáhla plíci, ale bohužel uvízla někde uvnitř. Nejdřív jsem ránu vyčistil a pořádně zakryl obvazem, aby dovnitř nešel vzduch. Pro jistotu jsem pak všechno ještě přelepil páskou. Z lékárničky jsem vytáhl nejsilnější injekci s analgetiky a vyprázdnil ji do dívčího těla. Ještě budu muset Ingrid do něčeho zabalit, protože až se dostaví šok, bude jí hrozit prochladnutí.

Teprve potom jsem aktivoval palubní desku a zadal zkrácenou předstartovní přípravu.

„Řídicí věž únoscům guvernéra Ibn Ridy. Mluví k vám plukovník Ibrahim Rigova. V žádném případě vám nedovolíme odstartovat. Pokud se o to pokusíte, budete sestřeleni. Řídicí věž únoscům guvernéra –,“ ozývalo se z palubního rádia, když jsem jej zapnul a zesílil.

„Tady únosce guvernéra Čumáčka. Zhruba za minutu tato loďka odstartuje na široké černé moře. Naším cílem je nezávislá planeta Tortuga. Tam se s vámi znovu spojím a upřesníme si, jak provedeme výměnu zajatce za výkupné ve výši dvou milionů kreditů. Takže za tři týdny na slyšenou,“ oznámil jsem palubní desce a přerušil spojení.

Už nebylo na co čekat. Vzal jsem opatrně Ingrid do náruče, usadil ji do sedačky a zapnul bezpečnostní pásy. Ridu jsem lékařskou izolepou připoutal k jiné a konečně se sám uvelebil v sedadle pilota. Všechny systémy hlásily stoprocentní připravenost. Zapnul jsem pulsní motor.

Musel jsem co nejdříve vypadnout do vesmíru. Ať už si plukovník Rigova myslí cokoliv, nedovolí si ohrozit guvernérův život. Teď určitě shání spojení s někým, kdo by takový rozkaz mohl vydat. Doufal jsem, že dokud jim dávám naději, že pohlavára získají zpět, neprovedou žádnou hloupost. V tomto případě jsem za hloupost považoval hlavně to, že na mě pošlou pár raket, torpéd nebo cokoliv, co by nás proměnilo ve shluk atomů.

„Tři, dva, jedna, start,“ oznámil jsem analgetiky omámené Ingrid a bezvědomému Ridovi. Loď se elegantně vznesla a vyrazila do vesmíru. Zapnul jsem radar. Okolí bylo čisté jako první láska dvanáctileté holčičky.

Během deseti minut jsem opustil stratosféru a políbil se s vesmírem. S ním už se ovšem muchlovala malá flotila federálních lodí. Šlo o sedm křižníků, devět bitevních lodí a torpédoborců více než filcek v sultánově harému. Všechny lodě měly otevřené torpédové výpustě a z těch největších ke mně mířila hejna stíhaček.

Zapnul jsem Paynův motor a nastavil kurz na stanici Vladivostok, nejbližší ruský válečný vesmírný přístav. Palubní monitor oznámil vstup do podprostoru za třicet sekund. To byla dobrá zpráva. Ta špatná spočívala v tom, že první tři stíhačky budou na dostřel za čtvrt minuty. Tedy jejich dostřel. Ne můj.

První salva proletěla ani ne metr pod trupem lodi. Zapnul jsem vysílačku na univerzální kanál a zařval: „Nestřílejte. Vzdávám se. Okamžitě vypínám motory. Prosím, nestřílejte!“

Tím jsem získal těch potřebných patnáct sekund, kdy si stíhači oddechli ukolébáni snadným vítězstvím a nestihli si včas všimnout, že jsem se zavrtal do podprostoru a zmizel jim z očí jako týraný manžel po výhře jackpotu v loterii.

Cesta podprostorem je nudnější než socialistická poezie a fádnější než vlastní manželka po třiceti letech v chomoutu. Zvlášť, když trvá dva týdny a moje lodička má pohotovostní zásoby jídla na sedm dní. Naštěstí vody bylo dost a Ridá vypadal, že mu dvoutýdenní půst, který jsem mu naordinoval, jenom prospěje.

Třetího dne i přes všechny moje ozdravovací pokusy Ingrid zemřela. Viděl jsem už mnoho smrtí, ať už jsem je způsobil já sám nebo kolem mě umírali přátelé, známí nebo třeba vojáci, které ráno přidělili jako nováčky do mé jednotky, oni dopoledne nafasovali uniformy a zbraně a večer už nad jejich hroby kouřil kněz kadidlem a zpíval smuteční žalmy.

Za ty roky jsem se stal otrlým a cynickým parchantem, jehož srdce získalo kvalitu náhrobního mramoru. Jenže Ingrid… Ingrid byla nevinná, naivní hodná holka, která umřela, protože se mi snažila pomoci.

„Umírám,“ zašeptala a byla to pravda.

Znám tyhle chvíle před smrtí. Pár minut, kdy člověk, kterému je to dopřáno, má naprosto čistou hlavu, nic jej nebolí a zcela jasně ví, že se za chvíli vypraví na legendární cestu tunelem, aby zjistil, co je na druhé straně.

„Odpusť mi, Ingrid. Odpusť mi, jestli můžeš,“ řekl jsem a rozplakal se. Poprvé od smrti své ženy Ludmily jsem plakal.

Usmála se sladce jako umírající anděl, kterým koneckonců byla.

„Ne. Já ti přece nemám co odpouštět. Děkuju ti. Děkuju ti za všechno, co jsi mi dal. Dal jsi mi svobodu. Nic víc jsem nikdy nechtěla,“ prohlásila slábnoucím hlasem.

Díval jsem se na ni jako na blázna. Chápal jsem, co říká a proč, ale byl jsem natolik zaplaven vlastními pocity viny, že jsem si nedokázal připustit, že krásná Ingrid umírá mladá, ale šťastná.

„Ingrid, jsi jeden z nejlepších agentů, jaké kdy Ruské impérium mělo. Slibuji, že tě nechám pohřbít na carovy náklady se všemi vojenskými poctami a zaplatím ti pomník, u kterého si budou dávat milenci rande ještě za tři sta let,“ plácal jsem páté přes deváté.

„Danke,“ znovu ten sladký, smutný úsměv. „Barmherziger Gott, vergib mir meine Sünden, so wie ich jenen vergebe, die gegen mich gesündigt haben,“ zašeptala chraptivým jazykem svých předků a pak její oči ztratily lesk.

Zavřel jsem jí dlaní víčka, políbil ji na čelo a pak na něj udělal znamení kříže.

Na lodi nebyla ani kapka alkoholu. V příruční desce pilota jsem ale našel dva balíčky luxusních cigaret, vyrobených z pozemského tabáku, a zapalovač. Po dvou letech jsem si zapálil, natáhl do sebe dva šluky, rozkašlal se a šel zmlátit svázaného Ibn Ridu, který to všechno jenom mlčky sledoval, do bezvědomí.

4.

Loď smrti

Vesmírná pevnost Vladivostok se nacházela na nejbližších hranicích Ruského dominia s územím Muslimské federace. Šlo o monstrum připomínající dílo pětiletého autistického chlapečka, kterému dal někdo na hraní tolik drátu a plastelíny, kolik si řekl.

Vladivostok byl rozdělený na dobrou třicítku samostatně fungujících částí. Kromě bloků určených pro život zaměstnanců pevnosti šlo hlavně o hangáry a rampy, kde kotvily válečné lodě ruské vesmírné flotily. Pevnost se ježila stovkami baterií děl a minových a torpédových výpustí, připravených rozstřílet každého nežádoucího vetřelce na anionty a kationty.

Stovky kilometrů okolo pevnosti byly posety automatickými bojovými sondami, minami a torpédy s umělou inteligencí. Loď, která neměla identifikační čip ruské flotily, nebo její přílet nebyl dopředu nahlášen, byla počítači těchto sond považována za nepřítele, a tudíž schválený terč.

Zaútočit na Vladivostok bylo stejně nebezpečné jako vložit své nádobíčko do pusy rotvajlerovi a mlátit jej přitom prázdným půllitrem do hlavy.

Naštěstí existoval způsob jak zabránit tomu, aby rotvajlerova čelist sklapla. Pro případy, jako byl ten můj, existovalo jedno místo poblíž pevnosti, kde mohla z podprostoru vyskočit neohlášená loď a přežít tak dlouho, aby se jí příslušný důstojník stačil zeptat, jaké je její poslední přání. Tahle oblast se vyznačovala nejhustší sítí torpédových komor, minometů a děl v dosahu Vladivostoku.

Vystoupení z podprostoru vnímá lidský organismus stejně jako náhlé probuzení ze spánku nebo jako na ex vypitý stakan vodky. Na rozdíl od vypití stakanu se ze šoku vzpamatujete během několika minut.

„Tady major Kalandra, krycí jméno Jeremiáš, identifikační číslo 791104, vracím se z mise na ukradené lodi, kterou mám pod kontrolou,“ zahlásil jsem do praskajícího komunikátoru naladěného na otevřený kanál. „Tady major Kalandra, krycí jméno Jeremiáš, identifikační číslo 791104 –“

„Vaši informaci jsme přijali, majore. Ověřujeme vaše údaje. Zatím stabilizujte loď a vypněte všechny systémy,“ ozval se znuděnou ruštinou hlas dispečera. Nepatřil muži staršímu třiceti let.

Místo odpovědi jsem vypnul pulsní motor, který se automaticky nastartoval při výstupu z pokřiveného vesmíru.

„Jste nahlášen jako pohřešovaná osoba. Můžete mi nahlásit číslo svého průkazu?“ oznámil mi důrazně znuděný hlas.

Ach, vy malomyslní, povzdechl jsem si v duchu nad informací, že mě rozvědka po návratu Sergeje a Šadii přeřadila ze stavu agent na misi do složky pohřešovaná osoba.

„00711,“ ohlásil jsem.

„Díky, majore, vše je v pořádku. Jste na palubě lodi sám?“

„Ne, vezu guvernéra Alcoru jako rukojmí a mrtvou agentku oddělení pro zvláštní operace, která zahynula ve službě,“ nahlásil jsem a ohlédl se dozadu do nitra rakety.

Na podlaze ležela Ingrid. Po smrti jsem její tělo nasoukal do skafandru, z něhož jsem vysál vzduch a hermeticky jej uzavřel, abych co nejvíce zpomalil rozklad mrtvé tkáně. Ibn Ridá seděl připoutaný k sedačce a nenávistně se šklebil.

„Ty ruský pse!“ zařval. „Celou dobu jsi mě klamal. Od začátku jsi plánoval můj únos, abych těm pravoslavným prasatům prozradil muslimská tajemství. To se ve mně ale pleteš. Jakože je Mohamed prorok Boží a není Boha nežli Alláha, já nepromluvím!“ zařval hystericky.

„Nech si kecy na koledu. Po měsíci v díře, až budeš mít k jídlu jenom vodu a vepřový a nonstop ti budou pouštět německý industriální rappop, vyměkneš a budeš prosit, abys mohl vůbec něco prozradit.“

Ridá mě začal častovat těmi nejtvrdšími arabskými kletbami, na které si vzpomněl. Přestal jsem ho vnímat, protože na obrazovce přenášející venkovní obraz jsem spatřil automatickou sondu. Jakmile se přiblížila na dva metry, vysunuly se z ní dvě robotické paže a přisály se k lodi. Pak sonda zapnula motor a odtáhla nás do nejbližšího hangáru.

Bylo na první pohled poznat, jak dokonale má obsluha Vladivostoku podobné operace nacvičené. Za necelých dvacet minut od vynoření z podprostoru se loď už nacházela v hangáru.

„Prostor je uzavřen a je v něm obnovena kyslíková atmosféra. Vítejte na Vladivostoku, majore,“ oznámil mi dispečer. Jeho práce skončila.

Otevřel jsem dveře, a než jsem si rozepnul pásy, naklusalo dovnitř pět vojáků v neprůstřelných vestách a s odjištěnými samopaly. Ležérně jsem zvedl ruce nad hlavu. Ridá přestal klít a už jenom vztekle zíral na ozbrojence s ruskými orly na uniformách. Když muži zjistili, že je vše pořádku, sundal si jeden z nich z hlavy helmu a ostatní sklonili a zajistili zbraně.

„Kapitán Kovalčuk, k vašim službám, pane,“ zasalutoval.

„Rád vás vidím, kapitáne,“ oplatil jsem mu vojenský pozdrav a vyskočil ze sedačky. „Ta mrtvá dívka ve skafandru zemřela hrdinskou smrtí v carových službách. Zacházejte s ní proto podle toho. Ten muž,“ ukázal jsem na Ridu, „je válečný zločinec. Rozvědka jej potřebuje živého. Dva týdny nejedl, tak ho nakrmte, ale nepřehánějte to.“

„Provedu, pane,“ oznámil stroze voják.

„A já bych potřeboval sprchu. A taky cigarety by mi bodly. Ideálně obojí. A hned.“

Sprchu jsem si nakonec dal až na palubě Prince Egona, stíhacího křižníku patřícího vojenské policii. Šlo o nejrychlejší loď Ruského dominia. Původně na Vladivostoku jenom čekala na doplnění posádky a měla směřovat na tajnou průzkumnou misi. Jenže Bláha loď z titulu funkce carova nejvyššího špiona zabavil, aby mě co nejdřív dopravila na Vladimírovu Zemi, do srdce ruské části vesmíru.

Posádka mi svými pohledy dávala najevo, jak moc ji změna mise z tajné vojenské na taxikářskou službu neznámému papaláši, jeho zajatci a mrtvole, štve. Vždyť z Vladimírovy Země tahle posádka teprve před více než týdnem přiletěla.

Snad jenom kapitánka, která se jmenovala Jana Liškovová, nesla změnu plánů s profesionálním úsměvem. A odstupem. Když jsme přistáli na vojenském letišti na okraji Nové Moskvy, byla jediná, kdo se se mnou přišel rozloučit.

„Tatííííííí!“ takhle pištět dokázalo jediné stvoření na světě – moje dcera.

„Káťo,“ řekl jsem naopak potichu a měl co dělat, aby se mi do očí nenahrnuly slzy dojetí.

Nebyl jsem dobrý otec. Vždyť za poslední dva roky, co se naše poněkud nesourodá rodinka usídlila na Vladimírově Zemi, jsem s ní všehovšudy strávil sotva dva měsíce, a to ještě roztrhané do pěti návštěv.

Většinu času trávila Káťa s dědečkem, který se kvůli tomu vrátil z dobrovolného vyhnanství zpět na rodnou planetu, aby se o dítě své mrtvé dcery a mé první a jediné manželky postaral, když já se svou milenkou sloužíme tělem i pistolemi impériu.

Devítileté pištidlo mi s rozběhem skočilo do náruče a vlepilo uslintaný a usoplený polibek někam doprostřed čela.

Od mé poslední návštěvy před půlrokem neuvěřitelně vyrostla. Najednou byla jako malý pavouček – samá ruka a noha a hubené tělíčko. Ve tváři stále více vypadala jako její matka. Během dlouhých večerů, kdy mě přepadaly výčitky svědomí z toho, jak špatně a málo se o Kateřinu starám, jsem zrovna tohle považoval za jediný důvod, proč od ní pořád utíkám. Šadia byla úžasná milenka a v podstatě i parťák do nepohody (to hlavně), ale Ludmila byla žena, na kterou jsem nemohl zapomenout. Zvlášť, když jsem měl u sebe její malý klon.

„Miluju tě, zlobítko,“ zašeptal jsem jí do ucha a opětoval polibek na čelo. Teda bez slz a soplíků.

Až po pěti minutách bláznivého objímání se s dcerou jsem si všiml Šadii. Čekala opodál s Bláhou.

Dvaašedesátiletý velitel tajné carské policie, potomek českých emigrantů, kteří si při velkém vyhnání nemuslimů ze Země zvolili ruskou stranu barikády, měl jako vždy nasazený pokrový výraz. Dovolil si jen lehký pobavený úsměv.

I on se za tu dobu, co jsem ho neviděl, změnil. Jeho proslavené břicho se výrazně scvrklo a počet šedých vlasů na hlavě se zněkolikanásobil. Buď je nemocný, nebo má víc problémů než obvykle. To spíš.

Nejdřív jsem, s Káťou v náručí, políbil Šadiu a pak se pozdravil s Bláhou. Nejvyšší carův špion měl pevný stisk jako vždycky. Podržel mě asi tři sekundy a po zvyku pravoslavných křesťanů třikrát políbil střídavě na obě tváře. Starý velitel byl ortodoxní křesťan se vším všudy.

„Vítej doma, Jeremiáši,“ prohlásil tiše. On jediný mi říkal křestním jménem. Dělal to tak vždycky a všem. V tu chvíli už ochranka Prince Egona vyvedla do haly Ridu a vynesla Ingrid. Blondýnka ležela v hliníkové rakvi. Na Vladivostoku jich bylo několik a během krátkého obřadu před odletem lodi ji do ní obřadně za zpěvu žalmů uložil kněz a dělníci rakev snýtovali a zavařili. Že Ingrid nebyla pokřtěná, jsem nikomu neříkal. Proč taky. Navíc bych řekl, že jako představitelka oblíbeného novozákonního povolání by měla mít generální pardon.

„Přivezl jsem ti malý dárek,“ pohodil jsem hlavou ke zkroušenému Ibn Ridovi a Bláha se široce zakřenil neskrývanou radostí. „Je tvůj. Jediné, co chci, je, abys ho za žádných podmínek nevyměnil. Ví toho o nás hodně a provedl toho příliš mnoho na to, aby se vrátil na svobodu.“

„Rozumím.“

„Psovi psí smrt,“ řekl jsem s mnohem větší dávkou nenávisti, než bych u sebe čekal. Bláha jenom souhlasně pokýval hlavou.

„A ta dívka?“

„Mohl bys zajistit státní pohřeb? Slíbil jsem jí to. Naverboval jsem ji jako naši agentku a položila za cara a Matičku Rus život,“ řekl jsem tentokrát s patosem, který mě samotného překvapil. Obvykle tyhle věty pronáším s ironií nebo sarkasmem. Tentokrát jsem je myslel smrtelně vážně.

„Přemluvím novomoskevského patriarchu, aby ji osobně pochoval na Hřbitově hrdinů. Co zítra v šest hodin?“

„Díky.“

„Dnes odpočívej s rodinou. Zítra po pohřbu si musíme promluvit.“

Kateřina samozřejmě nechtěla za žádných okolností usnout. Nejmíň do jedné hodiny ráno (čas na Vladimírově Zemi měl vzhledem k délce oběhu okolo slunce osmadvacet hodin, kdy poledne představovala hodina čtrnáctá a půlnoc dvacátá osmá) mi ukazovala všechny nové šaty, které jí po svém návratu koupila Šadia (panebože, že by puberta?) a zkoušela mi vysvětlit celý složitý systém vztahů, který v jejím životě panoval, alespoň co se týkalo spolužáků, spolužaček a kamarádů okolo našeho bydliště.

Kýval jsem hlavou a alespoň chvíli se snažil tvářit a chovat jako dobrý otec, kterým jsem nikdy nebyl. Během vyprávění různých historek o spolužácích a spolužačkách si úpěnlivě stěžovala na dědečka, který ji prakticky vychovával, protože je neuvěřitelně staromódní (aby ne, byl to pravoslavný kněz a od smrti své vlastní ženy i mnich) a jak jí vůbec, ale vůbec nic nedovolí.

Co se týče mezilidských vztahů, jsem sice extrémně natvrdlý, ale došlo mi, že mi má dcera nenápadně, přesto velmi důrazně, naznačuje, abych se svým tchánem promluvil a donutil jej trošku povolit uzdu.

„Třeba oslava desátých Markétiných narozenin. Poslal pro mě mnišku, chápeš to? Markétin otec je voják, strašný pedant, ten by nás nenechal ani minutu bez dozoru, ale mnišku? Byla stará, ošklivá a na nose měla bradavici, fakt. Vypadala spíš jako čarodějnice než mniška. Prostě strašný.“ Slovo strašný vůbec používala s extrémní oblibou.

Až už nemohla únavou mluvit, rozhodla se, že jí mám začít vyprávět já o svém posledním dobrodružství. Dostal jsem se jenom k přestřelce v Rick’s Café Americain, když se mi stulila do náruče a konečně usnula. Opatrně jsem ji uchopil a odnesl do jejího pokoje.

Co jsem tu byl naposled, pěkně se změnil. Plyšáci, většinou rozházení po celém bytě, se přesunuli na jedno z křesel, kde na hromadě vyčkají na přesun do skříně a posléze do zapomnění. Kromě toho přestal být pokoj tak růžový jako dříve. Jenom fotka na nočním stolečku se nezměnila.

Byla na ní Kateřina coby nemluvně zabalená v bílé zavinovačce, její máma Ludmila ještě strhaná po porodu a já s vyplašeným výrazem chlápka, který se stal čerstvým otcem a vůbec neví, co si s tím počít. Pět měsíců po vzniku téhle fotky už byla Ludmila mrtvá. Zahynula při nájezdu Bojovníků džihádu na mou rodnou planetu Hvozd.

Tato skupina fanatických muslimských pirátů, zabíjející každého ve vesmíru, kdo se pětkrát denně neklaněl Alláhovi, se s finanční a materiální podporou Muslimské federace stala hrozbou pro celý nemuslimský vesmír. Při jejich útoku málem zahynula i Kateřina. Naštěstí byla příliš malá na to, aby si něco z té doby pamatovala. Bohužel nezůstala ušetřena podobných hrůzných zážitků ze strany mých nepřátel o pár let později.

Ludmilina smrt byla hlavním motorem mé nenávisti. To byl důvod, proč jsem kdysi vstoupil v řadách dobrovolníků z Hvozdu do ruské armády. Ve výsadku na planetu Birr, základnu džihádistů, jsem bojoval v první linii. Tisíc dobrovolníků z Hvozdu tvořilo sebevražedný první útok. Brodili jsme se krví a neznali slitování. Vraždili jsme každého, kdo nám přišel pod ruku. Ušetřili jsme jenom křesťanské a židovské otrokyně.

Až bylo po všem, spoutali jsme všechny zajatce, zdravé i zraněné, a svezli je na jedno místo, širokou rovnou louku. Otrokyním jsme rozdali nože, lopaty, obušky a pistole a nechali je udělat, co uznají za vhodné. Každý má mít právo na pomstu.

V ruských službách jsem to nakonec dotáhl na majora rozvědky. Pak jsem se načas postavil na vlastní nohy a stal se pašeráckým kapitánem. Bohužel jsem Bláhovi dlužil za život dcery a jeho cena byla vysoká – návrat pod křídla ruského orla. Pašeráckou loď Jeremiáš, na níž jsem zažil nejsvobodnější léta, jsem předal do rukou prvního důstojníka a vyrazil znovu sloužit carskému trůnu.

Od té fotky mě dělilo necelých deset let. Za tu dobu jsem se stal naprosto jiným člověkem. Vůbec netuším, co by mi Daniel Kalandra na fotce řekl. Chápal by mě? Odsuzoval? Děsil by se toho, co se z tohohle hodného a snaživého kluka stalo? Nevím. Můj život se stal šíleným a zběsilým a občas jsem se v něm ztrácel i já. Ať už jsem ale dělal cokoliv, vždycky jsem věřil, že stojím na správné straně, že to, co dělám, je dobré. Zvlášť v téhle době. Nebyl jsem žádný patriot, ale znal jsem poměry na území Muslimské federace. Věděl jsem, jakou cenu tam má lidský život, zvlášť pokud jde o ženu, nevěřícího nebo otroka.

Uložil jsem Kateřinu do postele, přikryl ji a políbil na čelo. Automaticky jsem hledal růžového slona, bez kterého dřív nedokázala usnout. Seděl na křesle zanesený tenkou vrstvičkou šedého prachu. Otřel jsem ho do rukávu košile a dal do postele. Kateřina jej reflexivně uchopila za chobot a objala ho. Po dlouhé době jsem se spokojeně usmál. Byl jsem doma.

Jak Bláha slíbil, tak skutečně učinil. Pohřeb, kterého jsme se kromě něho zúčastnili já, Šadia, jež Ingrid znala jen zběžně, a Kateřina, která pohřby s dědečkem pravidelně obrážela, skutečně vedl starý zamračený patriarcha s dlouhým šedivým pravoslavným plnovousem. Po hodině a půl obřadu (pěkně to odbyl) nám každému požehnal a za doprovodu dvou mnichů nasedl do luxusního vznášedla a zmizel. Hrobníka jsem poslal do nálevny na pivo a Šadii s Kateřinou na nákupy. Do ruky jsem vzal lopatu a začal pomalu házet hlínu na dubovou rakev. Tuhle poslední službu jsem německé blondýnce dlužil.

Bláha si zapálil cigaretu, rozhlédl se, jestli nás někdo nesleduje a sedl si do zelené trávy. Slunce příjemně hřálo a nemít v zemi pod sebou mrtvou Ingrid, připadal bych si jako na brigádě za studentských časů.

„Časy jsou zlé, Jeremiáši,“ povzdechl si hlavní carův špion.

„To mi povídej. Té holce pod náma nebylo ještě osmnáct.“

Všiml jsem si, jak smutně pokýval hlavou, a hodil další lopatu hlíny na zpola zasypané víko rakve.

„Pojď si na chvíli sednout,“ vyzval mě a okamžitě ke mně s nabídkou natáhl ruku s krabičkou cigaret Petr Veliký. Vzal jsem si, zapálil a svalil se s ním do trávy. Bylo vážně pěkně.

„Car umírá.“

„A to je špatná zpráva, nebo dobrá?“ zeptal jsem se.

„Špatná. Vladimír Třináctý byl osvícený monarcha. Nikdy nejednal ukvapeně. Vždy myslel na dobro svých lidí a planet, které spadaly pod ruskou ochranu. Na takové vládce Rusové vždycky štěstí neměli.“

„To mi nemusíš vyprávět. Měl jsem hodiny dějepisu a občas jsem nad historií těch šílenců kroutil hlavou, jako bych si ji chtěl utrhnout,“ konstatoval jsem a mocně vyfoukl bílý dým do vzduchu. Obláček kouře se vznesl do prostoru nad námi a za chvíli se ztratil jako život nebohé Ingrid.

„Někdo podobný brzy na trůn nastoupí.“

„Michal Sedmý?“

Místo odpovědi pokýval hlavou a típnul cigaretu do hlíny.

„Jak moc je to špatný?“

„Je to rozmazlený fracek. Nebožka carevna mu dala první poslední a co je nejhorší, vymazlila jeho ego do neskutečných výšin. Ten parchant si myslí, že je nejchytřejší ze všech a každého přechytračí.“

„A dokáže to?“

„Nenech se vysmát. To dokážu přece jenom já,“ zasmál se Bláha a zapálil si další cigaretu.

Típnul jsem tu svoji a další už raději z balíčku nevytáhl. Pěkně se mnou zamávala. Naposledy jsem kouřil před týdnem na Ridově lodi a to jsem se párkrát pozvracel. Nechápu, jak jsem mohl kouřit dvacítku denně a ani se nad tím nepozastavit.

„K čemu jsi vůbec potřeboval ty Číňany?“

„Ani ne tak Číňany jako Číňana. Pojďme přikrýt hnědou peřinou tu nešťastnou dívčinu a večer se všechno dozvíš.“

Už na počátku bylo jasné, že tohle je schůzka těch nejdůležitějších lidí v ruském impériu. Teda pominu-li umírajícího cara Vladimíra. Kromě mě, Bláhy a čínského desertéra Li van der Brukena, který si opět nechával narůst vlasy a vousy, takže se svým čerstvým ježkem vypadal poněkud legračně, se v černých kožených křeslech rozvaloval admirál Teodor Lapin, velitel ruské válečné flotily, jeho zástupce a toho času velitel obrany impéria Alexej Petrov, muž, pod jehož velením jsem se kdysi coby pěšák během útoku na Birr pomstil těm, kteří mohli za smrt mojí ženy, a generál Pavel Vilk, náčelník generálního štábu pozemních vojsk.

Mezi těmito úctyhodnými stařešiny jsem si připadal jako žák základní školy, který se omylem připletl na večírek pro starší a pokročilé. Lapinovi s Petrovem táhlo určitě na osmdesát a Vilk už měl určitě také sedm křížků na krku. Přestože tělesnými proporcemi se od sebe lišili – Lapin byl vysoký a hubený, Petrov naopak malý a zakulacený podobně jako Vilk, který ovšem kulhal na pravou nohu a měl mírný hrb, v důsledku zranění, která utržil v turunské operaci před čtyřiceti lety – měli jednu věc společnou: jejich přímé ostré pohledy a sebevědomé držení těla prozrazovaly, že tito muži v rukou svírají obrovskou moc a jsou si toho setsakramentsky vědomi.

Bláha proti nim vypadal trošku jako dobromyslný pupkatý strejc, který se neúspěšně živí coby podomní prodejce olétaných kosmických plachetnic.

Nikdo z vojáků, včetně van der Brukena, nekouřil. Přesto si Bláha suverénně zapálil cigaretu. Naštěstí měla jeho kancelář, v níž se schůzka odehrávala, velmi výkonné odsávání.

Že rozhovor, který tu povedeme, bude vážný, jsem poznal hned. Bláha si totiž odpustil svou obvyklou žoviálnost, kterou se snažil přesvědčit lidi ve svém okolí, že je navzdory tomu, co se o něm povídá, jenom takový milý, veselý a trošku popletený chlapík.

„Kým je pan Li van der Bruken, snad nemusím nikomu z vás vysvětlovat. Pan Bruken byl ještě coby člen Rady imámů zodpovědný za nejdůležitější vědecké projekty Muslimské federace,“ pronesl unaveným hlasem Bláha. Vyfoukl mocně dým směrem k odvětrávání na stropě a pokračoval. „Jak víte z mých pravidelných zpráv, Rada imámů se už před lety rozhodla definitivně zbavit vesmír všech křesťanů, židů a nevěřících. Válka s Američany před dvěma lety sice ukázala, že federace je velmi silná, ale že totální vítězství nad nepřáteli není možné. Proto se teď muslimové snaží ze všech sil získat technickou převahu,“ pronesl Bláha a pokynul Číňanovi, aby pokračoval.

„To, o čem tu pan Bláha mluvil, je projekt, který jsme nazvali Alláhův hněv. Když jsem ho před několika lety připravoval, doufal jsem, že přinese všem lidem mír. Mělo jít totiž o zbraň tak ničivou, že jenom hrozba jejího použití by zabránila komukoliv útočit na muslimy. Toužil jsem vytvořit něco jako jadernou bombu. Ač byla ve své době zbraní naprosto strašlivou, zabránila válce mezi tehdejšími Spojenými státy a Sovětským svazem. Čím byla zbraň hrozivější, tím víc byla zárukou světového míru.“ Li van der Bruken mluvil velmi dobře anglicky. Podle toho, s jakým zájmem jej admirálové s generálem poslouchali, jsem pochopil, že mu rozumějí každé slovo.

„Bohužel,“ povzdechl si Číňan, „většina členů Rady imámů touží Alláhův hněv nepoužívat k zastrašování nepřítele, ale k jeho zničení.“

„Prosím, k věci, pane van der Brukene. My jsme si vědomi toho, že jste člověkem míru,“ pronesl do dramatické pauzy Bláha.

„Je mi líto, pánové, ale vynalezli jsme zbraň, která je schopna zničit celou planetu.“

Snad jenom admirál Petrov zachoval klidný výraz. Lapin nadskočil na sedačce, jako by jej něco píchlo do pozadí, a Vilk otevřel v úžasu ústa. Já jsem hrábnul k Bláhovi na stůl pro cigarety a rychle si jednu zapálil.

„Alláhův hněv je jméno prototypu vesmírné lodi, která to dokáže.“

„Nesmysl,“ zakroutil hlavou Lapin, který nahlas vypustil myšlenku, jež mi v hlavě blikala také.

Pamatuji si, že teoreticky jsme kdysi tuto tezi probírali na univerzitě. Likvidace celé planety jinak než tisícovkou atomových bomb je prostě nemožná. Pokusy s výrobou většího množství antihmoty nebo obohaceného uranu a plutonia, které by to dokázaly, už víc než sto let selhávají. Podle všech mých profesorů, kteří se diskuze zúčastnili, jde čistě jenom o fantastickou teorii z hájemství pravěkých sci-fi filmů.

„Není to tak dávno, co jsme si také mysleli, že je to nemožné, ale pak se nám podařilo nejen vytvořit, ale hlavně uchovat malou černou díru o průměru desetiny milimetru. Alláhův hněv má uprostřed elektromagnetickou past, v níž se díra nachází. Past funguje jako torpédomet. Loď ji vypustí k planetě. Míru poškození planety si navolíme jednoduše nastavením rychlosti. Čím pomaleji díra poletí, tím fatálnější následky to celé bude mít.“

Vojáci v místnosti se po sobě jenom zmateně dívali. Vůbec netušili, o čem je řeč. Studoval jsem fyziku, matematiku a informatiku, takže jsem náhle viděl desítky slabin, které Číňanovo vyprávění má.

„Co Hawkingovo záření? Černá díra složená ze hmoty dvaceti tun se vypaří za sekundu.“

Číňan se na mě otočil s tázavým a zároveň uznalým pohledem. Zatím mě znal jenom jako chlapíka, který mu prostřílel cestu na svobodu. Asi se ještě nepotkal se zabijákem, který by dokázal v jedné větě použít slova záření a Hawking.

„U planety, kterou jsme si pojmenovali Eham, jsme náhodou objevili primordiální černé díry.“

„Grchklchk.“ Zvuk, který jsem vydal, způsobilo to, že jsem naráz polkl, zakašlal a pokusil se zhluboka nadechnout i zatajit dech zároveň. Li van der Bruken předpokládal stejné reakce i u mých kolegů, ti však byli naprosto lhostejní. Slovo primordiální zřejmě slyšeli poprvé v životě.

Konečně jsem si odkašlal, polkl a nadechl se ve správném pořadí. „Primordiální černé díry? Za sto let je nikdo nenašel!“ vykřikl jsem.

Číňan se jen samolibě usmál. „Musím skromně podotknout, že to byla moje práce, v podstatě šlo o náhodu, porovnával jsem data,“ spustil Číňan, když jej Bláha významným zakašláním přerušil. „Ach ano. Abych to vysvětlil jednoduše. Primordiální černé díry vznikly na začátku vesmíru, takže se nám už jen tak nevypaří. Zároveň jsou příliš malé na to, aby zničily planetu a rozpínaly se. Okolo Ehamu jsme jich zatím objevili jedenáct. Abychom je mohli využít, museli jsme jim samozřejmě začít přidávat hmotu.

Postavili jsme tedy na Ehamu obrovské dělo, kterému říkáme vysokohmotnostní urychlovač a které přímo do vybrané černé díry dokáže střílet obrovské množství hmoty, tunové bloky ze železných měsíců Ehamu. V okamžiku, kdy černá díra naroste dost na to, aby dokázala zničit menší planetu, už jenom stačí nechat ji vplout do elektromagnetické pasti, kterou si pak prostým magnetickým polem do sebe vtáhne Alláhův hněv.“

„Matkoboskaczenstochowska,“ vyprskl jsem ze sebe oblíbenou kletbu svého polského dědečka. „Teoreticky to dává smysl, ale tu loď si nedokážu představit.“

„Pan Bláha,“ usmál se Číňan směrem k hlavnímu špionovi, který, rozvalen v křesle, kouřil další cigaretu, „byl stejně skeptický jako vy. A myslím, že vás tenhle důkaz přesvědčí stejně.“ Jako na povel zhasnul Bláha prostřednictvím dálkového ovládání světla a spustil automatické rolety v oknech. Číňan pak zapnul tenký monitor o velikosti dvakrát jeden metr. Když byl vypnutý, dokonale splýval s bílou zdí. Teď se na nás jeho prostřednictvím šklebil temný vesmír.

„Tady je Alláhův hněv,“ prohlásil van der Bruken a pustil připravené video. Na obrazovku vplula loď. Nic podobného jsem dosud nikdy neviděl.

„Je dlouhý skoro sedm tisíc metrů a v nejširší části měří na pět set metrů. Lépe si jej představíte takto,“ řekl a přepnul na 3D. Loď opustila obrazovku a vplula do místnosti. V podstatě vypadala jako obrovská temná roura, která má vzadu další čtyři malé roury, vepředu jednu malou a pak pár dalších po bocích.

„Uvnitř této části se nachází elektromagnetická past a také dva malé urychlovače, které dodávají převážené černé díře dost energie k tomu, aby se nevyzářila. To je hlavní a nejdůležitější část lodi,“ ukázal Číňan na její největší komponent. „Ty zadní čtyři válce jsou nejvýkonnější motory, jaké se nám podařilo postavit. V případě výpadků by loď dokázaly pohánět jenom dva. A to, pánové, mluvíme o lodi, která v sobě má černou díru o hmotnosti více než desetiny pozemského měsíce,“ pronesl pyšně.

„Paynovy motory jsou tady nahoře a tady dole. Opět by stačil jeden, ale v případě Alláhova hněvu jsme nechtěli ponechat nic náhodě. Ten přední malý modul je velitelský a řídicí můstek. Zbytek lodi tvoří jen tyto čtyři kapsle, jakoby přilepené k hlavní části. Je v nich dohromady deset stíhaček a pak dvacet dělostřeleckých baterií vnější ochrany. Loď sama o sobě je tedy velmi zranitelná. Při našich úvahách jsme však předpokládali, že na případnou misi poletí s dostatečně velkou ochrannou flotilou.“

Ta loď vypadala vážně impozantně. Nedovedu si představit, že by ji dokázal postavit někdo jiný než muslimové. Že byli megalomani, jsem věděl už od té doby, co zkonstruovali Mohameda, ve své době největší vesmírné plavidlo. Ta ovšem nikdy neodstartovala. Během teroristického útoku, který zorganizovali židé a v němž jsem hrál nemalou úlohu, se zřítila na planetu, z jejíž surovinové základny povstala.

„Kolik stála její výroba?“ zeptal se admirál Petrov, jako by mi četl myšlenky.

„Největší náklady byly samozřejmě na vysokohmotnostní urychlovač na povrchu Ehamu, který vznikal více než pět let. Loď samotná už nebyla tak drahá. Stála nás více než patnáct bitevních lodí.“

Petrov překvapeně hvízdl. Patnáct bitevních lodí nedokázalo Carské dominium s vypětím všech sil vyrobit ani za tři roky. Materiální převaha Muslimské federace byla skutečně drtivá.

„Vyzkoušeli jste ji prakticky?“ promluvil konečně Vilk.

„Ano, vyrobili jsme černou díru a dokázali ji uvěznit v pasti a posléze vypustit směrem k malé mrtvé planetě ve hvězdokupě M11. Bohužel došlo k tomu, že díra planetou proletěla velkou rychlostí a nezůstala v jádru. I tak by ale – v případě, že by šlo o obydlenou planetu – mohlo dojít k obrovským škodám.“

„Jakým?“ zeptal se Lapin.

„Minimálně by takový průlet způsobil, že by zešílelo jádro planety,“ řekl jsem. „Vybuchovaly by sopky, moře by rozdrásaly vlny tsunami a možná by došlo k poškození rotace planety.“ Tohle jsem si představit dokázal a nebylo to vůbec nic hezkého.

Číňan jenom pokýval hlavou. „Pokud by šlo vše správně, pak by naše díra o velikosti zrnka mouky a gravitaci obřího asteroidu uvízla ve středu planety. Ihned by došlo k deformacím jádra planety, ale i k narušení magnetického pole, a tím pádem i atmosféry a k jevům, o kterých tu mluvil pan Kalandra. Černá díra by nezaparkovala ve středu planety, ale oscilovala by anebo spíš obíhala po velmi eliptické trajektorii uvnitř planety kolem jejího jádra.

Až by se její oscilace zastavily, tak by díra začala vyžírat planetu zevnitř. Za pár dní by spořádala kapalnou část jádra a začala působit na zemský plášť. Jakmile se tento vliv zlomí za kritickou mez, spadne celý plášť i zemská kůra, a tedy i povrch planety do černé díry volným pádem. Z planety se pak už během několika desítek vteřin stane černá díra o rozměru golfového míčku.

Tento proces, pánové, je pochopitelně od začátku nezastavitelný.“

„A do prdele,“ prohlásil za všechny Teodor Lapin a mně nezbylo než s ním souhlasit.

Po Číňanově prezentaci jsme se ve stejném složení, tedy akorát už bez přítomnosti muslimského vědce, sešli ještě o dva dny později. Otázka, kterou admirálům a generálovi Bláha položil, byla jediná: Co s Alláhovým hněvem?

„Měli bychom informovat Američany a Židy,“ oznámil Lapin.

„Už se stalo,“ mávnul rukou Bláha.

Trošku mě překvapil. Automaticky jsem očekával, že je tajnůstkář a jak rád informace získává, tak se o ně nerad dělí, ale situace byla zřejmě příliš vážná na to, aby si hrál jenom na svém písečku. Židy samozřejmě myslel ty, kteří žijí na třech oficiálních planetách – Helbronu, Tavě a Alefu.

Židé vyhnaní ze Země jako první ovšem tajně kolonizovali ještě další tři planety v hlubokém vesmíru. Tedy minimálně. Ani já nevím všechno. O existenci planet, na nichž tajná židovská civilizace úspěšně vzkvétala, vědělo mimo jejích obyvatel jen pár vyvolených, kteří se Židy spolupracovali. Jako třeba já.

Kdysi jsem židovskému Mossadu pomáhal a naopak si od nich během svého působení mezi pašeráky pár službiček vybral. Ty planety se jmenovaly Haarec, Bet Lechem a Jad. Každá se nacházela v jednom slunečním systému. Židé, aby přežili, obětovali stovky skokanů – odvážných dobrodruhů, kteří v malých raketách skákali podprostorem do vytipovaných vzdálených částí vesmíru, aby našli místo pro život permanentně pronásledovaného národa. Mnozí z nich při skocích přišli o život, ať už se objevili nebezpečně blízko nějaké hvězdy, v planetě nebo roji meteoritů. Tři odvážní šťastlivci, pak zajistili svému národu přežití.

Pokud šlo o tyhle Židy, tak ty jsem informoval o nové muslimské hrozbě já.

„Máme v podstatě dvě možnosti,“ řekl po krátkém mlčení v místnosti a zapálení si nezbytné cigarety Bláha, „buď si zahrajeme na dobu Studené války, nebo tu zasranou loď zničíme.“

„Dobu Studené války?“ zeptal se Vilk. Bláha si v historických paralelách rochnil jako pašík v žitě, ale posluchače tím většinou uváděl do zmatku a rozpaků. Zřejmě schválně.

„V té době byli muslimové partička zaostalých chudáků, kteří kamenovali své manželky a léčili si hemeroidy koupelemi v Perském zálivu. Světu vládly Spojené státy americké a Rusko opojené neznabožským bolševismem. Dobrých padesát let stály tyhle mocnosti na pokraji války. To, co tomu zabránilo, byly atomové bomby. Obě strany jich měly tolik, že věděly, že pokud začne válka, tak nebude mít vítězů, jenom poražených.

Naší šancí tedy je postavit vlastní urychlovač a vlastní loď s elektromagnetickou pastí. To je vlastně to, v co doufal nešťastný van der Bruken, když celý projekt vymyslel a dotáhl do úspěšného konce. Chtěl postavit matku všech zbraní, hrozbu tak strašnou, že zamezí dalším válkám.

Máme veškerou dokumentaci, abychom se do toho pustili. Pokud bychom měli dostatek prostředků, za tři roky vyrobíme vlastní prototyp.“

Admirálové Petrov a Lapin vypadali uchváceně. Mít takovou loď, jakou viděli na Číňanově nahrávce, pro ně jako nejvyšší vesmírné velitele muselo být nesmírně přitažlivé, jenže Vilk jakékoliv úvahy na tohle téma velmi rychle poslal do černé díry zapomnění jedinou otázkou.

„A kolik nás to bude stát?“

„Polovinu našeho armádního rozpočtu. Navíc, pokud muslimové mají skutečně v plánu tu zbraň použít, jak tvrdí náš zběhlý vědec, tak ji stejně nestihneme postavit,“ odvětil Bláha, jenž se už evidentně dávno rozhodl, která z nabízených alternativ je jediná možná a správná, a jenom chtěl dát velitelům iluzi vlastního rozhodnutí.

„Takže nám nezbývá nic jiného, než zlikvidovat urychlovač a loď,“ řekl Petrov.

„Přesně tak. Jediný problém spočívá v tom, že když už něco takového muslimové dokázali jednou, dokáží to i podruhé. Navíc taková akce se samozřejmě neobejde bez následné reakce. Taky bychom mohli vyvolat válku,“ odvětil Bláha.

„Ale jestli jsem to dobře pochopil, muslimové chtějí válčit tak jako tak,“ prohlásil Vilk.

„Podle našeho nového čínského přítele ano. Zapadá to i do zpráv, které mám od agentů. Je tu ovšem jeden klasický problém. To, že někdo chystá válku, neznamená, že ji skutečně začne. Vždyť i my permanentně proti muslimům zbrojíme, protože jsme přirození nepřátelé. Ale dosud jsme konflikt nezačali,“ kontroval Bláha.

„Takže tu máme úchvatné dilema. Muslimové mají zbraň, která je schopna proměnit Vladimírovu Zemi v jednu malou černou díru, mají víc válečných lodí a vojáků a chystají proti nám válku. Abychom měli nějakou šanci, musíme zaútočit jako první a zničit jejich největší strategickou výhodu – Alláhův hněv. Ovšem ve skutečnosti se k té válce ještě nerozhodli, což poznáme jedině tak, že na nás pošlou první torpédo, takže naší protiakcí můžeme začít válku, která by jinak třeba nikdy nezačala, a stát se tak fakticky strůjci svého vlastního konce,“ shrnul jsem stávající směr úvah.

„Bingo!“ zasmál se Bláha a vycenil na nás kouřem zažloutlé zuby.

„Máme ještě nějakou jinou možnost? Třetí cestu?“ zeptal se Lapin, když utichl šéfšpionův huronský smích.

„Máme,“ prohlásil spokojeně Bláha a bylo vidět, že přesně k tomuto bodu chtěl od začátku naší debaty dostat. „Proto tu mezi námi sedí major Kalandra, který už kdysi tu třetí možnost provedl.“

Srdce se mi rozbušilo strachem. Jestli Bláha ví, co jsem pro Židy kdysi udělal s tehdejší muslimskou chloubou – lodí Mohamed, tak jsem dřív nebo později v pěkném průšvihu.

„Jeremiáši, popiš, prosím, velitelům, jak se ti podařilo zachránit svou dceru na Zakátu,“ vyzval mě Bláha.

Měl jsem co dělat, abych hlasitě nevydechl úlevou. Strach a paniku jsem chytnul za uši jako dva poškoláky, uštědřil jim pár pohlavků a hodil do temného sklepa zapomnění, odkud se zase určitě vynoří, až se ocitnu ve skutečném průšvihu.

„Zakát? Myslel jsem, že ten masakr v kasárnách provedli Američané,“ skoro vykřikl Vilk.

Bláha se jenom usmál blaženým úsměvem otce, jehož dítě se poprvé vykadilo do nočníku. To dítě jsem byl já, to hovínko skutečně stálo za to a tím nočníkem byla Muslimská federace.

„Muslimové na Zakátu věznili stovky žen a dětí, které chtěli rozprodat do otroctví. Většina z nich pocházela z obsazených amerických planet. V té době jsem, jak asi víte, působil v meziplanetárním obchodě s poněkud neobvyklým zbožím. Měl jsem proto skvělé kontakty jak na piráty, tak obchodníky se zbraněmi.

Celá akce byla velice jednoduchá. Na orbitě Zakátu hlídkovalo jen pár starých bojeschopných lodí a pro najaté piráty nebyl problém je během krátké bitvy proměnit na atomy. Pak jsem použil několik desítek bojových robotů naložených v automatických vyloďovacích sondách. Šlo o americké automatické lodě Day D. Použil jsem bojové T stroje, s nimiž jsem v té době obchodoval.

Ty na sebe upoutaly pozornost obranných sborů planety, takže jsem se s malým žoldáckým výsadkem mohl nepozorovaně dostat až ke kasárnám, která v té době hlídala poměrně malá skupina vojáků. Samozřejmě, šlo o dost riskantní podnik, ale podařilo se nám bez úhony proklouznout na planetu, stejně jako se z ní úspěšně dostat.“

Lhář, lhář, lhář, tepalo mi v mozku, jako by v něm chtěl šílený kameník vytesat do náhrobku mého svědomí, že si vymýšlím jako obchodník s deštěm. Ve skutečnosti pocházely válečné lodě z utajených židovských planet stejně jako komando, s jehož pomocí jsem svou dceru vysvobodil ze zajetí, a bojoví roboti také. Obrana Zakátu byla setsakramentsky dobře zajištěná a rozhodně nešlo o takovou selanku, jakou jsem vylíčil. Takhle by náš útok zkrachoval už ve vesmíru.

Dal jsem ale slib, že tohle neprozradím ani na smrtelné posteli. Kdyby se muslimové dozvěděli o skrytých židovských planetách, kde mají Židé válečné lodě a armádu (na těch třech povolených a kontrolovaných nesměli mít jedinou válečnou loď), znamenalo by to okamžitou a totální válku proti nim. A čím méně lidí to ví, tím větší je šance, že zůstanou v bezpečí. Chystal jsem se jednou říct Bláhovi pravdu, ale říkal jsem si, že okamžik na smrtelné posteli bude časově nejvýhodnější. Raději bych na jeho než na mé, ale to už byly podružné detaily.

Po mém krátkém a hodně upraveném shrnutí toho, co se stalo na Zakátu, na mě velitelé koukali, jako kdyby se před nimi zjevil prorok Mohamed a zkoušel je obracet na židovskou víru. Zvlášť Vilk nešetřil obdivem.

„To, co Jeremiáš dokázal na Zakátu, mě při mých úvahách, jak si poradit s problémem Alláhova hněvu, dovedlo právě ke třetí cestě. Mohli bychom zkusit Jeremiášovu akci napodobit. Musíme rychle udeřit, napáchat co největší škody a zmizet. Celá akce musí proběhnout tak, aby se muslimové nikdy nedozvěděli, že jsme to byli my.“

„Můžeme se vydávat za Američany,“ navrhl Petrov, ale podle úsměvu ve tváři nemyslel svůj návrh vážně.

„Můžeme se vydávat za piráty,“ navrhl jsem já a ostatní souhlasně pokývali hlavou.

Další dny probíhaly ve znamení příprav na útok. Admirálové vymýšleli různé akce. Většinou s čím přišel jeden, druhý zamítl. Během několika soukromých sezení s Bláhou jsme také zkoušeli přijít na to, jak zasadit muslimům tvrdý úder, aniž bychom sami utrpěli mnoho škod, ale na nic jsme nemohli přijít.

Navíc Bláhovo soustředění bylo den ze dne horší a horší. Starý car umíral a zdálo se, že mezi mocnými a vlivnými muži impéria se začíná vést tichá, ale tvrdá válka. Zatímco car Vladimír, jeho sestra i dcera, jejímž byl Bláha křestním kmotrem, jej milovali, nastupující monarcha toužil na šéfšpionově místě vidět někoho mladšího a sobě loajálnějšího.

Hašteření o moc šlo vždycky mimo mě, neměl jsem důvod se ho účastnit, ani jsem po tom netoužil. Užíval jsem si klidné okamžiky s dcerou i milenkou. Věděl jsem, že po tolika letech odloučení s ní jen těžko navážu významnější vztah, ale na svou obranu musím říct, že jsem se alespoň snažil.

Jednou jsem ji vzal do vznášedla a celý den jí ukazoval místa, která jsem měl spojená s její matkou. Muzeum, v němž jsme se seznámili, hotel, kde jsme se ukrývali před jejím otcem, i chrám, kde nás nakonec oddal.

Po dvou týdnech jsem získal pocit, že žiju opět normálním životem. Myšlenky na plánovaný útok vůči muslimům stejně jako permanentní hrozbu války jsem vytěsnil do sklepení své mysli a užíval si život, jak jen to šlo.

5.

Převrat

Měl jsem toho chlapa zastřelit. To byla úplně první chyba, které jsem se ten den dopustil.

Nejspíš mě probudily jeho kroky. Mé vědomí se vynořilo ze sna do reality a já cítil, jak někdo stojí necelé dva metry od postele. Pomalu, aby to vypadalo, že se vrtím ze spánku, jsem vsunul pravačku pod polštář, kde jsem měl zasunutého makarova. Teprve, když jsem v ruce ucítil kov, pootevřel jsem oči.

Bylo ráno. Světlo slunce Vladimírovy Země nesměle prosvítalo skrz záclony v naší ložnici. Šadia vedle mě pravidelně oddychovala a já spatřil postavu, která tak předčasně ukončila můj sladký spánek. Byl to blonďák. Jeho slámové vlasy sčesané do obskurní patky mě překvapily jako první. K blonďatým vlasům patřily ještě modré oči, pihami posetý nos a zjizvené rty podepsané buď jednou ošklivou havárií, nebo několika na sobě nezávislými zraněními. Na sobě měl standardní policejní uniformu. Důvěrně známý oblek mě bohužel uklidnil. Povolil jsem sevření pistole a pomalu se posadil.

„Něco se stalo? Kdo vám otevřel dveře?“ zamlel jsem se ještě rozespalý.

Za mnou cvakla pojistka pistole. Nejdřív jedné a pak dalších dvou. Blonďák nebyl v ložnici jediný nezvaný host. Další tři uniformovaní mládenci stáli na druhé straně místnosti.

„Co to tady, kurva, blbnete?“ pronesl jsem pomalu a důrazně.

„Majore Kalandro, jste zatčen pro podezření z protistátního spiknutí za účelem svržení monarchie. Od této chvíle cokoliv řeknete a uděláte, může být proti vám použito jako důkaz během soudního líčení,“ procedil skrze zuby blonďák, ruce stále v kapsách. Aby ne, když měl s sebou tři odjištěné pistolníky na pomoc.

„To je nějaká legrace? Až zavolám plukovníku Bláhovi, tak jste všichni čtyři do hodiny na dlažbě, to si pište,“ zahrozil jsem, ale pomalu mi začalo docházet, že jsem se ocitl v nějakém průšvihu, jehož rozsah bude hrozivý.

„Pokud myslíte Antonína Bláhu, tak ten byl jako hlava spiknutí zatčen před hodinou. Řekl bych, že vám moc nepomůže,“ usmál se blonďák, čímž konečně projevil nějaké emoce. Nevypadal přitom příliš sympaticky.

„Chápu, jedna mocenská klika porazila druhou,“ zamumlal jsem a vstal z postele dostatečně pomalu na to, abych chlapíky nepoplašil.

„Můžu se alespoň obléct?“ Na sobě jsem měl totiž jenom roztrhané tričko a plandavé trenýrky.

„Samozřejmě, ale opatrně. Hoši mají citlivé prsty a ještě citlivější spouště.“

„Danieli? Co se to děje?“ vyhrkla probuzená a poplašená Šadia.

„Le tuke Katka a rakhava Jeremiáš. Mindžar pretukeavel,“ prohlásil jsem svou děsivou romštinou.

Mít za milenku horkokrevnou cikánku pocházející z matičky Země přinášelo několik výhod. Jedna z nich byla ta, že vás naučila mluvit jazykem, kterému v okruhu desítek světelných roků nikdo nerozuměl.

„Sar me les rakhava?“ odvětila vyděšeně.

Aby taky vyděšená nebyla, když se probudila v ložnici se čtyřmi cizími chlapy okolo postele a zrovna jsem jí nařídil, aby vzala Kateřinu a okamžitě zmizela z téhle planety najít pašeráckou loď Jeremiáš, na níž jsme kdysi oba sloužili a které velí náš spolehlivý přítel. A navíc jsem ji ujistil, že si brzo přijdou i pro ni.

„Dža tuke pre Helbron. Teles na rakhava denaš tuke Sára,“ řekl jsem jí, kde Jeremiáše hledat, a nasoukal se do kalhot, bílého trička a volné hnědé mikiny. Boty čekaly před dveřmi.

Teprve až po jejich obutí jsem se chtěl pustit do útěku. Jednak jsem případnou rvačkou s pistolníky nechtěl ohrozit Šadii, případně Kateřinu, která by se mohla probudit a jít se podívat, co se to tu děje s jejím věčně se někde potulujícím otcem, a navíc nesnáším zdrhat na boso.

Jenže k útěku už jsem šanci nedostal. Po obutí mě někdo z těch mizerů praštil do hlavy a já si už jenom matně pamatuji, jak mě narvali do kufru vznášedla a nastartovali motor.

Tuhle výslechovou místnost jsem znal. Nacházela se v hlavní budově rozvědky, které až do včerejšího večera vládl železnou rukou Bláha. Sám jsem v ní několikrát vyšetřoval lidi podezřelé z protiruské špionáže.

Jenom samotný fakt, že jsem tady, znamenal, že průšvih, v němž jsem se ocitl, je mnohem větší, než jsem ráno čekal.

A co tu, sakra, dělají obyčejní policajti? Kde jsou naši agenti? Co se s nima stalo? A proč to všechno? Bláha mi říkal, že budoucí car je pěkný parchant, ale tohle? A znamená to, že když se ujal moci, že ten starý už natáhl bačkory? A jak to, že mě, sakra, obvinili z přípravy spiknutí?

V hlavě jsem měl víc otázek než puberťák porna v počítači a v mysli nepříjemný pocit, že jsem kdysi moc dobře věděl, co dělám, když jsem opustil ruské služby a věnoval se pašeráctví. Tahle země měla ve své genetické výbavě něco divného, něco, co způsobovalo, že lidé, kteří to s ní mysleli dobře, končívali s kulkou v hlavě.

Měl jsem toho chlapa fakt zastřelit. Alespoň by tu teď přede mnou nestál, nešklebil se těmi zjizvenými rty a nedal mi na uvítanou dvě rány obuškem do tváře. Zapřel jsem se do kovové židle za oplechovaným stolem, do níž mě posadili, vyplivnul jsem na lehce omyvatelnou podlahu (tuhle interiérovou vychytávku jsem měl na svědomí já) plivanec nasáklý krví a zeptal se ho, co pro něj můžu udělat.

„Tenhle přístup se mi líbí,“ usmál se. „Řekni vše, co víš, a můžeme být přáteli,“ prohlásil.

„Chlapíky jako ty mám obzvlášť v oblibě. Hlavně se mi líbí, jak neskrýváš své city a jdeš rovnou na věc. Musím tě ale zklamat, jsem heterosexuál,“ prohlásil jsem rádoby drsně, ale všechno ve mně volalo na poplach. Strach a panika vykoply dveře z temného sklepa mé mysli a teď se mi smály a dělaly si s mým vědomím, co chtěly.

„Poslouchej, Kalandro, my víme, že v téhle hře jsi jenom pěšák. Tak si nehrej na generála a vyklop, co víš. Mohlo by ti to zachránit nejenom život, ale také zdraví té tvojí přičmoudlé šukny a dcerušky,“ prohlásil blonďák, čímž mě definitivně nasral.

Poslední chlapík, který na mou dceru vztáhl ruku, skončil s prostřelenou hlavou. Nehledě na to, že rasisty jsem taky nikdy neměl rád. Nejdřív jsem jej chtěl co nejpeprněji poslat do horoucích pekel, ale pak jsem si uvědomil, že by bylo dobré nejdřív zjistit, co se vlastně stalo.

„Dobře,“ prohlásil jsem naoko rezignovaně. „Co potřebujete vědět?“

Blonďákův obličej se rozzářil. Zřejmě si opravdu myslel, že mě jeho výhružka lehce zlomila a budu mu zobat z ruky. Přestal chodit po místnosti jako chlápek před zavřenou toaletou v letadle, co potřebuje čůrat, a sednul si na židli naproti mně. Přisunul ji blíž ke stolu, spojil ruce do symbolického mlýnku a spustil.

„Víme, že Bláha chystal státní převrat a vraždu nástupce trůnu. Chceme vědět, jaký byl tvůj úkol ve spiknutí, a potřebujeme znát všechny, s nimiž jsi byl v kontaktu.“

Šok mi otevřel ústa. Státní převrat? Vražda nástupce trůnu? Spiknutí? Co to tady ten chlap blábolí? Na chviličku, úplně malinkatou chviličku mě napadlo, že by toho byl Bláha skutečně schopen, ale pak mi došlo, že starý šéfšpion měl sice víc much než kravské lejno v létě, ale byl věrný nejenom své zemi, ale i carské rodině, k níž choval jakousi zvrácenou úctu.

I když mu nepovedené carovo parchantě Michal leželo v žaludku stejně těžce jako zkažené hovězí, pořád by nikdy nebyl schopný ho zabít. Navíc byl kmotrem jeho mladší sestry Nataši, která, pokud se nepletu, trávila život v klášteře, kde čekala, až jí najdou vhodného ženicha, a Bláha bral institut kmotrovství pekelně vážně. Nikdy by své kmotřence nenechal zabít bratra.

Hned druhá otázka, která mě napadla, byla, jestli tomu, co mi tu povídá, sám věří. Nebo se prostě nový car rozhodl zatočit se starými strukturami tak, že z nich udělá protistátní spiklence, a tenhle člověk patřil k novým strukturám, které se měly osvědčit tím, že celé tohle divadlo dovedně zrežírují. V historii nešlo o nic nového a v té ruské už vůbec ne. Napadlo mě, jestli bude i monstrproces, na kterém budeme muset odříkávat předem napsané role a pak budou dělníci z doků na vesmírné lodě psát do holovizních stanic petice požadující naši popravu.

Ať tak nebo tak, došlo mi, že můj život se blíží ke konci. Alespoň, že v Rusku se popravovalo humánně kulkou do zátylku a ne jako v Muslimské federaci veřejným mučením nebo kamenováním.

„Ve skutečnosti je to jinak,“ řekl jsem.

„Ano?“ naklonil se ke mně blonďák.

„Bláha nechtěl carova syna zabít. Chtěl jej pouze unést a předat muslimům. Ibrahim, nejvyšší imám a předseda Rady imámů, mu za něj totiž slíbil čtyři miliony kreditů.“

„Cože?!“ vyprskl policajt. Ústa měl v úžasu otevřená, jako by očekával, že mu tam začnou létat pečení holubi.

„Je to tak. Bláha se pak chystal oženit s jeho sestrou a sám se stát carem. Pokud by se jim povedlo mít děti, založili by novou dynastii.“

Blonďákovi se rozšířily zorničky vzrušením. Tvářil se, jako by se zrovna v tento okamžik stal prvním mužem na světě, který zažil několikanásobný orgasmus.

„Proč ho nechtěl zabít? K čemu jej muslimové potřebují?“ zeptal se dychtivě. Doopravdy uvěřil tomu, že náhodou odhalil skutečné spiknutí. V hlavě už se mu určitě vznášely nové frčky, které mu připne na uniformu sám nový car.

„Ibrahim je homosexuál. Chtěl ho zavřít do harému a prznit, co jinýho?“

Imaginární frčky odletěly pryč a nahradil je černý mrak. Blonďák vstal tak prudce, že převrátil židli na zem.

„Ty si ze mě děláš srandu, ty svině!“ zařval a začal naštvaně soukat z oka na opasku obušek.

Blonďák udělal dvě životní chyby. První, že si o mně nezjistil vůbec nic, protože jinak by se mnou nikdy nezůstal ve výslechové místnosti sám a pokud ano, minimálně by mě k té židli připoutal. Druhou už jsem zmiňoval. Když se navezl do mé dcery, podepsal si rozsudek smrti.

Obušek už jsem jej vytáhnout nenechal. Praštil jsem ho pravým hákem do brady. Hlava mu odskočila dozadu a on automaticky udělal dva kroky směrem ke zdi. Vyskočil jsem na stůl a pořádně ho kopl do hlavy.

Křup, ozvalo se něco, co mohlo být klidně čelistí, nebo jenom vyraženým zubem.

Vyšetřovatel narazil do zdi a sesul se k zemi. Z úst mu začala téct krev.

V okamžiku, kdy se začaly otevírat dveře do místnosti, jsem seskočil ze stolu. Dopadl jsem na blonďáka, a než mě do temene udeřil něčí obušek, povedlo se mi jej dvakrát kopnout do hlavy. Při kopanci stála na druhé straně policajtovy hlavy zeď. Křupnutí se ozvalo několik a podle všeho se ten nadšený odhalovač spiknutí buď odebere na věčnost, nebo alespoň do důchodu, ve kterém si užije spoustu legrace s přebalováním od hodných a trpělivých sestřiček a opravdu osobním poznáváním života lidí, kterým vytekla půlka mozku.

O pár sekund později už jsem se začal obávat, že na světlo boží vyteče i pár kousků mého mozku. Do místnosti nejdřív vběhli dva policajti, kteří nás podle všeho pozorovali z vedlejší místnosti přes jednostranně průhledné sklo. Protože jsem chtěl nejdřív dokončit práci na blonďákovi, nechal jsem je do sebe mlátit. Bohužel jsem podcenil jejich sílu a zuřivost.

Ležel jsem vedle chroptícího vyšetřovatele, jehož pohled se ubíral do dimenze vzdálené od té naší nejmíň světelný kilometr, a schytával ránu za ranou. Jeden do mě kopal, druhý bušil obuškem. Naštěstí ani jeden cíleně. Chtěli mi způsobit co nejvíc bolesti, ne mě zabít.

Podařilo se mi kopajícího chytnout za nohu. Trhnul jsem jí a on spadl na zem. Policajt s obuškem zazmatkoval. Místo aby mi dal pořádnou nakládačku, ohlédl se po padajícím parťákovi. Vstal jsem. Zamotala se mi hlava, ale podařilo se mi udržet rovnováhu. Praštil jsem chlápka s obuškem do nosu.

Křup, udělala nosní přepážka.

Opět jsem vyskočil na stůl. Jako klokan Hopsálek z oblíbeného kresleného seriálu své dcery jsem se odrazil a dopadl do otevřených dveří. Zahnul jsem vlevo a rozběhl se do chodby.

Křup, udělalo něco ve mně. Narazil jsem do něčeho vysokého, širokého a dobře stavěného. V chodbě přede mnou stáli dva policajti. Ten první měl dva metry a při srážce se mnou se ani nezakýval. Otočil jsem se a zjistil, že jsem v pasti. Z druhé strany chodby k nám přibíhaly další posily a do dveří vyšetřovny už se stačil nacpat kopající vyšetřovatel.

Dal jsem pomalu ruce nad hlavu a prohlásil: „Vzdávám se.“ Hned potom jsem zavřel oči a rukama si zkoušel chránit hlavu. Během okamžiku jsem se totiž stal pytlem na cvičení obušků.

Ani po deseti minutách mi mé adrenalinem napumpované vědomí nedovolilo omdlít. Cítil jsem každou ránu. Do hlavy, do břicha, nohou, rukou, do tvrdých i měkkých partií. Začal jsem krvácet z mnoha míst na těle, kde mi dobře mířené rány obuškem roztrhly kůži.

Zachránil mě až příchod zdravotníků, kterým policajti museli uvolnit chodbu, aby se mohli dostat k chroptícímu blonďákovi. Muži vytržení z obuškového rauše už se k bití nevrátili. Zkroutili mi ruce za zády, zacvakli na nich pouta a po podlaze mě odtáhli do jedné z desítek cel v podzemí.

Teprve po chvíli jsem si uvědomil, že jsem se bolestí pomočil i podělal. Byl jsem trošku jako slimák. Akorát během vláčení po zemi jsem za sebou místo slizu zanechával směs krve a chcanek.

V cele jsem se zkoušel stočit do klubíčka a usnout, abych nabral alespoň trochu síly. Nešlo to. Vědomí se sice poctivě pokoušelo o odchod do říše spánku, ale rozbolavěné tělo jej vždycky vrátilo zpátky do reality.

Snad po třech hodinách, ale mohlo to být také deset minut nebo pět let, jsem dokázal vstát. Ze zdi trčel kohoutek z tvrzeného plastu. Došoupal jsem se k němu a zmáčkl ohmatané, kdysi zelené tlačítko. Po chvíli chrčení a divných zvuků připomínajících umírajícího vorvaně z něj skutečně začala téct ledově studená voda.

Nejdřív jsem do proudu strčil hlavu. Místa s roztrženou kůží začala po krátkém kontaktu s vodou pálit. Kupodivu to byla celkem osvěžující bolest. Teprve pak jsem si pomalu, jako by šlo o vrcholně citlivou termitovou nálož, sundal kalhoty.

Podle svého obsahu musely neskutečně páchnout. Rozhodně víc než přejetý ježek na silnici, na kterého se vyzvracel ochutnavač pomejí, ale já nic necítil. Asi proto, že jsem měl zlomený nos (jaká novinka!) a všechny mé vjemy se soustředily výhradně na vnímání bolesti. Musel jsem mít zlomená nějaká žebra. Jenom doufám, že mi úderníci nenatrhli slezinu nebo jiné vnitřní orgány.

Umyl jsem kalhoty, trenýrky, tričko a trochu i sebe sama. Vyždímané oblečení jsem pověsil přes kohoutek a jen tak, jak mě Bůh nebo Náhoda stvořili, jsem se stočil na studenou podlahu a konečně usnul.

Probudil jsem se sám od sebe. Žádné kopání do břicha, žádné řvaní „vstávej, hajzle!“, žádné bušení obuškem o ocelové dveře cely. Buď jsem spal jen pár minut, nebo na mě hoši zapomněli. Ani jedno nepřipadalo v úvahu. Cítil jsem se mnohem lépe než před usnutím a kalhoty také trochu uschly, což byl na vlhkou celu docela výkon.

Navlékl jsem na sebe mokré oblečení a doufal, že než na mně uschne, nedostanu zápal plic. Kdysi jsem dostal od židovských agentů, s nimiž jsem spolupracoval, do ramene speciální čip, který sloužil i jako pohotovostní lékárnička. V jedné z jeho komůrek čekaly na svou příležitost nanočástice. Jakmile čip zanalyzoval závadu v těle, vyslal armádu malých potvůrek do poraněné nebo nemocné části těla a ony začaly opravovat vše, nač jim síly stačily.

Šlo o výkřik nejmodernější a nejtajnější zdravotní technologie, ale stejně to nebyl žádný zázrak. Nejlíp se nanočásticím dařilo s jednoduchými zraněními, jako jsou třeba zlomená žebra. Proti blbé rýmě jsou ale nanopříšerky stejně bezradné jako alkoholik proti láhvi rumu zdarma. O zápalu plic nemluvě. Nejvíc se zdravotnická nanotechnologie osvědčila jako prevence infarktů, což jsem při svém celoživotně běžném přežívání z hodiny na hodinu nedokázal patřičně ocenit.

Otázka byla, jestli po tak dlouhé době vůbec může ještě čip a minipotvory v něm fungovat. Doktor Stross, který mi jej implantoval, mluvil o tom, že je třeba jej po třech letech měnit. To jsem prošvihl před mnoha dny. Mnoha stovkami dní.

Napil jsem se, vymočil do odpadové roury a konečně se posadil. Mokré kalhoty se přisály k betonové podlaze, až to mlasklo. Ještě nikdy jsem se necítil tak mizerně jako v tuhle chvíli. Vždy, když jsem proti někomu stál, když mi někdo usiloval o život nebo naopak já jemu, byli to nepřátelé. Jenže tady mě uvěznili lidé, které jsem si zvykl označovat jako své vlastní.

Ještě před týdnem by mi chlápkové, jimž jsem zabil nebo doživotně zmrzačil šéfa, salutovali a poslouchali mé rozkazy. Ještě včera bych mohl do téhle cely zavřít skoro každého, koho bych si usmyslel – ale teď?

Zajímalo by mě, kolik lidí dopadlo jako Bláha a já. Co admirálové Lapin a Petrov? A generál Vilk? Zůstal vůbec někdo z nich ve své funkci? A pokud ano, dokáží ochránit alespoň mou dceru a Šadii? Jestli blonďák nelhal, Bláha musí teď sedět v některé z okolních cel.

To pro něj muselo být naprosto strašné. Celý svůj život zasvětil obraně Ruska. Kdo ví, jestli by bez něj poslední těžká léta vůbec impérium přežilo, a teď z něj udělal nový car spiklence a nechal ho zavřít. Bláha byl sice krutý bastard, ale zároveň to byl ten nejčestnější bastard, kterého jsem poznal. Zasloužil si hrozné věci, ale tohle určitě ne.

„Vstávej, hajzle!“ probral mě z myšlenek štěk bachaře.

Konečně jsem se dočkal tradiční bachařské formulky na probrání. Muselo jít o někoho nového. Tohohle chlápka jsem v celách ještě nikdy nepotkal. Na bachaře vůbec nevypadal. Povolání bachaře v sobě tradičně obsahovalo několik základních substancí, jako třeba nadváhu, kulatý obličej, krutý úsměv a ideálně i medvědí pracky, které nikdy neměly k ráně daleko.

Tenhle chlápek vypadal spíš jako něco, co zrovna propustili po pěti letech ze samotky a poslední dva měsíce tomu dávali k jídlu jenom dvě naběračky ovesné kaše. K tomu vyplašený pohled krtka vyhozeného na betonovou podlahu plnou malých dětí s klacky a kyblíčky, prořídlé vlasy, které se snažila maskovat dlouhá světlehnědá patka přehozená přes lysinu na hlavě, a ruce tak tenké, že byly sotva tlustší než obušek, kterým mlátil do dveří.

Bachař si zřejmě své nedostatky uvědomoval, protože se dojem snažil napravit drsňáckým chováním. Vypadal spíš jako komik z filmů americké desáté nové vlny.

Usmál jsem se na něj, jako by mi přinesl lízátko zdarma, a pokorně jej následoval. Došlo mi, že jestli mi poslali takové párátko, tak zřejmě chtějí, aby mě jeho tělesná konstrukce vyprovokovala k útoku a útěku. V chodbě určitě stojí pár dobrých střelců s odjištěnými pistolemi a nervózními ukazováčky na spouštích. Tuhle hru už jsem také párkrát hrál a znám pravidla, takže jsem zvedl ruce nad hlavu a poraženecky sklonil hlavu.

„Ano, pane veliteli. Provedu, cokoliv řeknete,“ zalkal jsem v servilně výsměšném tónu a nechal se bachařem dvakrát přetáhnout přes záda. Což o to, elán měl, ale síla mu chyběla. Pomalu jsem se vypoklonkoval na chodbu. Skutečně tam stáli. Čtyři. V prackách samopaly a na sobě neprůstřelné vesty.

Hodil jsem po nich kyselý škleb vítězství. Souchotinářský bachař mě párkrát praštil obuškem a vyhnal po schodech do prvního patra. Tam čekali další čtyři. Tentokrát mi nasadili pouta na ruce a pro jistotu mi spoutali i nohy. Srandovními malými krůčky jsem vyskákal do dalšího patra a pak se došoural k výslechové místnosti.

Seděli tam dva. Hodnej a zlej. Panu Hodnému bylo určitě přes šedesát let. Na čele tři hluboké vrásky z namáhání mozkových závitů, krátké a prošedivělé, ale stále husté vlasy a vysokou statnou postavu. Pan Zlý by mohl okamžitě aspirovat na Mistr Bachař. Dokonce mu chyběl i jeden z předních zubů dole.

„Kalandra?“ zeptal se Hodný, když mě dozorce usadil na židličku, z níž jsem včera vyskočil, abych zabil blonďáka. Mokré kalhoty se s mlasknutím přilepily.

„Jo, to na mě docela sedí.“

„Víte, proč jste tady?“

„Chcete, abych byl hodný chlapec a zahrál vám epizodní roli v dramatu, jehož scénář už máte napsaný, a celé se to točí kolem spiknutí proti novému carovi,“ prohlásil jsem.

Pan Hodný se usmál. Pan Zlý nejdřív praštil pěstí do stolu a pak mě dvakrát do obličeje.

Když toho nechal, zeptal se mě pan Hodný, jestli bych takovou roli chtěl sehrát a co bych za to požadoval.

„Vyližte si, buzeranti,“ odvětil jsem a pak už si pamatuji jenom to, jak mě pan Zlý mlátí a přitom vysvětluje panu Hodnému, že to se mnou nemá cenu.

Vím, o co jim šlo. Nebylo to nic nového pod sluncem. Nový šéf se chtěl prostě jenom zbavit potencionální vnitřní opozice, a usnadnit si tak cestu k vládě. Navíc, pokud měl paranoidní a velikášské sklony, jak mi Bláha tvrdil, bylo vedení armády a rozvědky jednoznačný cíl. Podle toho, že nás tu teď v kalném ránu stálo šest mužů u zdi – já, Bláha, Petrov, Vilk, Lapin a Anatolij Jevtušenko, ještě nedávno vrchní prokurátor impéria, pokus o inscenaci nějakého procesu, v němž se všichni přiznáme ke konspiraci, jim nevyšel.

Páteří nové vlády Michala VII. se staly policejní jednotky. Obyčejní kriminalisté nemohli mít zkušenosti s manipulací lidmi jako my, špioni. Věřím tomu, že kdyby chtěl Bláha zinscenovat politický monstrproces tohoto typu, dopadlo by to tak, že by v něm sám car požadoval vlastní smrt a ještě volal po obnovení republiky. A co víc, ten chlap by tomu určitě i věřil.

Nakonec se nás rozhodli zbavit potichu. Tedy trochu hluku asi nadělají výstřely ze samopalů, které v rukou držela popravčí četa.

Protože v budově rozvědky se nikdy nezabíjelo, alespoň legálně, museli naši věznitelé improvizovat. Zahnali nás do vnitřního dvora, kde obvykle stávaly kontejnery na různé druhy odpadu. Ty někam zmizely. Jejich místo jsme zaujali my. Postavili nás čelem ke zdi, aby se nám popravčí četa nemusela dívat do očí. Myslím, že ti chlápci něco podobného dělali poprvé v životě.

Pohlédl jsem na Bláhu. Modlil se. Rychle drmolil. Neprosil o naši záchranu, ale odpuštění svých hříchů. Ostatní se modlili také. Chvíli mi to trvalo, ale nakonec jsem jednu bezhlesou modlitbu také zkusil. Prosil jsem, aby se zachránily Šadia s Kateřinou, vzaly tu hromadu peněz, co jsem měl našetřenou na různých účtech na neutrálních planetách, a až do konce života si setsakramentsky užívaly.

6.

Vězni

Dopravníky Iljušin Z nejsou určené na převážení lidí. Většinou slouží k přepravě radioaktivního nebo chemického materiálu. Proto také mají přepravní kontejnery z té nejtvrdší a nejpevnější kovové slitiny, jakou dokázali jejich konstruktéři vyrobit.

Nebyly tu tedy žádné postele, záchody nebo kohoutky s vodou. Jediná výhoda přepravy v takovém kontejneru spočívala v tom, že tu nebyli ani žádní bachaři, kteří by mě chtěli mlátit. Za posledních pár dnů už jsem toho měl docela dost.

„Dal bych si cigaretu,“ řekl snad už posté Bláha.

„Ani mi nemluv,“ kontroval jsem zřejmě taky posté, vstal a trochu se prošel na našem omezeném prostoru dvakrát tři metry.

„Zdá se, že naše mučení skončilo. Kdyby v něm chtěli pokračovat, dají vám spoustu cigaret a než by tahle podivná loď doletěla ke konci své cesty, dozajista bychom se tu udusili. Považuji to za dobré znamení,“ zasmál se Petrov a poplácal se spokojeně po vystouplém břichu.

Události posledních dní se na něm podepsaly stejně jako na ostatních. I on viditelně pohubl. Zdálo se, že na něm se ale vyšetřovatelé vyřádili nejméně. Pokud jej mučili, tak na místech, která nešla vidět.

Zato Bláha měl obličej celý zelenofialový od velkého množství podlitin různého stáří a rozsahu, které se navzájem překrývaly. Alespoň že opuchliny už mu stačily splasknout.

Vilk vypadal ještě hůř. Muž, kterého po turunské operaci museli znovu složit podle poslední fotografie a obstarat si k tomu ještě pár dílů navíc, ležel na zemi. Zlomenou nohu měl v obyčejné ortéze, které se používaly jenom v polních podmínkách. S alespoň základní nanoléčbou zlomených kostí se nikdo neobtěžoval. Generál to nesl statečně. Byl zvyklý.

Podobně bohorovně se tvářil i admirál Lapin se špatně se hojící jizvou nad pravým obočím. Zřejmě mu zlomili oba nadočnicové oblouky. V nejlepší kondici byl Anatolij Jevtušenko. Vždycky jsem ho považoval za kariéristu a leštiče klik. Bylo mu teprve čtyřicet a už pět let vykonával funkci vrchního carského prokurátora.

Tím, jak se staral o všechny tři doyeny, ale působil sympaticky ochotně a zároveň zarputile. V duchu jsem se mu za všechny pomlouvačné myšlenky omluvil.

Dopravník se nacházel v podprostoru. Nikdo nám nic nehlásil a přechod do pokřiveného vesmíru nebývá uvnitř lodě doprovázen žádnými efekty, přesto jsem věděl, že už dvě hodiny se prokousáváme černým mořem s pomocí Paynových motorů. Kdo je na cestování vesmírem zvyklý, prostě to pozná.

Oba staří hvězdní vlci mi mou domněnku ostatně potvrdili. Co jsme ale pořád nevěděli, byl důvod naší přepravy rovnou z popraviště v uzavřeném náklaďáku na malý vojenský kosmodrom a odsud rovnou do vesmíru. Ještě před čtyřmi hodinami jsme stáli před popravčí četou. Ta ale nevystřelila. Namířili zbraně, slyšel jsem, nebo jsem si to možná vsugeroval, i odjištění pojistek, ale nikdo neřekl: Pal!

Místo toho sklonila popravčí četa zbraně a pak k nám přišlo několik mužů. Znovu nás spoutali a odvlekli do auta. Celou tu cestu jsem vnímal, jako by mi někdo dal dva direkty do brady a ještě mi hrdlem prolil půllitr bramborové samohonky. Čekal jsem smrt. Konec. Tunel na věčnost. Peklo. Proměnu v žížalu. Nebo prostě cokoliv, ale místo toho nás parta policajtů, kteří na nás předtím mířili zbraněmi, jen odvlekla do auta a poslala ve staré herce do vesmíru.

„Myslím, že nás zabijí tady. Prostě nás zastřelí a pak vyhodí do volného prostoru. Naše těla už nikdo nenajde,“ prohlásil zamyšleně Lapin.

„Neřekl bych. Věřte mi, že zbavit se těla není žádný problém. Už před padesáti lety jsme opustili dříve tradiční formuli – není tělo, není vražda. Znám nejméně dvacet způsobů, jak nechat zmizet mrtvolu prakticky beze stopy, a na ty nejlepší jsem určitě ještě nenarazil, protože jejich autoři stále běhají po svobodě,“ oponoval prokurátor. Když generálu Vilkovi upravil ortézu, naštěstí nešlo o otevřenou zlomeninu, posadil se na zem vedle ostatních.

„Nedává to smysl. Chápal bych, kdyby nás chtěli zastrašit a znovu vyšetřovat, ale tohle je divné. Myslím, že nás skutečně chtěli zabít. Nač osnovat takový spektákl, když stačí přiložit chlapovi odjištěnou pistoli k hlavě a počkat, až se sám sesype strachy?“ namítl jsem a marně přemýšlel, kolik žeber mám vlastně zlomených. Tři? Čtyři?

„Třeba se v carovi pohnulo svědomí,“ nadhodil Lapin.

„V tom spratkovi? Určitě ne. Žádné nemá,“ mávnul rukou Vilk.

„Všechno má svůj důvod. Nic se neděje jen tak,“ řekl klidným hlasem Bláha.

Bylo to zvláštní. Před čtyřmi hodinami čekal na smrt, předtím mu vzali celý jeho život, mučili jej a teď ho vezou vesmírem, kdo ví kam a on tu sedí a naprosto klidným hlasem nás všechny poučuje. Tak jako vždycky.

Šadia mi kdysi pouštěla stařičké filmy s Herculem Poirotem. Bláha jí ho v mnoha ohledech připomínal. Smál jsem se tomu vyšinutému belgickému detektivovi, protože jediný Belgičan, kterého jsem znal, točil na Tortuze holografické gaypornofilmy, ale v mnoha ohledech si byli s Bláhou skutečně podobní. Snad jen, že Poirot by nedokázal s klidným srdcem nařizovat atentáty a únosy na území nepřítele.

„A ten důvod je?“ nadhodil jsem Bláhovi, protože mi bylo jasné, že má nějaké logické vysvětlení.

„Letíme do vyhnanství. Možná na Sibiř, třeba na Dawsonův svět. Prostě někam, kde budeme daleko od hlavních planet dominia, ale pořád pod dohledem. Něco se prostě změnilo, něco, proč nás najednou car musel nechat naživu.“

„Ale co?“

„Existuje jenom jeden člověk natolik mocný, aby nám zachránil život před carem.“

„Patriarcha!“ ukradl jsem mu pointu.

Bláha se usmál, což s jeho rozbitými ústy, kterým čerstvě chyběly nejméně čtyři zuby, vypadalo dost strašidelně a komicky zároveň.

„Bingo, Jeremiáši. Patriarcha zjistil, co se stalo, a musel se za nás postavit.“

„Nevím,“ zakroutil pochybovačně hlavou Vilk. „Že by se takový zmetek, který nechal pozatýkat hlavní velení armády a špionáže, jen tak leknul pravoslavného papaláše?“

„Patriarcha má velkou moc, zvlášť v tomto okamžiku. Aby se Michal mohl stát skutečně carem, musí být nejdříve pomazán a korunován patriarchou. Předpokládám, že patriarcha jej pomazat odmítl a souhlasil jenom výměnou za naše životy. Dovedete si představit, co by se stalo, kdyby ho patriarcha nekorunoval?“

„Sakra, to je jediné možné vysvětlení. Osobně bych spíš než na praktickou dobrotu církevního papaláše věřil tomu, že malí zelení mimozemšťani vlezli do hlav popravčí četě, která nás teď veze na jejich planetu, ale z hlediska Occamovy břitvy máš nejspíš pravdu,“ prohlásil jsem zvesela.

Byl to pro mě vážně šok. V životě jsem se spíš než náklonností k církvi řídil starým dobrým ateistickým heslem „Bože, ochraňuj nás před těmi, kteří v tebe věří“, ale fakt je, že Bláha měl s církevními představiteli a novomoskevským patriarchou obzvláště, nadstandardní vztahy. Jestli měl někomu patriarcha zachránit život, byl to právě on a jeho kumpáni, což jsem byl naštěstí já a ostatní.

„Otázkou ale pořád zůstává, kam nás vezou, co tam s námi budou dělat a jestli nás nechají žít i potom, co patriarcha nasadí korunu tomu prevítovi, co za všechno může,“ prohlásil admirál Lapin a nám všem zatrnulo.

Jak jsem později zjistil, Bláha měl pravdu nejen ohledně patriarchova ultimáta: buď korunovace, nebo smrt údajných spiklenců, ale i toho, kam nás vezou.

Byly skutečně dvě možnosti: Sibiř, planeta, která už na první pohled dávala tušit, že její objevitelé jí jméno po pozemské Sibiři nedali jenom z rozmaru.

Většina jejího povrchu byla pokryta věčným sněhem a jen v malém pásmu se střídala roční období, tedy v tomto případě zima a pozemské čtyři měsíce bez sněhu, kdy rostla zdejší tuhá tráva a odolné rostliny dovezené ze Země.

A pak tady byl Dawsonův svět. Tuhle planetu, kterou tvořil z osmdesáti procent oceán plný úžasných tvorů a podmořské fauny a potom jeden skalnatý kontinent prakticky bez života, objevil před devadesáti lety šílený americký skokan jménem Huskein.

Byl to nejen pošuk, který ve svém jednomístném korábu skákal na nejvzdálenější možná místa vesmíru, aby objevoval nové světy, ale i pěkný vtipálek. Třeba Dawsonův svět právem objevitele pojmenoval po naprosto trhlém pravěkém seriálu o náctiletých studentech.

Nejvíce se proslavil objevem dnes významné americké planety Boston s příjemným mírným klimatem. Huskein jí dal ovšem jiné jméno. Opět podle seriálu. Buffy. Amíci ji sice velice brzy přejmenovali, ale tohle děsné jméno ani po desítkách let nikdo nezapomněl. Klasickým vtipem vesmírných pašeráků bylo nosit na setkání s obchodníky z Bostonu velký stříbrný křížek a košík česneku.

Huskein patřil mezi legendární skokany. Když jejich výzkumnou a nebezpečnou práci spočívající v objevování nových světů, které často skončilo tím, že se z podprostoru vynořili v nějaké planetě nebo roji meteoritů, nahradily dálkově pilotované automatické sondy, odskočil si tak daleko, že už se nikdy nevrátil.

I v čase sond se občas různí dobrodruzi v touze za zbohatnutím vydávali na dlouhé skoky za objevy planet, které jako vhodné pro život vytipovali astronomové. Aby ne. Nový svět patřil jeho objeviteli. Mocnosti už používaly jen automatické rakety. Bylo to bezpečnější a levnější. Navíc už nedocházelo k tomu, že by někdo pojmenovával planety vhodné k životu po amerických seriálech o lovkyních upírů.

Dawsonův svět koupili od Huskeina Rusové. Ještě dřív než se zjistilo, že se na něm nachází rozsáhlé nerostné bohatství. V případě Dawsonova světa šlo o suroviny sloužící k výrobě té nejkvalitnější nanooceli pro stavbu vesmírných lodí. Obě planety zároveň fungovaly jako trestanecké kolonie. Vydržovat tu normální dělníky by bylo drahé, a tak sem ze všech světů impéria posílali odsouzence, aby si dluh vůči společnosti odpracovali. Výhodou takového systému bylo, že vězni státu vydělávali a jen málokdo se chtěl na galeje, jaké život a práce na trestaneckých planetách představovaly, vrátit.

Cesta trvala něco okolo osmi dní. Neměli jsme žádný způsob, jak to přesně spočítat. Snad jen podle návštěv tří po zuby ozbrojených vojáků, kteří nám zhruba třikrát denně nosili jídlo, vodu a pravidelně vyměňovali kbelíky, které jsme měli místo záchodů. Podle tradice se korunovace koná čtyřicet dní po smrti starého cara. Po příletu na planetu nám zbývalo necelých třicet dní života.

Obhlédl jsem čtyři unavené staré muže a prokurátora Jevtušenka a bylo mi jasné, že pokud máme vyváznout živí, budu to muset zase všechno zařídit já.

Přílet naší podivuhodné šestice vzbudil pořádný rozruch. Obvykle se počet vězňů doplňoval spíše po desítkách než po čtyřech stařících a dvou čtyřicátnících. A navíc ještě nikdy tu neskončili tak prominentní trestanci.

Jen co jsme za doprovodu hlavní samopalů a jejich nositelů vykulhali na denní světlo, které nás nepříjemně oslepilo, zalila naše uši vlna vzrušeného šumu, šeptání a mumlání. Šířila se od skupiny vězňů. Měli zřejmě zrovna volno, a tak se dorazili podívat na nové spolupracovníky. Necelé čtyři desítky se těsnaly za plotem z elektricky nabitého ostnatého drátu a překvapeně na nás zíraly. Tedy spíš na Jevtušenka. Při chůzi se mu málem podlomila kolena. Naštěstí podpíral zraněného Vilka, takže zatnul zuby a pokračoval v chůzi.

„Jseš mrtvej, Anatoliji!“ ozval se odkudsi z anonymního davu výkřik. Odpovědělo mu mnohohlasné souhlasné mručení.

„Koukám, že tu máš spoustu fanoušků,“ zašeptal jsem.

„Víc než by mi bylo milo,“ povzdechl si ještě nedávno hlavní prokurátor a noční můra pachatelů těch nejtěžších zločinů.

Přestup z lodě do trestaneckého tábora měl několik výhod. Vilka přenesli na malou ošetřovnu, kde se o něj postarali jediní dva zdejší lékaři, a já se konečně dostal ke sprše a posteli. Studená voda v sobě měla tolik železa a jiných kovů, že vypadala jako jezevčíkovy chcanky. Ale pořád to byla voda. Postel měla proleželou matraci tuhou jako sarkánské hovězí a čpící hůř než přiznání k nevěře, ale už jsem musel spát na horších místech. Třeba na kovové podlaze Iljušinu Z.

Při vstupní prohlídce lékař konstatoval, že má zlomená žebra nejsou nic, co by mi mělo překážet v práci, takže jsme už druhý den s Anatolijem nastoupili na nejhorší dřinu na planetě – na samé dno hlubinného dolu DW 1.

Šlo o nejstarší, nejvydatnější a nejhlubší důl Dawsonova světa. V současnosti se železná ruda těžila více než devět set metrů pod povrchem. Samotný důl měl sto šedesát pater. V takové hloubce se používala jediná technika – diamantová ruční vrtačka. Vrtání s ní bylo celkem jednoduché, protože vážila sotva sedm kilo.

Proto jsme také nevrtali, ale nakládali a převáželi železnou rudu k velkým výtahům. Ty ji, a samozřejmě na konci šichty i dělníky, vyvážely na povrch. Samotný převoz rudy byl jednoduchý. Sloužily k němu malé přepravníky na principu vznášedel. I když jste na ně naložili sto kilo rudy, pro vás samotné nevážily víc než basa lahváčů. Horší to bylo s nakládáním rudy na ně samotné. To se dělalo stejně jako ve středověku – ručně. Dostali jsme pracovní rukavice z nanovláken, které dřív možná sloužily k tomu, že chránily svého nositele před odřením ostrými hranami rudy, ale teď v nich bylo více děr než látky.

Systém práce byl velmi jednoduchý. Dělník s vrtačkou rozbíjel skálu na kusy. Ty pak jeho pomocníci, v tomto případě já a bývalý prokurátor, nakládali a odváželi pryč. Náš chlapík s vrtačkou se jmenoval Jan Sarnovský. Alespoň tohle jméno měl nalepené na šedé pracovní kombinéze. Nevypadal na to, že pracuje v hlubinném dole. Měl sotva šedesát kilo, hubené šlachovité ručičky a malý kulatý obličej s odstávajícíma ušima.

Když nás k němu předák při nástupu na druhou směnu přiřadil, neřekl nic. Jenom si odplivl a beze slova nás odvedl mezi ostatní k výtahu, který směřoval až na dno. Už v něm proběhla menší strkanice. Někdo dal zezadu Anatolijovi pěstí do krku. Naštěstí šlo o docela slabou ránu.

První pocit na dně hlubinného dolu je nepopsatelný. Špatně osvětlený tunel široký sotva čtyři a vysoký nějaké dva metry není pro člověka zvyklého na dlouhé cesty vesmírem nic strašidelného. Děsivý je až pocit, že nad vámi je skoro kilometr země, který se může kdykoliv sesypat.

Na poslední štaci výtahu dojelo pět trojic, které se rozešly do různých ražebních chodeb. Se svým spoluvězněm jsme si vyměnili zoufalé pohledy, nasadili si hornické helmy, které filtrovaly vzduch a zároveň tlumily jekot vrtačky, a vydali se okusit manuální práci.

Po pěti hodinách nakládání a vykládání jsem měl pocit, že dalších sedm hodin už prostě nevydržím. Začínaly mě bolet svaly, které jsem snad v životě nepoužíval, natož abych věděl, že je vlastním. Velké těžké kusy rudy dávaly zabrat nejenom rukám, ale i zádovým svalům.

Navíc jich díky neutuchající snaze Jana Sarnovského přibývalo víc, než jsme stačili naložit a odvézt. Někdejší postrach ruského kriminálního podsvětí se už v půli směny začal hroutit. Několikrát spadl a dvakrát si upustil několikakilovou rudu na nohu. Začal jsem se bát, že nás car nebude muset nechat zastřelit. Zničí nás obyčejná práce.

Odvážel jsem vznášedlo plné rudy k výtahu, když jsem se v půli cesty střetl s vracejícím se Anatolijem, který už svůj náklad vyložil. Poklepal mi na helmu. Sundal jsem si ji a ucítil, jak je zdejší vzduch vlhký a zatuchlý.

„Ten hajzl nás chce zničit. Ostatní vozí o polovinu menší kusy rudy. Navíc nikdo nesleduje, kolik toho kdo naveze. Vůbec nemusí tolik vrtat. Chce nás jenom zničit.“

Oči mu svítily vztekem a hlas se mu třásl vyčerpáním. Nařídil jsem mu, aby si odpočal a odvezl náklad k výtahu. Měl samozřejmě pravdu. Dvacet minut jsem sledoval ostatní mukly s plně naloženými vznášedly a nikdo se nepotýkal s takovými balvany jako my. Vyklopil jsem náklad a vrátil se do chodby za klimbajícím parťákem.

„Nech to na mně,“ požádal jsem ho.

Domluva s panem Sarnovským byla jednoduchá. Stačilo mu vypnutý vrták narvat hluboko do chřtánu a ukazováčkem poklepat na tlačítko Zapnuto/Vypnuto. Po pár úderech mou unavenou pěstí do břicha navíc přiznal, kdo jej požádal o službičku, v jejímž důsledku jsme měli být lehkým cílem i pro nadopovaného sviště.

„Ukrajinci. Mukačevská brigáda.“ Jen tahle tři slova stačila k tomu, aby Jevtušenkův obličej získal barvu kůže pralesní rosničky.

„Panebože. Zapomněl jsem, že je tady Alexandr Oljavčuk. Hlava ukrajinské mafie. Zařídil jsem mu třicet let,“ vykoktal ze sebe prokurátor a mně se opět potvrdilo staré přísloví, jímž mě s oblibou častoval můj nahluchlý pradědeček: Nic není tak posrané, aby to nemohlo ještě víc smrdět.

Petrova, Lapina a Bláhu jsme potkali v jídelně. Když jsme přišli, už dojídali. Respektive vrtali lžícemi v talířích, v nichž plavalo něco, co vypadalo jako hodně řídká čočková kaše. Vilka si nechali na ošetřovně.

„Mukačevská brigáda? S tou není žádná legrace,“ zašklebil se zoufale Bláha, když si vyslechl naše novinky.

„To mi povídejte,“ povzdychl si Jevtušenko a statečně spolkl lžíci kaše, u níž se ukázalo, že je ve skutečnosti jáhlovo-fazolová. Ale co tam pak dělají věci, které vypadají jako čočka?

Tři veteráni byli vzhledem k věku zařazeni na jednodušší práci. Stali se z nich uklízeči na plný úvazek. Dostali lešticí stroje na podlahu, s nimiž měli dvanáct hodin denně zajišťovat hygienu veřejných prostor. Tahle práce byla pro plánovaný útěk vynikající, alespoň Bláha si to myslel. Měli díky tomu šanci dostat se na většinu přístupných místa najít nějakou skulinu v ochraně, která by nám pomohla uniknout.

Ačkoliv jsme všichni počítali s tím, že z trestného pracovního tábora uprchneme, měl jsem pocit, že pro všechny to je spíš jen falešná naděje, než reálná úvaha. Jenom v táboře okolo našeho dolu musely být dobré dvě stovky strážných. Navíc na planetě se nacházelo dalších pět zhruba stejně velkých dolů a slévárna na zpracování rudy s příslušným počtem hlídek. Na oběžné dráze byly podle informací vězňů, kteří se mnou byli ochotni mluvit, dva křižníky. Předpokládám, že planetu ještě k tomu všemu obepínala síť sledovacích satelitů. Jediná šance byla unést nějakou loď. Ale jak se dostat přes křižníky, jsem netušil.

Přesto admirálové s Bláhou považovali útěk za hotovou věc. S rozzářenými obličeji plnými naděje a v šedých vězeňských uniformách, které jim neseděly, vypadali trošku jako dementní klauni z cirkusu. Vzpomněl jsem si na zraněného Vilka na ošetřovně a prokurátora s mafií v patách a propadl těžké depresi.

Jediné příjemné okamžiky ve vězení nastávaly v cele po večerce, kdy deset mužů přestalo onanovat, nervózně se převalovat na palandách nebo prostě jenom vyluzovat různé tělesné zvuky a všichni konečně usnuli. Teprve pak jsem mohl zavřít oči, zachumlat se do deky a v myšlenkách odletět do jiného světa i času.

Procházel jsem se znovu pokojem své dcery. Hladil ji spící po vlasech nebo se rozvalil v křesle a pozoroval, jak klidně spí. Teprve pak jsem mohl vyrazit do ložnice k ženě, kterou jsem potkal na Zemi. Snění mělo i odvrácené stránky. Stýskalo se mi a zároveň jsem se bál, co se s oběma stalo, zatímco si ze mě ve vězení dělali boxovací pytel.

Myšlenky na útěk se stávaly čím dál tím imaginárnější. Ani Bláhův na plné obrátky pracující konspirační mozek nebyl schopen vymyslet smysluplný plán útěku. Všechny nás během pouhých čtrnácti dnů pohltila rezignace. Únava z monotónní práce nás deptala a příliš nám nepomohl ani starý válečný stratég Vilk, kterého po týdnu poslali z ošetřovny na výpomoc uklízecí admirálsko plukovnické skupině.

Jediným pozitivem byl fakt, že i přes výhružné pohledy v jídelně se dosud nikdo z ukrajinských mafiánů nepokusil ukončit Jevtušenkův život. Uklízecí četa si navíc získala mezi ostatními mukly velkou popularitu. Mnozí z nich totiž někdy prošli armádou a významné vojenské velitele si nejenom pamatovali, ale také je chovali v úctě.

Na našich talířích se tak časem začalo objevovat dokonce maso, které nemělo tendence se po pár sekundách začít pohybovat díky malým bílým červíkům, kteří byli obvyklou součástí zdejšího jídelníčku. Monotónnost a relativní pohoda pomalu uspaly naši obezřetnost. Obzvlášť otupily moji a prokurátorovu, což se nám málem vymstilo.

7.

Ukrajinci

Pro lepší orientaci měl zdejší pracovní týden bez ohledu na oběh planety okolo vyhasínajícího slunce sedm dní. V dole se šest dní pracovalo a jeden odpočívalo. Nejstrašnější býval pátek. Měli jsme za sebou čtyři dvanáctihodinové šichty a další dvě před sebou.

Aby mé tělo co nejlépe vzdorovalo únavě, naučil jsem se spát, kdykoliv to bylo možné. Třeba v důlním výtahu. Vždyť jenom cesta v obrovské kleci na dno dolu trvala deset minut. Zastavovali jsme čtyřikrát, abychom vysadili další hornické trojice.

Sedmnáctý den našeho pobytu na Dawsonově světě jsem tak ve výtahu spokojeně doháněl spánkový deficit a nevšiml si, že do posledního patra nás nedojelo patnáct, jako vždycky, ale dvacet. Těch pět lidí navíc nás přijelo zabít.

Probral mě výkřik. Bolestivý. Majitelem hlasu, který jej vydal, byl Jevtušenko. Vysoký muž s kudrnatými tmavohnědými vlasy jej chytl zezadu pod krkem. A přiškrtil. Další dva ho začali střídavě mlátit pěstmi do břicha. V tu chvíli výtah s jemným žuchnutím zastavil na konečné zastávce.

Dělníci se rozutekli do šachet. Jen Sarnovský asi dvě sekundy váhal a pak vzal do zaječích za ostatními. Místo ve výtahu se uvolnilo a zbývající dva ukrajinští bijci měli volnou cestu ke mně.

Zhluboka jsem se nadechl. Ospalost ze mě spadla jak zralá jablka po první vichřici. Srdce se mi divoce rozbušilo. Prvního Ukrajince jsem kopl mezi nohy. Proklel mou matku a svalil se k zemi. Druhý se na něj překvapeně ohlédl a v tu chvíli jsem ho praštil pravým hákem do brady.

Pěst dopadla naprosto přesně. Zapotácel se a než zvedl ruce k případné obraně, nabral jsem ho levačkou zespodu. Přesně provedený zvedák jej skutečně nadzvedl a pak už stačila jen pravačka do spánku a sesul se k zemi. Tentokrát má matka ušla úhony. Neklel. Omdlel.

Jevtušenko už taky neklel. Kudrnáč jej přiškrtil natolik, že nebyl schopen vydat hlásku. Obličej mu zčervenal a pomalu začínal modrat. Čtyřmi rychlými krátkými přískoky jsem se přesunul za Kudrnáče. Všiml si toho a povolil stisk. Kopl jsem jej pravou nohou do týla. Hlava mu poskočila, jako by ji měl na pružince. Prokurátor se svezl k zemi a proti mně stáli dva bijci. Vypadali nejnebezpečněji z celé pětice. Navíc už zjistili, co dokážu.

Podívali se na sebe a očima se domluvili, jak na mě. Došlo mi to rychle. Rozdělili se a opatrně mě obklíčili ze dvou stran.

„Ááááááá!“ zařval ten vyšší a oba se ke mně rozeběhli. Já se naopak vydal dopředu, abych se vyhnul osudu plátku slaniny v hamburgeru. Byli rychlejší. Nižší mě pravačkou tvrdě udeřil do týla. Otočil jsem se a zkusil jej praštit do hlavy. Uhnul. Druhý mě kopl do břicha. Stačil jsem uskočit, ale i tak jsem schytal slušnou ránu.

Mezitím se ze země sebrali tři prve zpacifikovaní Ukrajinci. Pět na jednoho.

Nejlepší obrana je útok. Přiskočil jsem k nejbližšímu a zároveň nejvyššímu soupeři. Úder pravačkou vykryl. Před úderem levačkou uhnul. Naštěstí zapomněl na nohy. Kopl jsem ho do kolena. Tiché křup všem oznámilo, že jsem se trefil. Druhý bijec stačil mezitím zaútočit. Praštil mě do hlavy. Rychle, tvrdě a přesně. Zamotala se mi hlava. Musel jsem ustoupit, abych nespadl na zem. Z ní se zrovna sbíral přidušený prokurátor. Hnaný pudem sebezáchovy dolezl po čtyřech za mě a postavil se.

Čtyři na dva.

Kudrnáč zaklel něco v tom smyslu, že jeho pes osouložil moji matku a vrhl se na nás. Další tři muži s ním. Vyrazil jsem Kudrnáčovi naproti. Pomocí dvou úkroků jsem se mu vyhnul a udeřil pravačkou do týla. V tu chvíli jsem ztratil přehled o zbývající trojici.

Jeden z nich mi podrazil nohy. Svalil jsem se na zem a záhy mě k podlaze výtahu přibili dva muži. Zkusil jsem vstát. Nadzvedl jsem se o pár centimetrů a zase se sesul k zemi. Mezitím mě někdo kopl do hlavy. Rozkousl jsem si přitom dolní ret. Pach krve v ústech mě vyburcoval k zuřivosti.

Překulil jsem se na pravý bok a podařilo se mi ze sebe setřást oba Ukrajince. Viděl jsem rozmazaně, ale i tak jsem zahlédl hlavu jednoho z nich. Chytil jsem ji do rukou a škubnutím mu zlomil vaz.

Další kopanec do hlavy mě málem poslal do bezvědomí.

Někdo na mě znovu skočil. Čísi ruce mě chytily kolem krku a začaly škrtit. Náhle jsem byl slabý jako kotě. Zkusil jsem útočníka setřást. Zbytečně. Pravačkou jsem se mu dostal mezi nohy. Zkusil jsem zmáčknout, ale už mi docházel kyslík a neměl jsem dost sil ani na to, abych rozdrtil pár motýlích křídel.

Stisk povolil. Nadechl jsem se a zaostřil zrak. Nade mnou stál prokurátor. Obě ruce od krve. Chytl mě za bundu a táhl směrem do chodby. Byl jsem úplně zmatený. Netušil jsem, kde jsou útočníci. Už jsme skoro opustili výtahovou klec, když nás Ukrajinci dohnali. Dva.

„Kurvááá!!!“ zařval Jevtušenko, když ho jeden z nich praštil zezadu pěstí do hlavy.

Podařilo se mi vstát a podrazit útočníkovi nohy. Vší silou jsem ho praštil oběma rukama do hlavy. Jeho kolega mi uštědřil dva údery do hrudi. Naštěstí zaúřadoval prokurátor. Kopl jej do břicha. Ukrajinec se sesul k zemi a zvracel.

„Pryč odsud,“ sykl Anatolij.

Vyběhli jsme z klece do chodby a já okamžitě zmáčkl velké červené tlačítko. Výtah se rozjel.

„Nepřežijete jediný den. Vrátíme se a zabijeme vás!“ zařval za námi z jedoucí klece jeden z přeživších nepřátel. Podle všeho šlo o Kudrnáče, který vražednou partu vedl.

Sedl jsem si na zem a zkusil se trochu uklidnit. Byl jsem nehezky pomlácený. Pořád se mi motala hlava a srdce mi bušilo jako sekundu před infarktem.

„Cigaretu?“

V tu chvíli jsem ten infarkt málem dostal. Hlas totiž nepatřil bývalému prokurátorovi, ale Janu Sarnovskému. Asi čekal schovaný v chodbě na to, jak náš souboj dopadne. V dolech se kouřit nesmělo. Mazáci mezi muklovskými horníky však podobné příkazy ignorovali.

„Dík,“ zamumlal jsem vděčně a vrazil si cigaretu do pusy.

O chvíli později se mi konečně přestala motat hlava. Jevtušenko seděl vedle mě. Už si stačil očistit ruce od krve. Naštěstí se ukázalo, že nebyla jeho. Sarnovský kolem nás pořád jenom nervózně postával. Každou chvíli se podíval směrem k výtahové šachtě, jestli se náhodou ukrajinští mládenci nevzpamatovali z výprasku a nevrátili se pro odvetu. Ostatní horníci zůstávali zalezlí někde v chodbě.

„Ještě jsem nezažil, aby Oljavčukovi lidi selhali. Jsem v tomhle zatraceným pekle pět let a ještě nikdy se nikomu nepodařilo uniknout. Je vám jasný, že si to nenechají líbit?“

Vyfoukl jsem páchnoucí cigaretový dým a souhlasně pokýval hlavou. Sarnovského machorky byly neuvěřitelně nechutné. Šlo o domácí výrobu a zajímalo by mě, jestli v tom byl alespoň kousek opravdového tabáku.

Na první šluk to chutnalo jako šlupky od banánu smíchané se sušeným psím lejnem. Každopádně, hořelo to, dýmilo a smrdělo. Takže základní požadavky na cigaretu tenhle materiál splňoval beze zbytku. V situacích, jako je tahle, bych byl vděčný i za sušené psí lejno bez banánu.

„Budou vás muset veřejně ponížit. Stáhnout z kůže nebo něco horšího,“ prohlásil sám od sebe zamyšlený mukl. „Před rokem Oljavčuk zjistil, že na něj jeden z jeho lidí donáší bachařům. Vytetovali mu na čelo znamení petucha. Asi za měsíc ten chlápek spáchal sebevraždu.“

Jevtušenkovi se rozšířily oči strachem. Aby ne. Petuch, neboli kohoutek, tak se ve vězení označovali submisivní homosexuálové, hračky, které může každý kdykoliv znásilnit. Často šlo právě o lidi, kteří provedli něco strašného, zabili, zmrzačili nebo sexuálně zneužili dítě. Za trest byli k použití komukoliv, kdo na to dostal chuť. Beztrestně.

Znamení petucha většinou respektovali v rámci starých a trvalých nepsaných dohod i bachaři. A někdy si s petuchem sami pohráli. Cejch se zpravidla tetoval na prsteníček levé ruky, aby jej mohl petuch na svobodě skrýt v rukavici. Jinak nenápadná značka ve tvaru připomínajícím tři kohoutí péra byla doživotním prokletím a hanbou. Useknout prsteníček nepomohlo. Kdo jej neměl, byl petuch, i kdyby šlo jen o nešikovného dřevorubce.

„No, pokud do toho budu mluvit já, tak ze mě si žádná mafiánská buzna petucha dělat nebude,“ prohlásil jsem sebevědomě, abych bývalého prokurátora uklidnil a típnul jsem cigaretu o zem. Byl jsem v pokušení požádat o další, ale bál jsem se, že by to můj těžce zkoušený žaludek nevydržel. V tu chvíli se podzemím začal rozléhat jekot bezpečnostních sirén.

„Zával!“ přeřval Sarnovský sirény odpovědí na mou nevyslovenou otázku: Co to má znamenat? „Teda měl by to být zával, ale možná to spustili Ukrajinci!“ dodal.

Tohle mě taky hned napadlo. Možná si nahoře zavolali posily a teď jen čekají, až vyjedeme výtahem ven, aby si nás mohli podat.

„Petuch, to sotva,“ zaklel jsem skrz zuby a věděl, že i kdyby to byl zával, tak cestu ven risknout nemůžeme.

Mezitím začali z chodeb přibíhat další vězňové, dosud ukrytí v bezpečí. Sarnovský se na mě podíval nešťastnýma smutnýma očima, jako by čekal na mé požehnání, aby mohl do výtahu s ostatními.

„Běžte!“ zařval jsem. „Když se vás budou ptát, kde jsme, řekněte jim, že jsme zůstali dole. Nemá smysl jim lhát.“

Ještě jsem tu větu ani nedořekl a už se hnal za ostatními. Během pěti minut dokonce přijela i výtahová klec. Ještě se tam ani všichni nestačili pořádně natěsnat a už někdo zmáčkl tlačítko vzhůru. Jen co se výtah odlepil od země, přestaly sirény kvílet.

Teprve po odjezdu výtahu jsem si uvědomil, že Sarnovský mi nechal na zemi ležet balíček se sedmi cigaretami a zapalovač. Tohle bylo skutečně velkolepé gesto. Konečně jsem mu definitivně odpustil ten podraz z první šichty.

Strčil jsem si cigarety do kapsy a vydal se k výtahové šachtě. Kousek od ní stála skříň s vybavením. S prokurátorem jsme si oblékli vesty, protože v šachtě byla slušná zima, která na nás dolehla potom, co z nás vyprchal adrenalin ze rvačky. Nasadili jsme si i helmy a vybavili se vrtačkami. Z ukrajinských mafiánů s nimi sice nic nenatěžíme, ale praštit je s tím po hlavě může být docela efektivní.

Usadili jsme se v jedné z chodeb nedaleko výtahu. Uslyšíme jej přijíždět. Na zem jsme naházeli několik vest vybrakovaných ze skříně a udělali si na nich pohodlí.

„Jdu spát,“ oznámil jsem s bohorovným klidem Jevtušenkovi. „Až nám přivezou pizzu, vzbuď mě.“

Vzbudil jsem se sám a docela příjemně vyspaný.

„Nikde nikdo,“ oznámil celkem zbytečně prokurátor.

„Jak dlouho jsem spal?“

„Možná tři hodiny.“

„Tři hodiny?“

„Odhadem. Nemám hodinky.“

„A nikde nikdo?“

Prokurátor zavrtěl hlavou.

„To je hodně zvláštní. K závalu určitě nedošlo. Musel to být planý poplach. Ale proč se muklové nevrátili zpátky? Nebo si nás nevyzvedli bachaři?“

„Třeba došlo na povrchu ke vzpouře nebo k něčemu podobnému a nemají čas nás hledat.“

„Možné je všechno,“ pokrčil jsem rameny. „Ale myslím, že bude lepší, když tu zůstaneme a počkáme, co se bude dít.“ Vstal jsem, protáhl se a vyrazil na konec chodby vykonat malou potřebu.

Čekání se nakonec protáhlo možná na patnáct hodin. Prokurátor si dal mezitím také pár hodin šlofíka. Usínal dlouho. Byl pomlácený a nervózní. Naše nervozita stoupala s počtem uběhlých hodin. Venku už musela být hluboká noc. Vždy před večerkou bachaři kontrolovali, jestli má každá postel svého nocležníka. Začínal jsem mít takový zvláštní pocit v žaludku. Dokouřil jsem poslední cigaretu a pohledem Jevtušenkovi ukázal směrem k východu. Pokýval hlavou.

Zmáčkl jsem tlačítko přivolávající výtahovou klec. Souhlasně se rozsvítilo. Za osm minut výtah přijel.

„Je prázdný,“ konstatoval jsem holý fakt o holém výtahu.

„Jedeme nahoru?“

„Určitě, tady už čekat nebudeme.“ Nastoupil jsem dovnitř a zjistil, že na podlaze zůstala zaschlá skvrna ukrajinské krve.

Cesta nahoru na nás působila strašidelně. Byl jsem zvyklý na ruch, hukot vrtaček, chrchlání a nadávky muklů, prostě šum života. Jenže kromě zvuku, který vydával výtah a zběsile tlukoucí prokurátorovo srdce, panovalo všude ticho.

Výtahová klec se zastavila. Hala, přikrývající vstup do dolu, byla také tichá a navíc tmavá.

Sevřel jsem pevně vrtačku s diamantovým vrtákem, které jsme si s sebou vzali na povrch, a opustil výtah. Prokurátor mě opatrně následoval.

Po pár metrech jsem o něco zakopl. „Kur…,“ vypustil jsem půlku nadávky a druhou polknul. Udržel jsem rovnováhu a posvítil si zapalovačem na překážku. Měla tmavohnědé kudrnaté vlasy a byla studená jako ledové měsíce Kaldoru. Přikryl jsem rukou plamínek zapalovače, abych sám viděl, ale nepřilákal žádnou nepřátelskou můru, a přejel po těle mihotavým světýlkem.

„Co se mu stalo?“ zašeptal Jevtušenko.

„Na infarkt určitě nezemřel. Dostal nejmíň tři kulky do břicha,“ odvětil jsem a zhasl zapalovač.

Než jsme se dostali ke vstupním dveřím do těžební haly, narazili jsme na další čtyři mrtvoly.

„Vzpoura?“

„Těžko. Vzbouřit se na téhle planetě je nesmysl. Co by dělali? Čekali, až přiletí armáda a všechny je postřílí? Navíc tu nejsou žádné kosmické lodě. Jen transportéry pro případ nouze. Jediné dva vesmírné křižníky jsou na oběžné dráze a žádný frachťák tady nepřistane, když nebudou mít bachaři všechno pod kontrolou.“

„To bych netvrdil tak jistě,“ prohlásil Jevtušenko. Železná vrata zůstala pootevřená. Přistoupil jsem k němu a také se podíval ven. Na přistávací ploše, která se rozprostírala nalevo od vchodu, stála bitevní loď.

„Třída Zarkan. Vysoká rychlost, horší manévrovací schopnosti, osm stíhaček na palubě, maximální zásoba dvě stě torpéd,“ zašeptal jsem.

„Že by ji naši ukradli?“

„To těžko. A pokud ano, určitě by na ní nenechali bílý půlměsíc v zeleném poli,“ odpověděl jsem a pohodil hlavou k oprýskanému nátěru v přední části lodi. Bitevník byl ozářený světly reflektorů. Kolem pobíhalo pár techniků, kteří prováděli opravy pláště. Vypadalo to, že byl nedávno poškozen.

„Myslím, že už začíná být jasné, proč se tu válí mrtvoly a proč nás nikdo nešel hledat do dolu,“ oznámil mi smutně prokurátor. „Nerad bych dělal předčasné závěry, ale zdá se, že tahle planeta už tak úplně není v ruských rukou.“

Souhlasně jsem přitakal. Ochrana Dawsonova světa byla minimální. Kdo by také chtěl přepadnout trestaneckou těžební kolonii? Kolik peněz a materiálu k rychlému zpeněžení tu mohlo být? Jenže pokud jsou Rusové s muslimy ve válce, je jenom logické obsadit strategické zdroje surovin. Navíc Dawsonův svět byl od hranic muslimské části vesmíru vzdálen pouhé tři dny cesty podprostorem.

„Do prdele, my –“

„Jsme ve válce,“ dořekl jsem místo prokurátora myšlenku, která nás napadla v tu samou chvíli.

Potřeboval jsem cigaretu. Nutně a zoufale. Jenže zbytek té poslední jsem zahodil o nějakých devět set metrů níž. Válka byla jediné logické řešení muslimské přítomnosti na planetě a zároveň mrtvých vězňů, které jsme našli. Zdá se, že Muslimská federace se nezastavila na Alcoru, ale postupovala v tažení dál. Bláha mluvil o tom, že se musulmani na válku připravují, ale nikdy by mě, a předpokládám, že ani jeho, nenapadlo, že to přijde tak brzy.

„Co budeme dělat?“

„Utéct není kam. Vzdát se je nesmysl. Buď začneme fárat pro nepřítele, nebo nás prodají jako otroky. Navíc musíme zachránit staříky. Jestli kdokoliv z federačních vojáků zjistí, co jsou ti tři zač, zažijí ještě krušnější časy než v rukou carových pohůnků. Umíš arabsky?“

„Naprosto perfektně,“ odpověděl prokurátor.

„Skvělé, tak pojďme na to.“

Než se stačil Jevtušenko zeptat „na co“, protáhl jsem se mezi veřejemi vstupních vrat na čerstvý vzduch. I když tahle část Dawsonova světa prožívala své nejchladnější období, pořád bylo venku větší teplo než v podzemí. A navíc ten úžasný vzduch permanentně prosycený vůní moře.

Plížil jsem se přikrčený temnotou podél zdí haly a najednou mi došlo, že se navzdory situaci cítím skvěle. Deprese, která na mě dosedla po našem příletu, a jejíž váha každý den rostla o hezkých pár kilogramů, se najednou rozplynula jako jarní mlha s východem slunce. Svět, který se tak zkomplikoval mým zatčením, byl najednou krásně jednoduchý a přímočarý.

Konečně jsem měl zase nepřítele, který byl skutečným nepřítelem. Konečně jsem šel zase do boje s někým, u koho jsem se nemusel bát, že moje dcera chodí s jeho synem do výtvarného kroužku. Cítil jsem se lehčí, odpočatější a hlavně jsem zase vnímal, jak je mé tělo připraveno na každou výzvu.

Na Dawsonově světě nerostly žádné stromy. Jen sem tam se objevilo ostnaté křoví, jehož hluboké kořeny si dokázaly pod vesměs kamenitým povrchem najít nějakou sladkou vodu a živiny. Párek takových keřů rostl zhruba napůl cesty mezi halou zakrývající hlavní vstup do dolu a strážní budovou.

Skrze ni jsme každý den procházeli z vězeňského areálu do dolů. A každý večer zpátky. Hlídači, kteří v ní tloustli sledováním televize, pojídáním koblih a řvaním po vězních, zde kontrolovali čtečkou nastřelených čipů, jestli každý příslušný vězeň nastoupil do práce a jestli se z ní také vrátil.

Budova vypadala trochu jako gotický most. Pod jejími klenutými oblouky chodili muklové a v tom, co by u mostu byly podpěry a tady jednotlivé kontrolní úseky, seděli bachaři.

V některých oknech se svítilo. Všiml jsem si, že to nejbližší je rozbité a díky slabému světlu, které sem přicházelo od opravované bitevní lodi vzdálené od nás tak sedm set metrů, jsem zjistil i to, že omítka kolem ní je poseta krátery po kulkách. Alespoň, že se naši bachaři nevzdali bez boje.

Když jsem vstoupil do ruské armády, dostal jsem zařazení k průzkumníkům. Dva měsíce jsem pak každý den nedělal nic jiného, než se po nocích plížil mezi hochy z jednotek Vesmírných SPECNAZ a pokoušel se je ze zálohy překvapit. Tohle jsem uměl. Jediné, co mi chybělo, byl nůž.

Položil jsem na zem sbíječku i helmu a zbavil se i poněkud těžkopádné hornické vesty, abych se s ní někde nepřichytil nebo aby mě její zašustění neprozradilo nepříteli. Jevtušenko to po mně všechno zopakoval. Ve strážních budkách budou muslimští vojáci. Proč by ne. Každý voják chce mít teplo a pohodlí v okamžiku, kdy mu hrozí jenom minimální nebezpečí. Přikrčený jsem doběhl ke křoví.

„Zůstaneš tady,“ zašeptal jsem důrazně.

„Proč? Budu ti krýt záda,“ ohradil se bývalý prokurátor.

„Nepotřebuji krýt záda. Potřebuji mít jistotu, že jsem v akci sám za sebe a nemusím se o nikoho bát a na nikoho ohlížet. Tohle je jednoduchá rovnice. Za iks si dosadíš, že já jsem voják vycvičený pro boj v první linii a navíc s několika lety válečných zkušeností, za ypsilon si dosaď, že ty jsi právník. Výsledkem je, že zůstaneš trčet za tímhle keřem, dokud neseženu nějaké zbraně. Až se bude střílet, pošlu tě před sebe, neboj.“

Dál už jsem s ním nehodlal diskutovat. Přikrčený jsem se rozběhl ke strážní budově. Zamířil jsem rovnou k části s rozstříleným oknem. Tady se nesvítilo. V okně nebyl ani kousek střepu. Opatrně jsem vyskočil na rám a pak pomalu našlápl na zem. Střepy tichounce zaskřípaly.

Uvnitř jsem našel to, v co jsem doufal. Mrtvoly. Čtyři. Boj musel skončit před pár hodinami. S úklidem mrtvých proto počkali až na zítřek. Předpokládal jsem, že teď se spokojili s tím, že ovládli pracovní tábory a nahnali vězně i strážné do zamřížovaných cel. Obsadit trestaneckou těžební planetu musí být velmi jednoduché. Člověk nemusí přemýšlet, co se zajatci. Stačí si obstarat všechny exempláře karet ovládajících dveře.

Bohužel zbraně u sebe studení strážní neměli. Prohledal jsem jim opasky i kapsy. U nejtlustší mrtvoly se na mě usmálo štěstí. Bachař měl v kapse teleskopický obušek. Nádhera. Přesně něco takového jsem hledal. Většina bachařů nosila podobné vychytávky při sobě. Střílet do vzpurných vězňů je vždycky problém. Ale někoho zmlátit? To projde. A proč si namáhat ruce nějakým boxerem. Teleskopický obušek, to je prostě základ dobrého bachaře. Bachař bez teleskopického obušku, to je jako prostitutka bez natrženého análu.

Třikrát jsem ho zkusmo vyzkoušel. Fungoval spolehlivě. Nakonec jsem jím švihnul počtvrté a nechal jej rozložený. V hlavě mi vyskočilo slovní spojení frikční aretace, což je přesně to, co se stane, když uvedete zabiják do pohotovostní polohy. Seržant, který nás s touhle hračkou učil zacházet, si čert ví proč, potrpěl nejenom na to, abychom s ním uměli mlátit nepřátele po hlavě, ale dokonce znát odborné názvosloví.

Tak jo, seržante Dračenko, tvoji mrtvolu jsem zakopal na Birru, tvoje umění snad předvedu hochům, kteří si tady za rohem honí péra nad svým snadným vítězstvím, řekl jsem si v duchu a proskočil oknem zase ven.

Opět jsem přikrčený vyrazil, ale po dvou metrech jsem se vrátil zpátky a praštil sebou o zem do ochrany stínu vrhaného zdí. Nedaleko ode mě procházela tříčlenná hlídka. Šourali se, jako by šli platit daně. Prošli tři metry ode mě. Mířili k letišti. Prostě jenom šli. Vůbec se nedívali kolem sebe. Kdyby byli skutečně ostražití, museli mě odhalit.

Chvíli jsem se jim hladově díval na záda. Napadlo mě zkusit je přepadnout, ale vrhnout se na tři chlapy v otevřeném prostoru by bylo šílenství. Počkal jsem ještě pět minut a znovu vyrazil.

Prošel jsem okolo dvou temných stanovišť a zastavil se u třetího. Skrz zavřená okna svítilo světlo. Zkoušel jsem naslouchat přes zeď. Nic. Vysunul jsem hlavu k oknu a zariskoval krátký pohled přes okno do místnosti.

U stolu seděli dva muži. Oba měli v rukou kapesní tablety a něco v nich studovali. Možná hlášení, možná pornografický časopis, který si zkopírovali od zajatých ruských bachařů. Proplížil jsem se kolem až k velké prosklené přepážce. Během dne tady seděli bachaři a na počítačích kontrolovali, jak skenery načítají čipy procházejících vězňů. Vedle přepážky byly dveře. Sáhl jsem na kliku a otevřel. Překvapilo mě to jenom na chvíli. Koneckonců, proč by se tady zamykali?

Pracovní místnost byla prázdná a temná. Jen pod dveřmi vedoucími do kanceláře začtených muslimských vojáků se plazilo světlo. Rychle jsem zkontroloval místnost, jestli v ní nenajdu něco lepšího než teleskopický obušek. Nic. Ze všech možných scénářů přepadení, které mě Dračenko naučil, jsem si vybral ten nejjednodušší. Vzal jsem jednu židli a opatrně ji převrátil na zem. Hluk, který při dopadu udělala, byl jemný, ale ti dva vzadu ho museli slyšet. Přesunul jsem se za dveře a čekal.

Hlasy. Strážní na sebe něco štěkli v tak divném arabském nářečí, že jsem jim přes dveře vůbec neporozuměl. Trvalo asi tři minuty, než se dveře otevřely. Místnůstku ozářilo světlo. Cítil jsem, jak jeden z vojáků stojí ve dveřích a pozoruje okolí.

„Nic tu není,“ zavrčel na kolegu.

„Raději se podívej dál. Něco tam přece spadlo,“ popohnal jej od stolu ten druhý.

Voják konečně opustil bezpečí dveří. Rozmáchl jsem se obuškem a dal do té rány všechnu sílu. Lebka křupla, voják spadl na podlahu. Nevydal ani hlásku.

Teď šlo o vteřiny.

Přeskočil jsem tělo a vběhl do kanceláře. Druhý voják seděl na židli, nohy na stole a v ruce svíral tablet. Rozběhl jsem se k němu. Upustil tablet na stůl a sáhl po samopalu na opěradle židle. Neměl jsem šanci to stihnout. Naštěstí zaúřadovala náhoda. Vojákův prudký pohyb jej převážil a on i s židličkou spadl na zem.

Než se vzpamatoval a nahmatal samopal, doběhl jsem k němu. Skočil jsem na něj. Nohama jsem mu zablokoval ruce, levačkou zavřel ústa a pravačkou s obuškem naznačil, kam bych jej mohl udeřit.

„Okamžitě mi řekni, co se tady stalo, nebo tě zabiju,“ zašeptal jsem arabsky a povolil stisk úst.

„Kdo jste?“ zeptal se naprosto nelogicky.

„Chlap, co tě má v šachu. Z jaké jsi jednotky?“

„Šestá výsadková divize vesmírné pěchoty Muslimské federace.“

„Kolik je vojáků na planetě?“

„Tři sta, pane,“ odpověděl voják, který evidentně přistoupil na mou hru.

Tři stovky nejsou moc, napadlo mě. Co vím, bylo tu původně na dvě stě strážných a tisíc vězňů. I když samozřejmě s bitevní lodí za zády by k ovládnutí planety stačila i stovka.

„Ta bitevní loď je jediná?“

„Na oběžné dráze máme dva těžké křižníky. Bitevní loď musela přistát, protože ji v boji poškodila ruská plavidla na orbitě.“

„Unikla některá z nich?“

Zavrtěl hlavou.

„Proč jste tady?“

„Co?“ zeptal se nechápavě voják.

„Jak to, že jste zaútočili na Dawsonův svět. Proč? Je válka?“

Voják přikývl. „Vaše a americká flotila zaútočily před dvěma týdny na Alcor. Rada imámů prohlásila, že se jedná o vyhlášení války. Naše výsadková divize dostala za úkol obsadit tuto planetu.“

„Panebože,“ povzdechl jsem si.

Tak žádná muslimská agrese. Ten mladý pablb na carském trůně se rozhodl ukázat všem okolo, jaký je frajer a konečně podlehl tlaku Američanů a dal se s nimi do holportu. Konečně mi došlo, proč se musel zbavit Bláhy, Lapina, Vilka a Petrova. Nikdy by mu něco tak šíleného nedovolili.

A tohle bylo šílenství. Muslimové musejí dřív nebo později zvítězit. Navíc teď, když mají Alláhův hněv. Co když ho použijí na nějakou planetu? Nebo na víc? S jejich flotilou a s nalezištěm primordiálních černých děr by mohli do pár měsíců zničit všechny nemuslimské světy.

„Jak se jmenuješ?“

„Jalal Atansi.“

„Dobře, Jalale,“ řekl jsem smutně. „Podle všeho jsi fajn člověk. Jenže osud nás postavil proti sobě. Já jsem voják, ty jsi voják. Taková jsou pravidla. Odpusť mi, jestli můžeš.“

Jalal pochopil, co jsem mu řekl. Zavřel oči a zpod víček se mu vydraly slzy. Rychle jsem mu zlomil vaz. Chtěl jsem to mít za sebou a chtěl jsem, aby to měl za sebou co nejrychleji i on.

Můžete zabít stokrát. Zdálky, zezadu, náhodou nebo prostě z očí do očí, ale nikdy si na to nezvyknete. Nejlehčí je to v bitvě, kdy jde o život váš nebo vašich přátel. Nejtěžší jsou situace, jako je tato. Mohl jsem ho zkusit svázat, mohl jsem ho omráčit, ale dřív nebo později by ho někdo našel. Někdo, kdo by přivolal pomoc a díky tomu bych umřel já nebo Anatolij Jevtušenko. Jsem zase ve válce. Není to válka spravedlivá, stejně jako není spravedlivá snad žádná válka. Je to buď my nebo oni.

Přitáhl jsem do kanceláře druhou mrtvolu. Nejdřív jsem svlékl neznámého vojína a potom Jalala Atansiho. Ačkoliv jsem se nevyznal v hodnostních označeních Muslimské federace, podle množství odznáčků na náramenících muselo jít minimálně o vyššího poddůstojníka.

Navíc dobře vybaveného. V kapse měl nůž a dokonce jeden malý granát. Vypadal jako křepelčí vajíčko, ale tohle svinstvo dokázalo zabít lidi v okruhu pěti metrů.

„Slibuji ti, že až budu mít možnost, tak najdu toho carského spratka a zabiju ho. Kvůli tobě, Jalale, to si piš,“ zašeptal jsem mrtvole a doufal, že jako oběť usmíření bude ta prolitá zparchantělá modrá krev stačit.

Jalalova uniforma mi sedla. Byl to docela urostlý chlap, takže mi kabát trochu visel v oblasti ramen, ale jinak jsme byli stejná konfekční velikost. Bohužel druhá uniforma byla prokurátorovi trochu malá. Navíc měla na levém rameni nehezký cákanec čerstvé krve. Doufal jsem, že to tma alespoň trošku zamaskuje. Boty si po několika marných pokusech nakonec musel nechat svoje. Naštěstí na první pohled byly ty muklovské hornické podobné muslimským vojenským.

Když se Jevtušenko s vypětím všech sil nasoukal do nového oblečení, odjistili jsme samopaly a vyrazili pomalým krokem směrem k vězeňským blokům.

V podstatě šlo o velmi jednoduchý areál. Podle toho, co jsem věděl od vězňů, tak i další tři doly na planetě vypadaly stejně.

V každém žilo okolo dvou až tří set vězňů. Na každých pět muklů připadal jeden bachař. Byl to docela slušný poměr. Ve vězení bylo běžně deset až patnáct vězňů na dozorce, ale trestanecké kolonie měly přísnější pravidla.

Areál DW 1 byl obehnaný dvěma řadami ostnatých drátů nabitých elektřinou. Dovnitř vedly čtyři brány. U každé stály dvě strážní budky. Uvnitř pak bylo třicet stejných dvoupatrových domů. Podle všeho nejdříve postavili baráky a teprve pak se rozhodli, z čeho bude kuchyně a jídelna, vězeňské ubikace, sklady materiálu a potravin nebo ubytovny pro bachaře.

První šéf tábora mu ovšem vtiskl logický řád. Čtyři ubytovny bachařů stály na okrajích tábora. Budovy pro vězně pak byly soustředěné uprostřed.

Tábor vypadal nepoškozený. Pokud se někde ruští hlídači bránili, tak ne tady. Došlo mi, že se ti zbabělci patrně vzdali bez boje a střílelo jen pár nadšenců. Zřejmě se lekli bitevní lodě a dvou křižníků na orbitě. Navíc asi předpokládali, že sem muslimové pošlou větší kontingent než pouhé tři stovky mužů. Hlavní brána vedoucí k dolu byla otevřená dokořán. Nebyl důvod ji zavírat. Jediný, kdo měl v tuto chvíli být venku, byli muslimští vojáci. A my jsme jako muslimští vojáci vypadali.

„Jméno, hodnost, zařazení,“ vyprsknul na nás jeden ze tří strážných u brány.

„Jalal Atansi,“ odpověděl jsem a jen co jsem to dořekl, mi došlo, že jsem udělal pěknou hloupost. Dva vojáci stojící opodál se okamžitě ohnali po samopalech zavěšených přes rameno. Byl jsem rychlejší. Moje pravačka už totiž na samopalu odpočívala.

Salvou jsem zkosil vojáky vzadu. Tazatel už ani nestačil vytáhnout pistoli z pouzdra. Zastřelil ho prokurátor.

„Uteč do dolu a někam se schovej. Střílej do vzduchu. Musíš je nalákat na sebe,“ křiknul jsem, sebral rychle oba samopaly a rozběhl se schovat za nejbližší barák. Pokud vím, sloužil jako sklad.

Anatolij naštěstí hned pochopil, co po něm chci. Pokropil dávkou okna správní budovy. Periferním zrakem jsem spatřil, že se většina z nich okamžitě rozsvítila. Tábor se probral. Zalezl jsem za skladiště a opatrně se podél zdí plížil co nejdál od vchodu.

Ještě před chvílí ztichlý prostor se zalil hlukem. Někdo řval rozkazy, někdo se prostě jenom zmateně dotazoval ostatních probuzených, co se stalo. Od strážní budovy, kde vyhasl život Jalala Atansiho, se ozvala střelba.

„Tam jsou!“ zařval někdo a najednou jsem zaslechl rachot z několika různých zbraní přicházející z různých směrů.

Pověsil jsem si ukořistěné samopaly na záda a s třetím v ruce zkontroloval okolí. Nedaleko ode mě byla ubytovna bachařů, z níž teď vybíhali muslimští vojáci. Nechtěl jsem riskovat. Přikrčil jsem se znovu ke zdi a doufal, že nikdo náhodou nepoběží kolem.

Střelba se velice rychle posunovala směrem k dolu. Pokud bude prokurátor dostatečně rychlý a bude mít alespoň trochu štěstí, měl by se pronásledovatelům ztratit v podzemí. Může si vybrat jakýkoliv z výtahů a zastavit v jakémkoliv patře a pak prostě poslat výtah dál. Vojáci budou muset prohledat celý důl, než ho najdou. Důl, v němž přes den pracovalo na dvě stě horníků.

Napočítal jsem do šedesáti a znovu si prohlédl okolí. Nikde nikdo. Přeběhl jsem k nejbližší budově a pak k dalším dvěma. Na vojáky jsem narazil až před první vězeňskou ubikací. Stáli tam čtyři. Tiskl jsem se k rohu a celý prostor sledoval jedním okem. Vypadali ostražitě. Střelba je musela vyburcovat k pohotovosti. Nikde blízko jsem naštěstí už žádné další nepřátele nezahlédl. Vyměnil jsem poloprázdný zásobník za plný, napočítal do pěti, vyskočil ze stínu a zmáčkl spoušť. K opětování střelby se zmohl jenom jeden. Naštěstí pouze prokypřil zem dva metry ode mě.

Doběhl jsem k nim a začal jim prohledávat kapsy. Kartu měl u sebe druhý z nich. Otevřel jsem dveře a vběhl do chodby, která vedla do dalších cel. Ty se otevíraly pomocí tlačítek v kanceláři bachaře. Uvnitř už naštěstí žádný muslimský voják nebyl. Otevřel jsem všechny cely.

Vězňové byli vzhůru. Stáli nebo posedávali na postelích a vyděšeně sledovali, co se děje.

„Přišel jsem vás osvobodit. Je tu někdo z bývalých strážných?“ zařval jsem, abych si zjednal pozornost.

„Ne,“ odpověděl rázným hlasem vysoký štíhlý muž s dlouhými stříbrnými vlasy staženými do copu. Podle vrásek v obličeji mu mohlo být klidně šedesát let. Stál ovšem zpříma, na holých rukou se mu rýsovaly svaly a držení těla připomínalo mladého vytrénovaného boxera.

„Strážné zavřeli do vedlejšího bloku,“ dodal.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„Alexandr Oljavčuk.“

Někdejší hlava ukrajinské mafie a faktický vládce zdejších vězňů vůbec nedal najevo, jestli mě poznal. Raději jsem nad tím nepřemýšlel.

„Vězňů a bachařů je v táboře víc než musulmanů. Můžeme je porazit. Venku jsou čtyři samopaly. Vemte si tyhle dva, jestli chcete,“ řekl jsem a jako gesto naprosté důvěry jsem sundal zbraně pověšené přes rameno a podal mu je.

Oljavčuk zaváhal jen na sekundu.

„Chceme,“ řekl tak nahlas, aby jej každý slyšel, a vzal si jeden z nich. Po druhém se hned vrhnul obrovitý holohlavý muž, který stál těsně za ním. Přes krk až po levou tvář se mu táhlo tetování. Na celý svět vykukovala hlava červeného draka.

„Jaký je plán?“ zeptal se Ukrajinec.

„Osvobodit vězně a dostat zbraně,“ oznámil jsem mu.

Mafiánský šéf se od srdce zasmál tomu nejpitomějšímu plánu na osvobození věznice, s nímž se zřejmě kdy v životě setkal a vyrazil ven. Běžel jsem za ním.

Ještě než jsme se dostali ven, ohlušila nás střelba. Některý z jeho mužů si už přivlastnil jednu ze zbraní mrtvých a pustil se do muslimů, které sem muselo přilákat moje hlučné entrée.

Prodral jsem se davem stojícím bezradně na chodbě a nakoukl přes zárubeň dveří. Ukrajinci už byli ozbrojení dva. Jeden se kryl za rohem baráku, druhý ležel na zemi. Vojáci stříleli z oken protější budovy. Nebylo jich hodně.

„Hej, vy dva, kryjte mě!“ zařval jsem a poté, co začali zběsile kropit okna, za nimiž se muslimové krčili, jsem se vrhl k mrtvolám, obral je o zbývající samopaly a hodil je muklům čekajícím v chodbě.

„Oljavčuku!“ zařval jsem.

„Ano?“ odpověděl mi klidný hlas charismatického mafiána.

„Zkusím osvobodit další vězně.“

Oljavčuk něco štěkl za sebe a dopředu postoupilo pět mužů. Jednoho z nich jsem poznal. Patřil k těm chlapům ve výtahu.

„Budou tě krýt vlastním tělem,“ prohlásil mafián a vybraná pětice jenom pokývala hlavou. Naprázdno jsem vyděšeně polkl a zaběhl za budovu.

„Hodně štěstí,“ ozval se za mnou mafiánův hlas.

Při běhu k další budově jsem přemýšlel, kolik tu mohlo být vojáků. Pokud Jalal nelhal, výsadek na planetě čítal tři stovky mužů. Pokud byli rovnoměrně rozmístěni do všech čtyř táborů, měli jsme co do činění s nějakými sedmdesáti až osmdesáti vojáky. Jenom v tomhle táboře přitom bylo skoro tři sta vězňů a padesát strážných.

Pokud se většina muslimů vydala lovit Jevtušenka do dolu, mohli bychom to zvládnout. Usmál jsem se. Úsměv mi vydržel asi tři sekundy. Pak mi došlo, že v bitevní lodi spravované kousek odsud, musí být nejméně stočlenná posádka.

Budova, v níž měli být zamčení bachaři, nebyla hlídaná. Jen zamčená. Nařídil jsem Ukrajincům, aby počkali schovaní u zdi, odjistil jsem stisknutím granát a hodil ho přesně na okraj dveří. Výbuch je vyrval z pantů.

Prolezl jsem dírou a osvobodil vězně. Nevypadali zrovna nadšeně. Stačilo se podívat do jejich vystrašených obličejů a konečně jsem pochopil, proč se v táboře neodehrál žádný boj. Tihle lidi nechtěli bojovat. Oni chtěli mít klid, pravidelnou stravu a hlavně žádné problémy.

„Kde je sklad zbraní?!“ zařval jsem.

„Asi tři sta metrů odsud,“ oznámil mi po pěti sekundách mlčení malý vyhublý mužík s kavkazskými rysy.

„Dá se tam dostat bez klíče?“

Strážný zavrtěl hlavou. „Musíte znát kód. Ten má jenom zbrojmistr, velitel tábora a jeho zástupce.“

„A kde je zbrojmistr?“ zeptal jsem se. Připadal jsem si jak při výslechu mentálně postiženého feťáka.

„To jsem já,“ oznámil pohublík.

„Bezva. Tak pojďme do skladu zbraní.“

„Možná,“ ošil se zbrojmistr, „změnili kódy.“

„Musíme to zkusit,“ řekl jsem a vyrazil ven. Po pár metrech mi došlo, že mě nikdo nenásleduje.

„Vy nechcete bojovat s muslimy?!“ křiknul jsem překvapeně.

Odpovědí mi bylo provinilé ticho.

„Do prdele, vy jste ale banda zbabělejch sráčů,“ povzdechl jsem si a zamířil samopal na zbrojmistra. „Ty ale půjdeš se mnou. Buď to, nebo tě rovnou zastřelím.“

Zbrojmistrovi se rozšířily hrůzou oči. Už ani nevypadal jako Asiat. Zmohl se jen na souhlasné pokývání hlavou.

Střelba od ukrajinského baráku naštěstí neutichala. Naopak, měl jsem dojem, že přidala na intenzitě. Ukrajinští mafiáni měli naštěstí, na rozdíl od zdejších bachařů, svou hrdost. Možná obchodovali s drogami a prostitutkami, ale evidentně věděli, co je to čest. Ani sklad zbraní nebyl hlídaný. Předpokládal jsem, že případná hlídka se vydala buď po stopách prokurátora, nebo na pomoc kolegům střílejícím po Ukrajincích.

Dovlekl jsem hubeňoura ke dveřím. Mlčenlivá pětice nás obklopila, aby svými těly zastavili případnou nepřátelskou palbu. Zbrojmistr odklopil kryt číselného zámku a osmkrát stisknul klávesnici. Syčivý zvuk oznámil otevření dveří.

Nacpal jsem si do kapes šest granátů, navlékl si neprůstřelnou vestu a vyměnil muslimský samopal za kalašnikova a čtyři zásobníky. Jsou situace, kdy nedám na Rusy dopustit. Třeba když mi nabídnou mou oblíbenou a věky osvědčenou zbraň.

„Vy čtyři naberte co nejvíc zbraní a střeliva a rychle je doneste svým lidem. Já zkusím osvobodit ostatní. Ty,“ ukázal jsem na nejmenšího z Ukrajinců, „vem, co uneseš, a pojď se mnou.“

Podobné instrukce jsem chtěl dát i zbrojmistrovi, ale nakonec jsem si to rozmyslel. Pokud není hlupák, donese ostatním bachařům zbraně. I kdyby to udělal, pochyboval jsem, jestli nám to k něčemu bude. Před odchodem jsem neodolal a vzal z jedné police devítimilimetrovou pistoli. V životě jsem tuhle značku neviděl, ale určitě šlo o ruské zboží. Mí nedávní chlebodárci a dnešní věznitelé už ze zásady pohrdali cizí výzbrojí.

Zatímco čtveřice ověšená samopaly zmizela směrem ke svým souputníkům, vydali jsme se my dva k dalšímu vězeňskému baráku. Ukrajinec, který se mi představil jako Voloďa, si také navlékl neprůstřelnou vestu, tělo si ověsil snad deseti kalašnikovy, takže vypadal jako vánoční military stromeček, a v obou rukou svíral pistole. Nejdřív mi to přišlo zvláštní, ale pak mi došlo, že mafiáni jsou spíš na ruční a lépe skrývatelné zbraně, než jsou kalašnikovy.

Barák, k němuž jsme mířili, měl v sobě skrývat dřívější elitu ruské armády a špionáže. Bohužel tenhle nebyl bez ochrany.

„K zemi,“ zašeptal naléhavě Ukrajinec se jménem tak typickým, až jsem ho podezíral, že si je kvůli mně vymyslel.

Aniž bych nad tím přemýšlel, přilepil jsem se k zemi. Před námi běžela skupina pěti muslimských vojáků. Hnali se ke stejnému baráku jako my. Místo, aby zaujali obranné postavení před vchodem, otevřeli dveře a vběhli dovnitř.

„Pojďme,“ zašeptal jsem, ujistil se, že se v naší blízkosti nikdo další nenachází a rozběhl se.

Zevnitř budovy se začala ozývat střelba a výkřiky.

„Co se to, kurva, děje?!“ vyštěkl jsem překvapeně.

„Rychle, vraždí vězně. Nejlepší způsob, jak zastavit vzpouru,“ oznámil mi Ukrajinec. Tu druhou větu už jsem slyšel z dálky. Úplně mi stačila slova „vraždí“ a „vězně“. Vysprintoval jsem k budově.

Vlomil jsem se do otevřených dveří. Pětice skutečně bezezbytku naplňovala Voloďova slova. První dvě cely byly otevřené. Jedna plná čerstvých mrtvol a v druhé se mrtvoly zrovna vyráběly. Vojáci kropili místnost olovem, jako by zalévali vyprahlou zahrádku. Vězni se schovávali za postele, prosili o milost, modlili se, zvedali ruce nad hlavu, křičeli hrůzou, ale zbytečně.

Oko za oko, kulka za kulku, pomyslel jsem si a začal pro změnu kropit olovem vojáky. Dva nejbližší se prohnuli jako legendární anglické luky, když jim kulky provrtaly páteř, a sesuli se k zemi. Zbývající trojice si stačila uvědomit, co se děje. Otočili se. Dalšímu jsem stačil prostřelit hlavu. Obličej se zdeformoval a rozprskl se na stovky malých kousků, které se rozletěly po místnosti.

Několik střel mě udeřilo do hrudi. Jejich kinetická energie mi zvalchovala vnitřnosti a odhodila mě o metr dozadu. Místo abych samopalem dostal zbývající dvojici, vyrobil jsem pár efektních ďolíčků ve stropě.

Zezadu se ozvala palba. Voják, který mě přibil k zemi, sesesul na podlahu. Toho druhého už jsem stačil zabít sám. Poslední tři kulky mu vnikly do těla mezi nohama. Prošly někde v oblasti mužské chlouby a zavrtaly se do břicha. Voják zkusil naposled něco sdělit světu, ale z hrdla se mu vydralo jenom: „Alháhgrchkrch.“ A umřel.

Nade mnou stál vánoční military stromeček Voloďa.

„Děkuji,“ řekl jsem.

Vstal jsem ze země a zkontroloval, jestli jsem dostal ránu i mimo neprůstřelnou vestu. Naštěstí zachytila všechno muslimské olovo. Kupodivu. Šlo totiž o pěkně levný šunt. V jedné části se ochranná destička prohnula, a kdyby měl samopal a jeho střelivo jenom o něco větší průraznost, mohl jsem se stát další obětí zdejšího masakru.

V budově bylo nedýchatelno. Pach krve, olova a spáleného střelného prachu se promísil a ošklivě dráždil všechny mé smysly. Zmáčkl jsem automatické otevírání všech cel a děsil se, toho, kdo z těch zbývajících vyleze. Ani za zlatou vesmírnou plachetnici se mi nechtělo vejít do místnosti, kterou před chvílí popravená popravčí četa proměnila v panorama na oslavu bestiality, a hledat tam své přátele.

„Jeremiáši!“ zařval z chodby známý hlas.

V čele vyplašených vězňů se ke mně řinul bývalý carský šéfšpion. Hbitě ke mně doklusal a objal mě tak vřele, že mé potlučené tělo zařvalo bolestí. Musel jsem napnout všechnu vůli, abych se nerozbrečel. Panebože, nikdy by mě nenapadlo, že mi na Bláhovi bude tak záležet.

„Dobrá práce, chlapče,“ ozval se z chodby generál Vilk. „Popiš situaci,“ řekl hlasem tak klidným a rozhodným, že jsem mu málem zasalutoval. Schoval jsem někam do černého pytlíku v hrudi své vzbouřené emoce a řekl mu, co všechno jsem napáchal za posledních pár minut.

Bývalý náčelník generálního štábu se zcela přirozeně ujal velení. Najednou prostě začal udílet rozkazy a nikdo neprotestoval. Většina osvobozených vězňů moc dobře věděla, že má co dělat s legendárním velitelem turunské operace. Bylo fascinující ho pozorovat.

Muž, který působil dojmem kulhavého staříka, jemuž se myšlenky už stáčejí jen k sestavení poslední vůle, se najednou jakoby narovnal, zmizely mu vrásky a v obličeji se objevil tvrdý a rozhodný výraz.

Vilk rozdělil Voloďovy samopaly i zbraně mrtvých muslimů mezi muže, kteří měli největší bojové zkušenosti. Šlo hlavně o bývalé dezertéry nebo nájemné vrahy a vymahače výpalného. Sám si pak ode mě vzal pistoli.

„Ozbrojení jdou vepředu. Ostatní se budou krýt opatrně za námi. Jakmile padne muž se zbraní, vezme si ji ten, kdo je nejblíž. Vpřed, chlapci!“

Tohle byl nejprostší proslov k jednotce jdoucí do boje, jaký jsem kdy v životě slyšel, a kdo ví, třeba i ve válečných dějinách lidstva vůbec. Kupodivu měl ale sílu kladiva. Všichni muži do jednoho se prostě sebrali a šli.

Vedl jsem naši skupinu směrem k ukrajinskému baráku. Od něj se ozývala ještě intenzivnější střelba, než když jsem jej opouštěl. Vypadalo to, že hoši, které jsem přivedl do zbrojnice, svůj náklad úspěšně doručili.

Postupovali jsme pomalu a opatrně. Většina chlapů se samopaly šla vepředu a jen několik jich na bocích jistilo ty neozbrojené. Jenom Voloďu, který se tak rychle a nebývale osvědčil, jsem se souhlasem generála Vilka poslal jistit naši skupinu zezadu.

„K zemi,“ zašeptal jsem a sám se rychle svalil do jemného štěrku, který pokrýval většinu plochy tábora.

Před námi se v temnotě blýskala světélka ze střílejících zbraní. Nepatřila Ukrajincům. Byla muslimská. Mafiáni se opevnili uprostřed svého nedávného vězení. Muslimové je naopak spolehlivě obklíčili. Podle zvuků a záblesků ze všech stran. Vězeňský barák byl už na první pohled děravý jako cedník na špagety. Ukrajinci mohli za své životy vděčit jenom pevnosti vězeňských zdí a tomu, že muslimové neměli žádné těžké zbraně. Při obsazování planety je nepotřebovali. Zadoufal jsem, že je nechali na křižnících jistících Dawsonův svět z oběžné dráhy.

„Majore, co tu, kurva, ležíte? Ještě jsem nezažil bitvu, která by šla vyležet. Možná tak bitvu s kocovinou,“ ozval se za mnou pevný a rozhodný hlas. Jen ztěžka jsem si jej ztotožnil s dobrosrdečným kulhavým staříkem Vilkem. Pach mrtvol a spáleného střelného prachu jako by jej vrátil o padesát let zpět.

Generál se jen ledabyle opíral o hůlku, v pravačce odjištěnou pistoli a hleděl směrem k bojišti.

„Měli bychom být opatrní, nevíme, kolik je tam nepřátel,“ odvětil jsem a vší silou vůle potlačil podvědomou myšlenku vyzývající mě, abych okamžitě vstal a zasalutoval mu.

„Pánové,“ zvedl už tak vysoký hlas ještě o pár tónů Vilk, „ať je jich kolik chce, za chvíli jich může být ještě víc. Sdělil jste mi, že nedaleko odtud se opravuje bitevní loď. Její posádka jim přijde určitě na pomoc. A co ostatní okupanti na této planetě? O povstání v táboře se už určitě dozvěděli. Pokud neosvobodíme ty statečné chlapce teď a nespojíme všechny své síly, mohli bychom brzy prohrát.“

Při slovech o statečných chlapcích mě napadlo, že by mu možná měl někdo vysvětlit, že v tom baráku bojuje sice statečná, ale zároveň ta nejstrašnější zločinecká skupina, jakou kdy stará Země zplodila. Navíc se zálibou dělat ze svých nepřátel petuchy.

„Do útoku!“ zařval najednou hromovým hlasem Vilk.

Až mnohem později jsem se pokoušel pochopit, co se to s námi všemi stalo. Generál měl samozřejmě pravdu ve všem, co řekl. V tu chvíli skutečně nebyl na vyčkávání čas. Jenže on nikomu z nás nedal čas si to promyslet. Naprosto nesourodé bandě roztodivných zločinců různého věku, původu a z rozličných koutů vesmíru pod nadvládou ruského impéria, která se ještě dneska ráno zabývala akorát myšlenkou, jak se ulít z náročné práce, zavelel do útoku. Bylo to šílené.

A ještě šílenější to začalo být v okamžiku, kdy jsme vstali a s mohutným křikem Urááááááá se vrhli na nepřátele. Zezadu, dodnes z toho podezírám Bláhu, se najednou ozval zpěv. Píseň tak nakažlivá a známá, že ji brzy začali zpívat všichni.

Cherubínská píseň, je píseň tak stará, že ještě pamatovala slávu Byzantské říše. Zpívaly ji miliardy hrdel na Zemi a dnes stále ještě miliony po celém vesmíru. Znal ji každý. Zpívala se při pravoslavné liturgii a její melodie i slova byla natolik chytlavá, že si ji brzy zapamatoval kdokoliv.

Pochybuji, že někdo z mužů, s nimiž jsem se teď hnal do útoku, kdy v dospělosti chodil do kostela. Ale každý měl určitě babičku, která ho nekompromisně každou neděli zatáhla do nejbližšího chrámu, nutila jej stát v zimě několik hodin a poslouchat tuhle píseň.

Píseň, opěvující Boha i jeho anděly. Píseň dávající alespoň na chvíli i tomu největšímu neznabohovi naději, že když teď položí svůj bídný život statečně, budou jeho hříchy zapomenuty a čeká jej království nebeské.

„Iže cheruvimy tajno obrazujušče, i životvorjaščej Trojcitri svjatuju pisň pripivajušče…,“ rozeznělo se sborově vězeňským areálem a na jednu kratičkou chvíli utichly všechny zbraně. Pro muslimské vojáky to musel být šok. V životě asi Cherubínskou píseň v církevní slovanštině neslyšeli, ale síla a energie, kterou jí dodávali její zpěváci, byly tak strašlivé, že na chvíli vytrhly z prostoru a času i toho nejoddanějšího následovníka Mohamedova.

„… vsjakoje nyni žitejskoje otložim popečenije…,“ pokračovaly hlasy a pak jsme k údivu muslimů spustili palbu my. Střílet při zpěvu nám nevadilo. Rachocení zbraní, svištění kulek i výkřiky umírajících, to byly jen další hlasy, které podtrhávaly náš zpěv.

„Jako da Carja vsichpodimem…“

Muži se rozeběhli do všech stran. Někteří ulehli na zem, jiní poklekli, další se schovávali za rohy domů, ale všichni stříleli a zpívali. Zpěv se rozlil do desítek různých rytmů, jak každý jinak popadal dech, ale všichni zpívali. Zpívali a umírali. A přesně jak řekl Vilk, zbraně mrtvých si brali živí a stříleli místo nich.

„… anhelskimi nevidimo dorinosima činmi.“

Držel jsem se v čele útoku. Zní to strašlivě, ale já si tyhle situace užíval. Cítil jsem, že zase žiju. Vnímal jsem každou součást svého těla. Adrenalin, který pomáhal přebíjet únavu i bolest. Strach, jenž vybudil všechny mé smysly a také nenávist. Věděl jsem, že ti vojáci jsou stejně nevinní jako každý voják, který dostal rozkaz, uniformu a zbraň, ale já si do nich promítl všechno zlo světa, všechny šílené politiky, intrikáře, lháře i podvodníky. A to všechno jsem teď mohl beztrestně zabít.

A zabíjení nebylo vůbec těžké. Muslimové se totiž bránili jen chvíli. Pak začali ustupovat. Ti chytřejší se přitom bránili střelbou. Ti, co zpanikařili, se dali na bezhlavý útěk. Do těch se střílelo nejlépe.

Vpadl jsem do baráku stojícího hned naproti ostřelované baště Ukrajinců. Šlo o sklad oblečení. Muslimové nechali dveře odemčené. Stačilo do nich jen kopnout. Hoši vůbec nepočítali s tím, že by jim mohl kdokoliv vpadnout do zad. Byli čtyři. Krčili se pod okny, a když jim to mafiánská obranná palba dovolila, vystrčili hlavně automatů a poslali ven pár dávek.

Vůbec si mě nevšimli. Až když se jeden z nich přeci jen otočil, bylo pozdě. Už jsem mačkal kohoutek. Zastřelil jsem tři muže.

A pak mi došly náboje.

Poslední voják měl v očích strach celého světa. V životě jsem nespatřil tak rozšířené zorničky, jako měl on. Hrůza jej ochromila natolik, že než spustil palbu, uběhlo pár sekund. Pár dlouhých důležitých sekund, během nichž jsem se překulil za výdejní pult. Válely se na něm nové vězeňské obleky.

Dopadl jsem na všechny čtyři. Vojákův samopal konečně spustil. Běžel jsem po čtyřech dál do hlubin skladu. Kličkoval jsem jako zajíc naháněný smečkou hladových vlků mezi vysokými skříněmi. Popohánělo mě rachocení automatu a létající kousky rozstřílených vězeňských i bachařských mundůrů.

Konečně se mi podařilo doběhnout dostatečně daleko do skladu. Vyhodil jsem prázdný zásobník, ale nenasadil plný. Už jsem žádný neměl.

„Do prdele,“ zaklel jsem potichu. V zápalu boje jsem si neuvědomil, že jsem vyčerpal veškeré střelivo. Pak jsem ale s uspokojením našel v kapse granáty.

Zklidnil jsem dech a snažil se naslouchat. Vzhledem ke zpěvu a hluku bitvy, to nebylo vůbec jednoduché. Nakonec jsem přece jen uslyšel kroky. Voják našlapoval pomalu a opatrně. Mezi mnou a jím bylo asi pět regálů s oblečením. Asi na sekundu jsem zaváhal a zapřemýšlel, co udělat. Zvolil jsem nejlehčí variantu. Odjistil jsem granát, napočítal do tří, hodil ho směrem, z něhož se ozývaly kroky, a rozběhl se ke zdi.

Budovou zahřměl výbuch. Několik regálů shodila tlaková vlna na zem. Vytáhl jsem z kapsy Jalalův nůž a vydal se na místo výbuchu. Nenápadně jsem nakoukl mezi popadané regály. Uprostřed mozaiky potrhaných šatů ležel můj pronásledovatel. Jeho tělo nemělo konzistenci slučitelnou se životem. Chybělo mu pár životně důležitých součástí. Hlavně hrudník.

Obral jsem mrtvé o samopaly i náboje. Jeden z vojáků ležících pod okny ještě žil. Žil, ale určitě umíral. Prohnal jsem mu slitovnou kulku hlavou.

A z venku se ozývala poslední slova Cherubínské písně: „Alliluia! Alliluia! Alliluia!“

Bylo to šílené. Naše bojechtivá vlna převálcovala muslimské vojáky jako tsunami domečky z rákosu. Během pouhé čtvrt hodiny jsme se dostali k ukrajinskému vězení. Měli jsme víc mrtvých než vojáci. Možná tři naše za jednoho jejich, ale nikomu to nevadilo. Vítězili jsme a euforie z vítězství byla silnější než bolest a strach ze smrti. Vždyť čeho se bát? Ta píseň, kterou všichni zpívali, tvrdila, že je Bůh na nebesích i se svými cherubíny.

K Ukrajincům jsem vtrhl jako první. Už jsem nezpíval, ale melodie mi stále zněla v hlavě. Nechtěla mě opustit.

V baráku bylo víc mrtvých než živých. Na nohou mohlo zůstat tak deset Ukrajinců. Dvakrát tolik zraněných a zbytek už se odebral do království nebeského. Uprostřed mrtvol i živých obránců, pomazaných krví, potem a prachem z omítky a střelného prachu stál Oljavčuk.

„Přivedl jsi posily. Dobrá práce,“ řekl naprosto bez emocí, a aniž by čekal, že cokoliv řeknu, vyšel ven.

Nedaleko dveří jsme se setkali s Vilkem. Kolem něho stála skupina jeho osobních obránců. Tři muži, které jsem neznal, a pak Bláha, Petrov a Lapin. Všichni v rukou třímali samopaly a vypadali nadšeně. Ostatní vězňové vytvořili celkem konzistentní obrannou linii v délce sto metrů.

„Zbývající vojáci utekli směrem ke kosmodromu,“ oznámil Oljavčuk, který zcela neomylně detekoval generála jako velitele povstání.

„Je tam bitevní loď,“ řekl jsem.

„Chtějí odletět pryč? To je báječné,“ zasmál se Lapin.

„To pochybuji. V té lodi musí být silná posádka a taky zbraně. Určitě se jenom přeskupili. Navíc bitevní lodě mají zpravidla munici pro pozemní bombardování. Nesmíme ji nechat vzlétnout. Byl by to náš konec,“ prohlásil Vilk. Jeho slova vzali všichni jako rozkaz.

Během deseti minut se nám povedlo konečně zjistit, kolik ozbrojených mužů máme k dispozici. Šedesát sedm. Nebylo to nejhorší číslo, dokud si člověk neuvědomil, že někteří z nich mají sice vysoké vojenské funkce, ale věk mezi důchodem a smrtí a někteří si pletou samopal s vrtačkou na těžbu rudy.

Vilk náš počet navíc zmenšil o sedmnáct mužů. Rozdělil je na tři skupiny a poslal pátrat po dalších vězních, kteří by se k nám mohli přidat, případně je nejprve osvobodit a pak ozbrojit. Jedné ze skupin pátračů velel osvědčený Voloďa. My ostatní jsme se vydali ke kosmodromu.

Bitevní loď zůstala stejně osvětlená, jako když jsme ji míjeli s Jevtušenkem. Dělníky, pracující na ochranném plášti lodi, ovšem vystřídali vojáci. Podařilo se jim dokonce před lodí vybudovat jakýsi obranný val z několika manipulačních strojů a kovových barelů. Většinu reflektorů namířili směrem k pracovnímu táboru, aby viděli každého, kdo by se k nim chtěl přiblížit. Čekali na nás.

„Proč neodletěli?“ zeptal se kdosi z pravého křídla, jemuž jsem velel. Levé tvořili převážně Ukrajinci s Oljavčukem v čele a středu osobně rozkazoval generál s Bláhou a admirály.

„Podle všeho jim při bitvě poškodili některou z pohonových výpustí. Museli je kompletně odmontovat,“ odpověděl jsem a teprve pak si uvědomil, že oním tazatelem byl Jan Sarnovský.

V ruce držel pistoli, kterou zřejmě ukradl některému z muslimských vojáků. Na pravé ruce měl natrhnutý kabát a celý rukáv zakrvácený. Naše pohledy se střetly a já se mu v úctě pokynutím hlavy uklonil.

Jasným důkazem pro má slova byla horečnatá aktivita dělníků právě u výpustí.

„Myslím, že posádka na lodi doufá, že brzo odletí. Běž za Oljavčukem a řekni mu to. Jeho útok by se měl soustředit právě na opraváře. Loď nesmí odletět,“ vyzval jsem starého známého a dál se pokoušel sledovat vzdálené hemžení před vesmírnou bitevní lodí.

Zatím jsme se stále skrývali na okraji kosmodromu. Leželi jsme skryti pod mírným kamenným výstupkem a čekali na rozkazy.

„Až zaútočíme, střílejte nejdřív do těch zasraných reflektorů. Jinak budeme jako navoněný růže na pouti,“ upozornil jsem nesourodou skupinku ozbrojenců pod svým velením a jen pár sekund poté se ozval výstřel a bojový pokřik od prostředního oddílu.

„Uráááááááááááá!“

„Jdeme na to,“ povzdechl jsem si, spíš než zavelel, poklekl a zkusil zneškodnit co nejvíce reflektorů mířících naším směrem. Naštěstí obě další skupiny měly stejný nápad.

V boji s nepřítelem, jedno jak silným, se vždycky snažíte co nejvíc taktizovat. Skrývat se, chystat léčky, překvapovat ze zálohy, útočit v okamžiku, kdy vás soupeř nevidí nebo nečeká. To je taktika a základní strategie přežití. Někdy ovšem nemáte na výběr. Čas a okolnosti hrají do karet soupeři a vám nezbývá nic jiného, než se rozběhnout vstříc osudu a doufat, že přežijete. A taková situace právě nastala. Teď už nikdo nezpíval. Brzy přestali křičet i ti nejbojácnější z nás, kteří si tak zkoušeli dodat odvahu. Všechnu energii bylo třeba dát do běhu. Běhu a zároveň co nejpřesnější střelby.

Odpověď obránců bitevní lodi byla chaotická, ale místy smrtelně přesná. Oni měli na míření klid. My jsme pálili od boku jako avarští bojovníci střílející z luku na jedoucím koni. Sakra, dal bych planetu za takového avarského koně. Běžel jsem tak rychle, že jsem si až necelých sto metrů před bitevní lodí uvědomil, že jsem předběhl všechny muže za sebou. Ti, co mému tempu stačili, už byli mrtví nebo se zranění váleli po zemi a křičeli bolestí.

Vrhnul jsem se k zemi. Vzduch nad mou hlavou jen chvíli poté zhoustl letícím olovem. Opřel jsem kalašnikov o rameno a opětoval palbu. Vojáci, na které jsem mířil, přežili celý jeden zásobník bez úhony. Stačilo jim přikrčit se víc k zemi nebo se schovat za některý z komponentů barikády. Alespoň jsem mužům za sebou získal víc času. Ti, co postupně přibíhali, si lehali na zem okolo mě. Nebylo jich mnoho. Sotva deset. Občerstvil jsem samopal plným zásobníkem a pověsil si ho přes ramena. Z kapsy jsem vytáhl dva granáty.

„Až napočítám do tří, kryjte mě palbou. Zkusím těm krysám vypálit hnízdo.“

Počkal jsem pár sekund, až se můj rozkaz dostane ke všem.

„Jeden! Dva! Tři!“

Zuby jsem z obou granátů postupně vytáhl pojistky a pak jsem vyskočil na nohy. Muklové spustili zběsilou palbu. Musel jsem uběhnout dobrých padesát metrů, abych hodil přesně.

Prvních čtyřicet bylo jako běžet sprint na základní škole. Teda až na ty granáty. Horší byla cílová rovinka. Hochům, kteří mě kryli, postupně docházely náboje a pauzy v palbě na výměnu zásobníků poskytly ostřelovaným muslimům příležitost vykouknout z úkrytu a zkontrolovat terén. Několik jich po mně už vystřelilo. Naštěstí dost nepřesně.

Bože, jak já nesnáším tohle hraní si na hrdiny. Bohužel jsem už dávno přišel na to, že když si na hrdinu nehraju já, nikdo to za mě neudělá.

První granát se mi podařilo hodit obloučkem za malý jeřáb, který sloužil jako hlavní opěrný bod obrany. Druhý jsem házel levačkou, takže jsem zvolil snadnější cíl: barikádu z kovových sudů. Pro jistotu jsem sebou opět praštil o zem a oba výbuchy si mohl vychutnat jen periferním zrakem. Srdcervoucí řev zraněných vojáků potvrdil úspěšný zásah. Přese mě se přelila vlna muklů. Hnali se zabít nepřátele, dokud byli otřesení z výbuchů.

Ostatním dvěma skupinám se dařilo stejně úspěšně. Nejsilnější obrana ve středu lodi se sice ještě statečně bránila, ale poté, co se dostali do křížové palby z boku od nás a zepředu od Vilkových hochů, byl jejich konec jen otázkou času.

Teda byl by. Pokud by nedostali posily. V tomto případě dost nechutné posily. Uprostřed lodi se otevřel chřtán, z něhož jako mechaničtí andělé pomsty vypochodovaly dva Margaly. Jejich obsluha si nebrala servítky. Stroje spustily palbu z kulometů, jen co vkročily na povrch planety. Kromě překvapených Vilkových bojovníků se obětí střelby stali i jejich vlastní spolubojovníci, kteří jim překáželi ve střelbě.

Chtěl jsem si ulevit nějakou hodně sprostou nadávkou, ale slova mi beznadějně uvízla v hrdle. Stejně beznadějně jako byla naše situace. V kapse jsem měl dva granáty. To bylo málo na jeden Margal, natož na dva.

„K zemi a nestřílet,“ zavelel jsem a sám odolával pokušení pálit na tak snadný terč. Tedy snadný. Snadno zasažitelný, ale těžko poškoditelný.

„Utečeme?“ zeptal se mě jeden z mých spolubojovníků. Měl obličej tak tuctový, že jsem si nedokázal vybavit, jestli ho vidím poprvé nebo jsem si ho prostě jenom nedokázal zapamatovat.

„Ne, tyhle stroje nezničíme. Musíme vyřadit jejich obsluhu. Jdeme,“ zavelel jsem poté, co jsme se dostali do slepého úhlu bitevních strojů. Aniž bych sledoval, jestli mě ostatní následují, rozběhl jsem se podél lodi k otevřenému vchodu.

Margaly velkolepě vstoupily na bojiště. Procházely se sebevědomě jak roztleskávačky na maturitním plese v šatech od Samuela Nikitova. Celá Vilkova skupina před nimi utekla. Oljavčukovci do nich zkoušeli střílet. Zbytečně.

Do dveří jsem vběhl jako první. Hned poté se začaly zavírat. Ale nezavřely. Každý výstup má pro jistotu ruční nouzové ovládání. Stačilo jen očima vyhledat červenou barvu a pak zatáhnout páčku. Vchod, který byl už způli uzavřený, se znovu otevřel.

Hned potom se dovnitř nacpalo sedm mužů. Byl mezi nimi i Jan Sarnovský a dokonce jeden bachař, kterého jsem si pamatoval z kontrolního stanoviště mezi táborem a dolem.

„Margaly obsluhují zevnitř. Pokud ty zkurvence nevypneme, do půl hodiny vystřílí všechny naše lidi.“

„Tahle loď je obrovská. Můžeme tu bloudit půl dne,“ prohlásil muž s nejtuctovějším obličejem na celé planetě.

„Ovládání bojových strojů bývá zpravidla na můstku.“

„A můstek je kde?“

„Tam, kam ukazují šipky s nápisem můstek,“ odpověděl jsem a ukázal na informační grafické značky vedle dveří.

Každá velká loď je měla. Členové posádek se střídali jako zákazníci u nejprsatější holky v bordelu a než jim dávat školení, stačilo všechna plavidla vybavit systémem přehledných šipeček.

„Jdeme,“ zavelel jsem a vyrazil po červené trase.

Dobré tři minuty jsme se proplétali spletí kovových uliček, aniž bychom někoho potkali. Vypadalo to, že většina posádky se připojila k obraně lodi venku. I tak tu ale bylo podezřele málo lidí. Napadlo mě jediné vysvětlení: při boji došlo k narušení vnitřní atmosféry a část posádky, která si nenasadila skafandry, to odnesla ještě ve vesmíru.

Přitom, když jsme loď poprvé s prokurátorem pozorovali, nám nepřipadala moc poškozená. Faktem ovšem je, že jsem už ve vesmíru narazil na lodě, co vypadaly, jako by je zrovna vypustili z doků a přitom to byly mrtvé vraky. Možná se Rusům bránícím oběžnou dráhu Dawsonova světa podařilo udělat dovnitř díru a poslat sem torpédo. Plášť zůstal neporušený, ale třetina vnitřku mohla explodovat i s posádkou.

Mé úvahy narušili čtyři muži, na které jsme narazili v ústí chodby do velké skladové místnosti. Měli v rukou elektrické paralyzéry. Kapitáni lodí totiž měli neradi na palubě zbraně, které mohly poškodit vnitřní vybavení. Naše samopaly poškodily nejenom vybavení místnosti, ale hlavně ony čtyři nešťastné bezpečáky. Ani jeden nestačil vystřelit.

Těsně před můstkem už to bylo horší. Bránilo ho pět mariňáků. Opravdových mariňáků v ocelových přilbách s hledím z neprůstřelného skla, neprůstřelných vestách a s nebezpečně vypadajícími automaty v rukou. Čekali na nás. Jen co jsme se vyřítili z chodby, spustili palbu. V první vlně to odnesl Tucťák a bachař.

„Zpátky!“ zařval jsem a hnal se do bezpečí chodby.

Za mnou přiletěly desítky svištících olověných projektilů. Jeden zbloudilý trefil muže, který běžel těsně vedle mě. Rozsekl mu páteř. Chlap spadnul na zem a jenom se bolestí třásl. Vzal jsem si od něj samopal, náboje a vpálil mu kulku do čela. Kolik takových ran z milosti svým spolubojovníkům dneska ještě dám?

Zůstalo nás jenom pět. Takže jeden na jednoho. Problém spočíval v tom, že ti chlápci tam drželi většinu trumfů v rukou. A my jsme neměli moc času. Venku dva Margaly kosily naše spolubojovníky.

„Doplňte si zásobníky. Za deset sekund jdeme na to,“ oznámil jsem přeživším. Dal jsem jim ještě dvacet sekund k dobru, potěžkal v ruce předposlední granát a hodil ho do místnosti s mariňáky. Hned potom jsem dovnitř vběhl sám.

Granát udělal ještě větší paseku, než jsem doufal. Navíc v uzavřené místnosti s sebou takový výbuch přináší i dost nepříjemný zvukový efekt. Otřesení mariňáci leželi na podlaze. Výbuch některé zranil, ale nezabil žádného. To už byla naše práce.

Najednou jsme byli ve výhodě my. Stříleli jsme do ležících překvapených muslimů. Naše kulky se odrážely od neprůstřelných vest, ale stejně tak se zakusovaly i do nechráněných míst. Za půl minuty bylo po všem.

„Dobít!“ zařval jsem, a protože jsem sám už neměl co dobíjet, rychle jsem obral jednu mariňáckou mrtvolu o její zbraň. Zkontroloval jsem zásobník. Byl plný. A otevřel jsem dveře na velicí můstek. Mohlo tu být dobrých dvacet členů posádky. Většina už byla schovaná za ovládacími pulty. Jen pár optimistů, kteří předpokládali, že je hlídka přede dveřmi ochrání, sedělo v křeslech u ovládacích pultů.

„Všechny je zabijte,“ oznámil jsem svým mužům a šel jim příkladem.

Tohle nebyl žádný čestný boj. Vlastně to ani žádný boj nebyl. Naši protivníci měli maximálně pár osobních elektrických paralyzérů. Místo slova boj by bylo mnohem vhodnější použít masakr.

Federální námořníci se krčili pod svými pultíky, chránili si hlavy, snažili se někam schovat nebo prosit o milost, někteří dokonce i špatnou angličtinou a jeden i rusky, ale marně. Neznali jsme slitování. Vždyť někteří z nich ještě před chvílí obsluhovali dva bojové stroje, které stejně nelítostně zabíjely každého z našich, kdo jim nestačil utéct.

Nechal jsem ostatní, aby vyčistili celý můstek. Nemilosrdně a do posledního člověka. To poslední, co jsme potřebovali, byl nějaký hrdina, který se nad ním slituje a jen, co odtud vypadneme, nahradí u ovládacího panelu zpacifikovanou obsluhu a nechá nás Margalem rozstřílet na psí žrádlo. Já jsem se vydal k velitelskému stanovišti. Kapitán bitevní lodě seděl ve svém křesle s mrtvolným pohledem. Aby taky ne, když mu jedna moje kulka proletěla před pár minutami krkem. Shodil jsem ho na zem a vrhl se ke komunikátoru.

Chtěl jsem poslat zprávu na Tortugu. Pokud se Šadii podařilo uprchnout carovým pohůnkům, bude určitě tam. Mohla by poprosit Arsenije, aby nás přiletěl vyzvednout s Jeremiášem. Jenže než jsem stačil navolit souřadnice pro vyslání zprávy, ozval se z mikrofonu naštvaný hlas v arabštině.

„Kapitáne Faiku, ozvěte se. Jak vypadá situace na planetě?“

Zapnul jsem obraz a uviděl zachmuřeného, sotva třicetiletého muže v uniformě Muslimské federace. Šlo o kapitána jednoho z křižníků na oběžné dráze.

„Je to na hovno, kámo. Faik už je v džahanně,“ odpověděl jsem mu dřív, než mi došlo, co jsem to provedl. Při aktivaci jeho obrazu na monitor jsem totiž spustil kompletní spojení. Kapitán na druhé straně mě nejenom slyšel, ale viděl mou tvář i spoušť za mými zády.

„Zemřete, nevěřící!“ zařval a přerušil spojení.

Křižníky většinou nemají munici pro pozemní bombardování. Zabírá zbytečně místo. Je těžká, objemná a většinou k ničemu. Bombardovat povrch planety z oběžné dráhy totiž není vůbec jednoduché. Zvlášť pokud má planeta atmosféru. Běžná torpéda shoří dřív, než se dostanou na zem. Pro útok na pozemní cíle to chce speciální torpéda, která jsou ale pro běžný boj s nepřátelskými loděmi jen těžko použitelná. Kvůli své váze jsou mimo jiné mnohem pomalejší. Vesmírné lodě s sebou braly torpéda na pozemní bombardování jen velmi výjimečně.

Důležité je tady ovšem slůvko výjimečně. Co když kamarád zesnulého kapitána Faika na palubě taková torpéda má? Výjimečně.

„Prýýýýč. Všichni prýýýýýýč!“ zařval jsem a vyběhl na chodbu.

Nevšímal jsem si, jestli se ostatní vydali za mnou, nebo se nechali pohltit masakrem na velicím můstku. Běžel jsem o život. Prohnal jsem se mezi mrtvými mariňáky, propletl se chodbami, v nichž se mi naštěstí nikdo nepostavil na odpor, a vyběhl ven.

Prostranství před bitevní lodí bylo prázdné. Běžel jsem směrem k dolu. Snažil jsem se nevnímat nářky raněných, kteří zůstali rozeseti po bitevním poli a pádil ze všech sil co nejdál od lodi.

Za sebou jsem slyšel kroky. Moji spolubojovníci mě naštěstí poslechli. Přece jenom, když někdo dosud příčetný křičí „pryč“ a běží, jako by měl v zádech smečku hladových vlků, je nejjistější ho následovat.

Po chvíli jsem narazil na bezvládné bojové stroje. Stály tu najednou strnule jako nějaké zvláštní pseudoromantickomodernistické sousoší, jehož význam nechápe ani vlastní stvořitel. Kolem nich se opatrně stahovala smyčka přeživších bojovníků. Nebylo jich ani deset. Vedli je Bláha s Lapinem.

Bývalý šéfšpión vypadal jako zombie. Lehkou vězeňskou bundu měl několikrát roztrhanou. Visely na něm vlastně jenom hrubé špinavé proužky. Pod nimi se černaly krvavé šrámy. Na útěku před roboty se zřejmě zapletl do ostnatého křoví. Obličej měl strhaný únavou. Alespoň že Lapin vypadal lépe. Jeho vysoká kostnatá postava stále vyzařovala klid a sebedůvěru.

„Musíme pryč. Vědí o nás křižníky nahoře. Byli ve spojení s bitevní lodí.“ Slova ze mě vytekla rychle jako říční proud při jarním tání.

Bláha se po mých slovech podíval na oblohu a zaklel. Všichni jsme jej napodobili. V dívání i klení. Černou oblohou se jako meteor nesl červený zvětšující se bod.

„Do dolu!“ zařval jsem a bez ohledu na ostatní se rozběhl k místu, které jsem sotva před dvěma hodinami opustil.

Naše skupinka se roztáhla na dobrých deset metrů. Na konci se ploužili ranění, podpíraní přáteli. Pak vyčerpaní bojem a ti, kdo se mnou zmasakrovali můstek bitevní lodi. Vepředu běželi ti nejmladší a hlavně nezranění. Držel jsem se s Bláhou a Lapinem uprostřed.

Od vstupu do budovy nad dolem jsme byli sotva padesát metrů, když na obloze něco jasně zazářilo.

„K zéééémíííí!!!“ zařvalo několik hlasů a všichni poslechli.

Torpédo „vesmír-planeta“ se zarylo do bitevní lodě a explodovalo. Naštěstí plášť lodi byl velmi pevný. Po výbuchu se roztrhl na několik velkých částí, které se udržely pohromadě. Z místa výbuchu se do okolí rozlila tlaková vlna a žár. Po deseti sekundách jsem chytl Bláhu za ruku a donutil ho postavit se na nohy.

„Pryč! Rychle pryč. Kolem dolu k moři!“ zařval jsem a naše nesourodá skupina se belhala dál ze všech sil.

Po deseti minutách dopadlo na zem další torpédo. Tentokrát doprostřed vězeňského tábora. Za několik minut jej následovalo další. Mělo největší výbušnou sílu. Určitě leželo někde daleko ve skladu, takže chlapcům musulmanským chvíli trvalo, než jej narvali do torpédové výpustě.

Výbuch rozmetal celý pracovní tábor i okolí do vzdálenosti několika stovek metrů. Nikdo z těch, co zůstali na bojišti, neměl šanci přežít. My už jsme naštěstí ušli víc než dva kilometry. Pro jistotu jsme ale pokračovali dál. Chtěl jsem se dostat až k pobřeží.

Muži padali, kleli, proklínali mě, plakali, ale já jsem je donutil pokračovat v cestě. Bál jsem se dalšího arzenálu z muslimských křižníků. Pokud by vlastnili i tu nejlehčí jadernou nálož určenou k pozemnímu bombardování, neměli bychom šanci.

Navzdory mým obavám ale bombardování nepokračovalo. Asi hodinu před svítáním jsme dorazili k moři. Každý padl tam, kam došel. Během pár chvil usnula většina mužů vyčerpáním. Nikoho nenapadlo postavit jedinou hlídku.

„Tak tomuhle říkám zázrak!“ zvolal radostí Bláha, když jeden z naší skupiny vytáhl z kapsy dva balíčky cigaret a zapalovač. Vrhli jsme se na něj jako opravdoví nikotinoví závisláci. Přežilo nás nakonec pouhých šestnáct. Kouřili naštěstí jenom čtyři.

„Vilka zabilo téčko. Ten blázen se postavil a pálil do něj z boku, jako by střílel na plechovku a ne bojového robota. Kulomet ho rozstřelil vejpůl,“ vyprávěl mi Bláha, když jsme si uškudlili dvě cigarety pro sebe a posadili se na klidné místo na břehu. Oceán Dawsonova světa byl podobně jako většina oceánů obrovskou klidnou louží, na jejíž hladině se čeřily vlnky hnané větrem.

Litoval jsem, že jsem se během svého krátkého pobytu na Zemi nedostal k jejím oceánům. Rozbouřené vlny stejně jako odliv a příliv jsem znal jenom z filmů. Většina planet, které měly to štěstí, že oplývaly oceány, už bohužel neoplývaly takovým měsícem, který by dokázal díky gravitaci vytvářet něco podobně úžasného. Třeba tahle planeta neměla měsíc žádný.

„Petrov se nám ztratil někde během boje. Možná ho jenom zranili, nebo mu došel dech, ale vzhledem k výbuchům je nemožné, aby přežil,“ pokračoval nejvyšší špion zesnulého cara.

Nepřežil ani Jan Sarnovský. Buď zůstal v lodi, nebo někde na bojišti. Štěstí došlo i mafiánovi Oljavčukovi. Z celé jeho skupiny přežili jenom dva muži. Jeden hubený, šlachovitý, který dosud nepromluvil ani slovo, a pak starší plešatý, kdysi snad i svalnatý chlapík, který měl potetovanou nejspíš každičkou částečku těla. Včetně očních víček.

Byli jsme svobodní. A navíc jsme dokázali zničit jednu muslimskou bitevní loď. Cena, kterou jsme ale zaplatili, byla až přespříliš vysoká. Jako by pro ni DPH vymýšlel ten nejšílenější ministr financí v dějinách lidstva. Zatímco ostatní muži byli akorát rádi, že vůbec přežili, zkoušeli jsme s Bláhou přemýšlet co dál.

„Musíme zavolat pomoc. Na téhle planetě do pár dnů umřeme hlady,“ konstatoval Bláha.

Uvelebil se do štěrku, jenž tvořil zdejší pláž, a spokojeně hleděl na modrou oblohu. Jen výjimečně jí proplul bílý mráček potrhaný jako dívčí košilka o katolické svatební noci.

„Armáda nám nepomůže,“ zodpověděl si sám vlastní otázku. „Tahle planeta je prdel světa. Nikdo o ni bojovat nebude. Navíc vzhledem k poměru sil by pro naši flotilu bylo nevýhodné poslat sem byť jen jediný křižník.“

„I kdyby ho sem poslali, strčili by nás zase do vězení nebo ve vesmíru rovnou na procházku bez skafandru. Na Rusy zapomeň. Jedinou naší šancí jsou pašeráci.“

„Ta tvoje loď? Jeremiáš?“

„Moje už není. Svůj podíl jsem prodal Arsenijovi a Davidovi. Poslal jsem k nim Šadii. Pokud bych jim dokázal poslat zprávu, určitě by pro nás přiletěli.“

„Ovládáš telepatii?“

„Ne, ale jsou tu ještě tři pracovní tábory. V každém bude minimálně jedna vysílačka.“

„A taky muslimští vojáci připravení vystřelit po všem, co se pohne, i kdyby se jenom tetelil vzduch. S touhle hrstkou můžeme na útok zapomenout.“

„Jinou šanci nemáme.“

Bláha se posadil. Nabral hrst kamínků do ruky a vztekle je hodil do moře. „Máš pravdu. Jinou šanci nemáme. Navíc bychom měli stejně zvednout zadky a trošku se poposunout na nějaké místo, které se dá lépe bránit. Být já velitelem v některém z těch táborů, poslal bych na bojiště jednotku, aby dorazila každého, kdo je schopen se nadechnout.“

„Posuňte se tamtím směrem,“ hodil jsem rukou ke slunci. „Já se vrátím do tábora a prohledám to tam. Pro jistotu. Třeba ten výbuch přežilo i něco jiného než kameny.“

„Jo, to není špatný nápad.“

Do moře vletěla hrst dalších kamínků.

„Do západu slunce jsem zpět.“

„Hodně štěstí, Jeremiáši.“

Před odchodem jsem si musel sehnat alespoň jeden plný zásobník do samopalu. Nebylo to zrovna jednoduché hledání. Třetina mužů během útěku zbraň ztratila nebo rovnou zahodila, zbývající na tom se střelivem nebyli právě růžově. Každý si škudlil pár desítek nábojů na horší časy. Nakonec jsem od každého držitele samopalu dostal pár kusů a nacpal je do prázdného zásobníku. Ještě, že s cigaretami byla situace lepší.

Skrývat se cestou nemělo smysl. Zdejší jednotvárná kamenná krajina k tomu stejně nedávala mnoho příležitostí. Mohl jsem jen sledovat obzor i oblohu, jestli se odněkud neblíží nebezpečí. Místo, kde ještě včera ležel bývalý vězeňský tábor, jsem zahlédl už z dálky. Z doutnajících trosek stále stoupal kouř.

Druhá bomba vůbec nebyla tak silná, jak jsem se večer obával. Dvě budovy na okraji tábora dokonce zůstaly stát. Prošel jsem k nim troskami a prázdným oknem skočil dovnitř. První budova byl sklad potravin. Přežilo tu několik skříní s konzervami. Sundal jsem si bundu Jalalovy uniformy a udělal z ní provizorní batoh. Narval jsem ho čímkoliv, co mi přišlo pod ruku, včetně brokolicové omáčky se sójovými kousky. Další přeživší budova už bohužel žádné příjemné překvapení nenabízela. Byla plná skříní s ohořelými papíry. Zdejší byrokrati evidentně dodržovali zásadu, že data se dají vždycky i přes sebelepší ochranu smazat nebo zmanipulovat, ale papír s razítkem a podpisem je prostě tisíciletími ověřená jistota.

Po půl hodině jsem se obtěžkán konzervami dostal na bojiště. Bylo poseto troskami bitevní lodi a ohořelými lidskými těly jako jarní louka na mém rodném Hvozdu pampeliškami. Nejlépe dopadly oba bojové stroje. Spadly sice na zem, ale kromě seškvařených kabelů a rozpraskaných kamer vypadaly celkem zachovale.

„Danieli!“

Pustil jsem leknutím konzervy na zem a namířil samopal směrem k dolu, odkud hlas přišel. Konzervy se rozutekly do okolí a jejich zvonivý smích se rozléhal do dalekého okolí.

Od vrat vstupní haly do dolu mi mávala postava.

„Do prdele, prokurátore, tys to přežil!“ zařval jsem nadšeně a omylem rozšlápl jednu konzervu. Zelená brokolicová omáčka se mi rozprskla na botě. „Ještě že tak,“ pomyslel jsem si úlevou. Před tímhle bych dal stejně přednost pojídání vlastní nohy.

K večeru jsme dohnali skupinu přeživších. Přesunuli se nejméně o dvacet kilometrů. Bláha byl skutečně důkladný. Podařilo se jim totiž objevit skálu, která měla jenom jednu přístupovou cestu. Na jejím vrcholu bylo dost místa pro všechny. Pokud bychom stáli proti průměrně vybaveným pěšákům, měli jsme šanci na přežití. Když ale přijde útok z oblohy, jsme nahraní. A že dřív nebo později přijde, jsme předpokládali. Najít nás také nebude problém. Neměli jsme žádné vybavení, které nás mohlo chránit před infrahledy.

Rozdělili jsme konzervy rovným dílem. Nedaly se jíst jinak než studené. Ohřát jsme je mohli jedině v dlani. Nebo zapalovačem. Na planetě nerostly žádné stromy. Z těch pár ostnatých keřů jsme táborák nevykřesali ani při nejlepší vůli. Nakonec jsme určili hlídky a šli spát.

„Vstávejte! Křižník na obzoru!“ řval z plných plic Ukrajinec, který zrovna držel hlídku.

Během pár vteřin jsme se probrali všichni. Skutečně se k nám blížila vesmírná loď. Klouzala sotva kilometr nad povrchem. Její reflektory křižovaly zem před námi. Posádka si z nás zřejmě těžkou hlavu nedělala. Svítili totiž do dálky jako vánoční stromeček.

Strážný Vojtěch Andrejev nás obdaroval cigaretami. Odjistili jsme zbraně, zalehli do palebné polohy a čekali na náš poslední boj. V záři světel šlo jen těžko poznat, o jakou loď jde, ale i kdyby to byl jen zastaralý sériový torpédoborec, naše kulky maximálně znepříjemní práci opravářům v docích.

Loď se přiblížila na dvě stě metrů. Reflektory přestaly olizovat zemi a zamířily přímo na nás. Po krátkém oslepnutí jsem si konečně mohl tu skořápku prohlédnout pořádně.

Zahodil jsem zbraň, vyskočil na nohy a začal nadšeně mávat rukama nad hlavou. Což jsem hned na chvíli přerušil, protože jsem zapomněl, že mám v puse hořící cigaretu. Spálil jsem si ret a jen na poslední chvíli zabránil tomu, abych ji spolknul.

„Co, kurva, blbneš?“ zeptal se mě Bláha.

„Já neblbnu. To je Jeremiáš!“

Po nástupu na palubu jsem zvládl jenom tři věci – políbit Šadii, poděkovat Arsenijovi, současnému kapitánovi Jeremiáše, a dát si sprchu. Z ní už jsem pak do postele sotva doklopýtal. Můj mozek zahlásil tělu, že stav ohrožení skončil a je třeba zahájit okamžitou regeneraci. Několik dní odkládaná únava mě praštila do hlavy silou diamantové vrtačky v rukou Jana Sarnovského a já usnul, jen co jsem dopadl do postele.

Vzbudil jsem se po deseti hodinách a to jen kvůli tomu, že jsem měl plný močový měchýř. Vyklusal jsem z prázdné postele na záchod světelnou rychlostí a i tak jsem to stihl na sekundu přesně. Po návratu už postel prázdná nebyla. Čekala v ní Šadia. Nahá. Všiml jsem si, že hodně zhubla. Možná deset kilo. Zmenšila se jí prsa, zatáhlo břicho a její dominantní zadek také poněkud ustoupil. I já jsem na tom byl podobně. Všechna kila nabraná během relativně pohodlného života na Alcoru jsem nechal v dole a v boji.

„Jsem šťastná, že žiješ. Vůbec nevím, co bych si bez tebe počala,“ zašeptala a vyzývavě rozevřela nohy. Byly oholené. Stejně jako všechno okolo.

Sundal jsem trenýrky, jediný kousek oděvu, který mi navíc začal být docela těsný, a vyrazil jsem prozkoumat místa, která jsem si sice dobře pamatoval, ale i tak jsem po nich nikdy nepřestal toužit.

O půl hodiny později jsem vyrazil do sprchy. Tentokrát jsem si ji skutečně užil. Nebyl jsem v ní totiž sám.

Šadia mi sehnala nové oblečení. Pevné vojenské boty, černé kalhoty s kapsami, bílé tričko a velmi kvalitní košili z bavlněných nanovláken. Vypil jsem na ex půllitr pomerančového džusu, který byl z opravdových pomerančů, a připadal jsem si nejenom jako znovuzrozený, ale měl jsem pocit, jako by vše od chvíle, kdy dávno mrtvý policajt vešel do naší ložnice na Vladimírově Zemi, byla jenom velmi živá noční můra.

Chtěl jsem si jít znovu lehnout do postele, jenže Šadia už domluvila setkání s Arsenijem a jeho prvním důstojníkem Davidem Wallensteinem. Skutečně jsem se na ně těšil. S těmi dvěma jsem prožil několik opravdu krutých i dobrých chvil svého života.

V kapitánově kajutě už byli i Bláha s Lapinem. I jim sprcha, nové oblečení a trochu odpočinku prospěly. Zvlášť Bláha vypadal, jako by se znovu narodil. Stačila jen chvilka pozorování, aby mi došlo, že ti dva si s Arsenijem padli okamžitě do oka. Koneckonců byli všichni Rusové. Alespoň, že David je žid a navíc Angličan. S německou cikánkou v zádech jsme alespoň vyrovnávali národnostní skóre.

„Čekali jsme na tebe, Danieli,“ usmál se Arsenij.

Měl jsem ho opravdu velmi rád a myslím, že naše pocity byly vzájemné. Starý pašerácký navigátor na téhle lodi sloužil už v době, kdy jsem si koupil funkci zbrojmistra.

Funkce na pašeráckých i pirátských lodích (dost často v tom nebyl žádný rozdíl; když nebylo co výhodně převážet, podnikali jsme nájezdy na obchodní lodě Muslimské federace i Americké unie) se skutečně kupovaly. Tedy pokud měl člověk dost zkušeností a schopností je vykonávat. Loď jako Jeremiáš byla jakési družstvo.

Většina mužů na palubě vlastnila nějakou její část. Jen málokdo pracoval za čistou mzdu. Podle procenta vlastnictví také každý získával provize z výdělku. Čím větší funkce, tím větší podíl na lodi.

Úplně to neplatilo u kapitána. Tím se mohl stát i ten, kdo žádné procento lodi nevlastnil. Kapitán dostával vždy nejméně desetinu výdělku bez ohledu na svá procenta. On byl totiž ten, kdo nesl zodpovědnost za dostatečný zisk. Musel nejenom ochránit loď, ale zároveň co nejvíce vydělat. Kapitán měl absolutní moc, pokud získal pro své muže dost peněz. Pokud ne, mohl také skončit jako zmrzlá mrtvola toulající se vesmírem a zkoumající zblízka tajemství černého moře.

Nejdřív jsem se do křesla posadil já a potom Šadia. Neodolal jsem a zapálil si cigaretu. David se na mě vědoucně usmál. Byl u toho, když jsem naposled přestal kouřit a tvrdil, že to moc dlouho nevydržím.

V tu chvíli se otevřely dveře a skóre se opět převážilo na stranu Rusů.

„Sergeji!“ zvolal jsem nadšeně a šel mladého špiona obejmout. Naše záchrana byla totiž jeho práce. Nejenže pomohl Šadii s Kateřinou uprchnout z Vladimírovy Země na Tortugu, kde se teď Káťa skrývala v domě mého někdejšího šéfa a hlavy pašerácké gildy, ale díky špionům, které nesemlely personální čistky nového cara, zjistil, že nás odklidili na Dawsonův svět. A ano, Bláha měl pravdu, skutečně jsme přežili jen díky nátlaku starého patriarchy.

Šadia připravovala útok na planetu téměř okamžitě po našem převozu.

Než však z Tareka vyrazila všechny peníze, které jsem měl u něj schované, a také peníze z mých tajných účtů na nezávislých planetách, vypukla válka. Peníze byly důležité. Musela zaplatit posádce Jeremiáše i třem pirátským lodím, které jej měly při útoku doprovázet. Válka všechno nejenom urychlila, ale i zjednodušila.

Když tahle nesourodá eskadra vletěla na oběžnou dráhu Dawsonova světa, byly už křižníky pryč. Naše osvobození tak proběhlo bez boje. Jenže dohoda je dohoda a stejně musela kapitánům těch čtyř lodí zaplatit. Díky tomu se ze mě po letech hromadění majetku z pašování stal zase chudák. Navíc jsem už neměl ani ruský špionský plat.

„Válka je velmi nepřehledná. Spojeným rusko-americkým silám se sice podařilo překvapit a zničit muslimskou flotilu u Alcoru a obsadit planetu, ale už první odvetná vlna federální flotily jim dala pořádně na zadek.

Bitva o Alcor probíhá už skoro dva týdny. Postupně se tam stahuje většina válečných lodí obou stran. V celém hvězdném systému zuří neustálé boje. Lodě přilétají a zase odlétají pro munici i pro opravy. Planeta samotná už je v podstatě neobyvatelná. Americké pozemní síly totiž při nuceném ústupu odpálily několik jaderných bomb,“ oznamoval Sergej a bylo vidět, že poslední věta se mu obzvlášť těžce vzpříčila v krku.

„Panebože, Alcor,“ povzdechl jsem si nahlas a sáhl po další cigaretě z balíčku na stole. Myslím, že jej Bláhovi věnoval Arsenij.

Alcor byl krásná planeta. Snad nejčastěji ze všech lidmi kolonizovaných planet jej přirovnávali ke kolébce lidstva Zemi. Měl jsem ho rád i kvůli lidem. Žili tu židé, křesťané, muslimové a tajně i buddhističtí Číňani celkem pokojně. A navíc tu nikdo moc netrpěl na přehnané náboženské a národnostní projevy. Tedy ještě než se tu Ibn Ridá pustil do práce. A teď tohle.

„Pokud k Alcoru posílají jednu válečnou loď za druhou, jsou to ještě větší hlupáci, než jsem se obával,“ prohlásil bývalý velitel ruské válečné flotily. „Muslimové mají početní převahu, která se přesně při takovém typu boje projeví. Naší i americkou výhodou je o něco větší technická vyspělost. Měli zajistit obranu důležitých planet a podnikat malé útoky po celém muslimském vesmíru. Federace by tak byla vázána doma ochranou svých teritorií. Vzhledem k rozloze by mohli jen těžko pomýšlet na velké operace a museli by prakticky zůstat ve svém vesmíru. Otevřené střetnutí je jasná sebevražda,“ dodal. „Ostatně, kdo velí flotile?“ zeptal se.

„Car osobně,“ řekl Sergej a v jeho slovech bylo tolik despektu, jako by zrovna řekl „aldaský průjem“.

„To je konec naší flotily i celého Ruského dominia, pánové,“ rozhodil teatrálně rukama admirál. „Vše, za co jsme celý život bojovali, vše, za co naši otcové položili životy, je ztraceno,“ dodal a vypadal, že má slzy na krajíčku.

Lapin byl pevný a rozhodný muž, a pokud propadl takové depresi, znamenalo to, že naše flotila skutečně střetnutí u Alcoru nemůže vyhrát. Co to znamenalo, si dokázal představit každý z nás.

„Bohužel, tohle ještě není konec těch nejhorších zpráv,“ řekl Arsenij a pohozením bradou Sergejovi naznačil, aby pokračoval.

„Krátce po našem vstupu do systému jsme na veřejném informačním kanálu zachytili dost zvláštní zprávu. Všechny mé ruské zdroje ji navíc potvrdily.“ Sergej se na chvíli odmlčel, jak sbíral odvahu dál pokračovat. „U Vladimírovy Země se vylodila velká muslimská flotila. Prorazila si za cenu obrovských ztrát cestu obrannou bariérou a pak se stalo něco, čemu stále nikdo nechce moc uvěřit. Zbytky flotily totiž náhle vstoupily do podprostoru a zmizely. Jen tak, bez útoku na planetu.“ Další, o něco delší odmlka.

„Jenže planeta se potom zbláznila. Vybuchlo několik sopek, celou Vladimírovu Zemi zasáhla série zemětřesení. Před naším vstupem do podprostoru byla zahájena evakuace obyvatel, protože zemětřesení jsou stále silnější. Nová Moskva byla v podstatě srovnána se zemí.“

Bláha se při těch slovech pokřižoval. Lapin zabořil prsty do křesla a celý zbledl. Oni, na rozdíl od zbytku lidí v téhle kajutě, věděli, co bude dál. Celá planeta se zhroutí sama do sebe, protože v jejím středu se usadila černá díra, která ji do pár dnů vyžere zevnitř. Evakuovat Vladimírovu Zemi bude do té doby nemožné. Z necelé miliardy lidí přežije sotva pár desítek tisíc.

„Alláhův hněv,“ zašeptal jsem.

V kajutě zavládlo ticho. Šadia, Sergej, Arsenij ani David nevěděli, o čem je řeč, a já ani Lapin jsme neměli moc sílu jim to vysvětlovat. Doufal jsem, že to udělá Bláha. Koneckonců on byl tím, kdo existenci a tajemství té lodi objevil.

Bývalý šéfšpion se natáhl pro další cigaretu a zapálil si. Třikrát si mocně potáhl a během toho okamžiku se něco zvláštního stalo. Když Sergej mluvil, zvlhly Bláhovi oči a lehce otevřel překvapením ústa. Teď se mu zúžily zorničky a ztvrdly rysy celého obličeje.

„Kapitáne Arseniji,“ řekl úsečně.

„Ano?“ obrátil se na něj Arsenij.

„Kam tato loď vůbec směřuje?“

„Na Tortugu.“

„Tam nechci. Vystupte z podprostoru a půjčte mi komunikátor. Pak chci, abyste letěl co nejrychleji do Lavry.“

„Cože?“ neudržel se David.

„Pánové, kolik peněz by pro vás i posádku bylo postačující k tomu, abyste pro mě riskovali život?“ zeptal se místo vysvětlování Bláha.

„Tak dva miliony na jeden měsíc,“ odvětil mu pobaveně Arsenij.

„Dostanete tři ve zlatě. Domluveno?“

Arsenij se na mě překvapeně obrátil. „Má vůbec takové peníze?“

„Pokud tvrdí, že ano, pak ano,“ přitakal jsem.

Pašerácký kapitán povstal a natáhl pravačku k Bláhovi. Ten udělal to samé a stiskl ji.

„Je čas na poslední boj,“ řekl temně a nikdo kromě mě netušil, o čem mluví.

8.

Byzantský boj

„Svatý Jiří, Alexandr Něvský a Svatý Rostislav,“ rozhazoval rukama Bláha, jak mi postupně ukazoval své lodě.

Byly skutečně zvláštní. Nečekaně zvláštní. Víc než co jiného připomínaly staré ponorky. Zatímco klasické vesmírné lodě byly konstruovány do tvaru podlouhlého disku, z něhož trčely minometné oddíly, dělostřelecké věže, navigační systémy, výpustě z hangárů pro stíhačky a další důležitá zařízení, těmto třem trčel z černého válce jenom jeden malý výstupek. Ten se navíc během bojového nasazení nebo letu podprostorem zasunoval dovnitř.

„A do prdele,“ zamumlal jsem. „Není to náhodou rouhání, pojmenovat tyhle smrtící mašiny podle tak vážených svatých?“

„Naopak,“ zašklebil se Bláha. „Byli to nejen světci, ale i velcí válečníci a obránci víry. Přesně tyhle tři bychom tu teď potřebovali.“

„Tohle všechno vážně zaplatil novomoskevský patriarcha z tajných fondů?“

„Ano,“ roztáhl Bláha ústa do širokého úsměvu, „a věř mi, že jsem ho ani nemusel dlouho přemlouvat.“

„Neuvěřitelné,“ zamumlal jsem a nechal se vést rozzářeným Bláhou na prohlídku tří lodí církevní válečné flotily.

Lavra sice spadala pod vládu ruského imperátora, ale jenom formálně. Fakticky na ní totiž vládla Pravoslavná církev. Jí patřily všechny daně, které se na planetě vybraly, i všechny její zdroje, stejně jako policie a hlavně malá, ale velmi moderní flotila válečných lodí. Ta chránila planetu před nájezdy pirátů a samozřejmě byla připravená pro případ války.

Naše přistání na Lavře, kam z rozpadající se Vladimírovy Země uprchl otřesený novomoskevský patriarcha, tak proběhlo nejen bez problémů, ale navíc jsme byli přivítáni s otevřenou náručí. Tady byl carův rozkaz odsuzující nás do vyhnanství jen bezcennou změtí nul a jedniček, z nichž se elektronický dokument skládal.

Ačkoliv to jen málokdo věděl, disponovala Lavra těmi nejlepšími vědci v celém Ruském dominiu. Církev dobře platila a netrpěla byrokratickými zátěžemi jako carské vědecké ústavy. Jistá skupina vědců také Lavru vyhledávala z důvodů duchovních. Bylo fascinující, kolik fyziků se na stará kolena stalo mnichy.

Nešlo ovšem o nic neobvyklého. Už ve dvacátém století se vědci často uchylovali k náboženství, když se ve svém poznání dostali tak daleko, že jim hrozila buď víra v Boha nebo šílenství.

Vojáci se do služeb patriarchových dávali z jiného důvodu. Jen málokdo se dokázal dlouhodobě vypořádat s příliš velkým počtem mrtvých, které měl na svědomí. Církev dokázala dát takovým vojákům odpuštění. Nebo alespoň jeho iluzi. V patriarchově armádě tak sloužili nejzkušenější, i když ne zrovna psychicky nejstabilnější vojáci z celého Dominia.

„Dejte mi padesát těchhle lodí a já osvobodím Zemi,“ uvítal nás na palubě Alexandra Něvského admirál Lapin. Vedle něj stál stejně rozzářený Anatolij Jevtušenko, jehož právnické znalosti teď zrovna nebyly nikomu zapotřebí, a tak se stal jakousi neformální admirálovou pravou rukou.

„Jak jste mohli něco tak úžasného utajit? Proč už dávno neměla tyhle stroje armáda?“ udeřil trošku ublíženě na Bláhu.

„Jsou to prototypy, Teodore. Původně jsme je nechali postavit pro speciální operace rozvědky. Pokud by se osvědčily, byl bys první, kdo by se o nich dozvěděl. Navíc víš, jak jsme my špioni paranoidní. V armádě se, na rozdíl od církve, vždycky všechno vykecá. Chtěli jsme to utajit tak dlouho, jak to bude možné,“ odpověděl mu Bláha.

Kvůli utajení neměly lodě kromě poněkud netradičních jmen ani žádné typové označení. Autorem návrhu byl fyzik a konstruktér Pavel Jefrofinov. Celý život pracoval pro armádu. Když mu umřela manželka, uchýlil se do kláštera, kde dokončil návrh revolučních lodí. Na Bláhův nátlak se jich zmocnila církev dřív než armáda.

Lodě samotné byly dlouhé pouhých dvě stě metrů a široké necelých dvacet. Posádku tvořilo jenom třicet mužů. Zbytek lodi zabírala torpéda. Neměla vůbec žádné obranné kanony nebo kulomety. Bránit před nepřátelskou střelbou ji měla neuvěřitelná manévrovatelnost, vysoká rychlost a hlavně jeden z největších Jefrofinových objevů – rušič skenerů.

Loď měla být pro všechny standardní vyhledávače neviditelná. Šla pozorovat pouze opticky. A to ještě velmi špatně. Povrch lodí tvořil inteligentní nanonátěr, který na sebe promítal okolní vesmír. I když měly lodě všude kamery, které na můstky přenášely vnější obraz, bylo velmi těžké odhalit, že se venku něco pohybuje.

Tohle byla pro změnu zatraceně stará technologie. Nikdo ji ovšem nepoužíval. Kvůli skenerům nebyl důvod. Loď byla odhalitelná jen z velmi blízké vzdálenosti, tedy na nějakých sto padesát metrů. Navíc většina válečných lodí se na vizuální kontakt příliš nespoléhala. Byl totiž velmi nepřesný a hlavně optické sledování nepřítele neregistrovaly bojové počítačové programy, s jejichž pomocí se řídila torpéda i dělostřelecká a kulometná palba.

O systémy rušící signály skenerů se pokoušely desítky let všechny tři vesmírné mocnosti. Skenerová technologie, kterou vymyslel tým amerických vědců z konsorcia Applemicrosoft ještě na Zemi, ovšem byla tak jednoduchá a účinná, že se to dosud nikomu nepodařilo. Tedy až na Jefrofina.

I to byl důvod, proč se Bláha snažil objev co nejdéle utajit. Lodě byly pochopitelně neviditelné i pro své vlastní spojence. Proto vydávaly nízkofrekvenční signál, který mohly při správném nastavení spojenecké lodě přijímat a díky tomu s nimi koordinovat případné boje.

Hlavní bojovou výhodou Jefrofinových lodí byla obrovská zásoba torpéd. Torpédové komory obepínaly v sedmi pásech trup lodi. Torpéd měla každá loď na palubě dvě stě dvacet. Okupovala skoro šedesát procent lodního prostoru. Deset jich bylo navíc určeno pro bombardování planet a dvacet neslo jaderné hlavice. Vzato kolem a kolem byli tihle tři svatí zatraceně nebezpeční.

Pohodlí Lavry jsme si užili pouze chvíli. Bláha s Lapinem rozhodli, že naše malá flotila musí okamžitě opustit planetu. Důvod byl jednoduchý. Každý den, který bychom zde strávili odpočinkem, by mohl připravit o život obyvatele celé další planety. Vědomí takového závazku nás nutilo připravit se co nejrychleji.

Od příletu na planetu nikdo nespal. Všichni jsme stáli na nohou více než čtyřiadvacet hodin. Adrenalin nám koloval žilami a dával zapomenout na to, že existuje něco jako spánek. Horečnatě jsme formovali posádky nových lodí a zároveň doplňovali takto vybrakovaná mužstva dalších válečných korábů, které s námi k Ehamu poletí.

Mniši a církevní úředníci nám uvolnili všechny zásoby munice, které jsme potřebovali, a zároveň i jídla a dalšího vybavení. Se Šadií jsme se ten den skoro vůbec neviděli. Organizovala rozdělení lékařů a lékařského vybavení mezi jednotlivé posádky.

Poté, co jsme všem odtajnili existenci a sílu Alláhova hněvu, rozhodla se posádka Jeremiáše, že se do boje s námi vydají bez ohledu na slíbenou odměnu. I když, jak neopomenul dodat Arsenij: „Jestli to všechno přežijeme, s těmi třemi miliony počítáme, šéfe.“

Patriarcha se nám po dlouhých modlitbách rozhodl věnovat všechny lodě. Předpokládal, že Lavra se v nejbližších dnech nestane cílem muslimského útoku a pokud ano, malá církevní eskadra by stejně jenom těžko dlouhodobě vzdorovala standardnímu útoku.

Velitelem flotily, kterou Bláha s patetičností sobě vlastní pojmenoval Byzantský boj (zkratka BB), se stal automaticky admirál Lapin. Jen co spatřil nové lodě, okamžitě pookřál. Deprese a rezignace byly zapomenuty. Opět se stal tím, čím byl vždycky – tvrdým, neústupným, chladně kalkulujícím velitelem, který dokázal ve vojácích vzbudit to nejlepší.

Vypadalo to, že jenom jeho samotná osoba dodávala našim posádkám potřebné nadšení a odvahu. Mnozí z církevních vojáků pod ním za časů své dřívější vojenské kariéry sloužili. Většina ho ale nikdy neviděla zblízka.

Lapin s Bláhou teď veškerý volný čas věnovali právě posádkám lodí. Spolu s rozechvělým patriarchou, který slíbil, že se za náš úspěch budou na planetě sloužit nepřetržitě liturgie (což zrovna mě nepřišlo úplně jako ta nejvydatnější pomoc), chodili od muže k muži a rozmlouvali s nimi. Nic před nikým netajili. Všichni věděli, že Bláha i Lapin jsou v carské nemilosti, stejně jako kam letíme a proti jaké síle budeme stát.

Jenže poplácání po rameni od admirála, potřesení rukou od bývalého šéfšpiona a požehnání od patriarchy, to byla tři mocná kouzla, která z každého muže udělala odhodlaného a statečného válečníka. Ti tři staří mazaní lišáci si toho byli dobře vědomi.

Jedinou výhodou, kterou jsme navzdory hektickým přípravám měli, byl fakt, že útok na Eham jsme plánovali už dávno. Strávili jsme na tom ještě s Petrovem a Vilkem hodiny a hodiny debat a hádek. Jen díky tomu jsme měli všichni v hlavách i naše plány, souřadnice a informace, které nám předal Li van der Bruken. Konečnou verzi plánu, kterou jsme si ještě před naším zatčením připravili, jsme teď ovšem museli trochu zredukovat. Naše bojová kapacita se totiž snížila o nějakých sedm bitevních lodí a pár desítek křižníků.

Jádro útoku tvořili Svatý Jiří, Svatý Rostislav a Alexandr Něvský, kterého si Lapin vybral jako vlajkovou loď. Na palubě s ním byl ještě bývalý vrchní prokurátor. Sice se mu zalíbilo na Jeremiášovi, ale vysvětlil jsem mu, že člověk s takovou minulostí by jen zbytečně znervózňoval posádku svou přítomností.

Do prvního sledu ještě patřily tři bitevní lodě, které tvořily někdejší páteř obrany Lavry. Největší z nich, původní vlajkovou loď Gorazd, obsadil Bláha. Na našem rozdělení do různých plavidel trval Lapin kvůli bezpečnosti.

Ve druhém sledu, kterému jsem velel já, byl Jeremiáš, čtyři lehké křižníky, dva torpédoborce a lehká útočná loď Kursk. Tu jsem si vybral já. Ne, že bych netoužil po nějaké lepší kocábce, ale nechtělo se mi zbavovat funkce některého z dosavadních kapitánů. Nebo v případě bitevních lodí prvních důstojníků, kteří nahradili své šéfy, jež dostali na starost naše v boji dosud nevyzkoušené prototypy.

Marně jsem pátral v paměti, s čím mám jméno tohohle štíhlého elegantního plavidla spojené. Určitě ji pojmenovali na počest nějakého ruského města, svatého nebo dřívější lodě na Zemi. Ale co, nebo kdo byl Kursk a čím se zapsal do ruských dějin, jsem z paměti nevydoloval.

Lapin zároveň rozdělil posloupnost velení pro případ svého úmrtí. Po jeho smrti měl flotile velet kapitán Svatého Jiří Petr Krupovský, následoval velitel Svatého Rostislava Alexej Iss, pak Bláha a nakonec já. Po mně už nikdo. Ne že by se s mou smrtí nepočítalo, ale po takových ztrátách by už nemělo smysl v boji pokračovat.

Li van der Bruken nám kdysi předal souřadnice tří slepých míst nedaleko Ehamu, kde jsme se mohli vylodit a mít alespoň pár minut na přípravu útoku. Ne že bychom si všechny van der Brukenovy informace pamatovali. Bláha si však informační poklady zálohoval na více míst. Jedním z nich byl třeba patriarchův osobní počítač. Ten chlap mě prostě nikdy nepřestane udivovat.

Během naší operace jsme se měli objevit co nejblíže ochranné flotile a zahájit na ni útok dřív, než se jí podaří vmanévrovat do obranné formace a efektivně se bránit. Kromě těchto tří míst byly všude v okruhu dvou tisíc kilometrů rozesety miny a automatická torpéda. Vynořit se až za pásem min by pro nás bylo smrtící. Nejenže by nepřátelé měli dostatek času zaútočit, ale hlavně bychom se nejdříve museli prodrat systémem nástražných pastí.

Kterou souřadnici si vybrat, měl Lapin rozhodnuto ještě na Vladimírově Zemi. Teď nám nezbylo než doufat, že za tu dobu obránci Ehamu nezměnili plány.

9.

Nic než smrt

Čtrnáct lodí Byzantského boje se do útočné formace seřadilo ještě před vstupem do podprostoru. Během letu pokřiveným vesmírem sice občas docházelo k malým nečekaným přesunům lodí letících ve formaci, ale většinou se zvolené rozestupy a postavení podařilo zachovat i po výstupu.

V čele letěly tři bitevníky s Gorazdem uprostřed. Za a zároveň pod nimi se skrývaly prototypy. Druhý sled jsme rozdělili na dvě skupiny. Z pohledu Gorazda tvořila skupina čtyř lehkých křižníků levé zadní křídlo a Jeremiáš v doprovodu torpédoborců pravé. Kursk zůstal uprostřed.

Nebyl ovšem schován mezi prototypy a křídla, ale čněl kilometr nad ostatní. Z téhle pozice jsem měl díky dobrým skenerům na lodi lepší možnost sledovat situaci okolo nás a informovat o tom ostatní.

Každá vesmírná bitva byla hlavně spousta matematiky a deskriptivní geometrie. Vesmírní námořníci museli umět zatraceně dobře počítat. Hloupost si mohli dovolit jenom mariňáci, ne ti, co je převážejí.

Do podprostoru jsme vstoupili s rozestupy. Nejdřív první sled. Po minutě Kursk a s odstupem deseti minut levé křídlo a nakonec Jeremiáš s torpédoborci. Tyhle tři lodě byly nejzranitelnější.

Krátce před vstupem do zakřiveného prostoru nám církevní zpravodajci poslali balík zpráv. Byla mezi nimi i ta o smrti cara Michala Sedmého. Jeho vlajková loď se dostala do muslimských kleští. Americká útočná eskadra se je pokusila osvobodit, a tak se muslimové rozhodli, že než přijít o možnost zabít cara, obětují raději i válečné lodě.

Na palubě jedné z nich odpálili několik jaderných torpéd. Spratek Michal se vypařil do vesmíru i se stovkami dalších mužů. Jediné, co mě na té zprávě mrzelo, byl fakt, že jsem toho zmetka nemohl zabít sám, a splnit tak slib daný Jalalovi.

Další zprávy už nebyly tak potěšující. Bitva u Alcoru skončila drtivým muslimským vítězstvím. Zbytky americké a ruské válečné flotily se rozprchly. Tuhle zprávu jsem si promítl až po vstupu do podprostoru. Už jsem neměl žádnou možnost ji probrat s Bláhou, Lapinem, Jevtušenkem nebo Arsenijem. Zapálil jsem si cigaretu a otevřel láhev něčeho, co se tvářilo jako rum. Času na střízlivění budu mít dost.

Cesta podprostorem k Ehamu trvala osm dní.

Nejenže jsem zažil veselejší pohřby, já jsem snad ještě nebyl na pohřbu, kde by vládla tak depresivní nálada jako na Kursku během těch nekonečných osmi dní. Zpráva o katastrofě na Alcoru se velice rychle roznesla z můstku až k poslednímu z dvaceti členů posádky. Dvaadvaceti, budu-li počítat sebe a Šadii.

Každý věděl, co to znamená. Ruská válečná flotila se rozprchla, Američané utekli bránit své vlastní planety a vítězná Muslimská federace se brzy vydá plenit a trestat.

I kdybychom uspěli a Alláhův hněv zničili, naše domovy se stejně ocitnou v troskách a budou okupovány nepřítelem.

„Leda, že by se poměr sil náhle změnil v náš prospěch,“ odvětila Šadia na mé pochmurné vize budoucnosti.

Už jsem jí chtěl vysvětlit, že není žádná šance na odvrácení katastrofy, když mi konečně došlo, co mi chtěla naznačit.

„Jak to, že nás to nenapadlo?!“ vykřikl jsem a plácl se do čela.

„Protože jste vypatlaní Slovani. Musíte všechno jenom ničit. Kdybys měl v sobě alespoň pár kapek cikána, došlo by ti, že věci je vždycky lepší krást než ničit,“ zasmála se Šadia.

Největší problém tohohle nápadu spočíval v tom, že jsme jej nemohli prodiskutovat, ani připravit. Nezbylo mi než doufat, že u Ehamu buď Alláhův hněv nebude, anebo stačím zprávu poslat všem kapitánům dřív, než k němu pošlou torpéda.

„Panebože!“ zařval jsem bez ohledu na to, že můj výkřiku slyšeli úplně všichni.

Komunikátor ve skafandru měl každý naladěný na stejnou frekvenci. Jedno z pravidel bojové pohotovosti. A skafandr měl na sobě každý. Práce v něm byla sice mnohem složitější, ale riziko, že loď dostane zásah a roztrhne se dřív, než si stačíte nasadit přilbu, bylo v boji příliš vysoké.

„A do zavšivené mindži,“ zaklela pro změnu Šadia.

Seděla na křesle druhého navigátora a stejně jako všech pět lidí na můstku civěla vyjeveně na trojrozměrný obraz vnějšího prostoru. Před námi byly desítky lodí.

„Devadesát pět,“ přečetl navigátor údaj na displeji.

Zapnul jsem komunikační kanál. Obrazovka se rozsvítila a na ní se usmíval admirál Lapin. Za ním stál Jevtušenko.

„Co se to tu děje, admirále?“ zeptal jsem se.

„Nic než boží zásah, jak by řekl náš drahý přítel Bláha. Muslimové sem stáhli všechny poškozené lodě od Alcoru. Chystali se je zde zřejmě opravit nebo připravit na nějakou další misi. Dobrá třetina z nich má poškozené motory, nejméně polovina určitě vystřílenou veškerou munici. Právě jsem nařídil zaútočit.“

Na sucho jsem polkl.

„Je to velká převaha. Slabé lodě utečou, silné vás dostanou.“

„Nikdo neuteče. Vidí jen tři bitevní lodě a tu tvoji kocábku. Prokoušeme se jimi lehce jako nůž máslem. Počkejte, až se vynoří z podprostoru ostatní a pak nás následujte. Zaměřte se hlavně na poškozené lodě a dobíjejte je. Nechci mít v zádech vraky, které ale budou schopné střílet z děl nebo na mě posílat torpéda. Vlajková loď končí.“

Obrazovka potemněla. Šest lodí prvního sledu se pohnulo vpřed nejvyšší rychlostí. Admirál mi poslal plán své trasy. Vedla přesně prostředkem formace muslimských lodí až k jejich ocasu. Ten tvořil majestátní Alláhův hněv obklopený desítkou bitevníků. Na rozdíl od ostatních tyhle vypadaly zatraceně zachovale. Šlo o obránce Ehamu, před nimiž nás varoval Li van der Bruken. Podle něj tu ovšem mělo být mnohem víc bojeschopných lodí. Vypadalo to, že je muslimské velení naopak odvolalo k Alcoru.

„Tvůj plán,“ vyjekla Šadia.

Měla pravdu. Zapomněl jsem v tom šoku sdělit Lapinovi svůj nápad. Poslal jsem mu jej ve formě krátké zprávy. Nezbylo než doufat, že si ji přečte včas.

Dvacet minut čekání na vynoření levého a pravého křídla druhého sledu bylo nekonečné. Měl jsem sto chutí vyrazit za Lapinem a Bláhou, ale v téhle skořápce by to byla sebevražda. Naše obrana spočívala jenom na dvanácti automatických kulometech a dvou kanonech v přední části lodi. Měli jsme všeho všudy sedm torpéd.

Bitva probíhala přesně, jak Lapin předpokládal. Tři ruské bitevní lodě na obrazovkách musely připadat muslimským kapitánům jako sebevražedná mise. Poškozenější lodě se snažily odploužit co nejdál, ty se zásobami munice se naopak chystaly zúčastnit krvavé hostiny. Lapin se ji rozhodl jim dopřát. Servírovat se však měla krev jiná než ruská.

Po deseti minutách provedly bitevníky s Gorazdem v čele nečekaný manévr. Trojice změnila kurz vzhůru (ze svého pohledu). Přitom vypustila z útrob desítky torpéd. Vypadalo to jako pokus o útěk do podprostoru.

První muslimské lodě spustily obrannou palbu a ty nejrychlejší začaly pronásledovat uprchlíky. Jenže v tu chvíli vstoupily do hry Jiří, Rostislav a Alexandr Něvský. Jako tři neviditelní duchové se dostali doprostřed největšího houfu. Projížděli skutečně muslimskými eskadrami jako slibovaný nůž máslem a trousili torpéda.

Pro muslimské kapitány to vypadalo, že přichází odnikud. Navíc se objevovaly velmi blízko. Nejdříve si museli myslet, že jde o zbloudilce z bitevních lodí. Jenže pak začaly vybuchovat první křižníky, torpédoborce a bitevníky.

Konečně se vynořil Jeremiáš s torpédoborci. Lapinův rozkaz zněl jasně: dobíjet nepřítele a počkat, až se prototypy dostanou k Alláhovu hněvu. Jenže mně došlo, že než se Lapin probije desítkami lodí, zmizí Alláhův hněv v podprostoru.

Byl nejvyšší čas na změnu plánu.

„Pozor všem. Mám nové rozkazy. Levé křídlo bude následovat útok prvního sledu. Vaším úkolem je dobíjet poškozené lodi. Žádnou nepovažujte za mrtvou, dokud je vcelku. Pravé křídlo utvoří čtvercovou formaci. Vlevo nahoře Kursk, vpravo Jeremiáš, vlevo dole Kasandra a vpravo Kardigen.“

Kapitáni mě okamžitě poslechli. Křižníky se pomalu vydaly k bojišti. Na něm zavládl opravdový zmatek. Několik lodí pronásledovalo naše bitevníky. Ty mezitím párkrát změnily směr. Kličkovaly, uhýbaly, rozdělovaly se a zase spojovaly. Pořád však držely kurz vstříc Alláhovu hněvu a jeho doprovodu. Mezitím se jim občas podařilo ulovit nějaký neopatrný torpédoborec nebo poškozený křižník.

Ruské prototypy musely uhnout z vytyčené trasy. Ať už velel muslimským lodím kdokoliv, nebyl to žádný hlupák. Po asi patnácti zničených plavidlech mu došlo, že má tu čest s neviditelným nepřítelem. Lapinovi nezbylo než být maximálně nevypočitatelný. Musel začít kličkovat stejně jako Bláhovy lodě, aby muslimští kapitáni neodhadli jeho pozici a nezahltili jej neproniknutelnou palbou.

Všechna plavidla navíc vyslala do vzduchu stíhače. Jejich piloti, kteří se k lodím mohli dostat do těsné blízkosti, se nespoléhali na skenery, ale na vlastní oči. A ty Svatý Rostislav, Svatý Jiří, ani Alexandr Něvský neoklamou.

Přesně tohle jsem čekal.

„Jeremiáš a torpédoborce, plnou rychlostí k Alláhovu hněvu. Nebojujte. Nereagujte na útoky. Nevypouštějte stíhače a šetřete si torpéda. Jenom manévrujte a braňte se děly a kulomety. Musíme se dostat k největší lodi. Jediné, na co zaútočte, je její velitelský modul. To je ten válec vepředu. Posílám vám jeho označení do počítače,“ rozkázal jsem a nasměroval eskadru napříč bojištěm.

Informaci o změně plánu jsem poslal na palubu Gorazda i Alexandra Něvského. Přišla mi informace o přijetí, ale žádná reakce.

„Kdo mlčí, souhlasí,“ zamumlal jsem spokojeně a sledoval okolí naší formace.

Prvních patnáct minut nám přálo štěstí. Naše čtyřka vypadala neškodně. Nikdo se námi nezabýval. Všichni se zaměřovali na lodě, které svými torpédy, jejichž příval nešel zastavit, rozsévaly smrt.

Bohužel smrt si začala vybírat na obou stranách. Jako první to schytal Svatý Jiří. Když zmizel z projekce bitvy, myslel jsem si, že došlo k výpadku spojení.

„Navigátore, kde je Jiří?!“ zařval jsem do mikrofonu.

„Zničili ho. Mám tu obraz,“ odvětil starý obtloustlý Russ ohonem dlouhých mastných vlasů, které si pod přilbou skafandru musel stočit kolem krku, aby mu nezakrývaly výhled.

Na monitoru se spustila krátká videosekvence nahraná jednou z našich kamer. Na Jiřího se zaměřily stíhačky. I když samy pro něj nepředstavovaly nebezpečí, navedly na něj čtyři bitevníky. Dva se podařilo kapitánu Krupovskému poslat do pekla. Palba z děl a salva torpéd jej ale dostaly. Krátce na to jsme přišli i o jeden z lehkých křižníků.

„Třicet pět nepřátelských lodí bylo zničeno,“ oznámil navigátor, snad aby alespoň trochu snížil napětí způsobené ztrátou dvou plavidel. Tohle bylo zatraceně dobré skóre.

„Máme na ocase tři těžké křižníky,“ protnul ticho na můstku Arsenijův hlas. S ním i s kapitány torpédoborců jsme si propojili komunikátory.

„Střílejí na nás!“ zařval velitel Kasandry.

„Úhybný manévr číslo šest,“ zavelel jsem.

Šestka znamenala rozdělení formace a její opětovné spojení po dvou minutách. Existovaly desítky různých úhybných manévrů pro každý druh formace. Všichni je znali nazpaměť podle čísel. Během bitvy často nebyl čas na nic víc než jen prosté číslo. Číslo, které mohlo zachránit život celé posádce.

„Kasandra a Kardigen, vypusťte všechny miny. Jeremiáši, vy máte zadní torpédové komory. Vypusťte pár sviňuch vstříc první lodi. Hlavně nezpomalovat.“

Nejbližší křižník udělal ostrou otočku doprava, aby se vyhnul torpédům a minám. Úplně stejný manévr ovšem použili křižník za ním. Oba do sebe narazily. Jediné, co jsem v přilbě slyšel, byl šum, který způsoboval dech sto třiceti mužů v našich čtyřech lodích, kteří byli všichni napojeni na jediný komunikační kanál. Při pohledu na projekci srážky jsem si ale představoval strašlivou ránu, která se nese vesmírem.

„Jeremiáši –“

„Neboj, dorazíme je,“ nenechal mě domluvit Arsenij.

Pašerácká loď poslala k ochromeným křižníkům čtyři torpéda. Neměli jak uhnout. Třetí křižník manévroval obratněji. Stočil se z našeho pohledu dolů. I tak jej ovšem zasáhlo několik našich min.

„Pokračujeme v cestě,“ oznámil jsem a zadíval se na projekci.

Lapin s Bláhou dokázali se svými loděmi udělat mezi nepřáteli dokonalý chaos. Počítač vyhodnotil padesát tři nepřátelských plavidel zničených. Mohlo jich být ovšem o něco víc. Ty, které vypadaly jako funkční, už mohly být jenom neovladatelné vraky.

Bohužel Byzantský boj zaplatil také svou cenu. Jeden bitevník byl zničen a bývalé levé křídlo přišlo o další křižník. Nařídil jsem oběma kapitánům, aby se stáhli a lovili jenom lodě, které budou klást minimální odpor.

Muslimští velitelé nejpoškozenějších plavidel se zachovalými Paynovými motory už bojiště opustili a uchýlili se do bezpečí podprostoru.

Naší eskadře se podařilo probít skrz nepřátelskou formaci. Lapina s Bláhou jsme nechali daleko za sebou. Viděl jsem, že se Rostislavovi s Alexandrem Něvským, Gorazdovi a poslední bitevní lodi Rize podařilo utvořit formaci. Lapin se zřejmě potřeboval ukrýt pod ochranu děl a stíhačů z bitevníků. Muslimské stíhačky totiž na prototypy dorážely opravdu nepříjemně a navíc jejich polohu odhalovaly nepřátelským křižníkům.

Chvíli vypadala situace na bojišti jako pat. Jenže pak se do boje konečně zapojily bitevníky tvořící věnec kolem Alláhova hněvu. Už jsem chtěl zavýskat radostí, když mi došlo, že pokud Alláhův hněv opouští jeho ochrana, pak to znamená jediné – loď se chystá zmizet v podprostoru.

„Kursk opouští formaci. Zkuste nás dohnat co nejrychleji, hoši,“ rozhlásil jsem do éteru a zvýšil výkon pulsních motorů na sto dvacet procent. Víc mi ukazatel na ovládacím pultu nedovolil.

Lehké útočné lodě sice měly zatraceně mizernou výzbroj, ale zase to byly nejrychlejší válečné lodě ve vesmíru. Torpédoborce s Jeremiášem byli proti nám hlemýždi. Zrychlení nás všechny tvrdě zamáčklo do sedadel. Přestal jsem vnímat situaci na bojišti a soustředil se jenom na dosažení cíle.

„Alláhův hněv zrychluje,“ oznámil navigátor.

To znamenalo skutečně útěk. Každá loď potřebovala proto, aby se dostala do podprostoru, určitou rychlost. Čím větší byla, tím větší potřebovala rychlost. U sedmikilometrového monstra musel rozlet přece jen chvíli trvat.

„Jsme na dostřel!“ zařval zbrojmistr.

„Vypusťte torpéda na velicí modul. Kdo se umí modlit, modlete se.“

Ještě nikdy jsem neviděl letět torpéda tak pomalu. Připadalo mi, jako by se jen tak volně vznášela vesmírem rychlostí kilometr za hodinu. Alláhův hněv spustil obrannou palbu. Byla velmi řídká, ale i tak slavila úspěch.

„Přišli jsme o tři torpéda,“ hlásil zbrojmistr.

„Čtyři.“

„Pět.“

Zatajil jsem dech.

„Zásah!“ zařval zbrojmistr. Šesté torpédo narazilo do velitelského modulu a o něco později dopadlo na to samé místo i sedmé.

„Máme za zády dvě bitevní lodě. Otočily se a jdou po nás,“ oznámil navigátor.

„Ignorujte je. Jsme na ně moc rychlí. Pokračujte k Alláhovu hněvu.“

Přepnul jsem vysílání na kontakt s Jeremiášem.

„Arseniji, máme v zádech bitevní lodě. Okamžitě se otočte. Nemáte proti nim šanci. Zkuste se přidat do eskadry k Lapinovi. Pokud to nepůjde, odleťte pod ochranu křižníků.“

„Lapin je mrtvý,“ oznámil mi z reproduktoru v helmě Arsenijův hlas.

Alexandr Něvský skutečně nebyl na projekci zobrazující stav na bojišti. Vypadalo to, že osm bitevních lodí se do zbývajících kocábek našeho prvního sledu zakouslo skutečně s chutí. Přišli jsme nejenom o Alexandra Něvského, ale i o bitevník Rigu. Jenže na bojišti stále zůstával Rostislav a Gorazd. „Arseniji, pomožte Gorazdovi.“

Přepnul jsem frekvenci a spojil se s velitelem lehkých křižníků.

„Kapitáne, probijte se na pomoc Rostislavovi a Gorazdovi. Zbytek lodí už tam letí také.“

Nečekal jsem, co mi odpoví a přepnul jsem opět na vnitřní okruh.

„Jaké jsou škody na Alláhovu hněvu?“

„Vypadá to, že je neovladatelný. Zpomaluje,“ oznámila posádce Šadia u pultu druhého navigátora.

„Výborně. Zbrojmistře, ta loď má mít k dispozici deset stíhačů. Jsou ve čtyřech modulech na bocích, stejně tak kulometná obrana. Zaměřte se na ty moduly.“

„Rozkaz!“

Teď nastal čas spojit se s novým velitelem Byzantského boje, kapitánem Rostislava Alexejem Issou. „Vyřadili jsme z provozu Alláhův hněv,“ oznámil jsem mu.

Čekal jsem, že mi při spojení vyskočí Issův obraz na monitoru, ale uslyšel jsem jenom zvuk v reproduktorech. Rostislav musel být poškozený. Otázkou zůstávalo, jak vážně.

„Skvělá práce, majore. A prozřetelná. Bez vás by tohle všechno bylo zbytečné.“

„Díky pane, poslal jsem vám na pomoc zbytek lodí. Máme ovšem trošku problém. Letíme k cíli, ale za zády máme dva dotěry. Myslíte, že byste nám mohli pomoci?“

„Budete muset chvíli vydržet. Máme tady ještě několik křižníků a tři bitevníky na starost.“

„Dobře. Budeme pelášit, co nám motory dovolí.“

„To je dobrý nápad.“

Jediný problém s tímhle dobrým nápadem spočíval v tom, že nebylo kam pelášit. Bitevní lodě nás chtěly dostat za každou cenu a vstříc nám letělo deset stíhaček, které opustily moduly znehybněného Alláha. Mohli jsme zmizet jedině do podprostoru. Jenže to by pro nás byl konec téhle partie. Nehodlal jsem to vzdát a nechat na ostatních. Ne potom, co jsem se dozvěděl, že Lapin a statečný prokurátor zaplatili svými životy. Ve volném vesmíru bychom neměli šanci, jenže naštěstí jsme před sebou měli sedmikilometrového obra. Přímo ideální objekt pro hru na schovávanou.

Na federačních obrazovkách jsem musel vypadat jako kamikadze. Kursk letěl přímo k ochromenému modulu.

„Co to děláte?!“ neudržel na uzdě nervy navigátor.

Neodpovídal jsem mu. Musel jsem se soustředit na manévr. Přiblížily se k nám první dvě stíhačky. Hoši u kulometných pultů spustili obrannou palbu a zbrojmistr zkusmo vystřelil pár projektilů z dvouhlavňového děla na přídi. Nezasáhli jsme, ale ani stíhačky nic netrefily.

Sotva sto metrů před Alláhovým hněvem jsem prudce stočil Kursk vzhůru a pak hned zabočil vpravo. Minul jsem obrův trup asi o dva metry.

Navigátor si zhluboka oddechl a zaklel něco v arménštině. Vysílací frekvenci ovládl zbrojmistr, který uděloval příkazy mužům ovládajícím kulomety. Bitevníky vyvedl náš manévr z rovnováhy. Nemohly na nás střílet žádným způsobem. Pravděpodobnost, že poškodí nejdůležitější loď muslimské flotily, byla příliš vysoká. Zato stíhačky po nás šly jako náboženská policie po homosexuálech.

„Zbrojmistře a všichni hoši u kulometů, budu kroužit okolo Alláha až k motorům a pak udělám obrátku zpátky. To je jediná možnost, jak mít z krku bitevní lodě. Budu se točit doprava a po cestě zpátky zase naopak. Dostaňte stíhačky,“ oznámil jsem a dál se věnoval řízení.

Mohl jsem ho teď zadat automatickému pilotovi, ale chtěl jsem být připravený, kdyby na nás stíhači vymysleli nějaké překvapení.

„Navigátore, hlaste stíhače, kteří budou příliš blízko.“

„Zrovna teď –,“ začal s odpovědí navigátor, ale zbytek už nedokončil. Do Kursku zabubnovala kulometná palba. Projektily zatancovaly po našem trupu smrtící čardáš. Přiblížil jsem Kursk ještě blíž k trupu Alláhova hněvu. Otočku pod něj už stíhač neriskoval a zmizel.

„Škody!“

„Prorazil trup. Uniká nám kyslík,“ řekla Šadia. Za dobu strávenou po mém boku se naučila být neskutečně klidná i v pěkně ošemetných situacích.

„Dá se to uzavřít?“

„Ne, je to na třech různých místech.“

„Sere pes na kyslík. Zastavte jeho přívod. Opravíme to, až bude klid. Zbrojmistře, sejměte už, kurva, nějakou stíhačku!“ zařval jsem náhle, protože jsem si na monitoru všiml, že tři nám zrovna letí naproti.

Zbrojmistr spustil palbu z kanonů. Prostřední stíhačka explodovala. Druhé dvě změnily směr. Jedna unikla, druhou dostaly boční kulomety.

„Tak se mi to líbí!“

„Čtyři stíhači nad hlavou na páté hodině,“ oznámil navigátor.

Mrknul jsem na projekci. Skutečně tam byli a další čtyři se blížili přesně tam, kde bychom se měli za chvíli objevit, pokud bychom se drželi mnou stanoveného kurzu. Piloti stíhaček nebyli žádní hlupáci. Velice rychle odhadli mou trajektorii.

„Změna kurzu,“ ohlásil jsem a prudce zatočil Kursk přesně do opačného směru, než jsem původně plánoval. Naše zadní kulomety spustily obrannou palbu. Další stíhačka explodovala. Dřív než jsem stačil za úspěšný zásah autora pochválit, ozval se výbuch na naší palubě. Zhaslo světlo a vypadla většina monitorů i přístrojů. Řízení stále fungovalo, ale byli jsme slepí.

„Opravte skenery a projektor. Nevidím, kam letím,“ křiknul jsem.

Bylo mi úplně jedno, co se stalo nebo kdo je mrtvý. V tuhle chvíli jsme byli v totálním průšvihu. Musel jsem řídit jenom podle intuice. Věděl jsem, kam jsem mířil, jak rychle letím a ovládání stále fungovalo. Věřil jsem si, že nás nenavedu přímo do Alláhova hněvu, ale klidně jsem mohl narazit do některé ze stíhaček. A nebo hůř, mohl jsem jim naši slepou kocábku naservírovat na stříbrném podnose.

Nezbylo mi než strhnout loď od Alláhova hněvu do vesmíru a předvést těm parchantům ve stíhačkách lekci akrobatického létání. Dělal jsem výkruty, zatáčky, stále měnil směr, prostě cokoliv, co z nás udělá obtížný terč. Nejraději bych vstoupil do podprostoru na nějaké únikové souřadnice, jenže jsem nemohl.

„Dostali jsme zásah do zadní části. Paynův pohon je zničený. Skenery jsou v pořádku, ale je přerušené vedení,“ oznámil mi hlas, který jsem zatím neslyšel. Zřejmě vrchní technik.

„Vypněte umělou gravitaci, s tímhle kolotočem se k tomu jinak nedostanu.“

„Hotovo,“ oznámila Šadia.

Do trupu zabubnovaly další projektily. Udělal jsem vývrtku a několikrát naprosto chaoticky změnil směr. Pokud se teď technici skutečně pokoušejí někam na lodi dostat a položit náhradní vedení mezi skenery a pulty na můstku, musejí si připadat jako ponožky v pračce. V duchu jsem je obdivoval a zároveň se modlil, aby to dokázali. Bohužel jsem jim nemohl nijak pomoci.

Otevřel jsem alespoň komunikační kanál a zkoušel se spojit s Rostislavem. Neodpovídal. Stejně tak Gorazd.

„Je tam, kurva, někdo? Jeremiáši, Kasandro, Kardigene!“

„Děláš hezký vývrtky, panáčku, ale už toho raději nech,“ ozval se najednou v reproduktorech Arsenijův hlas.

„Cože?!“

„Zastav tu kocábku, Danieli. Je po všem. Stíhačky jsme proměnili na atomy.“

Zpomalil jsem a zároveň málem ohluchl. Posádka, která před chvíli čekala na náš konec, totiž slyšela stejná slova jako já a propukla v divoký jásot. Chtěl jsem si sundat helmu a zapálit si cigaretu, když mi došlo, že v lodi není žádný kyslík.

„Co se stalo? Nic nevidíme.“

„To nám došlo. Budeme tě navigovat zpátky k Alláhovu hněvu. Všichni nepřátelé utekli. Zůstali jsme tu jenom my.“

„Kdo je to jenom my? Jsou všechny lodě v pořádku?“

„Gorazd je na odpis. V takovém stavu nemůže do podprostoru, ale Bláha žije, Rostislav je v pohodě, akorát má přerušené spojení. Signalizují nám vizuálně. Zůstal nám jeden křižník a Kasandra. Kardigen je nepohyblivý, ale posádku z něj i s muži z Gorazda za chvíli evakuujeme.“

Jako zdůraznění Arsenijových optimistických slov se našim technikům podařilo obnovit spojení mezi skenery a můstkem. Konečně jsem si mohl situaci na bojišti prohlédnout sám. Počítač skutečně signalizoval nula funkčních nepřátelských lodí. Několik desítek kilometrů ale bylo poseto hromadami trosek. Zanechali jsme za sebou neuvěřitelnou zkázu. Pravda, kdyby ty lodě byly všechny funkční a nepoškozené, tak by se nám to asi nepodařilo, ale i tak jsme s pomocí Bláhových prototypů dokázali něco neskutečného.

Otočil jsem Kursk zpět k Alláhovu hněvu. Jeremiášovi se mezitím podařilo zneškodnit boční obranné moduly, které nám ještě mohly případnou palbou z děl a kulometů zatopit.

Naše radost z vítězství ovšem netrvala dlouho.

„Danieli, máme problém,“ ozvala se Šadia, když jsme se přiblížili k Alláhovu hněvu, kde se už seřadily naše zbývající lodě.

„Do prostoru Ehamu právě vstoupilo patnáct nepřátelských plavidel. Mám je na dálkových skenerech.“

„Do hajzlu, do hajzlu, do hajzlu.“ Tohle už nebyla Šadia, ale Arsenij.

„Jo, vidím to taky. Jsou to určitě muslimové?“

„Jsou. Naštěstí vyskočili pěkně daleko. Máme asi půl hodiny, než proplují troskami k nám. Evakuujte se všichni na palubu Jeremiáše. Položíme tři jaderné bomby a zmizíme odsud. Víc už nemůžeme dělat.“

„Ne,“ prohlásil jsem neoblomně. „Mám jiný návrh. Nemůžeme přece utéct po tom všem. Naloďte na plavidla schopná vplout do podprostoru lidi z Gorazda, Kardigenu a Kursku. Ty bomby mi sem pro jistotu pošli, ale chci taky nejlepší techniky ze všech lodí, kteří přežili. Máme dvacet minut na to Alláha opravit. Musíme to zkusit.“

„Dobře.“

Z Kursku jsem si vytáhl tři techniky, kterým se tak rychle podařilo opravit spojení mezi skenery a můstkem. Zatímco se ostatní připravovali k přechodu na Jeremiáše, vzali jsme si jen základní nářadí a s pomocí malých raketek určených pro pohyb člověka ve skafandru vesmírem se přesunuli k velitelskému modulu Alláhova hněvu.

Díra, kterou dovnitř vletělo torpédo, byla úzká sotva na jeden standardní skafandr. Teprve teď mi došlo, že jsme měli zatracené štěstí. První náraz a výbuch torpéda můstek přestál. Druhé torpédo narazilo velmi blízko toho prvního a jenom díky narušení ochranného pláště se mu podařilo udělat do můstku díru.

I tak ale bylo vidět, že konstruktéři lodě s útokem příliš nepočítali. Nebylo divu, Alláhův hněv měl mít vždy dostatečné krytí a hlavně nebyl určen k boji. Jeho funkce byla vynořit se z podprostoru, vypustit černou díru a zase zmizet. Měl operovat v bezpečném prostoru, ne někde, kde budou létat torpéda.

Můstek skýtal jen o málo víc prostoru než velitelská sekce Kursku. Bylo tu sedm křesel, sedm ovládacích panelů a sedm mrtvol.

„Ti magoři si nenasadili skafandry, chápete to?“ okomentoval jeden z techniků zmrzlé mrtvoly navlečené v obyčejných uniformách.

„Mají tady dokonce tři bezpečnostní přepážky. Tady tahle,“ ukázal ke stěnám, kde se rýsovala vrata, jimiž se dala jednoduše uzavřít část, kudy vletěla torpéda, „by je oddělila od vesmíru a mohli klidně obnovit atmosféru. Jsou to idioti.“

„Nepočítali s naším šíleným útokem,“ odpověděl jsem mu a zasmál se dost nahlas, aby to všichni slyšeli.

„Jeremiáši?“

„Ano, Danieli?“

„Posviťte nám tu.“

Za chvíli se zapnuly reflektory pašerácké lodě a osvětlily celý můstek lépe než naše baterky.

„Kde je problém, chlapci?“ zeptal jsem se techniků.

„Problém je v tom, že máte už jenom dvacet minut, než tu budou musulmani. Jsou to samé bitevníky. Všechno nejmodernější typy. Vypadá to, že ti parchanti tu kromě klidného místa na opravy po bitvě shromažďovali nějakou útočnou flotilu. Asi se chtěli zbavit další planety,“ oznámil nám všem David Wallenstein. Ten řídil celou tuhle zoufalou operaci, zatímco se Arsenij s ostatními pokoušeli přesunout osazenstvo poškozených lodí na Kasandru a Jeremiáše. A to dost rychle, abychom mohli být pryč dřív, než budeme na dostřel muslimských torpéd.

Hlavní technik vyhodil mrtvolu s kapitánskými výložkami z křesla. Muž, který musel být sakra dobrý, aby dostal na starost velení Alláhova hněvu, se vznesl do vzduchu. Hlavou narazil do stropu a pak se zvolna ubíral směrem k díře do vesmíru.

„Budiž světlo,“ zasmál se technik, když se v jednu chvíli rozsvítila polovina světel v modulu a dokonce se spustili i kapitánský počítač a tři monitory.

V tu chvíli vplul dovnitř první ze tří techniků z Jeremiáše. Přinesli další vybavení a také jaderné bomby. Toho prvního jsem znal. Byl to Karak Alborith. Snědý vousatý Súfijec. Snad jediný vyznavač téhle verze islámu, o kterém jsem kdy slyšel. Mlčenlivý muž vypadal trochu jako Asiat smíchaný s černochem. Mezi předky měl prý všechny rasy, které se kdy na Zemi objevily.

„Můžeme tu loď nakopnout a odplout?“ zeptal jsem se.

„Ani náhodou,“ odvětil technik. „Řízení je sice v pořádku, ale ovládací terminál byl tam, co vniklo torpédo. Je napadrť. Záložní ovládání bylo v terminálu, z něhož je teď ta černá kupa trosek,“ ukázal k místu, které tak výstižně popsal.

To už nás zezadu sledoval Karak.

„Kapitáne,“ zaklepal mi na rameno ve znamení pozdravu.

„Zdravím tě, Karaku, asi jste tu zbytečně. Nemůžeme to ovládat.“

„No tak, kapitáne, víte, že neznám slovo nemůžeme,“ usmál se Súfijec.

Karak si s sebou přinesl vybavení, jednoduchý počítač, který dokázal nahradit panel ovládání. Teď šlo jenom o to, jestli se technikům podaří najít v té změti drátů ty správné. Počítače měli naštěstí dva, takže se rozdělili na tři skupiny. Jedna dvojice rozebrala zbytky terminálů a vytahovala z něj všechny dráty. Zbývající dva páry je zkoušely propojovat s počítači. Marně. Čas ubíhal a jediným výsledkem bylo klení a nadávání techniků.

„Danieli, máme už jenom pět minut. Musíte okamžitě na palubu. Nastavte jaderné bomby,“ oznámil mi netrpělivý Wallenstein.

„Neblbni. Už nám zbývá jenom pár drátů. Vyjde to, prostě to musí vyjít.“

„Jeremiáši, vrať se. I tak jsme dnes dosáhli obrovského vítězství.“ Ten hlas patřil Bláhovi. Nalodil se na palubu Rostislava a podle obnoveného vysílání to vypadalo, že poškození lodi nebyla příliš velká.

„Nemůžeme Alláha zničit. Je to naše jediná šance. Zkuste je zdržet.“

„Jsi magor. Nastavte atomovky a vypadněte odtamtud!“ zařval na mě David.

Během mého pobytu na Jeremiášovi jsme toho spolu zažili opravdu hodně. Tenhle chlap mě klidně mohl nazvat největší sviní ve vesmíru.

„Ne,“ vpadl do komunikace Bláha, který navzdory přítomnosti stejnojmenné pašerácké lodě důsledně používal mé jméno, které jsem získal při pravoslavném křtu. „Jeremiáš má pravdu. Musíme to zkusit. Všechny lodě ať vstoupí do podprostoru. Setkáme se na domluvených souřadnicích. Rostislav má ještě pár torpéd. Můžeme vám získat deset, možná patnáct minut času, než vyšlou stíhačky, aby zjistili, kdo na ně útočí. Bude to stačit?“

„Bude,“ slíbil jsem a vypnul spojení. Teď jsem musel udělat to nejhorší: vysvětlit šesti chlapům, že jsem jejich životy vsadil na to, že do patnácti minut dokáží odstartovat s touhle lodí.

Karak sice pronesl několik nehezkých poznámek o mé matce, prašivých psech a pohlavních chorobách, ale vypadalo to, že jejich pracovní morálka stoupla na maximum. Sázky byly opravdu hodně vysoko.

Stačilo nám pouhých osm minut. Technik z Kursku, který se teď opuštěně vznášel vesmírem nedaleko od nás, nadšením vykřikl a nahodil motory Alláhova hněvu. Loď se pomalu pohnula. Sedl jsem si ke kapitánskému můstku a uzavřel přepážku. Při vstupu do podprostoru nemůžeme mít v plášti díru. Málokdo tuší, co by se vlastně stalo, ale ti, kteří to zkusili, už nikdy nikomu nic neřekli.

Do podprostoru jsme vstoupili o deset minut později. Posádce Rostislava se naštěstí podařilo muslimskou eskadru zaměstnat na delší dobu, než Bláha doufal.

10.

Vyděrači

Krátce potom, co jsme za hlasitého výskotu techniků, kteří dokonalou prací zachránili svůj a také můj život, vstoupili do podprostoru, jsme zjistili, že kromě největší a nejunikátnější lodě v dějinách lidstva jsme získali ještě jeden bonus. Šlo o věc velikosti zrnka mouky, věc, která je ovšem schopna vymazat celou planetu. Muslimové totiž krátce před naším příletem aktivovali další primordiální černou díru a uzavřeli ji do elektromagnetické pasti v útrobách Alláhova hněvu.

Naštěstí urychlovače udržující ji v aktivním stavu stále pracovaly, takže tahle strašlivá zbraň byla nabitá a připravená vystřelit. Muslimští námořníci měli skutečně v plánu vymazání další planety a shromažďovali tu doprovodnou flotilu. Zřejmě pouze čekali na posily, které naštěstí pro nás dorazily pozdě.

„Patriarchovy modlitby se splnily,“ konstatoval spokojeně Bláha, když jsem mu po vynoření se v prázdné části vesmíru oznámil tuhle novinku. Osobně jsem si myslel, že jsme měli prostě jenom zatraceně velkou kliku, ale pokud ho skutečně zařídily modlitby, nehodlal jsem o tom pochybovat, pro případ, že je budu zase někdy potřebovat.

Po krátké poradě poslal Bláha výstižnou zprávu určenou Radě imámů. Vzkaz byl prostý. Nebylo potřeba nic moc vysvětlovat. Rada věděla, o jakou loď přišla a co nese na palubě.

„Máte čtyřiadvacet hodin na zastavení veškerých vojenských akcí a zahájení jednání o míru s Rusy a Američany. Jinak zničíme planetu Zemi nebo Abras, sídlo Rady imámů a nejlidnatější planetu muslimského impéria.“

Udělali jsme další skok a čekali na zprávy z Lavry. Muslimská federace skutečně ustoupila. Vyhlásila separátní mír. Nic nechápající Američané i nová sedmnáctiletá ruská carevna Nataša souhlasili.

Vrátili jsme se na Lavru. Carevna Nataša nás nejenom omilostnila, ale navíc Bláhu jmenovala ministerským předsedou. Přeci jen to byl její kmotr a také zachránce celého impéria. Alláhův hněv jsme i s jeho nákladem bezpečně ukryli pod ochranu Vladivostoku a pak jsme se konečně na palubě Jeremiáše mohli vydat na Tortugu vyzvednout netrpělivou Kateřinu.

Až při této cestě se nám konečně podařilo být s Šadií chvíli sami.

„Jsem těhotná,“ zašeptala mi.

„Cože?!“ stačil jsem jenom vyhrknout, než mi zavřela pusu polibkem.

Dovětek autora

Princip „Alláhova hněvu“ možná na první pohled vypadá jako fantasmagorická záležitost, jenže, věřte mi, teoreticky je celý koncept slučitelný i s dnešní fyzikou a v budoucnosti jeho konstrukci brání jen množství energie potřebné k jeho realizaci.

Když jsem více než desítce vynikajících fyziků poslal svůj dotaz, jak by podle nich mohla vypadat loď, která bude schopna zničit planetu (ano, inspirace „Hvězdou smrti“ ze „Star Wars“ je naprosto jasná), tak část z nich začala uvažovat o antihmotě, část prohlásila, že dokud se nenaučím vrhat „kurevsky“ velké asteroidy vesmírem, tak mohu na něco takového zapomenout, a Martin Petrásek ze Slezské univerzity se vytáhl s vystřelováním černých děr velikosti zrnka mouky.

Když jsem jeho koncept spolu s příběhem dosud nenalezených primordiálních černých děr, které zřejmě skutečně existují, poslal dalším fyzikům, nenašel se jediný, který by prohlásil, že je to pitomost.

Z toho plyne, že v ruce držíte, možná mizernou, ale skutečnou sci-fi, tedy vědecko-fantastický román, a také to, že pokud chcete studovat fyziku nebo astrofyziku u chlapíka, který vymýšlí podobně neskutečné věci, zapomeňte na pražskou UK a dejte si přihlášku na Slezskou univerzitu. Navíc, co si pamatuji, ve Slezsku byly vždycky extrémně krásné holky.

Obsah

1. Čínský problém      6

2. Invaze      25

3. Blondýnka      50

4. Loď smrti      73

5. Převrat      98

6. Vězni      113

7. Ukrajinci      126

8. Byzantský boj      183

9. Nic než smrt      191

10. Vyděrači      212

Dovětek autora      214

NAKLADATELSTVÍ ЄРОСНА

MĚSÍČNÍK O FANTASY, SCI-FI A HORORU

Edice Pevnost, sv. 71 (sv. 1-29 Wolf Publishing)

Leoš Kyša

ALLÁHŮV HNĚV

Ilustrace na obálce Karel Zeman.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Edici řídí Tomáš Němec.

Odpovědný redaktor Tomáš Němec.

Jazykový redaktor Pavlína Kajnarová.

Vydalo Nakladatelství Epocha s.r.o., Praha 1, Kaprova 12,

ve spolupráci s časopisem Pevnost v roce 2011,

jako svou 316. publikaci.

Vydání první. 224 stran.

Sazba Petr Teichmann.

Vytiskl Akcent tiskárna Vimperk, s. r. o.

Knihy Nakladatelství Epocha můžete zakoupit u svého knihkupce nebo si je lze objednat písemně na adrese: Kaprova 12, 110 00 Praha 1 – Staré Město, telefonicky na čísle: 224 810 353 emailem na adrese: epocha@epocha.cz nebo na internetové stránce: www.epocha.cz

Table of Contents

Čínský problém

Invaze

Blondýnka

Loď smrti

Převrat

Vězni

Ukrajinci

Byzantský boj

Nic než smrt

Vyděrači

Dovětek autora

(Bez názvu)

Obsah